Ionel Teodoreanu
La Medeleni

Vol.1 - Hotarul nestatornic

Partea întîi

I

POTEMKIN ŞI KAMI-MURA

Doi ţărani salutară cu o arhaică solemnitate pe viitorul stăpîn al moşiei. Mişcarea vastelor pălării învălui pe Dănuţ cu epicul vînt al gloriei. Se opri în mijlocul şoselei ca un gladiator aclamat în arenă cu călcîiul pe trupul biruitului, avînd drept scut zmeul, drept lance sfoara al cărei fuior îl strîngea în pumnul răpezit îndărăt.
― D-apoi nu te doboară, boierule, namila asta? întrebă unul din ţărani.
― Pe mine?!
Dănuţ tocmai isprăvise clasele primare. Era licean în vacanţă.
― Mai bine hai de i-om da boierului o mînă de-ajutor să-l suie, se amestecă în vorbă celălalt ţăran, apropiindu-se de zmeu.
― Da mare-i! se minună el. Cît o fereastră boierească!
Dănuţ se simţi mîndru că zmeul e al lui şi umilit că e mai mare decît el. Instinctiv ― cum ocoleşte o femeie măruntă vecinătatea celor înalte ― se îndepărtă grav, măsurînd şoseaua cu pasul. Zmeul rămase arestat între cei doi ţărani.
― Opreşte, boierule, că nu bate vîntul dintr-acolo; întoarce-te-napoi, porunci sfătos unul dintre ei.
Dănuţ se codi o clipă, cercetă zările, se încruntă cu demnitate, ca frămîntat de socoteli adînci, de răspunderi... şi se supuse. În goana mare trecu pe lîngă zmeul atent, şi fugi, şi fugi depănînd sfoara între degete. În urma lui mosorul se zbătea ca un guzgan epileptic.
― Daţi-i drumul! răcni el de departe, smucind sfoara din răsputeri.
Zmeul căzu în cap, Dănuţ pe spate.
Între timp, unul cîte unul, apoi pîlcuri-pîlcuri, copilaşii satului îngrădiră, desculţi şi naivi, evenimentul de pe şosea.
― Lasă, boierule, că ţi-l muştruluiesc eu, îl linişti unul din ţărani, ştergîndu-i straiele de colb cu bătăi delicate, ca pe un patrafir.
― Vezi! Vezi! Dacă nu i-aţi întins coada, suspină întretăiat Dănuţ, abia stăpînindu-şi lacrimile.
― Ia să vezi, boierule, numai să-l iei cu binişoru, ş-ăl vezi că porneşte! Aşa-i şi calu nărăvaş!... Ia te uită mata!... Ş-ăl tragi... ş-ăl încerci, ş-ăl mai laşi slobod... şi iar tragi hăţu... Ian auzi!
Melodică mînie de violoncele, zbîrnîitoarea vîjîia în salturile, tresăltările şi înconvoierile-ncordate ale zmeului însufleţit de viaţa vînturilor străvezii. Cozile se alintau feminin în larg, dezmierdînd puterea vînturilor.
― Hooo-pa!...
Dănuţ întinse braţele pe jumătate, într-ajutor celui de sus, c-un gol în piept şi, înfiorat, îşi feri capul. Cu o pornire de balet, fetiţele se mlădiară lin; băieţii se-ncordară, gata să se avînte.
Ca un delfin pe valul mării zmeul se dăduse peste cap... şi mîrîind se înţepenise iar la loc, piept în piept cu-ntreg văzduhul...
În urmă ondulară cozile, păstrîndu-şi graţia de stele căzătoare.
― Hăi-hăi! chiuiră copiii.
Dănuţ clipi, zîmbind.
Sfoara curgea repede spre cer. Zmeul se înălţă deasupra satului, mai sus decît dealurile, decît soarele, decît rîndunelele. Copiii îl căutau cu mîna streaşină la ochi, cu degetul celeilalte întins.
― Uite-l, măi! izbucni un băieţel.
― Taci, măi! se răsti la el altul.
― Ci, măi? Ci?
― Sss! se-ncruntară ceilalţi.
În tăcerea din nou limpezită, cerul torcea înnăbuşit. Dănuţ pipăi sfoara ca pe tăişul unei săbii, cu vîrful vîrfului degetelor.
― Apucă zdravăn, boierule, că ţin şi eu...
Dănuţ se înghesui în ţăran, apucă sfoara şi, pătruns de adîncimea bulboanei de sus, îşi trase o mînă de pe sfoară. Dibuind cu ea îndărăt, apucă braţul omului. Mîna de pe braţ strîngea din răsputeri; cea de pe sfoară, uşurel.
― Ţine bine, boierule, nu-ţi fie frică!... Pune amîndouă mînile, voiniceşte!
Cu o pornire duşmănoasă, Dănuţ se opinti şi trase, încreţindu-şi faţa. Cerul nu se desfundă... În mînile lui, atletică, sfoara vibra, umplîndu-i muşchii de bărbăţie... Ochii îi străluciră îmbătaţi.
― De-acum poţi pleca.
― Rămîi sănătos, boierule! glumi cu seriozitate ţăranul, prefăcîndu-se că pleacă.
Sfoara-i izbucni din mînă.
― Stai! Stai! Nu mă lăsa! Scapă-mă! ţipă Dănuţ, îmbrîncit, tîrît, răscolit de panica unui înec în văzduh.
― Iaca aici-s!
Din urmă răsună un trap jucăuş...
― Vă pofteşte coniţa de grabă la curte.
― De ce? se răsti Dănuţ către omul de pe bihuncă.
― Mergem la gară, boierule, că-i vremea! răspunse omul, abia stăpînind calul.
― Feriţi, măăi! chiuiră copiii, zbughind din calea calului speriat.
Colbul se luă la trîntă cu şoseaua... Hora copiilor încercui îndeaproape pe Dănuţ.
― Ce ne facem? întrebă el mîhnit, cu toată nădejdea în ţăran... Îl dăm jos?
― Mai lasă-l bădie!... Nu-l da jos, boierule! se rugară în cor copiii, cînd la ţăran, cînd la Dănuţ.
― Eu zic să-l ducem în ogradă şi să-l legăm.
― Sigur! Sigur! jubilă Dănuţ, mai-mai să sară de gîtul mîntuitorului.
În frunte cu Dănuţ, alaiul mărunţilor călăuzi pînă la poarta ogrăzii pasul înalt al zmeului... Ograda se umplu de zarvă: cînii hămăiau, slugile răsăreau din toate părţile.
― Hai, Dănuţ, hai că vine trenul, îl îndemnă din trăsură, gata de plecare, doamna Deleanu, cu mînile pe urechi.
― Stai, mamă, nu vezi că am treabă! răspunse Dănuţ, trăgînd de sfoara zmeului priponit, ca spre încercare.
― Gata, boierule! De-acuma nu mai scapă, că doar îl ţine un stejar!
― Ai isprăvit, Dănuţ?
― Bine, da` cine-l păzeşte? se îngrijoră el.
― Noi! Noi! protestă poarta înflorită cu copii.
― Ba eu! hotărî apăsat un băieţaş mai răsărit, îngroşîndu-şi glasul.
Înfruntînd dulăii, intră în ogradă şi se înfipse lîngă stejarul încolăcit de sfoara zmeului.
― Cum îţi zice ţie? îl cercetă bănuitor Dănuţ.
― A Marandei, să trăiţi, răsună marţial răspunsul.
― Şi mai cum, băietele? întrebă cu blîndeţă doamna Deleanu, scoborînd pe scara trăsurii.
― Gheorghiţă, sărut mîna!
― Şi nu ţi-i teamă c-or să te mănînce cînii?
― Ehei!...
― Măi Gheorghiţă, să nu te mişti de-aici! porunci Dănuţ.
― Ecoutes, mon petit, il faut lui parler gentiment, pas de cette maniere; tiens, donnes-lui des bonbons. (1)
― Na... poftim, retuşă Dănuţ subt privirea doamnei Deleanu.
Şi, brusc, îi întinse cutiuţa cu bomboane violete, oferindu-i orăşeneşte. Gheorghiţă şovăi, dar îndemnul cucoanei îl hotărî. Înşfăcă repede cutiuţa. Dănuţ rămase cu capacul, indignat şi nedumerit. Doamna Deleanu începu să rîdă.
― Lasă, Dănuţ, dă-i şi capacul... Poftim şi dumitale pentr-un rachiu, şi-ţi mulţumesc.
― Să trăiască boierul şi să crească mare! se ploconi ţăranul.
Trăsura porni.
Urcîndu-se în genunchi pe pernă, cu bărbia sprijinită de poclit, Dănuţ privi îndelung, cu melancolică invidie, pe din ce în ce micşoratul Gheorghiţă. La fel priveau copiii, căţăraţi de-a lungul porţii, pe străjerul stejarului cu zmeul.
Rămas stăpîn, Gheorghiţă a Marandei dezmierdă sfoara întinsă şi sonoră ca o strună... şi nesocotind bunătăţile din pumnul închis, se aşeză la pămînt sprijinindu-se de trunchi, îşi încrucişă braţele pe piept şi începu să privească cerul ca un flăcău îndrăgostit.
― ...Te rog, nu te deranja, domnule Şteflea.
― Vai de mine! Scuzaţi, vă rog! Ştiţi, căldurile...

1 Ascultă, micuţul meu, trebuie să-i vorbeşti frumos, nu aşa; ţine, dă-i bomboane (fr.).

Odăiţa scundă bîzîia ca un 10 mai al muştelor.
Şeful gării, cu surtucul pe jumătate îmbrăcat, boxa în zadar, pe nevăzute, cu pumnul îndărăt, gaura blestemată a celeilalte mîneci... În sfîrşit, răzbind prin tunelul de alpaca albastră, mîna şefului se repezi spre mîna înmănuşată a doamnei Deleanu. Cu o înclinare eroică de om gras, sărută mănuşa. Aducîndu-şi aminte de batistă, şi-o luă de pe cap, pudic.
Dănuţ se simţi înfrigurat, ca într-o magazie cu jucării misterioase. Nu-şi lua ochii de la looping-the-loop-ul lent al benzii de hîrtie ciuruită de pe rotiţa telegrafului... Ştia că banda aceea e tainicul funicular cu care urcă şi coboară cuvintele de prin văzduh... şi parcă nu-i venea să creadă.
― Vine regulat, domnule Şteflea?
― Vai de mine, coniţă, imediat! gîfîi şeful.
― Hai, Dănuţ, afară.
Pe peron aşteptau un buchet de gîşte legate, o traistă vărgată şi, blondă, dimineaţa de vară între doi castani.
― Ia să te văd, Dănuţ.... Vai! În ce hal eşti!
Costumul elegant de marinar, îmbrăcat abia de dimineaţă, încercase naufragiul şoselei. Sandalele fumegau la fiecare mişcare de colbăite ce erau, iar şosetele atîrnau buzate, descoperind gleznele mai albe decît pulpele.
Doamna Deleanu se aşeză pe bancă, avîndu-l pe Dănuţ în faţă, ca o problemă de arhitectură. Îşi ridică voaleta, îşi scoase mănuşile. Dănuţ se simţi reconstruit.
Cochetă impertinenţă ― poruncită de năsucul cîrn copilăreşte ― bereta albă se înclină spre ceafă, cam pe-o ureche, decoltînd fruntea în întregime; panglicile fluturară marin; funda albastră reînflori cu ancora pe faţă, la îmbinarea aripelor gulerului...
― Numai o mireasă-i lipseşte! se minună duios şeful gării, răsărind cu o condicuţă subţioară şi cu chipiul roş deasupra pletelor batistei.
― Vine?
― Vine.
― Dănuţ! Dănuţ!
Cu resemnare satisfăcută, ca salvat de la sinucidere, Dănuţ se lăsă tras îndărăt. Zărise la orizontul vertiginos al şinelor un punct negru, duşmănos ca o gaură de revolver încărcat.
Mai aşteptară, privind şinele nervoase... Îngrozitor de supărată pe gară, maşina trecu înainte...
― Marfă... marfă... marfă; a treia... a treia... a treia... descifra Dănuţ în gura mare, clipind şi strîngînd mai tare mîna doamnei Deleanu.
― Uite-l pe tata, mamă! Nu-l vezi?! Papa! Papa! La fereastra unui compartiment, mîinile domnului Deleanu scuturau mănuşele spre cei de pe peron... La uşa vagonului fluturară pletele întunecate ale Olguţei. Nici nu se oprise trenul, că Olguţa şi sărise de pe scară, veselă, familiară, cum sărea şi dimineaţa din pat pe covoraş.
― Vai, Olguţa! vrei să mă îmbolnăveşti? ţipă doamna Deleanu, alergînd spre ea.
În treacăt, Olguţa-i sărută mîna şi se repezi la vizitiu :
― Moş Gheorhge! Moş Gheorghe! Am venit!
În urma Olguţei se coborîră bagajele ― trecute pe geam lui Ion ― apoi domnul Deleanu, chefliu, în haine de soie-ecrue, cu panamaua pe ceafă, gata să glumească, să interpeleze; după el, cu mişcări liniştite şi ochi mari de îndrăgostită, privind şi respirînd vacanţa, Monica.
― Îţi pare bine că ai venit la noi, Monica? o întîmpină doamna Deleanu, luînd-o în braţe, de-a dreptul de pe ultima treaptă, şi sărutîndu-i obrajii.
― Da.
Pălăria de pai, cu boruri rotunde şi panglică neagră, prinsă cu elastic pe sub bărbie, îi alunecă pe spate, atîrnîndu-i de gît.
Doamna Deleanu surîse părului descoperit: era auriu cum sînt numai pletele de soare, pe care copiii vînători de fluturi le găsesc prin iarba crîngurilor, zîmbind subt pălăria lor, în locul fluturelui după care au azvîrlit-o.
― Ei, copii, n-am uitat vreun bagaj?... Bun... Totu-i în regulă! Ei, bravo! Grozav îs de bine dispus! se lumină de-a binelea domnul Deleanu, frecîndu-şi mînile ca după un proces cîştigat.
Gestul bucuriei, al enervării şi al spălatului pe mîni era acelaşi la domnul Deleanu.
Dănuţ se bosumflase; nimeni nu-l lua în seamă, nimeni nu se uita la el! Închise ochii şi se făcu nevăzut!
― Mamă, unde mi-i pălăria? gîfîi Olguţa, sosind în goana mare de la cai.
Un cap de bunic, cu ochelari de aur pe vîrful nasului, apăru la fereastra vagonului.
― Mă rog, a rămas în compartiment o pălărie de domnişoară; nu-i a dumneavoastră?
― Ba da! o revendică Olguţa cu tărie.
― Mai bine mulţumeşte domnului, Olguţa... Poftim! Ce ţi-ai mai uitat? o cercetă, măsurînd-o din cap pînă-n picioare, doamna Deleanu.
― Pfuuu! izbucni Olguţa, dînd cu ochii de Dănuţ. Şopti ceva la urechea Monicăi.
― Pfuuu! pufniră amîndouă.
― Buftea, Buftea poloboc, cioc-poc, cioc-poc! apostrofă Olguţa pe Dănuţ.
Cele două săptămîni de vacanţă la ţară îi rotunjiseră obrajii, stîrnind astfel o nouă poreclă pe buzele Olguţei. Deşteptat din posomorală şi uitare, Dănuţ măsură pieziş pe sora lui şi, cu mînile care ţinuseră sfoara zmeului, o pălmui din două părţi, alungînd de pe obrajii ei paloarea examenelor.
― Bravoo! Galant cavaler! se amestecă, de la fereastra trenului pornit, domnul cel bătrîn.
― Respectili mele, coani Iorgu! răsună un glas de la fereastra vagonului următor.
― Vus tis di land?... A ghiten Weig.
La auzul jargonului ireproşabil, ferestrele vagonului de-a doua se umplură de capete semite, ca ferestrele unei cafenele de pe Ştefan cel Mare... şi de serviabile salutări. Care negustor din Iaşi nu fusese sau nu era clientul lui conu Iorgu Deleanu!
― Copii! Copii! Ia, mă rog! îi potoli doamna Deleanu, despărţind la timp pe Dănuţ de pumnul şi piciorul Olguţei.
― Am să-ţi arăt eu ţie! gesticulă Olguţa.
― Lasă, Olguţa, nu vorbi c-un rău crescut, o împăcă Monica, luînd-o de braţ.
Porniră înainte, împreună cu doamna Deleanu... Dănuţ le ajunse din urmă.
― Voi... voi sînteţi nişte fete! le aruncă el cu glasul înecat de indignare.
― Nu-i adevărat! bătu din picior Olguţa, răzbită de insultă.
― Nici nu mai încape vorbă. Tu eşti băiat, interveni domnul Deleanu. Singura noastră fetiţă e Monica. Aşa-i, Monica?
― Ba şi eu! protestă Olguţa... Da nu-i dau voie lui ― îl fulgeră cu degetul ― să mă insulte!
― Numai foc îi duduiţa noastră, şopti moş Gheorghe, cu zîmbete-n mustăţi şi-n ochi, cătră omul care-ncărca geamandanele în căruţă.
― Pace vouă! le porunci rîzînd domnul Deleanu. Cine merge cu mine în bihuncă?
― Eu! se pripi Dănuţ.
― Ba eu! îl înlătură Olguţa.
― Eu am spus întîi!
― Ce-are a face!
― Ba are!
― Nu vorbesc cu tine.
Între timp, doamna Deleanu se urcase în trăsură.
― Bine, da cu mine nu vine nimeni?
― Eu, tante Alice, se oferi Monica.
― Atunci, voi haideţi cu mine în bihunca.
― El să meargă în trăsură, stărui încruntat Olguţa.
― Duduiţă, îi şopti moş Gheorghe, hai cu moşu pe capră.
Olguţa se însemnă... dar repede-şi luă o figură de mucenică.
― Du-te cu bihunca! Mie nu-mi trebuie!... Lasă, lasă! se prefăcu ea că suspină, urcîndu-se pe capră, eu îs persecutată: ştiu eu!
Şi smulgînd biciul din teaca lui, şfichiui caii.
― Stai binişor, duduiţă, că ne răstoarnă!
― Moş Gheorghe, zvîcni Olguţa cu neastîmpăr între picioarele lui, mînă cît poţi... Să nu cumva să ne ajungă! Auzi, moş Gheorghe?
― Vă salut cu respect, coane Iorgule!
― Hei! ce mai faci, domnule Şteflea? Tot voinic?! Tot vesel?!
― Vă mulţumesc! Cu slujba... Mmdă!...
Neastîmpărul şi mînia clocoteau în sufletul lui Dănuţ, încălecat pe bihunca; deopotrivă şi-n copitele calului rămas pe loc, în urma trăsurii.
― Hai, papa, te rog... iute...
― Stai, frate, ce atîta grabă? Doar nu eşti preşedinte la Casaţie!
― Să dea Dumnezeu s-ajungă! dori din adîncul inimii domnul Şteflea.
― Ai ajuns cu vreun proces pe-acolo?
― Chiar pîn-acolo nu, se spovedi el modest... Numai la Curtea de apel, dă, ca omul!
― O mînă de-ajutor?
― Dac-aţi vrea! îndrăzni el.
― Ei! Om vorbi altădată.
Dănuţ se muiase: trăsura nu se mai vedea. Un nod amar i se urcă în gît, amintindu-şi cum se urcase Olguţa pe capră... Atîta obidă se abătu asupra lui, încît subt pleoapele închise închipuirea-i dădu buzna în trăsură, alături de mama lui: să poată plînge şi să fie consolat... Locul era ocupat de Monica!... Dănuţ dădu pinteni roţilor bihuncii.
Picioarele Monicăi nu ajungeau pînă la podeaua trăsurii; atîrnau. Totuşi, nu şi le legăna.
Nici nu bătea cu vîrful ghetelor sîrguitor lustruite toaca, în geamandanul ei de pe scăunaş. Şi mînile Monicăi pluteau liniştite pe genunchii împreunaţi. Numai vîrfurile degetelor se ridicau uneori... şi iar se lăsau, şi iar tresăreau răsfirîndu-se...
...Fiindcă de-a dreapta şi de-a stînga drumului se legănau lanuri de culoarea soarelui, cînd luminate, cînd umbrite ― fiindcă pe-alocuri s-alungau atîţia maci, de parcă toate pozele Scufiţei Roşii din cărţile de basme porniseră însufleţite, lăsînd albe paginile, rumenind cîmpiile...
"Ce bine-i stă în negru!" gîndi doamna Deleanu, şi îndată-şi duse cu spaimă superstiţioasă mîna la gură. Monica avea abia zece ani şi purtase de trei ori haina de doliu, pe care copilăria ei o îmbrăcase acum pentru ultima oară, fiindcă de acum înainte nu mai avea pe nimeni... Rochia neagră, pentru moartea bunicii, i-o făcuse doamna Deleanu...
― Monica, ce culoare îţi place ţie mai mult?
Ochii fetiţei priviră grav pe doamna Deleanu.
Prinzînd privirea îndreptată asupra rochiţei de doliu, îşi plecă genele negre pe ochii de miere brună. Obrajii i se împurpurară; lacrimi mari îi alunecară de-a lungul feţei... Mînuţile ei strînseră rochiţa ca pe o păpuşă primejduită.
― Pui mic, pui mic, n-am vrut să te supăr!
Îi luă capul mîhnit pe genunchi, murmurîndu-i descîntecul cu vorbe dulci, pentru durerile copiilor şi-ale îndrăgostiţilor.
Cîmpiile zvoneau de rîsetele glasurilor mici. Lumina soarelui adînc se dăruia pămîntului.
― Iartă-mă tante Alice, n-am să mai fac!... Îmi place albastrul, şopti Monica, îmbrăcînd cu-albastrul cerului unde era bunica blondul holdelor unde-ncepea vacanţa.
― Nu mai tragi din lulea, moş Gheorghe?
― Duduiţa moşului, toate le ştie!... clătină din cap moşneagul. Ba trag eu, cînd am vreme! Toate cu rînduiala lor.
― Da acuma de ce nu tragi?
Moşneagul ridică din umeri. Cum să tragă? Palmele lui negre şi bătătorite învăluiau, ocrotitoare, pumnişorii albi încleştaţi pe hăţuri, ca două coji de nucă miezurile fragede.
― Da caii cine să-i mîie, duduiţa moşului?
― Cine?!... Eu.
― Bată-te norocul să te bată!
― N-ai titiun? îl cercetă Olguţa, imitîndu-l.
― Cumpără moşu`!
― Moş Gheorghe, începu Olguţa cu sfială, întorcînd spre el coada ochilor negri ca două capete de rîndunici ieşite din cuib, ţi-am adus un pac di titiun... Vezi că m-am ţinut de cuvînt, moş Gheorghe! îl dojeni ea cu seriozitate.
De astă-vară făgăduise Olguţa moşului un pac di titiun, şi nu uitase! Pacul era o cutie de tablă, cu tutun de lux cumpărată de Olguţa din banii ei, de cu toamnă, şi păstrată în dulăpiorul ei un an întreg.
Olguţa n-avea bunici.
Chipul vioi şi ghiduş al moşneagului se încruntă de înduioşare. Ochii mici se micşorară sclipitori; musteţile-mproşcate-a neastîmpăr, tremurară zburlite. Cuprinzînd c-o mînă hăţurile încrustate cu mînile Olguţei, scotoci cu cealaltă în buzunarul de la piept, scoase o garofiţă sălbatecă şi, binişor, înfipse în pletele întunecate ale fetiţei roşul luceafăr al dedeochiului.
Dănuţ n-auzea decît tictacul mat al copitelor, bătînd în tact cu inima lui, pînă-n inima pămîntului. Subt roţile bihuncei, şoseaua viscolea-ndărăt... Dănuţ închise ochii.
"...Se făcuse noaptea neagră ca iadul, cînd zmeul se năpusti năprasnic în urma fugarilor. Fugea calul lui Făt-Frumos ca vîntul, dar zmeul s-apropia ca gîndul şi Făt-Frumos simţea în spate..."
Dănuţ deschise ochii, c-un fior în spate. Se prefăcuse el în zmeu, dar simţise numai spaima lui Făt-Frumos!... Ş-apoi, dacă Făt-Frumos ar fi tăiat capul zmeului, cine-ar mai fi urmărit-o pe Olguţa?... Dănuţ porni din nou la drum, călare pe bihuncă...
Domnul Deleanu ţinea hăţurile, dar nu i-ar fi trecut prin minte că nu mîna el calul... Şi cum să-l fi mînat! Şi bihunca şi calul şi hăţurile, şi Ion, care-l ţinea pe Dănuţ să nu cadă, de la spate, nu erau decît Dănuţ prefăcut în ei toţi. Cu dinţii strînşi, cu ochii închişi, cu fruntea încordată, Dănuţ se iuţea după Olguţa, în rostogolul roţilor, în tictacul mat al copitelor.
Dănuţ se putea preface-n oricine, şi-n orice; putea fi oricînd, oriunde. N-avea decît să-nchidă ochii... Să fi vrut el, cît rău n-ar fi putut face! Noroc că era milos! Dănuţ era mîndru cu spaimă de puterile ascunse-n el... Odată se mîniase pe mama lui, fiindcă-l luase de urechi şi-l pusese la colţ. Închizînd ochii Dănuţ o omorîse... suferise... şi, grăbit, o înviase la loc, căci dacă murea mama cine l-ar fi iertat! Nimeni nu bănuia tainele lui Dănuţ, nici doctorul care-l ştia pe de rost înlăuntru şi-n afară. Subt pleoapele lui Dănuţ, în adîncul lor, de acolo de unde vin lacrimile, se ascundea ceva, ca un somn cu visuri; cum închidea ochii era mai mare peste toţi, chiar peste tata şi mama. Pe mama o făcea împărăteasă, pe tata ori general, ori mare sfetnic, pe Olguţa ori copil de casă, ori o trimetea la bucătărie.
Cînd le povestise moş Gheorghe povestea lui Ivan Turbincă, Olguţa ceruse moşului o turbincă la fel cu a lui Ivan.
― Dac-aş fi Sîn-Petru, matale ţi-aş da-o, duduiţa moşului!
― Dă-mi-o, moş Gheorghe!
― De unde s-o iau?
― Dă-mi-o, moş Gheorghe!
Olguţa se înroşise de necaz. Dănuţ tăcuse, c-un zîmbet pentru el, în ochi... Mai tîrziu, la lumina lumînării, Dănuţ îşi pipăise fruntea, privind-o în înecul ciudat al oglinzii. O dezmierdase chiar, ca pe un dar. Acolo era turbinca lui Ivan, în care încăpea tot iadul şi tot pămîntul. Mult se bucurase Dănuţ, fiindcă nimeni ― nici Olguţa ― n-avea turbincă. Şi nimeni nu ştia că numai el o are, cînd închide ochii...
Dănuţ simţi deodată vîntul şi soarele în părul lui.
― Ce-i?
― Opriţi, boierule, opriţi... a căzut pălăria conaşului.
Fluturîndu-şi panglicele, bereta se rostogolea pe jos. Ion sări după ea.
― Papa, nu pornim? întrebă Dănuţ, alarmat de presimţirea unui nou popas.
― Ţine hăţul, Ioane... Iar te grăbeşti? Măi, măi! Stai să-nvîrt o ţigară. Uite şi pentru tine.
Zîmbind copilăreşte, domnul Deleanu îi înfundă panamaua în capul lui Dănuţ, lăsîndu-l fără cap, ca un cuier ocupat.
― Hoăăă! căscă el zgomotos, întinzînd braţele alene.
Dănuţ ridică panamaua, posomorît, şi se uită la tatăl lui, care-şi răsucea ţigara, cu ochii femeilor neînţelese de bărbaţii lor.
― Uu-uu! uu-uu! uu-uu!...
― Cine face-aşa, moş Gheorghe?! întrebă Olguţa făcînd întocmai.
― Caii, duduiţa moşului; au băut multă apă.
― Aşa! au broaşte-n burtă.
Monica dezmierdă mîna doamnei Deleanu.
― Tante Alice!
― Ce-i Monica?
― Nimic, tante Alice, zîmbi Monica, respirînd adînc.
― Vrei să-mi spui ceva, Monica?
― Nu... E frumos, tante Alice!
― Pui mic!... Scoate-ţi pălăria, să te rumenească soarele...
― Tante Alice, uite romaniţe! recunoscu Monica florile călcate în picioare prin ograda şcolilor.
Romaniţele rîdeau în soare, şi ele în vacanţă.
― Acele ce-s, tante Alice?
― Sînziene!
― Şi acelea?
― Sîngele-voinicului!
― Şi acelea?
― Condurul-doamnei!
― ...Sînziene, murmură Monica silabele tremurătoare de soare ca un vers uitat de albine pe buzele copiilor.
Tăcură.
Uguiau nevăzuţi în jurul trăsurii, dulci hulubi... Caii dădeau din cap blajin, urcînd la pas suişul... Pîlpîiau fluturaşi albaştri... Rîndunelele-şi lăsaseră în iarbă, la uscat, rochiţele umede de rouă... Drumul de foşnete şi de miresme ducea spre cerul apropiat ― cu părul auriu, cu obrajii palizi, cu cozile pe spate, cu mînile împreunate ― pe Monica.
Putea să răsară, acolo unde drumul se împreună cu albastrul, în haină albă, ţinînd într-o mînă inelul cu cheile cele grele care deschid porţile cerului, sfîntul Petre surîzînd.
― Mi-i foame, protestă Olguţa.
De cînd aştepta moş Gheorghe vorba asta!
― Sss! şopti el la urechea Olguţei; are moşul ceva!
― Ia să văd! îl rugă Olguţa cu glas scăzut.
Moş Gheorghe scoase din buzunar o punguliţă de hîrtie.
― Ce are moşu??
― Roşcove! porunci Olguţa.
― Iaca, la asta nu m-am gîndit, se întristă moşneagul.
― Ce ai acolo, moş Gheorghe? se frămîntă Olguţa.
― Ia nişte zahăr de gheaţă, oftă el melancolic.
― Monica! Avem zahăr de gheaţă! strigă Olguţa, tropăind pe capră...
― Ei, moş Gheorghe, îmi pare că vrei să-ţi dai leafa pe mîna dentiştilor! îl dojeni în şagă doamna Deleanu.
― Lasă, cuconiţă, să mănînce copiii zahăr... Parcă matale nu-ţi dădeam tot aşa cînd erai mică!...
Doamna Deleanu zîmbi. Aşa era. Şi ea... Era mult de-atunci.
― Dar acuma îmi mai dai, moş Gheorghe?
― Dă, cuconiţă! Cum o vrea duduiţa!
Olguţa sfărîmă ceţoasele diamante înşirate pe sfoară... Începu praznicul: Olguţa, pe capră, sfărma, sugea şi înghiţea, şi iar începea; Monica, în trăsură, ronţăia încetişor, privind aiurea. Doamna Deleanu sugea neîndemînatec, înghimpîndu-se în colţurile sloiului vanilat, gîndindu-se la vacanţele de odinioară... Moş Gheorghe îşi smulgea musteţile zîmbind. Olguţa nu-l uitase: cu de-a sila îi vîrîse în gură o bucată de zahăr; moş Gheorghe o furişase în buzunar, cu mare băgare de samă, ca pe un dar de preţ.
― Moş Gheorghe, grozav mi-i de poftă de un castravete crud... ştii, cu sare şi chiper! ronţăi Olguţa.
― Lasă s-ajungem! Îţi pregăteşte moşu, cum ştie el.
― Moş Gheorghe, cumpărăm şi roşcove de la crîşmă... N-am mai mîncat de cînd! Ştii, la cofetărie n-au roşcove! Auzi, moş Gheorghe?
― Aud eu!
― Şi cumpărăm?
― Cumpărăm, cum nu!
― Şi mîncăm.
― ...Dacă mi-i da dinţii la loc oi mînca şi eu, şoricelul moşului!
― Vai, moş Gheorghe! N-ai să mănînci roşcove?... Hai să le facem compot.
Un nechezat vesti din urmă apropierea bihuncei; caii de la trăsură nechezară războinic. Olguţa se răsuci, privi, se încruntă şi puse mîna pe bici.
― Moş Gheorghe! Nu mă lăsa! Ne-ajung!
Mult iubea moş Gheorghe caii, şi pe cei de la trăsură, şi pe cei de la bihuncă. Totuşi, întrecerea începu vioaie, ca odinioară, cînd boierii erau năprasnici la mînie şi la veselie, şi cînd surugii învîrteau harapnice intrînd cu oiştea-naintaşilor la porţi, ca să zîmbească inima boierilor de ţipetele jupîniţelor. Moş Gheorghe îşi mai aducea aminte, ştia şi Olguţa de la el.
― Hii-hiii!... chiui Olguţa.
Moş Gheorghe zîmbi numai; biciul şuieră o vorbă de şarpe; caii lungiră trapul, scuturînd coamele grele, fluturînd cozile lungi... Şi opt copite bătură toba luptelor.
― Uită-te-napoi, Monica! o îndemnă Olguţa, în gura mare, ca în plină vijelie.
Monica îngenunchie pe perne, ridicînd capul pe deasupra poclitului.
― S-apropie?
― Parcă... şovăi răspunsul.
― S-apropie?
― Parcă da, se temu Monica.
― S-apropie? tună Olguţa, luînd biciul din mîna lui moş Gheorghe.
― Da-da ! se-nspăimîntă Monica.
Cu trupul lung şi zvelt de libelulă, bihunca răsări în rînd cu trăsura, gata s-o întreacă.
― Grăbiţi, copii! Grăbiţi: mi-i o foame grozavă! Şi-o sete! le vorbi din goană domnul Deleanu.
Dănuţ, senin, se uita drept înainte, încordîndu-şi coada ochiului. Astfel arăta Olguţei dispreţul lui şi totodată putea să-i şi zărească înfrîngerea prelungă.
"Ce bine-i să fii bărbat!" gîndi Dănuţ respirînd cu nesaţ aroma de tutun desprinsă din haina tatălui său, respirînd cu convingere duhoarea de tutun mîinilor şi a suflării lui Ion de la spate.
― Moş Gheorghe, opreşte! hotărî în şoaptă Olguţa.
― Ho-ho, copii! Ho-ho, băieţi!
Bihunca se ducea dusă ca o săniuţă cu roţi prin pulberi.
― Da, da! Fugiţi dumneavoastră cît vreţi! Noi nu omorîm caii, le aruncă Olguţa, ca o piatră ucigătoare din urmă, mărinimia milei.
Caii opriţi gîfîiau din greu; suflările lor alergau încă, zbuciumîndu-i pe loc.
Cei din trăsură se ridicaseră în picioare, urmărind fumul bihuncei pe şosea. Olguţa răsucea biciul, îngîndurată... Ielele străvezii ale arşiţei umpleau zările de jocuri fără trupuri. Şi deodată, ca o melancolie de fîn cosit în toamna soarelui de sus, de îngeri trişti şi blînzi, mireasma sulfinei îi învălui.
― Nu mai pot! Mor de sete! răsuflă Olguţa răsturnînd în trăsură braţul de sulfină smulsă voiniceşte.
― Lasă că pornim îndată, o potoli doamna Deleanu, ştergîndu-i cu batista focul obrajilor năduşiţi.
― Uite, tante Alice! răsări şi Monica, aducînd în braţe mănunchiul verde plin de galbene scîntei, şi pe obraji culori de cîmp, culese o dată cu sulfina şi cu albăstrelele din păr.
Ocolind trăsura pe dindărăt, să se urce în stînga, Monica se opri deodată, ca întîmpinată de un gînd rău... Hăinuţa neagră, trăsura oprită! În mintea ei de copil necăjit, toate trăsurile mergeau spre cimitir; toate trăsurile oprite aşteptau pornirea convoiului...
― Tante Alice! Trăsura n-are număr!
― Sigur că n-are! Trăsurile de casă n-au număr.
― N-ai număr! şopti Monica trăsurii şi-o bătu cu mînuţa, bucuroasă.
Ajutorată de Monica, doamna Deleanu orîndui în poclit mănunchiurile de sulfină, răsfirînd şuviţele... Caii porniră... Multă vreme, albine credincioase urmăriră colibioara de sulfină... În soare, sclipeau steluţe aromate, fulguind uşor pe capetele din trăsură.
― Tante Alice!
― Ce-i, Monica?
― Mai e mult pînă acasă?
― Acuşi ajungem!
― Vai!
― Îţi pare rău, Monica?
― Nuuu, tante Alice!
Sigur că-i părea bine! Şi totuşi... parcă ar fi vrut să nu se mai coboare niciodată din trăsura fără număr şi cu sulfină în poclit: trăsura vacanţei.
― Moş Gheorghe, ce s-aude? întrebă Olguţa, cercetînd cerul cu mîna adusă deasupra ochilor.
― Bat cînii!
― Ei! Cînii! Sus, moş Gheorghe!
― Bată-l să-l bată! Zmăul lui conaşu Dănuţ.
― Aha! mormăi Olguţa.
― Lasă, că-ţi face moşu unu mai frumos!
― Nu-mi trebuie!
Caii se opriră şi, smucind de hamuri, trecură pragul porţii la trap, pe subt vîjîitul zmeului străjuit de un stejar şi de un marinar mărunt. De-un marinar! De-un amiral avînd pe buze zîmbetul aceluia care primi spada înfrîntului Napoleon.
Risipa albă a caselor ogrăzii, cu cea din mijloc largă şi adîncă şi stăpînă peste toate, răsări ca o luminoasă mănăstire fără turle şi călugări în ochii Monicăi.
Sforăind, caii se opriră la scară... În freamătul de viţă verde al pridvorului, zorelele multicolore căscau fraged.
― Mi-i foame! ţipă Olguţa cu mînie. Unde eşti, babo?
La glasul ei, cu chip şi trup enorm de eunuc ― broboadă albă şi pestelcă albă, rîzînd în hopurile pîntecului şi-n căscatul ştirb al gurii, cu braţele deschise cuprinzînd ograda toată ― coborî pe scări bucătăreasa.
― Aici-i baba! Da bine c-aţi venit odată, că-mi ard puii pe frigare, bătu-i-ar norocii să-i bată!
Un cerşaf ud prins cu ţinte de colţurile ferestrei deschise se bomba lin şi iar venea la loc, pre-făcînd căldura care moleşea caisele livezii în răcorită boare.
În odăiţa fetiţelor nu era nimeni... Intrase Anica în goană desculţă, lăsînd pe scaun geamandanul uşurel al Monicăi şi ieşise trîntind uşa, după ce-şi sclipise în oglinda ovală a şifonierei de mahon, surîsul de ţigancă tînără.
Acum geamandanul cu iniţialele bunicei era singur. În el aşteptau portretul bunicei şi o păpuşă îmbrăcată în negru, să vadă noua locuinţă a Monicăi.
Monica, aşezată în sofragerie la masă, pe un scaun cu două perne dedesubt, mînca frumos cum o învăţase bunica: cu şerveţelul agăţat de pieptarul rochiţei, fără să-şi întindă coatele pe masă, cu gura închisă, ţinîndu-se dreaptă...
Dacă ar fi intrat bunica în odaia fetiţelor şi-ar fi pus ochelarii şi, fără să atingă cu degetul nici şifoniera, nici cele două dulăpioare de lîngă paturile de nuc, ar fi văzut că pic de colb nu-i nicăieri, nici muşte, şi-ar fi oftat cu uşurare; ar fi simţit mirosul de podele ceruite îmbinîndu-se cu aroma de răcoare păstrată doar în tihna caselor bătrîne unde iernează mere şi gutăi şi ar fi clătinat din cap cu bunătate şi cu duioşie; şi s-ar fi aplecat cu multă trudă asupra paturilor neted învelite, şi dezvelind un colţ ar fi văzut că aşternutu-i de olandă şi că spălătoreasa-i vrednică, şi că-n dulapul rufelor mai e sulfină şi lavandă ― şi-ar fi acoperit ea cu evlavie colţul descoperit; şi dacă ar mai fi deschis şi şifoniera şi-ar fi văzut păpuşile care aşteptau emoţia fetiţelor premiate la examenul de clasa treia primară şi-ar fi luat bunica ochelarii de pe nas, ştergîndu-şi-i, ar fi făcut o cruce la icoana Preacuratei din părete, o alta deasupra încăperii ― şi-ncetişor, încetişor, ar fi ieşit, şi s-ar fi dus... fiindcă Monica putea să intre, în odaia fetiţelor nu mai era nimeni.
― Copii, daţi-mi voie să-mi scot haina; nu mai pot.
Scoţîndu-şi surtucul de soie-ecrue, domnul Deleanu rămase în cămaşă de soie-ecrue, cu guler jos şi moale. Ridicîndu-şi braţele în sus, le scutură; mînicile alunecară în jos. Păstrase mişcarea aceasta de mult, de pe atunci cînd avocaţii pledau îmbrăcaţi în robă. Păstrase şi roba cu gîndul că Dănuţ va îmbrăca-o într-o zi ca să pledeze... Poate că pînă atunci vor pricepe "cretinii" ― cretinii erau toţi aceia care contraziceau părerile profesionale ale domnului Deleanu ― că roba dă aripi cuvîntului, şi vor reintroduce-o. De nu, să-i amintească măcar din dulap, lui Dănuţ, de vremurile vechi.
Domnul Deleanu îşi iubea profesia "ca pe-o amantă" ― aşa spusese într-o pledoarie la Casaţie, rostind cuvîntul ilegal cu pasiune şi aroganţă, ca să deştepte pe un consilier adormit ― şi dorea ca şi Dănuţ să gîndească şi să poată spune la fel... Dacă Olguţa ar fi fost băiat!...
― Ei, Dănuţ, acuma eşti licean! Eşti băiat mare! Poţi judeca. Te faci avocat ca şi tata?
Doamna Deleanu ridică din umeri.
― Lasă-l te rog să mănînce mai întăi!... Dănuţ! Iar ţii coatele pe masă!... Uite-te la Monica ce frumos mănîncă. Şi-i mai mică decît tine!
Olguţa îşi retrase coatele zîmbind. Dănuţ se înroşi. Scăpărînd o privire cruntă înspre Monica şi Olguţa... Teroarea comparaţiilor cu Monica dăinuia de un an: de cînd Monica şi Olguţa preparau împreună, cu aceeaşi profesoară, clasele primare... Cine-o mai descoperise şi pe Monica! Olguţa! Fireşte! Ea aducea şi puii de mîţă părăsiţi pe subt garduri, spre deznădejdea bucătăresei. Asta mai mergea! Dar pe Monica n-o putea mistui. Uzurpatoarea! Aliata Olguţei! Blonda!... Dănuţ demult aştepta prilejul s-o tragă de cozi cum trebuie!
"Lasă!" înghiţi el în gînd. Şi din nou se dezrobi, afară, cu zmeul.
Ochii Olguţei îl iscodeau pe subt gene. De la o vreme băgă de samă. Clipi, se suci. Olguţa nu-l slăbea din ochi. O ţinti şi el drept în ochi.
― De ce te uiţi la mine?
― Eu? se miră candid Olguţa.
― Da, tu! replică el, hotărît să facă scandal.
― Eu nu mă uit la tine! Eu mă uit la Monica! argumentă Olguţa, uitîndu-se la Monica. Spune şi mata, mamă?
― Ba te-ai uitat! îşi ieşi din fire Dănuţ, schimbînd timpul şi împungînd cu degetul, violent.
― Ei, şi?! N-am voie să mă uit?
― Bine! Vom vedea!
― Ba ia te rog să te astîmperi! îl urechi din ochi doamna Deleanu.
― Pfuu! se bucură Olguţa cu şervetul la gură.
― Şi tu să te linişteşti!
― Eu nu fac nimic!... Eram să mă-nec! răsuflă Olguţa.
― Ia, mă rog !
Domnul Deleanu îşi trecu zadarnic şervetul peste faţă; toţi îi zăriră rîsul. Dînd din umeri se resemnă şi doamna Deleanu să rîdă. Rîsul se răspîndi ca o horă batjocoritoare în jurul posomorălii lui Dănuţ. Se ridică de la masă, zvîrlind şervetul, şi porni spre uşă.
― Dănuţ, unde te duci? Ce, ai isprăvit? Ne-am ridicat de la masă?... Ia poftim înapoi!
― Nu vreau! îngînă Dănuţ cu jumătate glas.
― Nu vrei la masă?!... Bine! Foarte bine!... Atunci poftim la colţ... Auzi, Dănuţ? încheie, scurt şi energic, doamna Deleanu.
Dănuţ se duse, gîrbov... În sofragerie se făcuse o tăcere solemnă... Doamna Deleanu zîmbi cu bunătate întîlnind ochii speriaţi şi umezi ai Monicăi aţintiţi asupra ei.
― Vrei să-l iert, Monica?
Monica dădu din cap cu putere.
― Poftim la masă... Şi mulţumeşte Monicăi! Da, da!
― Merci! tremurară sarcastic buzele lui Dănuţ, lăsînd o mînă moartă în mînile Monicăi.
― Acum mănîncă-ţi caisele.
Dănuţ despică în dinţi o jumătate de caisă şi aşteptă, şi aşteptă să-i treacă nodul din gît, ca să o poată înghiţi... Cu sîmburele în ea şi cu o viespe proaspăt aterizată, cealaltă jumătate rămase în farfuria cu caise graţiate de la moarte.
― Să vă fie de bine... Eu mă duc să mă culc!
― Dănuţ, du-te şi tu la culcare.
― De ce, mamă?
― Fiindcă aşa trebuie!
― Hai cu tata şi te culcă, măi băiete! îl consolă domnul Deleanu, căscînd cu poftă.
― Şi zmeul de afară? scînci Dănuţ.
― Te-aşteaptă.
Bucuria jocului cu zmeul în plin soare se umplu de amărăciunea somnului silit.
"Lua-l-ar dracu de somn!" blestemă Dănuţ în gînd pe Molohul după-amiezelor copilăreşti.
― Ai isprăvit, Monica?
― Da, tante Alice; mulţumesc! răspunse Monica, păturindu-şi şervetul şi scuturîndu-şi fărâmăturile de pe rochiţă.
― Haidem să-ţi arăt odaia voastră...
Olguţa, cu capul plecat în farfurie, trudea mîncînd caise, absorbită şi atentă ca şi cum ar fi învăţat o poezie pe de rost.
― Şi tu, Olguţa, hai-hai, isprăveşte.
― Vin îndată; uite, numai patru caise mai am, se rugă ea.
― Să ştii că te-aştept în odaie, Olguţa! Să nu cumva să te prind pe-afară!
― Dacă spun că vin!
― Bine-bine!
Rămînînd singură, Olguţa trase cu urechea... Încredinţîndu-se că nu se-ntorcea nimeni în sofragerie, se uită lung la Profira. Profira îşi întoarse faţa turtită de pansea albă spre Olguţa. Aşteptă... scuturînd un şervet.
― Profira... Ascultă bine... Adă-mi chiar acuma un foarfece, un creion şi o bucăţică de hîrtie! gesticulă Olguţa cu degetul arătător, întovărăşind substantivele cu cîte o ciocăneală în masă.
― La ce, duduie? căută să se dumirească femeia.
― Nu te priveşte! Aşa vreau eu!
În aşteptarea Profirei, Olguţa îşi sprijini bărbia de marginea mesei, îşi lăţi coatele, strîngîndu-şi obrajii cu pumnii, şi medită preocupat.
― Ai adus?
― Am adus.
― Nu cumva i-ai cerut mamei ce ţi-am spus? se alarmă deodată Olguţa.
― Ba chiar aşa!
― Vai, Profira! Şi vrei să am încredere în tine
― De ce, duduie? Iaca am adus.
― Şi ce-a spus mama?
― A spus să caut la dumneaei în odaie, şi eu am căutat şi am adus.
― Aşaa! Bun!... Îţi mulţumesc.
Olguţa zîmbi. Aplecîndu-se asupra mesei, începu să scrie pe hîrtia elegantă, luată de Profira din cutia de scrisori ― mare, lătăreţ, apăsat ― scoţînd limba la fiecare cotitură de literă.
― Bun!
Ieşi hotărîtă, cu ochii înneguraţi de Salomee, cu foarfece de parcă despicat în mînă.
― Amarnic diavol! exclamă admirativ Profira, muşcînd dintr-o caisă. 
Odaia lui Dănuţ se învecina primejdios cu odaia fetiţelor. Punctul de fruntarie era uşa închisă, cu cheia în broasca din partea cealaltă.
Faţa dinspre odaia fetiţelor purta un cuier, în care atîrnau pălării de pai, funde de mătasă, un cerc tricolor, o reţea cu mingi multicolore şi două paltonaşe pepita.
Faţa dinspre odaia lui Dănuţ era împodobită în partea de sus cu o panoplie de postav de biliard, alcătuită astfel: o puşcă Eureka ― culcată pe ţinta ei de carton alb cu cercuri roşii în jurul centrului albastru ― în tovărăşia beţişoarelor isprăvite cu un tampon de gumă lipicioasă; două săbii de tinichea cu tecile pistruite de rugină şi scofîlcite de duelurile cu Olguţa, încrucişate în X şi o şuierătoare prinsă cu un şnur roşu, cu şuier bîlbîit şi gust acrişor.
Mai jos de panoplie, despărţite de o sabie atîrnată vertical ca o coloană vertebrală a războiului, erau răstignite două uniforme: una de amiral japonez, cu şapcă şi fără pantaloni, poreclită Kami-Mura; alta de amiral rus, botezată Potemkin.
Pe atunci era la modă războiul ruso-japonez (1).
Olguţa proteguia pe ruşi, Dănuţ pe japonezi. De aceea, decoraţia ― o fundă de la o jartieră de-a doamnei Deleanu ― cusută nemuritor de Profira pe pieptul amiralului japonez, fusese smulsă cu stofă cu tot şi era păstrată prudent în buzunarul amiralului rămas decorat cu "steaua căptuşelii". În schimb, chipiul amiralului rus subt pumnul lui Dănuţ se destupase. Olguţa lipise la loc arhipelagul de carton, cu gumă arabică şi cususe trainic fundul cu sfoară, împodobind totodată chipiul cu ciudate ţesături de aur. Olguţa îşi avansase chipiul la gradul de peste-amiral şi inaugurase evenimentul destupînd la rîndul ei ― ceva mai calm şi mai metodic decît Dănuţ ― chipiul amiralului japonez. Doamna Deleanu reconstruise chipiul, iar Dănuţ îl avansase generos la gradul de peste-peste-amiral: "ceea ce, spunea Olguţa, e imposibil".
Iată şi epilogul războiului ruso-japonez în casa Deleanu:
― Acuma ce mai spui? Ai mîncat bătaie! o anunţase Dănuţ pe Olguţa, îmbrăcat în uniformă de amiral japonez.
― Nu-i adevărat!
― Să spuie papa.
― Dă, Olguţa! Ce să-ţi fac! Ruşii au mîncat bătaie; iacătă jurnalele.
― Ruşii, nu eu.
― Da tu nu eşti Potemkin? o sfidase Dănuţ.
― Eu? Nici n-am fost, nici nu puteam să fiu.

(1) Războiul ruso-japonez a avut loc în anii 1904―1905 şi s-a sfîrşit cu victoria japonezilor.

― Cum? 
― Fetele nu fac armată. Eu îs fată... să spuie papa... Şi-n afară de asta, japonezii tăi au avut noroc, da-s nişte fricoşi.
― Minţi!
― Mint? Atunci de ce-s galbeni?
― Cum de ce? Fiindcă-s galbeni; aşa-s japonezii.
― Să-ţi spun eu: is galbeni de frică. Toţi au gălbenare! ţipase Olguţa pentru urechile întregii Japonii... Şi dacă vrei să te baţi, să te baţi cu mine, nu cu ruşii, încheiase Olguţa cu fruntea sus.
La masa dată în cinstea ambilor amirali, domnul Deleanu citise următorul comunicat:

Potemkin şi Kami-Mura
Au pornit dîrji la răzbel
Foc şi pară şi oţel.
Ura! Ura!
S-au luptat cît s-au luptat 
― Umplînd casa de clemstre ―
Prin salon, sufragerie
Şi prin locuri mai sihastre.

Au mai stat ei şi la colţ
― Aveau şi părinţi duşmanii!
Ripostând: colţ pentru colţ,
Cu toată cenzura mamii.

În ce hal fără de hal
Ţi-e chipiul, Potemkin!
Dar e peste-amiral
Kami-Mura-i mai puţin!

Peste-peste-amiral
Kami-Mura-i avansat.
Dar chipiul e-ntr-un hal
Supra-supranatural.

Kami-Mura a învins,
Şi Dănuţ a cîştigat;
Dar Olguţa a pretins 
Că e fată, nu băiat.

Şi că deci nu poate fi
Biruită, nici vasal,
Fiindcă n-a fost niciodată
Autentic amiral.

Envoi (1)I

Kami-Mura legendar,
Vezi proverbul cu căruţa!
Buturuga nu-i la ruşi,
Ocoleşte-o pe Olguţa.

Envoi II

Japonezi stăpînitori
Pe îndepărtata mare,
La ce bun? Toţi veţi pieri 
În curînd de gălbenare.

Odăiţa lui Dănuţ avea şi flota! Flota de lighean lucrată de moş Gheorghe din coji mari de nucă: chibrituri drept catarg, foiţe de hîrtie ceruită drept vîntrele, buzele lui Dănuţ drept vînt şi ale Olguţei drept ciclon.
Flota de băltoace: corăbioare debile încărcate ca arca lui Noe, cu vietăţi de celuloid găunos. 

1 Dedicaţie (fr.).

Şi flota de iaz, cumpărată de la "Magasin univeisei" din Bucureşti de moşu Puiu: un singur vas, lung şi gros cît o franzelă, cu elice, steag, tunuri, coşuri şi marinari de tinichea, paralizaţi pe punte.
Dănuţ trînti uşa cu atîta putere, încît molozul se prăbuşi pe umeri. Se scutură, clătinîndu-şi buclele castanii, cu mişcarea biblică a lui Samson.
― Lasă-lasă! dădu el din cap.
Dînd cu ochii de ultima cunună de premiant întîi, atîrnată deasupra patului, o smulse din cui şi o trînti pe jos, îmbrîncind-o cu piciorul.
― De asta învăţ eu, ca să mă persecute! Lasă... v-oi arăta eu vouă! clătină el pumnii spre uşa fetiţelor.
Desprinzînd puşca de pe ţintă, o înarmă cu săgeata gumată şi trase... Chipiul peste-amiralului rus tresări rămînînd cu o gropiţă întunecată în fund.
Pac! pocni săgeata, rămînînd lipită de uşă, ca o fişă de telefon... Dănuţ o desprinse... Pe uşă rămase un monoclu aburit. Pac!... pac!... pac!...
― Ei, da ce-i scandalul acesta? Ce faci acolo Dănuţ? Nu dormi?? îl întîmpină, de dincolo de uşă, glasul doamnei Deleanu.
Dănuţ amuţi. În vîrful picioarelor îşi atîrnă puşca la loc... Culese cununa, măturînd foile desprinse subt dulap, şi atîrnă restul gloriei în cuierul ei.
― Ai adormit?
Dănuţ izbi cu pumnul în pernă şi se întinse pe rug.
― Uite, Monica... Asta e odaia voastră... Îţi place?
Mîna Monicăi îi strînse mîna mai tare.
― Ce bine miroase, tanle Alice!
Cuprinzînd-o în braţe, doamna Deleanu o ridică sus, sus...
― Vezi tu ceva acolo?
― Da... Eii!... Merci, tante Alice!
Zărise deasupra şifonierei o tablă de-argint acoperită cu sulfină.
― Acum să-mi spui, în care pat vrei să dormi?
― Olguţa pe care şi l-a ales, tante Alice?
― Las-o pe Olguţa, o dezmierdă doamna Deleanu; alege-ţi-l tu pe care-l vrei... Pe cel dinspre fereastră, sau pe cel dinspre uşă?
― Mi-i totuna, tante Alice...
― Bine, atunci ţi-l aleg eu pe cel dinspre fereastră... Aşa o am pe Olguţa mai aproape de urechea mea! zîmbi doamna Deleanu.
Uşa ietacului ei şi uşa odăii fetiţelor, aşezate faţă-n faţă, erau despărţite de tăcerea unui vast antret.
― Ş-acuma, hai să desfacem bagajul... Unde-i cheia?
― Poftim, tante Alice! îi oferi Monica, cu capul ridicat, capătul lănţucului de argint din jurul gîtului, scos de pe piept, de subt pieptarul rochiţei.
― Da asta ce-i, Monica?... Ce cruciuliţă frumoasă! Alături de cheiţa nichelată atîrna o cruce de aramă pe care ardea relieful unei chinuite răstigniri.
― Îţi place, tante Alice?
― Foarte mult... O ai de la mama?
― Nu ştiu... mi-a dat-o bunica... Tante Alice...
― Ce-i, Monica?
― ...Te rog, ia-o! o rugă fetiţa, cu obrajii încinşi, scoţîndu-şi lănţucul... Vreau eu să ţi-o dau, tante Alice! stărui ea, cu sprîncenele ridicate, în preajma energiei lacrimilor.
Şi cu de-a sila strecură lănţucul în mîna doamnei Deleanu.
― ...Îţi mulţumesc, Monica, o împăcă ea dezmierdîndu-i părul... Da astfel de lucruri nu se dau, puişor! E o amintire de la părinţii tăi... Eu ţi-o păstrez numai.
― Ţie pot să ţi-o dau, îi răspunse cu linişte şi gravitate Monica, privind în pămînt.
― O iubeşti aşa de mult pe tante Alice?
― Da.
― Şi tante Alice te iubeşte pe tine mult de tot... ca pe Olguţa şi Dănuţ.
― Ştiu! şopti Monica.
― Oare Olguţa de ce nu mai vine? Ia du-te şi vezi tu.
Doamna Deleanu clipi... şi pînă să deschidă geamandanul dibui mult în jurul broaştei, cu cheiţa nichelată.
― N-o găsesc, tante Alice! intră alarmată Monica.
― Lasă, că vine ea singură... Trebuie să fie la moş Gheorghe! Uite, Monica! Ţi-am pus pe măsuţa de noapte portretul bunicei... Dacă vrei să-l atîrni în părete, îţi dau eu o altă ramă.
― Nu-nu, e bine aşa, tante Alice.
― Lucrurile ţi le-am aşezat în şifonieră... Uite: rafturile de sus sînt ale tale...
― Tante Alice, se cutremură Monica, n-ai găsit o păpuşă în geamandan?
― Ba da! zîmbi doamna Deleanu. Am culcat-o, uite...
Şi din penumbra raftului, luă în braţe un pătuţ în care dormeau două păpuşi cu pălăriile în cap.
― Mie, tante Alice? nu-şi crezu ochilor Monica.
― Sigur, Monica!... Uite şi o şifonieră cu rochii pentru păpuşile tale.
― Da` Olguţa? se opri fetiţa cu braţele întinse.
― Şi ea are la fel!
Clanţa descărcă un foc de puşcă, uşa pocni şi bufni la loc, repezită îndărăt, cu mîna stîngă, de Olguţa...
― Ce-i? Ce-i?
Olguţa se aruncase de sus, în pat, legănîndu-se molatec în tresăltările arcurilor scîrţîitoare, care dormeau de un an.
― Bine, Olguţa, aşa se intră într-o casă de oameni?... Şi cu botinele murdare în pat! Vai! Vai! Vai!
― Nu mai pot!
― Unde-ai fost?
― La moş Gheorghe.
― Şi ce-ai mai făcut, Olguţa? o întrebă doamna Deleanu, privindu-i deodată ochii cu luare-aminte.
― Nu spun?! Am fost la moş Gheorghe!
― Olguţa, iar ai făcut o poznă!
― Spune drept, Olguţa!
― Am făcut ce trebuia să fac! vorbi Olguţa sacadat, sfidînd.
― Olguţa, nu umbla cu fleacuri! Aşa se răspunde?
― ...Foarfecele l-am pus la loc, încheie Olguţa, prin vorbe, mărturisirea începută în gînd.
― Foarfecele!!... Cine ţi l-a dat?
― Chiar mata!... Sigur! mata mi l-ai dat! se ilumină Olguţa, simţind fericirea vinovaţilor care-şi găsesc din senin un complice la răspundere, după ce-au săvîrşit singuri fapta.
― Eu!! Olguţa, vină-ţi în fire!... Ia hai şi te dezbracă mai bine... Răpegior, răpegior.
― Mamă, mi s-a rupt ciorapul! se bucură Olguţa, cu o gheată în mînă, cambrîndu-şi degetul cel mare de la picior, prin spărtura mereu lărgită de înflorirea lui roză şi ghiduşă.
― Văd şi mă bucur... Lasă ciorapul în pace, Olguţa! Hai scoate-l!
― Să-ţi ajut, Monica?
― Nu merci, tante Alice! Pot singură.
Cu braţele aduse la spate pe deasupra grumazilor, Monica îşi deschise nasturii rochiţei... Ciorapii Olguţei zburară violent... Alunecînd, rochiţa Monicăi descoperi un trup de băieţel mlădiu, cu piept naiv... Simţind privirea doamnei Deleanu, se acoperi din nou, plecînd bărbia.
― Eu mă duc... Dezbracă-te, Monica.
― Mamă, ce bine-i în pantaloni! se făli Olguţa, sărind de pe pat jos.
Începu să-şi contemple poziţia de scrimă în oglindă. 
― Drac împeliţat, culcă-te odată!... La revedere, Monica.
Închizînd ochii, Dănuţ deschise turbinca lui Ivan...
...Dănuţ e paşă sau sultan: n-are a face! Capul e înfăşurat într-un turban de subt care răsar două musteţi ca două iatagane şi o păreche de ochi fioroşi... Doi colţi lungi ies prin gură rînjind. Colţii sînt împrumutaţi de la un strigoi!...
Sultanul Dănuţ era aşa de înspăimîntător, încît Dănuţ deschise ochii şi se răsuci pe-o coastă... Din odaia fetiţelor s-auzea glasul Olguţei. Dănuţ închise ochii cu mînie!
...Sultanul stă pe un tron de aur. De-a dreapta şi de-a stînga, două arăpoaice cu dinţii ca frişca pe crema de cafea, flutură mari evantalii colorate. La picioarele tronului se-nşiră mii de turbane aplecate pînă la pămînt. Toţi se închină sultanului. Numai doi harapi goi, negri şi buzaţi, cu părul des şi creţ ca icrele negre, stau drepţi ş-aşteaptă cu mîna pe securi. Nimeni nu vorbeşte. Sultanul ridică un deget... Răsare un armăsar care tresaltă şi rînjeşte... Sultanul face un semn... Harapii înnoadă cozile Monicăi de coada armăsarului... Monica muşcă dintr-o caisă. Nu-i pasă! Lasă că-i arată el sultanul!... O sută de mii de harapnice s-abat asupra calului...
Harapii o înşfacă pe Olguţa. Olguţa dă din picioare şi se strîmbă la sultan. Aşa! Bine!... Harapul ridica securea... Olguţa e spoliată... N-are pe nimeni s-o apere decît pe fratele ei Dănuţ... Şi-ntr-adevăr, în fruntea unei oşti, ca Mihai Viteazul, vine Dănuţ, ucide pe sultan şi pe harapi ― turbanele fug ― şi scapă de la moarte pe Olguţa şi pe Monica. Olguţa şi Monica îngenunchează şi-i sărută mînile. El le ia pe şea şi porneşte, şi porneşte...
În fundul turbincei lui Ivan era somnul.
― Tu dormi, Monica?
― Nu.
― Nici eu.
Olguţa îşi ridică picioarele în sus, bătîndu-şi tălpile goale cu palmele.
― Auzi Monica?
― Ce s-aud?
― Mă bat la tălpi...
― De ce?
― Ştiu eu!... Fă şi tu aşa...
― Monica, ce facem?
― Nu dormim?!
― De ce să dormim?
― Aşa vrea tante Alice.
― Ei, şi! Parcă tu dormi!
― Eu încerc! se scuză Monica.
― Nu mai încerca... Parcă ne ştie cineva! Mama doarme.
― Monica?
― Ce?
― Nimic...
Olguţa căscă a pustiu... Începu să colinde cu privirea plafonul alb, numărînd zgrumţurii varufui.
― Monica, tu ai vrea să fii muscă?
― Muscă?
― Da, muscă! Eu grozav aş vrea... Ştii, m-aş plimba pe plafon cu capul în jos...
― Eu aş vrea să fiu mare, visă Monica.
― Şi eu, se grăbi Olguţa s-o ajungă... Ce-ai face tu dac-ai fi mare?
― ...Nu ştiu! se încurcă Monica.
― Eu m-aş face vizitiu... ca moş Gheorghe!... Şi l-aş răsturna pe Buftea din trăsură.
― Ce ai tu cu Dănuţ?
― Eu?... Nimica! El are cu mine.
― Adevărat! consimţi Monica. Te-a bătut; asta nu se face!
― M-a bătut? se răsti Olguţa întrebător.
― Da, azi-dimineaţă!
― Nu mă ţin!... Dacă nu-l apăra mama, îi arătam eu lui!
― Tu ştii să te baţi, Olguţa??
― Tu nu ştii??
― Nu.
― Eu ştiu foarte bine!
― Şi-ţi place?
― Sigur... Vrei să-ţi arăt?
― Nu.
Tăcură. Olguţa oftă...
― Monica, de ce nu-ţi tai cozile?
― De ce să le tai?... Îi plăceau bunicei... ea mi le-mpletea.
― Da... cred!... Da` nu-s bune la bătaie. Te apucă de ele!
― De ce să mă bat?
― Nu poţi şti!
― Şi cu cine să mă bat?
― Cu Buftea...Nu, ai dreptate! reveni Olguţa. Nu-i dau eu voie!
Olguţa se ridică într-un cot, mişcînd piciorul în aer.
― Monica, tu ai muşchi?
― Nu ştiu!
― Eu am! Uite: cînd strîng piciorul!... Monica, eu nu mai dorm!
Sărind jos din pat, începu să ţupăie pe podele, inspectînd odaia...
― Monica! ţipă ea deodată, cu intonaţia prezumată a lui Cristofor Columb în faţa Americei.
― Ce-i? sări speriată, Monica.
― Nimic! răspunse iute Olguţa, închizînd portiţa sobei.
Se aşeză pe scaun, peste rochiţa Monicăi, meditînd...
― Ascultă, Monica, am să-ţi spun un secret.
― Spune.
― Ei, nu aşa! dădu din cap Olguţa, aşezîndu-se pe patul Monicăi.
― Mai întîi să te juri că nu spui.
― Eu nu spun! se revoltă Monica.
― Nu te supăra! Te cred. Dar trebuie să juri.
― Te juri?
― Nu mă jur; eu nu spun, se încăpăţînă Monica.
― Nu te juri?!
― Nu.
― Bine!
Olguţa se ridică de pe pat. Începu să se plimbe prin odaie, ocolind-o pe Monica... Într-un tîrziu, se aşeză pe marginea patului.
― Te-ai supărat, Monica? o dezmierdă Olguţa.
― Nu! se îmblînzi Monica... Da` de ce nu mă crezi?
― Atunci te rog, jură-te!... Te rog, Monica: fă-mi mie plăcere! Haide, Monica!
― Bine... mă jur.
― Ei, vezi? Bravo!... Pe ce te juri?
Făcînd ocolul odăii, ochii Olguţei se opriră o clipă deasupra măsuţei de noapte. Monica zări privirea Olguţei.
― Pe portretul bunicei? întrebă ea cu ochii mari.
― Nu! Asta nu! se apără Olguţa... Atunci jură-te pe păpuşa ta.
― Mă jur pe păpuşa mea Monica... Începu ea repede.
― Că n-am să spun la nimeni... formulă Olguţa mai departe, bătînd tactul cu degetul arătător.
― ...că n-am să spun la nimeni... repetă Monica dînd din cap.
― ...ceea ce are să-mi spuie Olguţa.
― ...ceea ce are să-mi spuie Olguţa.
― Stai! se încruntă Olguţa. Mai spune după mine!... Şi dac-oi spune...
― ...şi dac-oi spune... repetă Monica în silă, ridicînd din umeri.
― ...să-mi moară păpuşa.
― ...să-mi moară păpuşa. Ai isprăvit?
― Stai, aşa nu-i bine... Spune încă o dată!... Şi dac-oi spune... spui?
― ...şi dac-oi spune, oftă Monica.
― ...îi dau voie Olguţei...
― ...îi dau voie Olguţei...
― ...să spargă capul păpuşei mele Monica.
― ...să spargă capul păpuşei mele Monica, repetă Monica, indignată.
― Acum spune: amin!
― ...Amin.
― Fă-ţi cruce.
― Am făcut.
― Ei, acum să-ţi spun secretul!
Tăcu zîmbind.
― Spui, Olguţa?
― Spun! Aşteaptă... Hai să-ţi spun. Ridică-te şi vino cu mine.
O duse de mînă pînă la gura sobei.
― Da n-ai să spui?... încercă Olguţa să smulgă suprema făgăduială.
― Vai! Olguţa!
― Deschide şi uită-te, îi dădu voie Olguţa, c-un gest larg.
― Ăsta era secretul?!
În umbra răcoroasă a sobei, şedeau două gavanoase de dulceaţă, cu capete de hîrtie albă.
― Ce? Poate nu-ţi place!... Să nu cumva să spui, Monica! gesticulă Olguţa c-un deget spadasin.
― Aţi dormit bine? le-ntrebă doamna Deleanu, intrînd pe uşă urmată de Profira, care aducea pe tabla chiseaua cu dulceaţă de trandafir.
Monica se înroşi; plecă ochii la pămînt.
― Dacă-i cald, mamă dragă! mărturisi Olguţa, îndreptăţindu-se cu braţele aruncate în sus.
― Nu te-a lăsat să dormi, Monica?
― Nu poţi să dormi pe-aşa călduri! hotărî Olguţa, evaziv, răsucind linguriţa în dulceaţă.
― Mata ai insomnii?
― Ce-i asta "insomnii", mamă? suspectă Olguţa cuvîntul şi politeţa formulei şi zîmbetul însoţitor.
― Asta nu-i pentru tine. Mai bine spune drept de ce n-ai dormit?
― Eu n-am insomnii! El are insomnii! aruncă Olguţa noul cuvînt în uşa lui Dănuţ, care dormea dus...
Uşa se deschise blînd, fără zgomot de clanţă... Fiindcă umblau în vîrfuri, ghetele scîrţîiră, dojenite de un "ţţ" bine cunoscut lui Dănuţ. Doamna Deleanu făcea ,,ţţ" (încreţind nasul şi scuturînd capul cu o mişcare vioaie) cînd era enervată din pricini mărunte ori din pricini mai grave şi trebuia să se stăpînească... De pildă, fiindcă nu intra aţa în urechile acului, sau fiindcă lampa fila de mult, înainte de-a fi băgat de samă, sau cînd un musafir fără creştere mînca brînza cu cuţitul...
― Doarme... Umblă încet!
Profira păşea desculţă ca şi cînd ar fi avut cizme: podelele duduiau... Copiii, mai demult, o porecliseră, "Sfînta lui Sfîntul Ilie".
― Tic-tac, tic-tac, tic-tac... bang... vorbi pendula din părete, nesocotind porunca de tăcere.
Bătuse jumătatea lui cinci...
― Să-l scol?... şovăi doamna Deleanu, cumpănind primejduirea somnului de noapte cu binefacerile somnului de după masă.
Storul cu resort nu ţîşni cum avea obicei cînd îl smuncea Dănuţ; se urcă lin, însoţit de mîna doamnei Deleanu pînă la cerul copt de soare, între frunzele mărului domnesc de la geam.
Dănuţ îşi stăpîni un zîmbet de superioritate... Pleoapele lui pe care le privea cu ochii închişi, împodobeau haina de mătasă cenuşie a somnului abia isprăvit, cu întortocheate crizanteme portocalii, scuturate din lumină...
Somnul, ca şi boala îl făceau pe Dănuţ invulnerabil şi răsfăţat de părinţi. De aceea lui Dănuţ îi plăcea să fie bolnav şi să ţie ochii închişi după ce se deştepta.
Doamna Deleanu se aşeză oftînd pe marginea patului... Prezenţa ei parfumă altfel căldura venită din livadă. "...Se uită la mine... Ha-ha!... Cu-cu, aici-s"! ţipă gîndul lui Dănuţ, ţupăind, ascuns în trupul cald şi fericit ca într-un pod în care atîrnă lenea strugurilor copţi.
Genele lui Dănuţ tremurau; începu să clipească...
― Hai scoală, leneşule!... Hai, somnorosule! îl îmbie doamna Deleanu, culegîndu-i buclele de pe frunte.
Dănuţ se întinse şi căscă sincer, deschizînd ochii de-a binelea...
― Deschide gura mare!... Ia repede, să nu curgă!
Linguriţa plină, adusă plutitor deasupra paharului cu apă care o oglindea, intră dulce în gura căscată şi ieşi anevoie dintre buzele închise asupră-i, curată la faţă... Doamna Deleanu cuprinse cu braţul capul lui Dănuţ, îl ridică, ajutîndu-i ca unui convalescent neîntremat să bea apă din pahar.
Dănuţ primea calm răsplata somnului.
Bluza de mătasă înflori cu roş de mac neastîmpărul văratec al Olguţei. Îşi încheie grabnic centura de lac, despărţitoare la mijloc, între bluză şi-ntre rochiţa ecossaise.
― Gata! răsuflă ea, încîntată c-a întrecut-o pe Monica.
― Stai, Olguţa, nu ţi-ai pus ciorapii.
Privindu-se-n oglindă peste umăr, ridicată-n vîrfuri, Monica îşi încheia la spate nasturii rochiţei de doliu.
― Monica, nu mi-ai văzut ciorapii? întrebă Olguţa, căutînd, scoasă din fire, şi sub pernă.
― Nu i-ai pus pe scaun?
― I-am pus, da nu-s! se înfurie Olguţa trîntind perna.
― Poate i-a luat Profira să-i cîrpească!
― Am să-i arăt eu ei... Cum?... Nu-i dau voie să umble în lucrurile mele!... Eu nu-s copil!... bombăni Olguţa trîntindu-se din nou pe pat.
― Îţi dau eu o păreche de ciorapi... Vezi, îţi vin? o îndemnă întrebător Monica, aşezîndu-i coirapii la căpătîi.
― Nu vreau nimic! Nu primesc!... Eu nu mă mişc din pat pînă ce nu-mi dă ciorapii mei!... Uite-i, Monica! I-am găsit... Merci.
Ciorapii zvîrliţi de Olguţa atîrnau peste pălării, în cuierul uşii.
― Eşti gata, Olguţa?
― Îndată.
Îşi pălmui părul cu amîndouă mîinile în dreapta şi-n stînga unei cărări alese pe nevăzute.
― Ia uită-te! E bine?
― De ce nu te piepteni în oglindă, Olguţa? o întrebă Monica îndreptîndu-i cărarea.
Olguţa se plecase docil subt mînile Monicăi.
Isprăvind, Monica îi strînse părul la tîmple cu şuviţele alipite, păstrînd o clipă în palmele ei capul pieptănat corect, ca pe o enormă boabă de cafea Ceylon prăjită din cale-afară... Olguţa se privi în oglindă.
― Ia să vedem care din noi e mai înaltă?
― Ce bine-ţi stă cu bluză roşie! Eşti frumoasă, Olguţa.
― Tu eşti mai înaltă!... Da eu îs mai voinică! se consolă Olguţa, lăţindu-şi umerii, bombîndu-şi pieptul în oglindă...
― Ridică-ţi şosetele, Olguţa!
― Lasă-le-aşa! Haidem!
În faţa uşii se răsuci pe loc, pironită de un gînd.
― Ascultă, Monica, să ştii că azi are să se-ntîmple ceva!
― Nu ştiu! ridică din umeri Monica, potrivindu-şi cu degetul elasticul pălăriei pe subt bărbie.
― Îţi spun eu! o asigură Olguţa.
― Bine, da ce are să se-ntîmple?
― Ceva! se încruntă enigmatic Olguţa.
― Şi ce pot să fac eu?
― Ba poţi!
― Eu?!
― Sigur! apăsă Olguţa, privind-o în ochi.
― Ce pot eu?
― Tu trebuie să ţii cu mine.
― De ce?
― Fiindcă tu eşti prietena mea.
― Sigur...
― Atunci, mi-ai făgăduit?
― Da, Olguta, oftă Monica.
Dănuţ străbătu casa în goană. Îi erau mînile flămînde: de cînd aşteptau ele sfoara zmeului! Totuşi, după ce trînti uşa antretului din faţă, gata să fugă, încetini pasul... şi se aşeză pe treptele pridvorului calde de soare. Zmeul era acolo, Dănuţ era aici. Înainte de a se juca, Dănuţ se bucura că are să se joace. Şi aştepta. Fiecare bucurie avea pentru Dănuţ, întocmai ca şi săptămîna, o sîmbătă şi o duminică... Duminica, în timpul şcolii, era vacanţa cea mare a săptămînii. Sîmbătă era ajunul ei. Dar pe cînd bucuria duminicii era întotdeauna întristată de apropierea treptată a celei mai urîte zile din săptămînă ― luni, zi neagră în calendar după ziua roşie ― bucuria sîmbetei era ocrotită de apropierea unei duminici care-o despărţea de luni. Dănuţ ajunsese să preţuiască mai mult sîmbăta de cît duminica... De duminică parcă se temea...
"Ştie!" gîndi Olguţa văzîndu-l pe Dănuţ aşezat pe scări. Muşcă o îmbucătură bună din tartina cu unt, rugă pe Monica să-i ţie restul şi, cu mînile slobode, coborî treptele. Monica o urmă cu tartinele în mînă, nemaiîndrăznind să muşte din a ei. Trecură pe lîngă Dănuţ, atingîndu-l cu umbrele lor. Dănuţ întoarse capul într-altă parte.
"Laş!" murmură Olguţa pentru sine cuvîntul laş curînd învăţat într-o poezie patriotică şi tălmăcit de tatăl ei.
― Ce-nseamnă asta "laş", papa?
― Cum să-ţi spun eu ţie?... Uite, dacă cineva îţi dă o palmă şi tu nu-i răspunzi eşti laş!
― Va să zică eu eram laşă, papa?
― De ce?
― ...Bine, papa, cînd îmi trăgea mama cu papucul unde ştii tu? îi replicase Olguţa privindu-l pe subt sprîncene.
― Asta-i altceva! începuse să rîdă domnul Deleanu.
― ...Şi dacă aş fi dat şi eu? îndrăznise Olguţa cu oarecare codeală şi fără convingere.
― Ai fi fost obraznică, şi s-ar fi supărat şi papa!
― N-am înţeles. Mai spune-o dată, papa.
Şi în sfîrşit se lămurise Olguţa că un copil nu poate să fie laş decît între copii, dar că acolo nu trebuie să fie.
― Haidem, Monica; n-avem ce căuta aici.
Un început de nelinişte îl cuprinse pe Dănuţ după ce trecură fetiţele. Abia atunci îşi dădu seama că lipsea ceva... ceva: a! nu s-auzea zbîrnîitoarea zmeului. Cu inima în hopuri se repezi înspre stejar.
Subt cerul fără Dumnezeu şi fără zmeu, Dănuţ ceti biletul înfipt în sfoara care atîrna, tăiată, de stejar,
"Asta pentru palmele de la gară, Buftea!
Olguţa Deleanu"

Sufletul lui Dănuţ căzu, tăiat ca şi sfoara zmeului.
Se aşeză ostenit de durere la rădăcinile stejarului... De data aceasta, turbinca lui Ivan era plină de lacrimi.
― Mai lasă zmeul, Dănuţ!... Hai şi mănîncă ceva, îi strigă din capul scărilor doamna Deleanu.
― Dănuţ, n-auzi?
Doamna Deleanu coborî scările...
― Te-ai lovit, Dănuţ? De ce stai aşa?
― A! Ăsta era foarfecele Olgutei!
Pe doamna Deleanu anumite lacrimi o întristau adînc. Lacrimele de acum ale lui Dănuţ erau dintr-a-celea... Răutatea Olguţei o revoltă.
― Hai cu mama, Dănuţ... N-ai tu încredere în mama?
Dănuţ aştepta un miracol.
Doamna Deleanu îl luă de după gît înspre casă... Pe măsura ce se-ndepărta de locul zmeului, Dănuţ îşi ducea tot mai des mînile la ochi. Se împiedecă de scară, orb şi zguduit de suspine, ca de pragul unei temniţe.
― Duduie Olguţă! Duduie Olguţă! dădu alarma în livadă un glas ascuţit.
― Aha! se pregăti Olguţa... Aici-s! înfruntă ea începutul începutului.
― Duduie Olguţă, începu Anica gîfîind de alergătură, cu mînile pe sîni, vă pofteşte coniţa în casă.
― Spune că vin.
― Nu se poate, duduie! dădu ea cu spaimă din cap. A poruncit coniţa să veniţi îndată... că de nu ― Anica plecă ruşinată ochii în pămînt ― să vă aduc pe sus!
― Să pofteşti!... Du-te şi spune că vin! comandă Olguţa.
― Iaca mă duc!... Da să veniţi, duduie Olguţa! se milogi Anica.
Olguţa aşteptă pînă ce pierdu din ochi tulpanul roş al Anicăi.
― Acuma haidem!
Olguţa păşea, ca un erou, înainte; Monica după ea, ca o mucenică.
― A spus duduia că vine îndată, îşi îndeplini Anica însărcinarea cu glas scăzut şi ochi cît mai de căprioară.
― O aştept... ştie ea ce-o aşteaptă! vorbi uscat doamna Deleanu.
― Pfuu!
Doamna Deleanu dojeni din ochi pe părintele vinovatei şi, încrucişîndu-şi braţele, ridică umerii cu revoltă, coborîndu-i cu deznădejde. Domnul Deleanu era avocat într-atîta, încît nici pe copii nu-i putea judeca, mai ales pe Olguţa.
Tribunalul vindictei părinteşti îşi inaugura şedinţele în pridvor, la adăpostul plin de cîntece, de umbră şi de soare al viţei.
Cu inima grea ca o lacată de biserică pustie, Dănuţ şedea în picioare îndărătul fotoliului de pai împletit, în care fierbea judecătoreşte mînia mamei lui.
Domnul Deleanu, răsturnat în fotoliu, picior peste picior, privea în sus, gîndindu-se cu nerăbdare şi curiozitate la pledoaria Olguţei. Ţigareta de chilimbar cu ţigara neîncepută pîndea de pe masă clipa cînd, orgolios de Olguţa, o va chema la el să-i întregească mulţumirea fără chip şi fără glas. Olguţa urcă singură treptele pridvorului. Descoperindu-l pe Dănuţ îndărătul baricadei se încruntă scuturîndu-şi pletele.
― Am venit.
― Văd.
― Ştiu de ce m-aţi chemat. Eu am dreptate.
― Crezi?!
― Sînt sigură.
― Atunci să taci din gură.
― Dacă-i aşa, eu mă duc.
― Ba te poftesc să stai... şi să stai cuviincios.
― Alice, interveni domnul Deleanu, las-o şi pe ea să se apere!
― N-are nevoie! Are destui avocaţi!
― ...Dar trebuie să aibă şi un judecător! stărui cu înţeles ştiut domnul Deleanu, asupra acestui substantiv abstract, cum îi spunea el uneori.
― Poftim, judec-o!
― Nu! se apără el... Ştii, eu...
― Ştiu. Ţţ!... Spune ce ai de spus? reîncepu doamna Deleanu, adresîndu-se Olguţei.
― Eu tac.
― Olguţa, nu mă scoate din sărite!
― Eu tac.
― ...Dănut, spune tu ce ţi-a făcut?
― Eu am iertat-o! îngînă posomorît şi răguşit Dănuţ.
― Asta nu, sări Olguţa. Iertare nu primesc. Eu am dreptate. El m-a lovit întîi. Aşa-i, Monica?
― Asta-i adevărat. Am văzut şi eu... la gară.
― Vedeţi? triumfă Olguţa.
― Minţi! se revoltă Dănuţ.
― Ba tu minţi!
― Nu-i adevărat!
― Ba da!
― Tu m-ai insultat!
― Şi tu m-ai lovit! zvîcni Olguţa, gata să-şi ia revanşa.
― De ce m-ai făcut "Buftea"?
― Fiindcă eşti.
― Eu?!
― Tu. Buftea!
― Să-mi dea zmeul, mamă! scînci Dănuţ.
― Ia-l! zîmbi Olguţa mefistofelic, arătîndu-i cerul.
― Am ascultat destul. Lasă-mă pe mine, Dănuţ! îl acoperi doamna Deleanu.
― Sigur! Toţi pe mine!
― Olguţa!
― Eu am dreptate!
― Foarte bine... Ai să te duci la tine în odaie ― unde ai să stai toată ziua ― şi ai să scrii de sută de ori "Eu am dreptate" şi de două sute de ori "Eu n-am dreptate". Mîne dimineaţă să vii să-mi spui faţă de Dănuţ cine are dreptate ― dacă vrei să-ţi mai dau voie să te joci şi să capeţi bomboane.
― Să stau pînă mîne dimineaţă în odaie!... Eu!? sui glasul Olguţei treptele eşafodului, împlîntînd pe ultima roşul răzvrătirii.
― Da! Tu... şi imediat!
― Dacă-i aşa, eu mă mut.
― Te muţi?!
― Mă mut.
― Şi unde, mă rog?
― La moş Gheorghe. El nu mă persecută fiindcă am dreptate şi fiindcă nu-s băiat.
Domnul Deleanu aprinse ţigara. Olguţa pierduse procesul cu brio.
― Olguţa, trebuie s-o asculţi pe mama...
Olguţa se încruntă.
Domnul Deleanu făcu o pauză savantă, dînd răgaz propoziţiei să capete o valoare neatîrnată... Rostogoli un colac de fum aromat spre Olguţa.
― ...cînd te roagă tata.
Olguţa intră în casă, cu capul sus, strănutînd.
― Aşa strici tu copiii!
― Alice... începu domnul Deleanu, răsfirîndu-şi musteţile. Spune drept, Alice, fără mînie, fără enervare... dacă Olguţa nu-i un drac... Îngeresc! zîmbi ei cu ochii Olguţei.
― Aşa e! oftă doamna Deleanu, abia stăpînind o lucire de tainică mîndrie.
Şi se grăbi să dezmierde capul înfrîntului Dănuţ.
― Bine face tante Alice, aprobă în şoaptă Monica, gata să facă la fel.
― Lasă, Dănuţ, îţi cumpără mama un zmeu mai mare... Uite, chiar acum scriu la "universel". Acuma ia-o pe Monica de mînă şi jucaţi-vă-mpreună.
Dănuţ luă cu acreală mînuţa timidă a suplinitoarei zmeului şi o smuci spre livadă.
Doamna Deleanu se ridică de pe fotoliu, pornind spre uşă... Din treacăt, dezmierdă fruntea impertinent bombată a capului culcat pe speteaza fotoliului.
― Şi pe tine ar trebui să te pun la colţ! zîmbi ea blînd.
― Păcat că nu se mai poate! oftă nostalgic domnul Deleanu, scuturînd scrumul ţigării.
Olguţa ieşi din odaia ei, închizînd uşa cu zgomot. Se îndreptă spre uşa din faţă, fără şovăire, călcînd apăsat pe covorul moale. Bătu cu degetul îndoit în uşa ietacului doamnei Deleanu, de două ori, corect, glacial.
― Pot să intru?
Bătu din nou, precipitat şi violent.
― Au!
Începu să-şi sugă, plină de mînie, încheietura îndurerată... Bătu din nou cu pumnul în uşă.
― ...Nu pot să intru? apostrofă ea clanţa piezişă.
Dădu buzna în odaie,
― Am venit să...
Ietacul era gol.
― Aha! se dumeri Olguţa.
Se îndreptă spre salonaş... Un picior îi lunecă pe podeaua bine ceruită, mai-mai s-o trîntească. Se uită crunt la podele ― cu gîndul la Anica, ale cărei oglinzi erau podelele ― şi se întoarse îndărăt. Făcîndu-şi vînt, îşi dădu drumul pe gheţuşul roşcat... Buf, pocniră mînile ei în uşa salonaşului.
― Ce-i?
― M-am împiedicat! gîfîi Olguţa, cu mîna pe clanţa din afară.
― Te-ai lovit? sări degrabă doamna Deleanu.
― Nu! răspunse Olguţa, reluîndu-şi demnitatea.
― Ce vrei?
― Am venit să cer hîrtie, cerneală, condei, peniţă, sugătoare... şi un transparent! mai născoci Olguţa, cu noua suflare.
― Pentru ce? o întrebă distrat doamna Deleanu, ţinînd cu mîna foile cărţii cetită pînă la mijloc.
― Ca să scriu de o sută de ori că am dreptate.
― Şi de două sute de ori că n-ai dreptate! adăugă doamna Deleanu, întorcîndu-şi cartea pe dos.
Olguţa îşi trecu mîna pe frunte, îndepărtînd şuviţele alunecate... Doamna Deleanu deschise săltarul birouaşului de lemn de trandafir. Scoţînd o plumieră de lac japonez, începu să caute cu mişcări de pianistă prin rafturile înguste. O flacără bombată se desprinse dintr-un bujor roş. Olguţa o culese din zbor, o prefăcu în punguliţă, o umplu cu suflarea ei şi o pocni de frunte: Poc. La zgomotul fetiţii, doamna Deleanu tresări.
― Iar te ţii de drăcii... Uite un condei frumos.
Fruntea Olguţei se-ncărcă.
― ...şi o peniţă nouă.
― Mai dă-mi una! pretinse Olguţa întinzînd mîna mai departe, cu o atitudine de picolo nemulţumit cu bacşişul căpătat.
― Poftim încă una... Asta-i "claps" îi explică doamna Deleanu.
― Nu pot scrie cu "claps"!
― Te rog lasă-mă!... Ce-ţi place? Hai, spune!
― "Aluminium", triumfă Olguţa, păstrînd peniţa "claps".
― Poftim ,,aluminium"! Acum lasă-mă!... Ia-ţi şi calamara... şi vezi să n-o scapi pe jos!... Ce mai vrei, Olguţa? îşi ieşi din fire doamna Deleanu, văzînd-o că tot nu pleacă.
― Hîrtie.
― Uf!... N-am hîrtie! răspunse scurt doamna Deleanu, închizînd cutia cu hîrtia de scrisori.
― Atunci să nu scriu?
― Ba te poftesc!... Du-te imediat la tata şi spune-i să-ţi dea coli... cîte vrei!
― Mamă, nu pot să deschid uşa!
Trîntindu-şi cartea pe birou, cu foile răscolite, doamna Deleanu servi de portar măriei-sale Pedepsita.
― Papa, m-a trimes mama să-mi dai coli.
― Pentru ce, dragu tatii? se interesă domnul Deleanu, îndoindu-şi ziarul.
― M-a pedepsit, papa! Nu ştii?
Punînd calamara pe masă, Olguţa culese cu solicitudine scrumul din capătul ţigării, în palmă, şi-l suflă spre viţa pridvorului.
― Haidem în birou, Olguţa, să-ţi dau coli.
― Şi-un transparent, papa.
― Şi-un transparent.
Olguţa întinse mîna spre calamara de cristal.
― Lasă c-o iau eu, se oferi galant domnul Deleanu.
― Merci, papa.
Olguţa luă ziarul subt braţ, ca pe o servietă, şi porni îndatoritoare după domnul Deleanu.
Biroul de stejar, ca şi sufletul domnului Deleanu, era acoperit cu cărţi de drept, şi-nlăuntru plin de bunătăţi pentru, copii.
― Uite, Olguţa, asta din partea mamei...
Îi întinse un cont întreg de hîrtie albă şi un transparent pătat de cerneală.
― Şi astea din partea mea ― serveşte-te...
Îi oferi cutia plină de verdele primăvăratec al bomboanelor de mintă.
― ... cu condiţia s-o asculţi pe mama şi să n-o superi.
― Bine, papa, dacă am dreptate! se apără Olguţa, sfărîmînd în dinţi bomboana.
― Lasă, Olguţa!... Cînd are mama dreptate... nu poţi avea şi tu.
― De ce rîzi, papa? îl iscodi Olguţa.
― M-am gîndit la ceva!...
― Ştiu eu!
― Olguţa, lasă pe oamenii mari să ştie... Tu joacă-te!... Adică, du-te şi scrie ce-a spus mama...
― Papa, tu eşti supărat pe mine?
― Nu! De ce?
― Atunci am avut dreptate. Merci, papa!
Dănuţ intră în livadă, cu mîna Monicăi ferecată în pumnul lui, aşa cum îşi aduce-acasă un bărbat rnohorît soţia descoperită necredincioasă. Monica îl urma privind pe sus... Zarea se răsturnase roşie ca un coş de cireşe pe cer şi pe obraji.
Dănuţ ştia că trebuie să se răzbune, dar nu ştia cum să înceapă. Parcă începuse să-i mai treacă mînia. Asta îl revoltă!
― De ce mergi aşa încet? Nu poţi să mergi mai repede? se stropşi el, grăbind pasul, la Monica.
Monica iuţi pasul după el. Mergeau repede ca subt ameninţarea unei ploi torenţiale cînd n-ai umbrelă.
― Unde mergem, Dănuţ?
― Nu-i treaba ta!
"E supărat, săracu! îl compătimi Monica.
― Ştii ce? Hai să ne luăm la-ntrecere, Dănuţ!
― Nu.
― Atunci hai să stăm pe iarbă.
― Nu.
― Cum vrei!
― Aşa vreau!
― Eşti supărat pe mine, Dănuţ?
― De ce nu-mi răspunzi?
― Nu vrei să vorbeşti cu mine? 
― Nu.
― Atunci mă duc.
― Ba să stai!
― Cu sila?
― Da.
― Cum? Nu-mi dai voie să mă duc?
― Nu-ţi dau.
― Dănuţ, ce-nseamnă asta?
― Înseamnă!
― Eşti un rău-crescut!
― Vra să zică mă insulţi?... Lasă, că-ţi arăt eu!
Cu o mişcare vijelioasă o apucă de cozi şi smuci. Monica îşi strînse dinţii; ochii i se înnegriră subt sprîncenele încordate...
― Vrei să mă baţi? gîfîi ea.
― Da! bufni Dănuţ, neştiind cum să bată pe cineva care vorbeşte în loc să lovească şi să ţipe.
Trase din nou de cozi cu stîngăcie... Înainte de-a-şi da sama de ce i-au scăpat cozile din mîini, simţi o arsură la deget...
― Au!
Monica-i dădu drumul.
― Muşti? o ameninţă el cu pumnii.
― Şi zgîrii.
În faţa ochilor şi-a mîinilor Monicăi, Dănuţ făcu un pas îndărăt. O altă Monică o apăra pe cea dinainte.
― Nu mă bat c-o fată!... Du-te-acasă şi spune că te-am bătut, o sfida el mai de departe, alb la faţă.
― Eu nu pîrăsc... cum ai pîrît-o pe Olguţa. În loc să ţin cu Olguţa, mi-a fost milă... Aşa îmi trebuie! suspină Monica ştergîndu-şi ochii cu mîneca.
― ...Te-ai supărat? începu Dănuţ dezarmat, văzînd-o că plînge.
― Să nu mai vorbeşti cu mine.
Dănuţ privi îndelung cozile blonde tresărind pe spatele aplecat al Monicăi... O pierdu din ochi.
"Mai bine ne-am fi jucat amîndoi de-a caii, oftă el descoperind ce hăţuri minunate puteau fi cozile Monicăi, şi ce greu era de-acum înainte să le mai aibă în mîni. Am fost un prost"...
Simţi o înţepătură la deget: dinţişorii Monicăi lăsaseră o cununiţă urzicătoare. "...Că n-am bătut-o!"
― De ce m-a făcut pîrîtor? ţipă el ciudos bătînd din picior... Lasă c-am să-i arăt eu! Blondă! apostrofă Dănuţ o caisă coaptă, fiindcă în livadă, după Monica, numai caisele mai erau blonde.
Amurgul era roşu.
Olguţa luă cu degetele din gură ultima bomboană de mintă şi o aşeză pe sugătoare. Apoi boteză între buze noua peniţă "aluminium" cu gust de aguridă, o cufundă umezită în cerneală, scutură condeiul pe sugătoare, şi scrise titlul pedepsei:
"Olguţa are dreptate".
Sublinie titlul cu-atîta energie, încît linia, la început plină, se prefăcu la sfîrşit în două şine subţiri, ca şi cum expresul care le umpluse ar fi deraiat. Olguţa le contemplă cu satisfacţie... Mai muie o dată condeiul în cerneală şi începu să caligrafieze afirmaţia... Virajurile roşii ale limbii, din ce în ce mai răsărită dintre buze, însoţeau virajurile negre ale peniţei, din ce în ce mai repezi... După a zecea afirmaţie, Olguţa se încruntă, contrazisă de cele două sute de negaţii care-şi aşteptau rîndul în ciubăraşul negru al călimării de cristal... Mirosea a cerneală.
Olguţa lăsă condeiul şi începu să-şi sucească nasul.
Luă din nou condeiul. Subt fiecare cuvînt al ultimei afirmaţii însemnă cu vîrful peniţei cîte două ghilemeţe drepte. Subt ele altele, şi altele, şi altele. Mişcarea îi plăcea. Parcă scărpina coala. Cu încetul hîrtia se umlpu pînă jos de un joc de ţînţari sinelii.
Olguţa nu era mulţumită. Iar lăsa condeiul, iar îşi suci nasul. Luă şi bomboana de mintă punînd-o în gură. Începu să facă gimnastică suedeză cu degetele, deschizîndu-le, închizîndu-le, deschizîndu-le, închizîndu-le...
C-un "oac" de castaniete, degetele pocniră lovind vioi podul palmelor. Bomboana de mintă explodă în dinţi. Condeiul se ridică în aer, orizontal, şi de-acolo coborî inspirat asupra unei coli intacte:

"Olguţa nare dreptate de două sute de ori".

Olguţa privi cu milă pe reprezentanta celor două sute de negaţii, ca pe un plenipotenţiar mut. Făcuse într-adins o greşeală de ortografie, scriind "n-are" într-un cuvînt.

"Olguţa are dreptate de o sută de ori."

Privi cu mîndrie sinteza bine caligrafiată şi corect scrisă, a celor o sută de afirmaţii. Subt ele trase o linie, scăzu şi scrise:

"Olguţa n-are dreptate de o sută de ori".

Vra să zică nimicise o sută de negaţii. Bun!
Dar tot mai rămîneau o sută... Bine! dacă-i aşa,

"Olguţa n-are dreptate de o sută de ori
Însă Buftea n-are dreptate de loc."

Olguţa respiră, privind epitaful pedepsei... Uşa se deschise încetişor... Monica intră în odaie, privind podelele, cu mîna la gură.
― Monica, ia uită-te ce-am scris!
― Olguţa, începu Monica, uitînd să-şi scoată pălăria, eu te-am trădat.
― Cine?! Tu?!
― Da, eu.
― Nu cred! scutură ea capul.
Monica oftă.
― Am fost cu Dănuţ în livadă.
― Şi te-a bătut?
― Nu.
― Ce-aţi făcut atunci?
― ...Am mers...
― Nuu! Nu m-ai trădat! tăgădui Olguţa Ai ţinut cu mine cînd te-am întrebat. Ai voie să mergi cu el în livadă! ridică ea cu indiferenţă umerii, schimbînd tonul. Numai să nu te bată... El ştie că ţii cu mine! o încredinţa ea confidenţial.
― Da, ştie! suspină Monica.
― Ţi-a spus el?
― ...Nu... ştiu eu!
― Sigur. Ai dreptate.
― Da.
― Şi ţi-a spus ceva?
― ...Nu. Eu nu mai vorbesc cu Dănuţ.
―De ce?
― Aşa.
― Foarte bine! aprobă Olguţa. Tu eşti prietena mea.
― Da, Olguţa, îţi promit că de-acum înainte sînt numai prietena ta.
― Bine! acceptă Olguţa. N-ai văzut ce-am scris?!
― Cum? ai şi scris?!
― Uită-te!
― Aa! Numai atîta ai scris! se linişti Monica.
― Ce? Nu-ţi place?
― Nu zic că nu!... Da scriu eu pentru tine.
― Da nu vreau!... Aşa am vrut eu să scriu!
―Tante Alice a văzut?
― Aşa vreau eu! se împotrivi Olguţa.
― Olguţa, fă-mi şi mie o plăcere... Eu ţi-am făcut: vezi! Am jurat pentru tine.
― Şi eu ce să fac? începu să consimtă Olguţa.
― Tu uită-te!
― Asta nu!
― Atunci pune sugătoarea!
― Tţ!
― Fă şi tu ceva! Hai, Olguţa, lasă-mă să-ncep.
― Ştii ce?
― ...?
― Scriu şi eu cu tine!
― Nu vreau.
― Da vreau eu!
― De ce, Olguţa?
― Fiindcă n-am ce face!... Tu scrii "Olguţa n-are dreptate" de două sute de ori, şi eu scriu că am dreptate.
― Hai să-ncepem.
― Monica, n-am condei! se tîngui Olguţa, lăsînd-o pe Monica să-i ia condeiul.
― Vezi, Olguţa! Lasă-mă pe mine!
― Fă cum vrei! oftă Olguţa. Eu te-aştept!
Începu să cutreiere odaia în lung şi-n lat, din ce în ce mai repede. Poposi lîngă sobă, deschise portiţa, acordă o scurtă audienţă gavanoaselor, închise portiţa la loc.
― Ascultă Monica, tu pui numere la-nceput?
― Nu pun.
― Atunci cum ştii cît ai scris?
― Ţin minte.
― Aha!
― Vrei să pun?
― Nu... să-mi spui cînd îi ajunge la douăzeci.
― De ce?
― Ai să vezi! ...............
Se aplecă peste umărul Monicăi, controlînd...
― Aşa! Douăzeci?
― Da.
― Scrie la-nceput numărul cincizeci.
― Vai, Olguţa!
― Fă cum spun .
― Şi tante Alice?
― Nu controlează... Scrie mare de tot "cincizeci"... Aşa. Mai ai de scris douăzeci de rînduri, şi s-a făcut suta mea.
― Mamă, ce-avem la masă? întrebă Dănuţ pe doamna Deleanu, intrînd în salon, mahmur de singurătate.
― Ţi-e foame, Dănuţ?
― Ştiu eu?... Da n-am ce face!
― De ce nu te joci cu Monica?
― S-a dus la Olguţa.
― Du-te şi tu.
― La Olguţa?!
― Bine. Ia o carte şi ceteşte.
― Ce carte să iau?
― Dănuţ!... Eşti băiat mare!... Ascultă muzică dacă nu vrei să ceteşti.
"Ce rău e să fii băiat mare", căscă Dănuţ răsturnîndu-se pe divan. Din pricina Olguţei şi-a Monicăi trebuia să-ndure pînă la masă pedeapsa unei sonate de Beethoven. Îl ispiti deodată o împăcare pornită de la el... Nu-şi dădu voie. "Cînd eşti băiat mare"... Începu el să-şi vorbească.
― Mamă, dă-mi, te rog, o batistă.
― Vai, Dănuţ, mai rău decît sălbatecii!... Poftim batista mea. De ce n-ai batistă?
Sonata reîncepu. Dănuţ ghemui batista mamei lui în buzunar, peste batista lui.
"Cînd oi fi mare, n-am să-i dau voie nevestii mele să cînte la pian", hotărî el, remarcînd lipsa domnului Deleanu.
Şi fiindcă n-o mai asculta, Sonata lunii începu să cînte-n el pentru amintirile de mai tîrziu...
Afară s-aprindea clipa de argint a cerului pe înserate... melancolia umbrelor fără de soare şi de lună, clipa cînd nimeni nu îndrăzneşte să aprindă lumînările subt ochii zilei care vede încă...
― Isprăveşte, Monica, se impacientă Olguţa.
― Lasă, că nu mai am mult.
Olguţa măsluise şi negaţiunile, silind-o pe Monica să numeroteze cu cîte-un "cincizeci" persuaziv fiecare rînd al cincisprezecelea.
― Ascultă, Monica, începu Olguţa agitată, după oarecare codeală jenată, îţi dau ţie păpuşa mea.
― Pentru că ţi-am scris asta? dispreţui Monica colile acoperite de parada amăgitoare a literilor. Eu am două păpuşi!... Tu ce-ai să faci fără păpuşă?
― Nu!... Da mie nu-mi trebuie păpuşă. Ai isprăvit?
― Am isprăvit... Asta nu-i frumos, Olguţa! Ce-are să spună tante Alice!
― Lasă... Caută-mi o panglică.
Olguţa făcu sul colile.
― Ai găsit?
― Da.
― Acum fă o fundă frumoasă; ştii, cum mi-ai făcut pentru premii.
― De ce, Olguţa? întrebă Monica, înflorind din vîrful degetelor funda sulului cu pedeapsa.
― Mama are să vadă că funda-i bine făcută şi-are să fie mulţumită.
― ...?
― Fiindcă eu nu ştiu să fac funde... ş-atunci are să uite să mai controleze!
― Vai, Olguţa, tare eşti şireată!
― Aşa-i cînd... "ai părinţi" urmă în gînd Olguţa.
― Ce?
― Nimic... aşa spun eu.
― Vă pofteşte la masă, le vorbi din uşă Anica, sorbind din ochi funda roşie.
― Cine? o luă în primire Olguţa.
― Coniţa!
― Pe cine?
― Pe dumneavoastră, duduie!
― Cum ţi-a spus?
― Spune, cum ţi-a spus?
― Cum să-mi spună, duduie?!... Să veniţi la masă, mi-a spus !
― Monica, du-te tu singură. Eu nu mă duc.
― Pentru ce, Olguţa?
― Fiindcă nu m-a poftit pe mine; şi eu am făcut pedeapsa.
― Iar începi, Olguţa?
― Te rog! Eu fac ce trebuie... Du-te şi spune că eu nu vin la masă, fiindcă nu m-a poftit, scandă ea cu mîna şi cu piciorul. 
― Şi ce-ai să faci?
― Am s-aştept să mă poftească.
― Tante Alice, m-a rugat Olguţa să te-ntreb dacă poate să vină îa masă?
― Sigur că da... Anica du-te şi o pofteşte.
"Al dracului îs fetele!" se mîndri Anica, alergînd din nou îndărăt.
Domnul Deleanu îşi întoarse faţa din lumină, zîmbind; recunoscuse retuşarea.
Luau masa în pridvor. Ca pentru un început de chef, nevăzuţi, greierii îşi acordau subţire scripcele; broaştele îşi dregeau glasul...
― Am venit.
Olguţa întinse sulul ca un pretext pentru fundă.
― Bravo, Olguţa! o lăudă înduplecată doamna Deleanu.
Olguţa zîmbi modest şi blazat.
― Ei, acuma, fiindcă eşti o fată cuminte, să ne spui frumos şi drept cine-a avut dreptate: tu sau Dănuţ?
Olguţa privi adînc pe domnul Deleanu.
― Mata, mamă dragă.
― La masă, copii, că se răceşte supa! izbucni gălăgios domnul Deleanu de teama unui nou proces.
― Spune drept, Olguţa. Îţi pare rău de ce-ai făcut? o întrebă doamna Deleanu cu polonicul de supă în mînă
― Îmi pare rău... după zmeu, oftă Olguţa.
În jurul lămpii cu glob roz, începură să cotească fluturii ca nişte delicate vehicule la ultimul rond aj unei şosele...
Faţa de pansea albă cu trup gigantic a Pachiţei visa, ascultînd muzica lingurilor de supă. Mînile ei încrucişate odihneau orizontal pe pîntece.
― Dănuţ, nu sorbi supa.
Iar!
― Dănuţ, de ce nu te-nveţi să mănînci frumos!... Monica, arată-i, te rog, cum se mănîncă supa.
Cu rumen în obraji, ca o logodnică sărutată în faţa părinţilor, Monica aplecă vîrful lingurii spre buze, insinuînd supa, lin, fără murmur.
― Acum fă şi tu la fel.
― Miauuu...
Modulaţia de foame a pisicilor se mlădie veridică în noaptea de vară.
― Cîţţ! se stropşi doamna Deleanu spre întunericul de subt masă, dînd cu piciorul.
O pisică nevinovată suferi în locul Olguţei. Domnul Deleanu îşi şterse cu şervetul un zîrnbet înstelat de supă.
Începură să se adune oaspeţii nepoftiţi ai meselor de-afară. Veni, mai întăi, Ali: pointer-ul lăptos, roşcat şi jovial. Se aşeză lîngă doamna Deleanu, privind-o cu deferenţă hemesită. Era plin de ticuri sau de purici. Clipea: nările-i tremurau, mereu mobile; strănuta; îşi sucea gîtul ca cei care poartă gulere strangulatoare; îşi culca tîmplele cînd pe-o parte, cînd pe alta; hăpăia muşte şi le înghiţea ca şi cum ar fi avut amigdalită; îşi freca dinapoiul pe jos, botul i se sfădea cu coada; coada cu podelele; podelele cu picioarele...
― Marş, Ali!
Se dădu lîngă Dănuţ, tot scuturîndu-se, tot gudurîndu-se, plin de vorbe dulci, dar vorbind prea tare: Uu-iuuu, hau-hau!
Din farfuriile schimbate se înălţă mirosul fripturii... Chemaţi de el, dulăii din ogradă ― cu ochi de haiduc şi sfieli de căprioară ― răsăriră întunecaţi pe scări... şi nu îndrăzniră... Subt garda picioarelor mesenilor, pisicile se strînseră mai tare, mute, c-un fior de frig de-a lungul spinării.
― Patapum, stîng! Patapum, drept! Patapum, stîng! Patapum drept! comandă Olguţa ― în picioare pe scaun ― nemaiţinînd samă de nimic.
C-o ureche neagră pe ochi şi una răsfrîntă pe ceafă, castanie; cu bot crocodilian; pieptos; cu picioarele strîmbe; cu mers legănat şi chilos de atlet în frac, basset-ul Patapum, ghiduşul ghiduşilor şi "bucuria Olguţei", îşi făcuse apariţia. În timpul zilei nu-l putea descoperi nimeni. Se ascundea ca o tragediană răscoaptă de lumina soarelui.
Veni de-a dreptul la Olguţa, conştient parcă de ilaritatea care-l întîmpină. Se opri la picioarele scaunului, aplecîndu-şi capul într-o parte, ca cineva care spune: "Aud?"
― Patapum, drepţi!
Patapum făcu un sluj ostăşesc.
― Patapum, bum!
Patapum căzu drept pe spate.
― Patapum, sus!
Patapum învie dînd din coadă.
― Patapum, hap!
Cu o strîmbătură acră, ca la unt de ricină, Patapum înghiţi musca oferită.
― Bravo, Patapum!
Patapum făcu o piruetă, şi înflori sluj, cu jumătate din friptura Olguţei în dinţii ilari.
Monica rîdea cu hohote. Îi căzură lacrimi pe friptura surprinsă. Doamna Deleanu rîdea cu ochii la Monica; domnul Deleanu, cu ochii la Olguţa; Olguţa, în braţe cu Patapum; şi lampa roză, tuturora.
Demn, Dănuţ întinse o bucată de friptură lui Ali: singurul rest de seriozitate cu care mai putea vorbi ― şi care-l asculta.
― Ali! ţipă ascuţit Olguţa, sărind de pe scaun cu mînile pe urechi.
Din braţele ei, expulzat, Patapum se rostogoli pînă subt botul lui Ali, care, de sus, aruncă o privire dezgustată bătrînului nemernic.
Acoperindu-şi pletele cu mîinile, Olguţa îşi ascunse capul, violent, în braţele doamnei Deleanu.
― Ce-i, Olguţa? Ce s-a întîmplat?... Hai, spune, Olguţa!
― Ai amuţit, Olguţa? Tu!!
― S-a dus! ţipă Olguţa înnăduşit în rochia doamnei Deleanu.
― Cine?
― Liliacul! ţipă ea scuturîndu-şi fiorii în braţele mamei ei.
Un mieunat strident străpunse tăcerea.
― Unde-i?
― ...Uf! S-a dus.
Doamna Deleanu închise ochii, cutremurîndu-se. Strigoiul moale al pletelor zburase afară, frîngînd un trăsnet negru pe tremurul luceafărului.
― Hai, Olguţa. S-a dus... Sigur că s-a dus.
― Nu cred.
― Olguţa, lasă copilăriile!
― Papa, s-a dus? întrebă Olguţa, trăgînd cu coada ochiului.
― Da, da! S-a dus.
Olguţa sări drept în sus, cu ochii ţintă în ochii lui Dănuţ.
― Eram sigură că rîzi! Nu-ţi dau voie să rîzi de mine! Eu nu mă tem de nimeni.
― Numai de lilieci! şopti suav Dănuţ, încordîndu-şi picioarele subt masă.
― Bravo, Dănuţ! aprobă domnul Deieanu. Chipul dinafară al lui Dănuţ nici nu clinti, de
teamă să nu-l descopere ceilalţi pe cel dinlăuntru. Olguţa se-ncruntă o clipă numai şi pufni de rîs.
― Ai dreptate!... Ce bine că s-a dus!... Papa, de ce mă tem eu de lilieci?
― Întreab-o pe mama.
― Mamă, tu ştii de ce mă tem de lilieci?
― De unde vrei să ştiu? ridică ea din umeri privind pieziş pe domnul Deleanu.
― Atunci de ce m-a trimis papa la tine?
― Întreabă-l!
― Eu ştiu, dădu din cap cu tîlc, Olguţa.
― De ce, mă rog?
― Să spun?
― Spune.
― Fiindcă şi tu te temi de lilieci!
― Olguţa, nu fi obraznică!
― Şi eu mă tem de lilieci! se spovedi Monica încă palidă.
― Sigur. Tu eşti prietena mea.
"Ce proastă-i Monica", gîndi c-un fel de respect Dănuţ, pe care nimeni nu-l ştia că se temuse, decît pisicile de subt masă, călcate pe coadă.
― Dănuţ, strînge-ţi şervetul.
Pe-al Olguţei îl păturise Monica, aşa că ochii lui Dănuţ întîlniră o dezamăgire ― şi pe deasupra ochii Olguţei, la pîndă. Vra să zică Olguţa nu uitase spiritul făcut pe socoteala ei!... Dănuţ se concentra asupra şervetului.
― Mamă, hai să vorbim franţuzeşte, propuse Olguţa, aruncînd o privire spre Dănuţ.
― Cum nu? consimţi surprinsă, dar cu plăcere, doamna Deleanu.
― Mamă, eu pot să mă scol? întrebă Dănuţ; luîndu-şi inima în dinţi.
― De ce, Dănuţ;? Stai cu noi. Vorbim, cu toţii, împreună.
Dănuţ clipi, înghiţi şi se supuse; Răzbunarea Olguţei începea.
― Olguţa, que fais-tu en ce moment? (1) începu doamna Deleanu.
― Ça c'est trop simple, maman! Poses moi une autre question... plus difficile: n'est-ce pas, mon frère? (2)
― Est-ce que tu as mal à la tête, mon frère?... Dis vrai! Şi c'est oui, que je ne te dérange plus. (3)
― Dă-mi pace! mormăi Dănuţ, primenindu-şi obrajii cu altă roşeaţă.
― Voyons, mon petit, dis cela en français, au moins!... Dănuţ, comment dit-on en français (4): lasă-mă-n pace?
― Laisse-le tranquille, maman, il ne comprends pas! (5) dispreţui Olguţa pe Dănuţ, cu vorba, cu tonul şi cu mişcarea buzelor.
― Olguţa, sois plus aimable!(6)
― Mais puisque je dis la vérité, maman! (7)
Domnul Deleanu îşi muşcă buza. Îi creştea inima auzind-o pe Olguţa polemizînd într-o limbă pe care abia o învăţase, şi mai mult din auzite, cu accent corect şi dezinvoltură. ,,Ce temperament de avocat!" regretă el.
― Olguţa, tu n'as pas raison! (8) apără doamna Deleanu pe Dănuţ, stăpînindu-şi un zîmbet.

1 Olguţa, ce faci tu în această clipă?
2 E prea simplu mamă! Pune-mi altă întrebare... mai grea: nu-i aşa frate?
3 Te doare capul, fraţioare?... Spune drept! Dacă da, să nu te mai deranjez!
4 Ascultă, micuţule, cel puţin spune asta în franceză!... Dănuţ, cum se spune în franceză...
5 Lasă-l în pace mamă, nu înţelege!
6 Olguţa, fii mai amabilă!
7 Dar totuşi, eu spun adevărul, mamă!
8 Olguţa, tu n-ai dreptate!

― Qu'il le prouve! (1) gesticulă Olguţa.
Dănuţ ştia franţuzeşte cît şi Olguţa. N-avea însă curajul să vorbească. Se jena, ca şi de recitarea poeziilor în salonul cu musafiri.
― Allons, mon petit, reponds(2) îl somă doamna Deleanu.
Lui Dănuţ i se urcă sîngele la cap. Adunîndu-şi puterile, smulse din tăcerea lui înnourată o expresie auzită de la domnul Deleanu, şi o fulgeră pe Olguţa în franţuzeşte.
― Je m'en fiche! (3)
― Alors, va te coucher! (4) încheie aspru doamna Deleanu.
Dănuţ porni. În antret era întuneric. Se întoarse îndărăt în pridvor, şi se aşeză pe scări între cînii ciobăneşti care nu ştiau franţuzeşte, dar ştiau să muşte... Cu accent de violă, Monica, la rîndul ei, intrase în tabăra duşmanilor...
― Patapum, comment font Ies avocats? (5)
― Hau-hau!
― Cest bien.... Patapum, comment font les magistrats?(6)
Patapum închise ochii şi căzu narcotizat.
― Hai, Monica!... Şi Patapum ştie franţuzeşte! vorbi tare Olguţa, trecînd cu Monica de mînă pe lîngă Dănuţ.
Dănuţ, tot pe scară, între cîini, îşi strînse dinţii şi tăcu patriotic în noaptea românească.

1 Să dovedească!
2 Hai, micuţul meu, răspunde...
3 Nu-mi pasă!
4 Hai, du-te la culcare!
5 Patapum, cum fac avocaţii! (Patapum a devenit nume propriu din expresie interjecţională, care s-ar putea traduce: hodoronc-tronc.)
6 E bine!... Patapum, cum fac magistraţii?

― La ce te gîndeşti, Alice?
― ...La nimic... Îmbătrînim... Copiii cresc mari...
― Da...
― Ca mîine-poimîne casa rămîne goală... noi mai bătrîni...
― Ce putem face?
― Nimic! Să-i creştem pe ei, şi să ne privim tot mai rar în oglindă...
― Oglinzile de-acum înainte sînt numai pentru ei, ca şi noi.
Tăcură...
― Olguţa şi Monica, puneţi-vă paltoanele. Şi tu, Dănuţ!
― Puneţi-l şi tu, Alice, să nu răceşti.
Se pornise parcă o mişcare undeva pe cer sau pe pămînt. Nici vînt şi nici murmur de frunze nu era.
O clipă, broaştele-amuţiră. Şi din tăcerea lor de inimi zbuciumate, care s-au oprit delaolaltă, buhaiul de baltă se tîngui aşa de simplu şi de trist! Şi broaştele-ncepură iar, dar altfel, căci de pe zări desprinse, se apropia încet, cu amfora răcoarei pe umărul ei gol de lună plină, adevărata noapte.
― Monica, ţi-a plăcut ce i-am făcut?
"Săracu Dănut !" gîndi Monica, revăzîndu-l din nou singur pe scară între cîini. Şi cu glas tare:
― Dănuţ nu ştie franţuzeşte?
― Cum să nu ştie?! îl apară jignită Olguţa, scuturîndu-şi trupul în căderea albă a cămeşei de noapte.
― Atunci de ce nu vrea să vorbească?
― Aşa-s băieţii... proşti!... Monica, încheie-mă la gît.
― Cum? Dănuţ îi prost? se mira Monica, prinzîndu-i nasturele în cheutoarea guleraşului.
― Am spus eu asta?
― ...Da. Tu ai spus că băieţii îs proşti.
― Sigur.
― Atunci cum?
― El nu-i prost... Da aşa-s băieţii!
― Olguţa, tu nu-ţi pui papucii?
― Nuu! Aşa-i bine! Scoate-i şi tu! Aşa-i că-i altfel cu picioarele goale?
― Ce frumos e, Olguţa! zîmbi fetiţa, călcînd desculţă în apa lunii.
― Vezi, dacă m-asculţi!
― Acum ce facem?!
― Ne batem cu perne, îi dovedi Olguţa, aruncîndu-i un puişor.
― Tu nu te-nchini, Olguţa? o întrebă, ferindu-se, Monica.
― După ce ne batem cu perne!
― Nu. Eu mă-nchin.
― Hai şi eu atunci!
Îngenunchind pe pat, Monica se rugă în gînd cu ochii închişi "Tatăl nostru cel din ceruri"... Olguţa, cu glas tare, în picioare... Se opri ca să îndrepte icoana strîmbată de inaugurarea bătăii cu perne.
― Monica, tu ai vrea să fii Maica Domnului?
― ...în numele Tatălui, al Fiului şi-al Sfîntului Duh, amin... Ce-ai spus, Olguţa? o întrebă Monica, desprinzîndu-şi faţa din cerul bunicei.
― Hai să ne batem cu perne!... Num... tată... fiu... duh... amin.
Dănuţ ştia de ce dormea Ali pe covor în odaia lui, în loc să doarmă afară, în pridvor. Dar nimeni nu trebuia să ştie nici ce ştia Dănuţ, nici că Ali sforăia în odaia lui, încolăcit pe covor ca un continent de purici. La drept vorbind nici lui Dănuţ nu-i prea venea-ndămînă să ştie ce ştia, fiindcă ştiind, frica de noapte şi singurătate, nenumită, îl privea gata să vie, ca cineva strigat pe nume.
― Hai să mă dezbrac, se îmbărbăta Dănuţ, sculîndu-se zgomotos de pe pat.
Începu să-şi scoată hainele, cu mişcările factice ale actorilor cînd reproduc pe scenă gesturile mici de toate zilele. Din odaia Olguţei răsunară moi bufnituri de perne şi rîsete de două glasuri.
"Ce bine-i să fii însurat"... Şi se gîndi deodată cu nedumerire că într-o zi chiar el, Dănuţ, va fi mare... Îşi ridică ochii în oglindă şi privi sus, cu capul dat pe ceafă, locul unde va fi capul unui Dănuţ... capul lui Dan de peste mulţi ani... Parcă nu-i venea să creadă!...
Adică va veni un străin, un uriaş, îl va înghiţi pe Dănuţ, şi cu Dănuţ în ei va face pe ceilalţi să creadă că-i însuşi Dănuţ?... Ciudat!... Şi Dănuţ unde va fi?... Dănuţ nu va mai fi nicăieri...
― Nu vreau! se împotrivi Dănuţ, ca în faţa morţii şi-a mormântului.
Nu-i aşa! Dănuţ va fi în el, ca un ou mic de lemn într-un ou mare... Nu-i totuna!... Fiindcă uriaşul va fi tot Dănuţ... Cum asta? Şi mic şi mare?... Capul lui Dănuţ îi ajunge pînă la buzunarul de la jiletcă, unde-i ceasul tatei, şi totodată, capul uriaşului e însuşi capul lui Dănuţ? Ciudat!... Ca şi cum ai ţinea capul între mîini, şi capul ar gîndi deoparte ― cum? poate să gîndească aşa! Şi trupul fără cap, s-ar gîndi şi el!... Foarte ciudat!...
"Oare şi tata a fost mic?... Sigur c-a fost..." Vra să zică a fost odată un copil de-o vrîstă cu Dănuţ, frate cu Dănuţ şi cu Olguţa, dac-ar mai fi, şi acuma nu mai este decît tatăl lui Dănuţ... Da unde-i celălalt?... S-a dus sau e în el?... Dacă l-ar tăia pe tata în două, l-ar găsi pe celălalt? Sigur că nu!... În trup e scheletul, inima, plămînii... Dănuţ a învăţat la şcoală tot ce-i în trupul tatei. Atuncea unde-i celălalt?
"Oare nu-s eu?"
Dănuţ clipi ameţit,
...El e copilul tatei... şi-al mamei! Ciudat!... Să fii unul singur şi să fii copilul a doi oameni!... Unu plus unu face doi... Asta-i sigur! A învăţat la aritmetică... Atunci de ce Dănuţ e copilul şi ai tatei, şi al mamei?...
Şi cum se fac copiii?...
"Oare eu am să fac copii?"
Dănuţ se privi cu spaimă în oglindă.
"Eu îs băiat!" se linişti el, ca şi cum s-ar fi amăgit pe sine ca pe altcineva mai mic decît el şi mai neştiutor...
"Olguţa are să aibă copii'', o pedepsi Dănuţ.
...Olguţa!... Olguţa e sora lui!... De ce?... Fiindcă şi ea e a tatei şi a mamei... Nu se poate!... Olguţa e a mamei, şi Dănuţ al tatei... Mama e femeie... Cum poate să facă o femeie un băiat!... Atunci tata l-a făcut pe Dănuţ?... Bine, da motanii nu fac pui; numai pisicile fac!... Asta-i altceva!... Nu spune mama că Dănuţ e băiatul ei? Oare mama spune minciuni?.. De ce e mama femeie?... Are păr lung?... Tata are musteţi!... Mama are rochie!... Şi tata ar putea să-şi puie rochie!
Închipuindu-şi-l în rochie, Dănuţ zîmbi.
...Tata e avocat... şi mama e femeie... Oare şi Dănuţ va fi avocat?... Nu-i vine să creadă!...
Cum poate oare să vorbească tata un ceas în şir fără să cetească?... Oare învaţă pe de rost? Nu se poate!... Numai poeziile se pot învăţa pe de rost!... Tata e foarte deştept... de asta poate vorbi un ceas!... Şi Olguţa e foarte deşteaptă... Dănuţ se teme de Olguţa... El e premiant întîi, dar Olguţa e foarte deşteaptă... Cu ea nu se poate pune... Oare Dănuţ îi prost?... Aşa crede Olguţa, da nu-i adevărat!... Cum poate să fie Dănuţ prost, cînd Dănuţ vede cum e Olguţa şi cum e el singur!... El nu poate vorbi ca Olguţa... Atunci?... Asta-i altceva! Dănuţ ştie că nu-i prost fiindcă el are turbinca lui Ivan... Olguţa nu ştie că Dănuţ e deştept... chiar foarte deştept!... Dacă-ar asculta Olguţa ce gîndeşte Dănuţ!... Ce păcat!... Cu Olguţa poate vorbi numai.
Dănuţ se privi deodată în oglindă... El vorbea sau altcineva?... Îşi pipăi mînile, una pe cealaltă... Făcu mişcări cu degetele, cu braţul...
...Vra să zică el, Dănuţ, era stăpînul lui: tot Dănuţ. El poruncea şi el asculta... aşa cum trebuia să asculte Dănuţ pe mama şi pe tata... El putea face cu el orice!... Spunea mîinii: "Întinde-te", şi mîna se întindea... Dacă i-ar fi spus: ,,Zgîrie-l pe Dănuţ", l-ar fi zgîriat?... Nu... De ce nu mai asculta?... Fiindcă n-avea cum s-o silească... Ba avea! Cu cealaltă mînă... Nici aşa! Nici una n-ar fi vrut să-l zgîrie... De ce?... Fiindcă nu le putea pedepsi... Ba da! Putea să le muşte!... Dar nici dinţii nu vroiau să-l muşte pe Dănuţ!... Aşa-i! Mîinile care nu vor să-l zgîrie sînt mîinile lui!... Oare şi degetele gîndesc?...
― Ce-i asta, Dănuţ? În loc să dormi te uiţi în oglindă? Ia, mă rog!
Doamna Deleanu, în chimono, făcea rondul de noapte, pe tăcute, ca toţi cei care-l fac.
― Te-ai spălat pe dinţi?
― M-am spălat.
― Mînile ţi-s curate?... Ia să văd... Dănuţ ― Dănuţ! Pentru ce-s făcute periile de unghii?
"Pentru mata, mamă, ar fi răspuns Olguţa", gîndi Dănuţ, roşindu-se.
― Să vii mîne dimineaţă să-ţi tai unghiile. Ai auzit?
― Am auzit.
― Şi-acuma culcă-te... Dănuţ! Da asta ce mai e? înmărmuri doamna Deleanu, descoperindu-l pe Ali... Marş, Ali!
Ali deschise ochi de cuvios călugăr descoperit de stareţă la maici şi ondulă spre uşă.
― Ce caută dumnealui aici?
― A venit singur, mamă!
― Cred, bine ! Asta mai lipsea!... De ce nu l-ai dat afară?
― ...Am uitat.
― Noroc că mi-am adus eu aminte!... Da tu ce cauţi aici??
― N-aveam chibrituri, mamă!...
Capul Olguţei răsărise atent, prin crăpătura uşii care dădea în antret.
― Umbli cu picioarele goale? Olguţa!
― Nu-mi găsesc papucii! Am să-i arăt eu Anicăi!
― Ba te poftesc să te culci!
― Ce cauţi la mine în odaie? se oţărî Dănuţ.
― Eu vorbesc cu mama! Asta-i casa mamei. De ce n-o dai afară pe mama?
― Olguţa, lasă-l în pace!
― Mamă, l-ai dat afară pe Ali?
― De asta ai venit!... Hai la culcare! Repede, Olguţa!
― Mamă, cînii fac ploşniţe?
― Ce? Ai găsit ploşniţe? se spăimîntă doamna Deleanu.
― Nuu! Da-ntreb aşa!
― Olguţa, ai să mă-nnebuneşti!
― De ce, mamă dragă?
― Te rog, lasă-l pe Dănuţ să doarmă!
― Eu nu-l las? EI nu mă lasă pe mine!
― Olguţa!
― Iaca mă duc... Mamă dragă, tare-ţi şade bine în chimono!
Doamna Deleanu întoarse capul spre fereastră, să-i zboare rîsul acolo de unde răsar fluturii.
― Noapte bună, Dănuţ!
Îl sărută pe frunte, stinse lumînarea, şi ieşi lăsîndu-l pe Dănuţ cu lumina lunii... şi cu ceva care nu intrase încă în odaie... Dar inima lui Dănuţ auzea venind, tăcută, mută, ascuţită ca umbra unui zbor de liliac, spaima.
...începu un gînd să povestească în gura mare, asurzitor, ca un papagal, tot dialogul cu Olguţa şi cu mama: "Eşti un prost! Eşti un prost! Eşti un prost! Du-te şi-o bate pe Olguţa! Nu ţi-i ruşine să te facă de rîs! Să te facă de rîs..."
Şi-un alt gînd, dimpreună cu celălalt, şoptea ca şerpii: ,,...În cimitir, se ridică din mormînt strigoiul. E galbăn la faţă, ochii negri ard; dinţii şi unghiile cresc, cresc... şi strigoiul vine fără să-l auzi, prin lumina lunii... În cimitir, în cimitir... Şi nici nu-l auzi cînd vine..."
Deschise ochii: spaima lunii umplea odaia... Se smulse de pe pernă şi repede întoarse capul: nu era nimeni la spate, dar poate plecase şi venise la loc...
"...Strigoii caută sînge de om tînăr..."
"...De fată tînără!" ţipă alt gînd de-al lui Dănuţ.
Îşi făcu semnul crucii... Se culcase fără să spuie rugăciunea. Se făcu palid în paloarea lunii.
Olguţa lăsă lingura în gavanos, gavanosul îl vîrî în sobă. Monica se vîrî în pat. Hotărîtă, Olguţa porni spre uşa dintre odaia lor şi a lui Dănuţ, de unde răsunau bocăniturile.
― Cine-i acolo?
― Eu.
― Cine, eu?
― Eu, fratele tău.
― Nu cred!
― Dacă-ţi spun!
― Şi ce vrei?
― Să-ţi spun ceva.
― Spune.
― Deschide uşa.
― Pentru ce?
― Ca să-ţi spun.
― Şi ce-mi dai dacă deschid?
― Spune tu, ce vrei?
Olguţa se-ncruntă. Nu mai înţelegea nimic.
― Olguţa, nu deschide! o îndemnă tainic Monica.
― De ce să nu deschid?
― Deschide Olguţa, răsună tare şi grăbită vocea lui Dănuţ.
― Să-mi dai puşca ta.
― Ţi-o dau!
― Jură-te.
― Spun pe onoarea mea.
― Spune: jur.
― Deschide, Olguţa. Jur pe onoarea mea.
Olguţa răsuci cheia, apăsă clanţa şi brusc deschizînd, răsări în prag.
― Unde-i puşca?
― Ia-o.
Olguţa desprinse puşca, nelăsîndu-l pe Dănuţ să încalce hotarul.
― Buftea! îl încercă ea, înarmată cu puşca.
― Poţi să-mi spui! Nu mă supăr.
― Atunci nu-ţi mai spun.
― Cum vrei tu.
― Da tu ce vrei?
― Olguţa... vreau să mă împac.
― Vrei să te-mpaci?
― Da.
― Spui drept?
― Spun drept.
― Atunci intră.
Dănuţ respiră.
― Monica, şi cu tine vreau să mă împac.
― Ce bine-mi pare, Dănuţ. Hai să ne sărutăm.
Se sărutară entuziasmaţi: Dănuţ în vînt, din grabă, Monica-l sărută pe nas, din greşeală.
― Ce facem? se-ntrebă Olguţa.
― Dă-i şi lui, Olguţa, cercă s-o înduplece Monica.
― Tu zici să-i dau?
― Da, Olguţa, de ce să nu-i dai?
― Ce vreţi să-mi daţi? se nelinişti Dănuţ.
― Da juri? interveni Olguţa.
― Da n-am jurat?
― Pentru puşcă!
― Bine, jur!
― Zi după mine: Mă jur...
― Copii, voi nu dormiţi? întrebă din capătul antretului doamna Deleanu, pentru a doua oară.
― Monica, spune tu că dormim; pe tine te crede.
― ...încă nu, tante Alice.
― Noapte bună, Monica. Să ştii că te-aud, Olguţa!
― Mă jur... Hai, Olguţa! începu Dănuţ în şoaptă.
― Aşteaptă să găsesc!... să am crampe.
― ...să am crampe...
― Olguţa, asta nu-i jurămînt, asta-i blestem! se înfricoşa Monica.
― Da? Foarte bine. Zi după mine... Ce-am spus?
― Să am crampe... se strîmbă binevoitor Dănuţ.
― ...şi să stau în pat toată vacanţa...
― ...şi să stau în pat toată vacanţa...
― ...şi să mă puie doctorul la dietă...
― ...şi să mă puie doctorul la dietă... se îngrijora Dănuţ.
― ...fără de dulciuri...
― ...fără de dulciuri... oftă el amar.
― ...dacă oi spune cuiva...
― ...dacă oi spune cuiva...
― ...ce-are să-mi arate...
― ...ce-are să-mi arate...
― ...Olguţa...
― ...Olguţa...
― Amin!
― Bagă de seamă!... Şi-acum, poftim puşca înapoi,
― De ce, Olguţa?
― E puşcă de copil! Mie nu-mi trebuie!
― N-o primesc. Am dat-o.
― Atunci o ţin pentru Monica... Ai s-o pui în patul păpuşelor. Auzi, Monica?
...Albi pelerini ai căilor de lună pe covoare, trei copii desculţi, în lungi cămeşi de noapte ― unul cu cozi blonde, doi cu plete brune ― poposiră în jurul unui gavanos cu dulceaţă.
Şi toţi trei mîncau din aceeaşi lingură, subt privirea aceleeaşi bunice, din dulceaţa aceloraşi uriaşi ― jos, pe covor.

II

CĂSUŢA ALBĂ ŞI ROCHIŢA ROŞIE

Moş Ghoorghe, mai-marele grajdului, avea locuinţă la curtea boierească: încăpere înaltă, bine văruită, cu pat curat înfăţat, ferestre cît icoana cea mare a bisericii din sat, şi mîncare adusă de Anica de la masa boierilor.
Dar moş Gheorghe avea şi gospodăria lui. Căsuţa cea mai la o parte de sat ― nu tare ― şi cea mai apropiată de curte ― nu mult, cît poate cumpăni un cîne ciobănesc între turmă şi păstor ― era a lui moş Gheorghe.
― Ce-ţi trebuie, moş Gheorghe, casă?... Copii n-ai; mama Anica-― Dumnezeu s-o ierte; caii ţi-s aici; aici-s şi eu, şi Olguţa, îl dojenea, eu bunătate, doamna Deleanu. Ia-ţi beleaua de pe cap!
Moş Gheorghe încreţea fruntea, c-un zîmbet viclean în ochii micşoraţi.
― Ştie... Ştie el moşu!
În dosul casei, cam pe deal, se întindea livada cu prunii şi vişinii care coboară primăvara din cerul albastru în straie mirositoare; devale se lărgea ogorul în care iese grîul verii ca o înviere din biserică.
― Moş Gheorghe, nu mai ai putere. Să trimet oamenii să-ţi are.
― Ferească Dumnezeu, cuconiţă! Să-ţi ajute Cel-de-Sus, da să-mi dai numai boii şi plugul.
În casa lui moş Gheorghe intra numai preotul la zile mari, vreo nuntă cînd era nevoie de-o casă mai încăpătoare, şi Olguţa oricînd vroia. Nepoftită, însă, Olguţa nu venea; asta nu înseamnă că nu venea des.
Moş Gheorghe n-avea cîne. "La ce? Eu şăd la boieri; cine să vadă de el?" Dar în vîrful casei era un cuib de cocostîrc cu toaca de asfinţit a pliscului în el.
― Fiindcă are inimă bună moşul, îşi tălmăceau sătenii prieteşugul cocostîrcului cu o casă mai mult nelocuită.
De aceea, pesemne, în gospodăria fără cîne a veteranului de la şaptezeci şi şapte, făcătorii de rele nu intrau.
― Mamă dragă, ce sărbătoare-i azi?
― Azi?... Nu-i nici o sărbătoare! Ce ţi-a venit, Olguţa?
― Eu credeam că-i sărbătoare, mamă dragă!
― Mamă dragă, mamă dragă! Grozav mă mai iubeşti! Spune mai bine, ce vrei de la mine?
― Eu??? Nimic!... Aş vrea numai să văd cum îi şade Monicăi cu rochia albastră...
Doamna Deleanu iscodi în zădar ochii Olguţei. Ochii nu destăinuiau mai mult decît vorbele, adică mai lămurit, fiindcă ochii Olguţei...
― Monica, tu vrei să-ncerci rochiţa albastră?
― Sigur că vrea! comentă imperativ Olguţa roşeaţa Monicăi, înainte de-a o vedea.
― Vreau, tante Alice, îngînă Monica porunca Olguţei, încîntată că i se împlinea o vinovată dorinţă nu din vina ei.
Rochiţa albastră o aştepta pe Monica de la începutul vacanţei. Doamna Deleanu i-o făcuse de îndată, dar Monica o încercase numai. Pe atunci, Monica îşi iubea rochiţa de doliu nu ca o datorie, ci ca o amintire de la bunica.
Într-o zi, Dănuţ, Olguţa şi Monica se jucau de-a culorile: născocire de-a Olguţei.
― Ce culoare ai vrea să fii tu?... Spune repede, că altfel spui minciuni şi mă supăr!
Luat din scurt, pe neaşteptate, de glasul şi ochii Olguţei, Dănuţ se zăpăcise. Nici nu-i trecuse prin cap una ca asta! Ce-avea el cu culorile!
― Albastru, Olguţa, se hotărîse el, scos din încurcătură de culoarea cerului.
― Şi de ce-ai vrea să fii albastru?
― Fiindcă-i frumos.
― Daa?!
― Sigur! se înverşunase Dănuţ.
― Foarte frumos?
― Foarte frumos.
― Cel mai frumos?
― Cel mai frumos.
― Nu-i adevărat. Roşul e mai frumos, foarte frumos, cel mai frumos.
― Ba albastrul e şi mai frumos.
― Spui minciuni. Spune şi tu, Monica.
― ...Eu nu ştiu!
― Atunci şi tu spui ca şi mine, şi noi avem dreptate, biruise Olguţa.
...Vra să zică, şi lui Dănuţ îi plăcea albastrul... De-atunci, Monica începuse să aştepte rochiţa de culoarea lui Dănuţ. Doamna Deleanu nu mai îndrăznea să i-o dea, de teamă să n-o mîhnească. Monica nu se încumeta s-o ceară... Şi tare se temea Monica să n-o supere pe bunica ei!... Şi nici pe Olguţa n-ar fi vrut s-o trădeze.
Monica urmă în ietac pe doamna Deleanu. Olguţa intră o clipă după ele şi dădu să iasă.
― Olguţa, unde te duci?
― Vreau să vorbesc cu papa.
― Olguţa, azi nu-i lucru curat cu tine!
― De ce?
― Bine, Olguţa, n-ai spus tu că vrei să vezi cum îi şade Monicăi cu rochiţa albastră?
― Ba da, eu am vrut.
― Atunci de ce te duci?
― Fiindcă... Zîmbi. Mamă dragă, eu am mai văzut-o pe Monica în pantaloni! Pînă ce se îmbracă, eu mă întorc.
Cînd făcea vizite, Olguţa nu intra niciodată într-o odaie înainte de-a bate la uşă. O singură uşă făcea excepţie de la acest tratament: uşa odăii lui Dănuţ, în care Olguţa bătea cu piciorul cînd nu vroia să intre, dar vroia să-l scoată pe Dănuţ ― şi pe care o deschidea pe tăcute cînd vroia să-l surprindă.
Olguţa bătu o toacă discretă în uşa biroului domnului Deleanu.
― Intră.
― Am venit să te văd, papa.
― Bine, dragu tatei... Poate vrei ceva?
― Nuu, papa! Am venit să te văd.
― Uite un scaun, Olguţa. Aşa, stai jos.
― Ca o clientă, papa!
― Dragu tatei... De-aş avea clienţi ca tine aş cîştiga toate procesele.
― Tu pierzi procese, papa?
― Sigur. Pierd şi eu ca oricare altul!
― Papa, dac-aş fi eu judecător, tu n-ai pierde nici un proces.
― De ce, Olguţa? Tata n-are dreptate întotdeauna.
― Da... numai mama are!
Domnul Deleanu privi spre fereastră, ferindu-şi faţa de ochii Olguţei; se întoarse la loc din cale-afară de serios.
― Papa, eu ştiu întotdeauna cînd rîzi tu.
― Fiindcă şi mie îmi vine să rîd.
Începură să rîdă amîndoi.
― ...Şi-l iubeşti tu pe tata?
Olguţa se încruntă.
― De ce mă întrebi? Parcă tu nu ştii!
― Ştiu, ştiu! Da-mi place să mi-o spui tu.
― Mie nu.
― De ce, Olguţa?
― Aşa... Nu ştiu...
― Vrei bomboane?
― Merci... Papa, de ce nu fumezi tu? Fiindcă-s eu aici?
― Nu, Olguţa. Uitasem... Vrei tu să fumez?
― Da, papa. Ţie-ţi stă bine cînd fumezi.
Domnul Deleanu înşurubă ţigara răsucită în ţigaretă. Olguţa aprinse un chibrit oferindu-i cu băgare de seamă flacăra conică.
― Fuuu! Papa, de ce-i mai frumoasă o lulea decît o ţigaretă?
― Fiindcă-ţi place ţie.
― Eh, papa! Asta-i altceva! Da ţie nu-ţi place luleaua?
― Ba îmi place.
― Atunci de ce nu fumezi cu luleaua?
― M-am deprins cu ţigareta... şi nu fac bine! Cu luleaua numai pufăi; nu tragi în piept cum fac eu, pildui cu voluptate domnul Deleanu.
― Şi luleaua o mai ai?
― Sigur. Am mai multe.
― Şi ce faci cu ele?
― Le ţin şi eu degeaba.
― Degeaba?
― Adică mai dau cîte una la vreun prieten.
― Papa, tu mă iubeşti pe mine?
― Nuu!
― Ba da.
― Cum vrei tu!
― Papa, da mă iubeşti mai mult decît pe prietenii tăi?
― Mai încape vorbă?!
― Atunci dă-mi şi mie o lulea.
― O lulea?
― Dacă mă iubeşti, papa!
― Şi ce vrei să faci tu c-o lulea?
― S-o am şi eu la mine... aşa, de frumuseţă.
― Bine, Olguţa... Uite... Alege-ţi tu una pe placul tău.
Deschise un saltar ticsit cu felurite unelte de-ale fumatului.
― Uite, Olguţa: asta-i frumoasă şi-i mică; de spumă de mare. Numai bună pentru tine. Îţi place?
― Îmi place, papa. Da eu vreau una mare.
― Alege-ţi una mare atunci!
― Asta-i bună, papa? întrebă Olguţa, punând mîna pe cea mai mare.
― Bună, cum nu?! Asta... asta o am şi eu de la un franţuz care acorda piane la Iaşi... A murit, săracu! Ce om cumsecade!... Excelentă pipă.
― Atunci o iau pe asta. Merci, papa. Am să ţin minte.
― Lasă, dragu tatii. Toate-s ale tale. Tu nu ştii că tata-ţi dă orice?
Olguţa îi dezmierdă fruntea şi părul.
― Ce păr frumos ai tu, papa! Parcă-i mătasă!... De-acuma mă duc.
― Ascultă, Olguţa, hai şi tu cu tata la pădure. Îl iau şi pe Dănuţ; poate vine şi mama. Facem o plimbare cu docarul.
Olguţa-şi trecu mîna pe frunte.
― Merg altădată, papa. Azi fac o vizită lui moş Gheorghe, cu Monica... Ştii, el ne-a poftit, plecă ea capul.
Domnul Deleanu îşi resfiră mustăţile... o măsură pe Olguţa... şi deschise din nou saltarul cu lulele.
― Olguţa, mai ia-ţi o lulea: să ai şi tu una.
Olguţa îi privi fruntea, zîmbind.
― Papa, tare eşti tu deştept! Merci. Mie nu-mi trebuie.
După ce plecă Olguţa, domnul Deleanu îşi luă fruntea în mîni, şi se gîndi îndelung, cu inima strinsă, întovărăşindu-şi copilul peste pragul vremii, departe...
"Cînd te gîndeşti că într-o zi Olguţa va fi mare... Biata Olguţa."
Monica pornise din salon îmbrăcată cu rochiţa neagră, urmînd-o încetişor ― de bucurie stăpînită ― pe doamna Deleanu.
Din ietac se întoarse ea în frunte, cu rochiţa albastră, însă Monica cea care intrase în ietac nu mai ieşise la loc. Atîrna în cuierul rochiilor, cu rochiţa neagră. Monica nu schimbase o rochiţă, ci un anotimp. Şi ochii, şi părul îi luceau altfel...
Cînd cerul e albastru toate lacurile limpezi ar fi numai albastre dacă n-ar fi soarele atît de despletit.
Dar părul Monicăi, împletit în două cozi, atîrna pe spate. Aşa că Monica era îmbrăcată în rochiţă de olandă albastră, decoltată cît trebuie ca să rămîie copil şi ca să aibă capul ― cu ochii şi gura ― tulpina gîtului întreagă.
Rochiţa se oprea deasupra genunchilor ― doamna Deleanu nu făcea hăinuţe pentru evoluţia copiilor, ci numai pentru împodobirea unei vrîste ― fiindcă genunchii copiilor pot fi sinceri ca şi obrazul lor şi tot frumoşi rămîn şi vii.
Şi Dănuţ era îmbrăcat la fel... Dănuţ creştea repede. Doamna Deleanu avea mult de lucru ca fiecare vrîstă să-şi aibă zestrea ei cochetă pentru toate anotimpurile anului. Totuşi, dulapurile nu erau ticsite cu hăinuţe strîmte sau cu rochiţe prea scurte. Hăinuţele şi rochiţele rămase pe loc în urma copiilor, îmbrăcau, în case nevoiaşe, alţi Dănuţi, alte Olguţe.
Monica nu era altă Olguţă. Monica era ca şi-Olguţa. De aceea, rochiţa albastră răsărise întîia, pe o nouă dumbravă la începutul căreia trecuse umbra unei rochiţe negre.
― Monica, ia uită-te în oglindă, o pofti doamna Deleanu la vernisajul rochiţei, ridicînd storul unei ferestre din salon.
Lumina amiezei suflă cu aur în oglindă iconiţa dimineţilor de primăvară. Monica plecă ochii în jos.
― Tante Alice, nu-i păcat? tresări teama în bucuria ei.
― Pui mic, nu-i păcat. Şi dac-ar fi, l-ar lua tante Alice asupra ei.
― Ce bună eşti, tante Alice!
Clanţa zvîcni.
― Am venit!
― Nu trînti...
― ...nu bufni, nu pocni! Mamă dragă, tare te iubesc!
― Olguţa!
― Am spus o obrăznicie?
Doamna Deleanu începu să rîdă.
― Vezi, mamă dragă!
― Ia astîmpără-te! Uite-te mai bine la Monica.
― Ia să te văd, o luă în primire Olguţa întorcînd-o spre ea... Foarte bine! îmi place !Grozav îmi place !... Mamă dragă, bine mai lucrezi tu!
― Slavă Domnului! Am auzit şi eu o laudă din gura ta!
― Azi sînt bine dispusă, mamă dragă!
― Ia te rog! Lasă-l pe tata să fie bine dispus cînd vrea. Tu trebuie să fii totdeauna.
― De ce?
― Fiindcă eşti copil.
― Poate... da azi sînt foarte bine dispusă! Şi tu, mamă dragă?
― Şi eu, dacă nu mă năuceşti.
― Îţi spun eu, mamă, că azi îi sărbătoare.
― Olguţa, ţi-am mai spus o dată că nu-i!
― Cred... da parcă ar fi!... Monica, tu te dezbraci acuma, sau rămîi aşa?
― Las-o-n pace, Olguţa! De ce vrei să se dezbrace?
― Eu nu vreau! Tocmai, m-aş fi mirat... Mamă dragă, uită-te la mine !
― Ce vrei?
― Eu? Nimic. Numai să te uiţi.
― Bine, mă uit.
― Nu în ochi! Uită-te la mine, aşa, ştii tu: cum te uiţi cînd mergem la teatru... Inspectează-mă.
― Ei, şi?
― Şi nu vezi nimica?
― Ba văd că ţi-ai pătat rochiţa! Cînd ţi-ai pătat-o?
― Ai văzut?... Cînd mi-am pătat-o? Tu ştii, Monica?
― Nici eu!.. Mamă draga, nu-i păcat să am eu o rochiţă pătată?
― Păcat de rochiţă!
― Şi de mine nu?
― De ce ai pătat-o?
― Eu?
― Da cine?
― Ea singură. Adică supa.
― Olguţa!
― Vrei să mă pedepseşti, mamă?
― Te rog, spune-mi ce vrei?
― Şi-mi dai?
― Spune ce?
― Eu nu cer nimic. Da de ce să am o rochiţă pătată? Eu nu vreau să am o rochiţă pătată.
― Taci, te rog! Am înţeles... Ai văzut în şifonieră rochia cea nouă.
― Da, cînd ai scos-o pe-a Monicăi, ademeni Olguţa dialogul spre biruinţă.
― Olguţa, de ce spui minciuni?
― Eu nu spun minciuni.
― Taci... Tu nu ştiai că ţi-am făcut o rochie nouă.
― Ba da, ştiam.
― Atunci de ce spui c-ai văzut-o acuma?
― Sigur. Acuma am văzut că-i gata.
― Şi vrei s-o îmbraci?
― Eu?... S-o-ncerc numai... ca şi Monica...
― Bine. Ai dreptate. Te rog numai să-mi răspunzi drept la ce te-oi întreba.
― Da, răspund.
― Tu ai vrut să te-mbraci cu rochia cea nouă, aşa-i?
― Da, consimţi cu precauţiune Olguţa.
― Atunci de ce nu mi-ai spus, ca un copil cuminte: "Mamă, te rog frumos să-mi pui rochiţa cea nouă"?
― Fiindcă nu mi-ai fi pus-o.
― De unde ştii?
― Ştiu eu. Mi-ai fi răspuns că azi nu-i sărbătoare şi c-am s-o pătez.
― Olguţa! Olguţa! Spune-mi drept, de ce eşti tu aşa de şireată?
― Taci, Olguţa?
― Nu tac, da nu ştiu!
― Vezi, Olguţa!
― Poate că ştii mata, mamă dragă!
― Hai să te-mbrac.
― Aha!
Dănuţ închise uşa salonului, uşurel, rămînînd afară. Monica nu băgase de seamă.
― Hm!
Prin gaura broaştei o văzu din nou uitîndu-se în oglindă.
― Frumos!
A treia oară la fel.
― Bravo!
Şi a patra oară.
Vra să zică Monica se uită în oglindă! Monica-cea-cuminte, Monica-cea-ascultătoare, Monica... se uită în oglindă. Se uită şi Dănuţ, dar el era băiat! Vra să zică Monica...
"Dar şi tu te uiţi pe borta cheii!"
"Asta-i altceva!" răspunse Dănuţ cu vorbe mute, gîndului obraznic.
Şi, ca să i-o dovedească, intră în salon brusc. Monica se uita pe fereastră.
― Hm!
― Nu ţi-i prea cald, Dănuţ? îl întîmpină Monica, gata să-i slujească în haine de împărăteasă.
― Treaba mea! Nu te-amesteca!
― Ţi-am făcut ceva, Dănuţ?
― Fă-mi numai!
― Nu-ţi fac nimic, Dănuţ.
― Ţi-i frică!
― Nu mi-i frică, Dănuţ... "mi-i milă de tine fiindcă te persecută Olguţa", urmă în gînd, şi pe obrajii tot mai roşi, Monica.
― Nu ţi-i frică? sfida el.
― Nu... De ce să-mi fie frică?
― Atunci de ce nu sări la bătaie?
― Eu nu mă bat, Dănuţ .
― Fiindcă ai mînca bătaie?
Monica oftă... Păcat de rochiţa cea neagră!... De ce-o mai îmbrăcase pe cea albastră?... Păcat! Da ! Păcat!
― Taci?
― N-ai dreptate, Dănuţ! dădu din cap Monica.
― Bine că ai tu!
― Dănuţ, nu vorbi aşa urît!
― Du-te şi mă spune!
― Eu nu pîrăsc.
― Da te uiţi în oglindă! replică victorios Dănuţ, arătînd cu degetul oglinda goală.
― M-am uitat. Tante Alice mi-a spus să mă uit, şi eu m-am uitat...
― Hee! Ştiu eu ce spun!... Mai zi ceva!
― Spune, de ce te-ai uitat?
Ochii Monicăi se plecară mai tare şi inima-i bătu...
― Fiindcă nu era nimeni, fiindcă te-ascunzi, fiindcă te prefaci!
Cum ar mai fi vrut Dănuţ să-l audă şi Olguţa, vorbind aşa de mult şi de bine... Ce mare fericire!... Poate ascultă la uşă Olguţa.
― Mai spune ceva. Cred şi eu! îmi întorci spatele! Aşa-i uşor să vorbeşti!
Monica plîngea, cu ochii închişi, ascultînd.
Dănuţ se îndreptă spre uşă... Nu mai avea ce face... Mai zăbovi puţin în prag, aşteptînd o provocare. Se despărţea de Monica aşa cum te desparţi de un succes fără aplauze: cu melancolie.
"Dănuţ e supărat pe mine!... Bine, dacă-i aşa..." Mînia plînsului o înăspri. Îşi strînse batista cu
severitate, pedepsindu-şi rochiţa să fie pătată de lacrămi.
Doamna Deleanu se dădu îndărăt doi paşi...
― Olguţa, stai liniştită.
Olguţa nici nu clinti, ca şi cum rochiţa nouă, în acea clipă solemnă, s-ar fi putut scutura ca o tufă de măcieşi suprem înfloriţi. Cu fruntea încordată şi cu ochii micşoraţi, doamna Deleanu avea privirea pe care-o au numai generalii tineri pentru oştile lor în preajma atacului; sculptorii pentru statui, înainte de-a şi le trimete la Salon; îndrăgostiţii pentru întîiul plic, înainte de-ai încredinţa destinul cutiei de scrisori; şi femeile coapte în oglindă, înainte de-a-şi pune mantoul de bal...
― Poţi să-mi mulţumeşti!
― Merci, mamă dragă! răsuflă Olguţa, mulţumind mai mult pentru vorbă decît pentru rochiţă.
Un cusur numai, şi rochiţa ar fi trecut pe masa de operaţie!
― Vin' să te sărut, Olguţa.
Olguţa era a doamnei Deleanu. Asta era răsplata.
― Du-te să te vadă şi tata.
Asta pe deasupra.
Se încrucişară în antret. Olguţa privi compătimitoare pe Dănuţ.
― Credeai că eu nu ştiu?
― Ce să ştii? se cutremură Dănuţ.
― Cum, ce să ştiu? Că mergeţi la pădure cu docarul.
― Şi ce? Merg! izbucni Dănuţ, antrenat de întîia victorie.
― Du-te!... Eu am refuzat! replică sarcastic Olguţa.
― Ai refuzat? nu-şi crezu urechilor Dănuţ.
― Eu nu mă rog să mă ia ― ca tine. Eu refuz să merg, fiindcă aşa vreau!
"Bravo ţie, Olguţo! o aclamară gîndurile lui Dănuţ. Merg singur! Merg singur!..."
― Sigur! dacă vrei tu aşa! vorbi el ceremonios.
― Lasă, lasă! Crezi tu c-ai să mîi? Tata ţine hăţurile. Mi-a spus el mie! Pune-ţi pofta-n cui!
― Aa! De asta ai refuzat!
― Ba de loc! Dacă mergeam eu, eu mînam. Eu ştiu să mîn. A spus şi moş Gheorghe.
― Atunci de ce nu mergi?
― Fiindcă nu vreau!
― Nu vrei?! zîmbi sceptic Dănuţ... Şi pentru ce?
― Asta-i treaba mea!
― Nu zic!... Da eu vreau.
― Ce vrei?
― Să merg.
― Tuu? Vrea tata, şi asta-i altceva!
― Şi pe tine nu te ia: sîc!
― Pe mine?!... Hai să-ţi arăt eu! Şi să nu mai spui sîc...
Apucîndu-l de mînă, îl smuci spre uşa biroului.
― Ce-i, copii? Mergem?
― Papa, spune tu dacă nu m-ai poftit la pădure şi eu am refuzat?
― Aşa-i, Olguţa. Tu faci vizite azi. Te ia tata altădată. Bre, bre! Da frumoasă mai eşti!
― Vezi!
Dănuţ era în prag.
― Acuma du-te cu docarul.
Dănuţ se văzu afară, în faţa uşii izgonitor închise.
― Lasă! Am să-ţi arăt eu ţie!
Feţi-frumoşi din turbinca lui Ivan îşi pregătiră paloşele ca să retuşeze umilirea lui Dănuţ.
Moş Gheorghe se gătise ca pentru horele din tinereţă, hore care-i mai jucau în amintire uneori cînd bucuria nu-şi găsea astîmpăr nici tovarăş în trupul îmbătrînit. Se gătise fiindcă era în casa lui, şi fiindcă în casa lui avea să vie "duduiţa moşului". Acoperi cu o năframă strachina plină de pere busuioace culese una cîte una din vestita livadă a Oţălencii. Luă strachina, trecu prin tindă, şi o aşeză deasupra unei bîrne de sus. Ca dintr-o căţuie rustică, tămîia aprinsă de soarele verii umplu încăperea...
"Hm !... Miroase bine a nu ştiu ce!... Unde le-ai ascuns, moş Gheorghe?"
"Ce s-ascund, duduiţa moşului?"
"Ia, nişte pere busuioace de la Oţăleanca."
"Oare?"
"Ba că da!"
"Ba că nu'."
"Iacătă-le, moş Gheorghe! Cum le dăm noi gios? Sus, moş Gheorghe, că mata n-ajungi."
Moş Gheorghe vorbea singur. Cu Dumnezeu, şi cu Olguţa putea vorbi oricînd; glasurile lor ţineau tovărăşie singurătăţii moşului.
O singură amărăciune avea moş Gheorghe: că nu va ajunge s-o vadă mireasă pe duduiţa moşului. Hei! atunci ar fi îmbrăcat moş Gheorghe hainele de mire şi numai ce-ar fi chiuit el de pe capră: "Hii-hii, băieţii moşului !"
Şi-ar fi întins băieţii un trap drăcesc să-i crească inima duduiţei. Şi numai ce s-ar fi întors duduiţa moşului spre mire şi i-ar fi spus: "Aista-i moş Gheorghe. El m-o învăţat să mîn caii."
Şi moşu ar fi zîmbit pe capră îndreptîndu-şi spinarea: "Hei-hei! Şi pe tine are să te mîie, că ştie duduiţa moşului să ţie hăţu!"
Dar mai avea moş Gheorghe, tot într-ascuns, şi-o bucurie mare: că după moartea lui...
― Iar, moş Gheorghe? îl mustra doamna Deleanu, văzîndu-l cu banii într-o mîna şi pălăria-ntr-alta.
― Dă!... Iar...
― Şi ce vrei să-ţi cumpăr, moş Gheorghe?
― Lucru ales, cuconiţă, ca pentru faţă boierească.
― Cît, moş Gheorghe, că-i bun şi ieftin.
― Ba, matasă, sărut mîna, că-i scumpă şi frumoasă.
― Şi pentru ce, moş Gheorghe? Că doar fată de măritat n-ai?
― Să hie... Ştie el moşu.
În fiecare toamnă, asupra plecării la oraş, se întîmpla la fel. Doamna Deleanu nu se dumirea. Dar nu se dumirea nici Oţăleanca, gospodină de frunte, ageră la minte şi iscoditoare. Din casa ei porneau spre casa lui moş Gheorghe valuri-valuri, pînzeturi albe de tot soiul, plătite fără tocmeală.
― Pentru cine strîngi zestre, moş Gheorghe?
― Are el moşu pentru cine!
― Pentru cine, moş Gheorghe?
― Măi, fimee, măi, păcat că nu faci tu pînză cu limba aiasta... că multî ai mai face!
Sipetul braşovenesc ― dar de la boierul cel bătrîn ― era aproape plin. De asta moş Gheorghe nu ştia că mătăsurile din fund se tăiaseră. Nu cuteza el să umble în sipet cu mînile de la grajd. El umplea, privea, şi-atît! Din pricina sipetului, moş Gheorghe nu mai mîna caii la Iaşi, de doi ani.
― Se poate, moş Gheorghe?! Dai caii pe mîna lui Ion?!
― Aşa-i, oftase moş Gheorghe. Da iaca-s bătrîn! Să mă găsească moartea la mine-acasă.
Două ierni, moş Gheorghe oftase după cai, făcînd foc în vatră pentru sipet.
Căci după moartea lui...
Moş Ggeorghe îşi pieptănă părul alb cu mînile. Îşi potoli mustăţile, ieşi afară şi se aşeză pe prispă cu ochii îndreptaţi spre poartă, ca cei care ştiu că în curînd vor ieşi pe ea, pentru vecie...
Docarul se opri în pragul porţii deschise de Ali care porni înainte cu limba scoasă.
― Anica! Unde-i Anica? strigă doamna Deleanu.
― A-nii-caaa! răcni Ion, urcîndu-se la spatele docarului.
― Unde eşti, Anica? vociferă Olguţa de pe scara pridvorului.
― Unde-i Anica? se întrebă placid Profira, dindărătul Olguţei.
― Du-te şi-o caută! se încruntă Olguţa.
― Iacătă-mă-s, coniţă! ţipă Anica năvălind din casă, ca un vînat speriat de răcnetele gonacilor.
― Uită-te la mine.
― Mă uit, coniţă! se alintă din şolduri şi grumaji Anica, oprindu-se din fugă.
― Ascultă bine. Ai să te duci cu duducele la moş Gheorghe. Să le păzeşti de cîni pîn-acolo, auzi?
― Da, sărut mîna, aşa am să fac.
Docarul porni. De pe scări, Olguţa îl petrecu pînă ce colbul îl mistui de-a binelea, ironică... Monica încă mai departe, cu ochii logodnicelor de pescari norvegieni.
― Hai, Monica!
― Hai, oftă Monica.
― Să mergem! se amestecă Anica.
― Da tu ce vrei?
― Să vă duc la moş Gheorghe!
― Să mă duci tu pe mine?
― Aşa a poruncit coniţă...
― Şi eu îţi poruncesc să ştergi colburile în casă... Hai, Monica!
― Sărut mîna!
Ochii Anicăi ascultară pe doamna Deleanu, zîmbind după rochiţa rumenă în soare, dar trupul Anicăi, ţintuit pe scări, se pregăti să facă ceea ce poruncise duduiţa cu ochi de drac.
― De-acuma hai să ne culcăm, căscă Profira.
Două priviri se încrucişară în poartă asupra celor două rochiţe colorate: privirea Anicăi, de pe scări, cu-a lui moş Gheorghe, de pe prispă.
Rochiţa albastră şi rochiţa roşie înfloriră drumul alb de-a lungul, cînd iată că rochiţa roşie se opri. Cea albastră şovăi pe loc. Rochiţa roşie lăsase drumul şi apucase pe cîmp.
Rochiţa albastră fîlfîia, arătînd că era mai aproape spre casa lui moş Gheorghe pe drum decît pe cîmp.
Moş Gheorghe zîmbi.
Şi deodată, rochiţa albastră alergă după cea roşie, ca un fluture albastru ademenit de un mac.
Moş Gheorghe porni într-un suflet spre livadă. Ştia el din tinereţă că la poartă niciodată nu răsar rochiţe roşii.
Moş Gheorghe se tupilă în iarbă subt gardul nalt din fundul livezii şi aşteptă.
― Amarnic are să se mînie! mormăi el, zîmbind... Aha!
Se auzea glasul Olguţei.
― Ţie-ţi place să intri pe poartă?
― Da, Olguţa, de ce să nu-mi placă?
― Da de ce să-ţi placă!
― Ştiu eu! Aşa m-am deprins!
― Foarte rău!
― De ce, Olguţa?
― Fiindcă numai moşnegii intră pe poartă. Eu nu intru!
― Tu sari gardul?
― Sigur... Da acuma nu vreau, fiindcă-mi stric rochia.
― Atuncea cum facem?
― Lasă că ştiu eu.
Moş Gheorghe se posomorî.
― Eii!... Nu se poate!! exclamă Olguţa.
― Ce-i, Olguţa?
― A astupat-o!
― ...?
― Borta de la gard.
― Aa!... Vezi, Olguţa! Dacă mergeam pe drum!
― Da! Sigur! Ca să ne umplem de colb!... Da de ce-a astupat-o?
― Nu ştiu, Olguţa!
― Da ştiu eu!
― De ce?!
― ...Săracu moş Gheorghe! Dădeau porcii în livada lui! Sigur! Trebuia s-o astupe.
― Duduita moşului! Nu s-a supărat! mormăi încet moşneagul.
― Şi-acuma ce facem?
― Mergem pe dincolo.
― Şi intrăm pe poartă, zîmbi Monica.
― Eii! Pe poartă... Intrăm şi noi pe unde putem!
― Bine-ai făcut, moş Gheorghe, c-ai astupat borta! I-am arătat şi Monicăi pe unde intrau porcii!
Ridicîndu-se de pe prispă, moş Gheorghe le întîmpină gîfîind.
― Lasă, c-o face moşu la loc!... Da poftim în casă, să vă răcoriţi.
Rochiţa roşie intră după cea albastră, cum se cuvine la oaspeţi.
― Vezi tu, Monica, asta-i dulceaţă de nuci verzi...
― Văd!
― Vezi! Mănîncă mai întîi, ş-ai să vezi!... Lasă, moş Gheorghe, eu ţin tablaua.
― Nu se poate, duduiţă! Mata ia şi mănîncă şi te răcoreşte cu apă...
― Şi mata n-ai să iei?
― Mulţumesc, duduiţa moşului! Eu îs bătrîn... Ce-mi trebuie mie!
― Vrei să mă supăr, moş Gheorghe?
― Iaca iau!
― Ei! Ai văzut? se încruntă Olguţa la Monica.
― Foarte bună! Mulţumesc, moş Gheorghe.
― Aşa dulceaţă nu mai este! hotărî Olguţa tot cu ochii ia Monica.
― Şi tante Alice face foarte bună!
― Da! Parcă tu te pricepi! Ca asta nu face nimeni! Spun eu!
Moş Gheorghe îşi trecu palma peste musteţi... Tot bucătăreasa de la curte îi făcea şi lui dulceaţă.
― Acuma stai jos, pofti Olguţa pe Monica... Asta se cheamă laviţă. Aşa-i, moş Gheorghe?
― Aşa-i! Ce nu ştie duduiţa moşului!
― Vezi, Monica .
― Olguţa, ce bine miroase!
― Sigur. Miroase foarte bine... Aha!... Unde-s moş Gheorghe?
― Ce să fie, duduiţa moşului?!
― Nu spune, că ştiu!
― Ce să spun?!
― De la Oţăleanca?
― Oţăleanca?!
― Sigur că-s de la Oţăleanca!
Suită, după vechiul obicei, în braţele lui moş Gheorghe, Olguţa luă strachina de pe grindă.
― Sigur! Numai moş Gheorghe are aşa pere.
― Moş Gheorghe le are?
― Nu-ţi spun!
― Da tu spuneai că-s de la Oţăleanca
― Ce-are-a-face! se supără Olguţa... La Oţăleanca se coc numai!
― Ia să vă dea moşu un prosop... să nu vă feşteliţi... că tare-s zămoase!
― Şi bune-s! adăugă Monica, muşcînd din pară cu batista dedesubt.
― Şi coapte! le preamări Olguţa, privind cu mîndrie lacrimile picurate pe prosopul aşternut peste rochiţă.
― Le-a ales el moşu!... Păcat numai că-s a Oţălencei, oftă încetişor moş Gheorghe.
― Moş Gheorghe, da nu-i arăţi cărţile?... Monica nu le-a văzut!... Să vezi tu ce are moş Gheorghe!
― Ia nişte vechituri, duduiţă, zîmbi moşneagul, luînd cu evlavie bucoavnele rînduite pe masa de subt icoană.
― Olguţa, asta-i de la mine! se bucură Monica descoperind zălogul de mătase dintre foile deschise.
― Da... Lui moş Gheorghe îi trebuia pentru carte !
― Şi bunica tot aşa avea!
― Sigur... ca şi moş Gheorghe.
Olguţa şi Monica se strînseră alături pe laviţă. Pe rochiţa roşie şi pe rochiţa albastră, deopotrivă, Biblia veche îşi desfăcu scoarţele afumate... Moş Gheorghe se aşeză pe un scăunel rotund la picioarele fetiţelor. Mirosul busuioacelor plutea firesc deasupra Bibliei şi a tăcerii. Olguţa întoarse o foaie cu băgare de seamă. La începutul celei următoare, întîia slovă ardea roşie într-un chenar negru, ca o garoafă în pioasă ferestruică a unei mănăstiri...
― Vezi tu, Monica?! Citeşte dacă poţi.
― Tu poţi?
― Eii!... Numai moş Gheorghe poate.
― Chiar ştii, moş Gheorghe?
― Ştie moşu. Aieste-s chirilice... Nu-i greu.
― Daa, chirilice?
― Sigur, chirilice. Foarte greu, dădu din cap Olguţa cu respect.
Vorbeau cu glas scăzut, ca la gura sobei.
― Moş Gheorghe, s-aud şi eu cum citeşti! îl rugă Monica, scuturîndu-şi cozile pe spate.
― Sigur. Arată-i, moş Gheorghe.
― Numai să-mi pun ochelarii.
― Şi bunica avea ochelari.
― Sigur, ca şi moş Gheorghe!
― Olguţa, tare-i bine la moş Gheorghe!
― Sigur, că-i foarte bine.
Moş Gheorghe îşi drese glasul, oftă şi, cuprinzînd Biblia în palmele despărţite, îşi dădu capul îndărăt cu solemnitate.
― Aşa-i că-i frumos moş Gheorghe?
― Da, Olguţa, răspunse tot în şoaptă, Monica... S-ascultăm pe moş Gheorghe.
"Şi se duceau părinţii săi în fiecare an la Ierusalim, la sărbătoarea Paştelor. Şi cînd el a fost de doisprezece ani, suindu-se el la Ierusalim, după datina sărbătoarei şi sfîrşindu-se zilele, cînd s-au întors ei, a rămas pruncul Isus în Ierusalim, fără ca Iosif şi muma lui să ştie"...
Cu mînile încrucişate pe genunchi, fetiţele ascultau povestea...
"Şi neaflîndu-l, s-au întors la Ierusalim, căutîndu-l. Şi după trei zile l-au aflat în templu, şezînd în mijlocul învăţaţilor, ascultîndu-i şi întrebîndu-i. Şi se mirau toţi cei ce-l auzeau de priceperea şi de răspunsurile lui."
― Dragu lui copil! oftă moş Gheorghe cu ochii Olguţa.
― Moş Gheorghe, şi învăţaţii aveau bărbi lungi?
― Şi albe, duduiţa moşului.
― Şi ei îl întrebau?
― Îl întrebau.
― Şi la toţi le răspundea?
― Le răspundea, şi-i întreba şi el.
― Sigur, moş Gheorghe... Şi-i încurca.
― Îi încurca, duduiţa moşului, cum nu.
― Şi nu-i trăgea de barbă?
― Nu-i trăgea, duduiţa moşului, zîmbi moş Gheorghe.
― De asta l-au ucis.
― Da, l-au ucis, se posomorî moşneagul.
― Moş Gheorghe, spune mai departe, şopti Monica. "Şi văzîndu-l, s-au uimit, şi a zis către el muma lui: «Fiule, de ce ne-ai făcut asta? Iaca, părintele tău şi eu, îngrijiţi fiind, te căutam...» Şi a zis către dânşii: «Pentru ce mă căutaţi? Au nu aţi ştiut că mi se cade să fiu în cele ce sînt ale părintelui meu'!» Dar ei nu au înţeles graiul care le-a vorbit"...
― Sigur... Moş Gheorghe, nu l-au pedepsit?
― Nuu, duduiţa moşului. Pe fiul lui Dumnezeu? se spăimîntă moş Gheorghe, făcîndu-şi cruce.
― Da ei nu ştiau, moş Gheorghe.
― Da ştia Dumnezeu!
..."Şi Isus creştea în înţelepciune şi în vrîstă şi în har înaintea lui Dumnezeu şi-a oamenilor."
Moş Gheorghe îşi ridică ochii de pe Biblie, asupra fetiţelor. Fericirea îi umplea sufletul. În căsuţa moşului, subt ochii lui, trei copii creşteau împreună înaintea lui Dumnezeu, dar feriţi de oameni... Şi dintre ei numai unul, săracu, avea să moară pe cruce: copilul Domnului.
― Moş Gheorghe, da fesul nu l-ai arătat!
― Iacătă şi fesul turcului.
― Vezi, Monica, asta se cheamă fes, îi explică Olguţa.
― Ştiu, Olguţa! Cum să nu ştiu!... Avea şi bunica de la bunicu.
― Nu se poate!
― Ba da, Olguţa! Tot aşa era: roş, cu canaf negru.
― Eii! Acela era cumpărat de la Constanţa. Aşa am avut şi eu. Da fesu lui moş Gheorghe e chiar de la turci.
― De la turci?
― Sigur. Din bătălie.
― Adevărat, moş Gheorghe?
― Adevărat, duduiţă. De la Plevna îl am.
― Ai fost la Plevna, moş Gheorghe?
― Sigur c-a fost. Dacă-ţi spun eu! Moş Gheorghe are şi decoraţii.
― Adevărat?
― Are moşu.
― Şi-i frumos la război, moş Gheorghe?
― Eii!... Ducă-se pe pustii!... Mor bieţii cai ― mai mare jalea ― şi oamenii, săracii... Ducă-se pe pustii!
― Şi mata n-ai murit, moş Gheorghe.
― Cum să moară, se indignă Olguţa. Vrei să mă supăr?
― Iaca-s viu... Nu te supăra, duduiţa moşului... Ia mai bine să mergem în livadă.
― Moş Gheorghe, dac-aş fi eu fata matale, şi dac-aş face obrăznicii, m-ai bate?
― Ferească Dumnezeu!
― Vezi, Monica!... Da de ce nu tragi din lulea, moş Gheorghe?
― Fac miros urît.
― Ba-i frumos. Îmi place mie... şi Monicăi.
―Fie ş-aşa. Da hai să vă arate moşu ceva în livadă.
― Hai, Monica... Ce vrei să faci, moş Gheorghe? se alarmă Olguţa, văzîndu-l că întinde mîna spre pălăria ei.
― Să-ţi dau pălăria, duduiţă.
― Nu pune mîna pe pălărie, moş Gheorghe!
― Iaca am lăsat-o!... Da ce-i, foc în pălărie?
― Foc, moş Gheorghe, chiar aşa! se încruntă viclean, Olguţa.
― Mergem, Olguţa?
Moş Gheorghe aruncă o privire spre lacata sipetului...
― Nu-i descuiet, moş Gheorghe, n-ai grijă. Cînd ai să-mi arăţi şi mie?
― Nu mai e mult pîn-atunci, duduiţa moşului, zîmbi el departe.
Olguţa-i aşteptă să plece.
― Închide uşa, Monica.
Rămînînd singură, luă din fundul pălăriei luleaua învălită într-o sugătoare, o mai lustrui cu rochiţa cea nouă, şi începu să caute prin odaie... La loc de cinste, subt icoană, alături de bucoavnele sfinte, moş Gheorghe aşezase darul Olguţei: cutia cu bectimis. Deschizînd capacul, Olguţa desfăcu hîrtia roşie şi sonoră, înfundă în aromatul aşternut luleaua, şi închise capacul la loc.
― Moş Gheorghe, chiui Olguţa, ajungîndu-i din urmă, acum ştiu de ce-ai astupat borta.
― ...?
― Nu te preface, moş Gheorghe. Uite-l după nuc. Ai vrut să-mi faci o bucurie!... Ştiam eu că n-ai astupat borta din pricina porcilor!
― Ce spui tu, Olguţa?
― Nu vezi, Monica! Uite scrînciobu! Scrînciob, Monica! Hai să te dau în scrînciob! Merci, moş Gheorghe.
Avea Oţăleanca pere busuioace, da scrînciob n-avea... Moş Gheorghe aprinse luleaua şi porni spre fundul livezii să destupe borta.
― Olguţa!
― Sstt!
― Olguţa!
― Ţi-i frică?
― Nu mi-i frică, da...
― Ţine-te de mine.
Olguţa se suise în picioare pe banca zburătoare, cu mînile încleştate pe barele de lemn. Toate vioarele stridente ale scrînciobului mieunau aprig subt mînile ei. Monica vedea cînd cerul, cînd pămîntul, cînd albastru, cînd verde. Îmbrăţişa picioarele Olguţei... Şi scrînciobul: scîrţ-scîrţ... Cînd sus, cînd iar sus... c-un îngeraş albastru la picioarele unui drăcuşor roş.
― Vai, Olguţa!
― N-ai frică.
― Olguţa, cădem!
― Nu te las eu!
― Olguţa!
― Monica!
Monica închise ochii. Obrajii Olguţei ardeau.
― Stai, duduiţa moşului, că ameţeşti, o potoli moşneagul, aducînd scrînciobul din cer în puterea braţelor.
― Moş Gheorghe, vreau să merg călare, strigă Olguţa bătînd cu piciorul în scrînciobul oprit.
― Te-nvaţă el moşu, da odihneşte-te oleacă.
― Uf! Tare-i bine, da nu mai pot! răsuflă Monica, înviind din noaptea valurilor la lumina portului.
― M-am odihnit, moş Gheorghe. Iar încep! Hai şi mata, moş Gheorghe.
― Stai, că mă dau jos! ţipă Monica.
― Ş-acuma să mă vedeţi pe mine, îi vesti Olguţa ridicîndu-se la loc în norii de asfinţit, de culoarea lor.
― Rău te-ai înfierbîntat, duduiţa moşului.
Culcată pe lăicerul întins de-a lungul prispei, Olguţa zîmbea şi gîfîia cu capul pe genunchii Monicăi.
― Nu mai pot! Uf! Nu mai pot! Moş Gheorghe, să-mi aduci aminte... am să-ţi spun ceva. Monica, pune mîna aici.
― Vai, ce tare-ţi bate inima!
Ar fi putut scutura un mănunchi de bujori cu bătăile inimii. Mîna Monicăi fugi spre frunte.
― Dă-mi apă, moş Gheorghe... Multă.
― Vai de mine! Vrei să cazi la pat, duduiţă?
― Dă-mi, moş Gheorghe, nu mă lăsa!
Moş Gheorghe intră în casă oftînd.
― Tu eşti teribilă, Olguţa!
― Ei!
― Da. Mie-mi vine ameţeală.
― Nu se poate. Aşa crezi tu... Eu aş vrea un scrînciob mare-mare-mare, un scrînciob de aici pînă la Iaşi. Ştii ce-aş face?... L-aş lua pe moş Gheorghe şi dintr-o dată l-aş lăsa la Iaşi.
― L-ai lua de aici?
― Cînd începe şcoala, nu acuma. Şi după asta aş lua şcoala şi aş zvîrli-o în iaz, şi-n locul şcolii aş duce casa lui moş Gheorghe...
Tăcură, urmărindu-şi gîndurile... Monica îşi închipui un scrînciob care ar duce-o în cer, la bunica.
"Fără Dănuţ?..."
"Fără de bunica?..."
Monica privi spre curtea boierească. Acuşi trebuia să vie şi Dănuţ... În sufletul Monicăi bucuria năvăli ca o roşeaţă pe obraji... Scrînciobul pornise gol în cer.
Vocea Olguţei răsună energică.
― Ascultă, Monica, eu aş vrea un scrînciob din România pînă în America. Tu ştii că în America e cel mai mare fluviu din lume?! Eu îl aduc în România.
― Şi dacă-i mai mare decît România?
― Nu-i nimic. Şi peste ţara mea, îl pun împărat pe moş Gheorghe.
― Şi tu?
― Eu îs împărăteasă... Da eu mă dau în scrînciob.
― Şi cu regele Carol ce faci?
― Nu ştiu... Îl fac statuie şi gata!... Moş Gheorghe, m-ai lăsat! Moş Gheorghe, mi-i sete!
― Iaca şi moşu.
Ascuns după uşă, tot zăbovise, tot aşteptase, dînd răgaz Olguţei să se mai potolească puţin.
― Nu-i bună apa, duduiţa moşului. Am uitat cofa descoperită şi-au dat muştele în ea. O spurcat apa.
― Moş Gheorghe!
― Zău, duduiţa moşului!
― Moş Gheorghe, nu mă lăsa!
― Nişte busuioace, duduiţa moşului.
― Mai ai?
― Are moşu un paneraş.
― Să le mîncăm, moş Gheorghe.
― Aşa zic şi eu.
― Bune-s!
― Dulci-s!
― Mai bune decît apa, duduitelor.
― Bună-i şi apa, moş Gheorghe, da cică au intrat muştele.
― Dacă îţi spune moşu.
― Le-ai prins mata de-afară, că-n casă nu-s, moş Gheorghe!
― Ba zău !
― Hai să te cred, moş Gheorghe, că bune-s busuioacele cînd ţi-i sete de apă.
― Toate le ştie duduiţa moşului.
― Moş Gheorghe, ce s-aude?
― Ia nişte copii... S-o încăierat. Copii, dă!
― Se bat, moş Gheorghe?
― Ei! Se hîrjonesc ei aşa.
Olguţa sări drept în picioare, privi şi se repezi la poartă.
― Ce-l baţi, măi, nu ţi-i ruşine?
Mai năltuţi decît Olguţa, cei doi băieţi de ţăran se băteau cu destoinicie pe tăcute, icnind numai.
Alături de ei însă, un copilaş mărunt, în cămeşuică, ţipa şi se văicăra ca un lăutar tocmit pentru bătaia celorlalţi.
― Şi tu, ce ţipi?
Cel mic amuţi, trecîndu-şi dosul palmei peste nas.
― Acuşi v-arăt eu vouă! De ce vă bateţi?
Amîndoi băieţaşii îndreptară o căutătură cruntă spre Olguţa, ca doi tăuraşi în faţa muletei toreadorului.
― Măi, da voi n-aveţi gură ― cînd vă-ntreabă duduiţa? interveni moş Gheorghe.
― Ia l-am găbjit!
― L-am trîntit oleacă!
― Cum îţi zice ţie?
― Ionică.
― Şi ţie?
― Pătru.
― Şi tu de ce plîngeai? se înturnă Olguţa cătră cel mărunt.
― El îi frati-meu, lămuri, tot mohorît, Pătru.
― Şi ce i-aţi făcut?
― Olguţa, spune să-i şteargă nasul. Uite ce ochi frumoşi are, şopti Monica, arătînd doi ochi albaştri şi un năsuc tare necăjit.
― Auzi măi, şterge nasu lui frati-tău!
― Da di ci?
― Da di ci-i frati-tău? se îmbufnă Olguţa, îngînîndu-l.
Cămeşuica celui mic, devenind batistă, descoperi o goliciune pîntecoasă...
― Măi broscoiule, să nu mai plîngi! Şi voi veniţi cu mine.
― Parcă am făcut ceva! se înspăimîntară băieţii, codindu-se în faţa porţii şi-a poruncii.
― Hai-hai! cînd spune duduiţa!
Moş Gheorghe îi luă de după gît pe fiecare, cu blîndeţă, aducîndu-i înăuntru. Monica după ei, de mînă cu cel mic. Se opriră cu toţii în faţa prispei, Olguţa, aşezată turceşte pe lăicer, se încruntă şi vorbi apăsat.
― Moş Gheorghe, acuma lasă-i cu mine.
Moş Gheorghe îi slobozi, împingîndu-i binişor spre Olguţa. Cel mic începu să ţipe.
― Tu să taci odată! Monica, dă-i o pară... Acuma să vă judec pe voi.
Băieţii plecară capetele, încrucişînd, în treacăt, priviri dîrze. Mai mult decît toţi, moş Gheorghe zîmbea în mustăţile albe.
― Cine-a sărit întîi la bătaie?
― Măi Pătru, tu ai sărit, îl ţinti Olguţa.
― Parcă numai eu!
― Spune de ce ai sărit la bătaie?
― Să spună el!
― Ba tu să spui, că pe tine te-am întrebat.
― M-o făcut ,,porcule", mormăi Pătru cu pumnii strînşi.
― Da tu di ci m-ai făcut jidan? izbucni Ionică.
― Fiindcă m-ai prădat de bunghi!
― De unde-aţi furat voi bunghi? se oţărî Olguţa.
Pătru să uită la Ionică. Ionică-l măsură pe Pătru... Amîndouă capetele se îndreptară spre moş Gheorghe... Moş Gheorghe întîlni ochii Olguţei şi plecă fruntea în pămînt.
― Aha!... Vra să zică, voi vă jucaţi în bunghi în loc să faceţi treabă.
― Cîţi bunghi aveţi?
― Eu n-am; m-o prădat! se răsti Pătru la Ionică, răguşind deodată.
― Cîţi bunghi ai tu?
― Parcă-am numărat?!
― Măi Pătrule, da tu cîţi bunghi ai avut?
― El ştie, că m-o prădat!
― Scoate bunghii!
Ionică întoarse capul înspre poartă, gata s-o ia la fugă.
― Fă cum porunceşte duduiţa, măi Ionică. Asta-i stăpîna ta, îl sfătui moş Gheorghe.
Ionică oftă din greu, săltă din umeri subţiindu-şi mijlocul încins cu brîu roş şi scoase o legăturică plină de noduri şi sunătoare de bumbi, ca un chimiraş copilăresc.
― Mai mulţi n-am!
― Dă-i încoace!
Fruntea lui Ionică îmbătrîni...
― Monica, ia deznoadă tu...
Ochii lui Ionică n-o slăbeau pe Monica. Cu fiecare nod desfăcut, pumnii lui Ionică se strîngeau mai tare fără folos pentru nodurile batistei şi cele din gît... Pătru se dădu mai la o parte.
― Hă... hă... hhh! Hă... hă... hhh! începu din nou frăţiorul lui Pătru.
― Moş Gheorghe, mai dă-i o pară... dă-i două să tacă ― auzi tu?
Monica întinse Olguţei, în palmele alăturate, legătura desfăcută, cu bumbii tărcaţi.
― Monica, du-te-n casă şi împarte-i în două.
― N-o lăsa, moş Gheorghe, strigară într-un glas băieţii gata să se repeadă după Monica.
― Ia!
Olguţa se ridică în picioare, privindu-i de sus.
― Vra să zică moş Gheorghe v-a dat bunghii...
― Nouă ni i-o dat, se scuturară ei.
― Vouă, vouă! Da de ce vi i-a dat?...
― Ca să ne giucăm noi! se bătură ei peste piept.
― Şi voi aşa aţi făcut?
― Da cum?
― Da cum?... Eu m-am bătut, sau voi? Ia să văd...
Călcîile goale ale lui Ionică sfredeleau pămîntul... Degetul cel mare de la piciorul lui Pătru se ridică în sus, nedumerit.
― Vra să zică, în loc să vă jucaţi cu bunghii lui moş Gheorghe, voi v-aţi prădat.
― El m-o prădat!
― Îs bunghii mei! Zi măi, ci stai!
― M-ai prădat.
― Ei, acuma vorbesc eu... Vra să zică v-aţi prădat şi v-aţi bătut... Şi moş Gheorghe, fiindcă nu l-aţi ascultat, vă ia înapoi bunghii. Aşa-i, moş Gheorghe?
Privit din trei părţi, moş Gheorghe clipi.
― Dă! oftă el cu ochii la Olguţa.
― Acuma să vă văd!
Pătru oftă. Ionică se scărpină după ceafă.
― Vra să zică aţi tăcut. Bine. Acuma să vorbesc eu... În ce clasă eşti tu, Pătru?
― Parcă eu mai ştiu!
― Nu ştii. Atunci bunghii tăi îi dau eu lui Ionică. Spune tu, măi Ionică, în ce clasă eşti?
― Într-a patra, se iuţi el cu răspunsul.
― Şi eu parcă nu-s! sări Pătru.
― Vra să zică într-a patra, ca şi mine. Bun. Acuma eu am să pun o întrebare: cine răspunde îndată, capătă bunghii lui moş Gheorghe. Aţi auzit?
Băieţii se încordară ca pentru o întrecere la fugă.
― Gata, Olguţa, o vesti Monica, arătîndu-i pumnii închişi.
― Acuşi îs şi eu... Cît face cinzeci şi trei înmulţit cu şaptezeci şi unu? Poftim.
Monica, Pătru şi Ionică rămaseră cu ochii mari şi gura căscată în faţa Olguţei. Moş Gheorghe dădu din cap minunat.
― Unu ori trei face trei. Unu ori cinci face cinci...
Începură în gura mare Pătru şi Ionică, întorcîndu-şi spatele şi scriind în aer cifrele.
― Tu ştii, Olguţa? şopti uşurel, Monica.
― Da tu?
― Nu ştiu.
― Nici eu.
― Vai, Olguţa!
― Parcă ei ştiu! Da-s proşti! Uite cum îşi bat capul.
― Dacă n-am tablă şi plumb! se tîngui Pătru cu amărăciune.
― Mă duc în sat, şi-aduc socoteala gata, se oferi Ionică.
― Vra să zică nu ştiţi. Voi, băieţi din clasa a patra, nu ştiţi să faceţi o înmulţire. De ce nu v-a lăsat repetenţi?
Băieţii o ascultau cu teamă şi supunere.
― Vra să zică numai eu ştiu. Ia spuneţi voi, a cui-s bunghii?
― ... oftară ei amar.
― Ai mei, fiindcă numai eu ştiu. Monica, dă-i încoace.
― Nici legătura nu mi-o dai? întrebă cu spaimă şi sfială Ionică.
― Dă-i-o, Monica... De-acuma plecaţi! Ce mai aşteptaţi?
― Hai, măi!
― Hai!
― Măi Pătrule, ai să te mai baţi?
― La ce?
― Da tu, măi Ionică?
― Hhei! oftă el hurducat.
― Ia veniţi încoace... Hai, că mă supăr.
Băieţii se apropiară cu capul în pămînt.
― Ia întindeţi fiecare cîte-o mînă.
Pumnul lui Pătru înghiţi bumbii. Ionică îi privi pe-ai săi cu mai mult "rămas bun!" decît "bine-ati venit", purtîndu-şi privirile cînd spre palma lui, cînd spre pumnii lui Pătru.
― Monica, dă-mi şase pere.
Monica alese, făcu un buchet din cozi, şi le întinse Olguţei.
― Pătrule, na două pere, şi să nu mai fii prost să-ţi pierzi bunghii ia Ionică ― şi ţie, măi Ionică, îţi dau eu patru pere busuioace cum n-ai mîncat tu niciodată. Pune-ţi bunghii la loc ― nu ţi-i iau înapoi ― şi mănîncă perele... Şi să te astîmperi, că mă supăr!
― Mulţumiţi duduiţei, măi urşilor!
― Sărut mîna!
― Săr... mna!
― Sărutaţ-o, măi, că ea v-o făcut dreptate.
Mînile Justiţiei de pe prispa casei lui moş Gheorghe primiră sărutul împricinaţilor.
― Monica, dă-mi batista.
― Uite-o. Pentru ce?
― Mi-au încleiat mînile, zîmbi modest Olguţa, coborîndu-se de pe piedestal.
― Duduită, vine Anica să vă cheme.
― Iar Anica!
― Vă pof...
― Ştiu. Ce cauţi aici?
― Vă pof...
― Ştiu. Vino cu mine.
Anica intră în casă după Olguţa.
― Mi-am pierdut batista. Pune-te şi-o caută. Olguţa trînti uşa lăsînd-o pe Anica înlăuntru. Pune lacata, moş Gheorghe.
― Cînd să-i dau drumul? se veseli moş Gheorghe.
― Cînd om ajunge-n poarta casei.
― Aşa oi face.
― MoşGheorghe, vezi c-ai uitat să-mi aduci aminte!
― Vezi!... De ce nu pui mata, moş Gheorghe, felii de morcov în tutun, cum pune şi papa?
― Oi pune, duduiţa moşului.
― Să pui, moş Gheorghe, că morcovul ţine umezeală, îi explică ea serios.
― Duduitelor, da cînd mai veniţi la moşu?
― Cînd ni-i pofti, moş Gheorghe.
― Iaca vă poftesc.
― Atunci venim mîine.
― Duduită, am dres gardu la loc! clipi cu înţeles moş Gheorghe.
― Or să intre porcii în livadă!
― Să intre sănătoşi. De-acuma are moşu scrînciob.
― Duduie Olguţa, nu-i batista, vocifera Anica din casă.
― Caut-o.
Din pragul curţii boiereşti, rochiţa roşie şi cea albastră făcură semn cătră moş Gheorghe.
― De-acum pleacă, zîmbi moş Gheorghe dînd drumul Anicăi.
― Da, unde-s duduiele?
― Du-te şi le caută că asta-i treaba ta!
În urma tuturor porni moş Gheorghe. Se înserase limpede. Luceafărul dintăi lucea curat şi zîmbitor, la fel cu-acel care lucise deasupra ieslelor din Betleem.
Moş Gheorghe întoarse capul îndărăt. Pe poarta caselor de ţară, pe-nserat, intră doar carele cu boi şi oamenii cu seceri, sape sau securi.
Pe poarta casei lui moş Gheorghe intrase şi ieşise o poveste.
Deasupra casei lui moş Gheorghe, un înger sau un cocostîrc se închină.
― Cum aţi petrecut, Monica?
― Foarte bine, tante Alice. Păcat numai că n-a fost şi Dănuţ.

III

HERR DIREKTOR

― Mamă, tu auzi ceva? întrebă Olguţa pocnind în dinţi o prună brumărie.
― Ce s-aud?
― Ascultă bine, mamă...
― Ţţ! Îl aud pe Dănuţ sorbind harbuzul şi n-ar trebui să-l aud. Dănuţ, numai racii se sorb aşa, cînd nu ştii să-i mănînci altfel.
Doamna Deleanu îl obliga pe Dănuţ să aibă cîte-o altă surdină pentru fiecare fel de mîncare. Dănuţ le mai încurca, le mai uita. Din care pricină, cînd simţea ochii mamei lui privindu-l cu toată atenţia urechilor mesteca supa, frigîndu-se, ori înghiţea friptura, fără s-o mai mestece, înecîndu-se.
Olguţa făcu semn cu piciorul pe subt masă Monicăi. Monica oftă neutral. Dănuţ tocmai începuse rugul zămos din mijlocul harbuzoaicei. Topi între limbă şi cerul gurii geroasa îmbucătură, îşi şterse buzele şi, înghiţind de două ori, ridică ochii spre Olguţa.
― Ce nu-mi dai pace să mănînc?
― Eu? Hm! Mama ţi-a făcut observaţie.
― Da! Tu îmi spargi urechile cu perjele tale şi nu-ţi spun nimica.
Sprîncenile Olguţei se strîmbară în sus.
―...! Pe tine te aud mîncînd în fiecare zi, cum spune şi mama; m-am deprins... Vorbeam de altceva.
Sprîncenile reveniră la loc. Satanic, Olguţa pocni o prună. Obrajii lui Dănuţ luară culoarea miezului de harbuz, mimetic parcă.
― Ascultă, papa, n-auzi?
― ...?
Toţi ascultară înspre uşă. Ochii Olguţei se micşorară de încordare, ca la miopi... Răgetele boilor răsunau profunde şi enorme acoperind ţiuitul greierilor şi al cosaşilor, ca notele başilor bisericeşti, fragilul murmur al sopranelor.
― Băă-băă... N-auziţi? se înverşună Olguţa.
― Un bou ca toţi boii! se pronunţă sarcastic Dănuţ. Olguţa îl privi, dădu din cap energic şi zîmbi indulgent.
― Dănuţ, nu vorbi urît. Ţi-am mai spus.
Olguţa se ridică solemn în picioare, cu şervetul în mînă, ca un prim-jurat cu verdictul.
― Să ştiţi că vine Herr Direktor cu automobilul. Cine pune rămăşag cu mine? N-auziţi? Băă-băă!... Cum fac boii? Aşa fac? consultă ea deferentă pe Dănuţ.
Uitînd harbuzul şi insulta, Dănuţ se repezi afară cu şervetul la gît, urmat de doamna Deleanu şi Profira.
― Sînt sigură, papa. De ce nu mă crezi tu pe mine?
― Ba te cred, Olguţa! zîmbi domnul Deleanu, scuturîndu-şi şervetul. Tu ai ureche muzicală, ca şi mama.
― Rîzi de mine, papa?
― Nu, Olguţa! Da ia spune-mi tu de unde ştii să deosebeşti sunetul unei trombe de mugetul vitelor? Că doar automobilele de la noi le poţi număra pe degete!
― Fiindcă mi-s antipatice, papa.
― Taci!
― Da papa, eu ţin cu caii adevăraţi.
― Şi cu Grigore nu? Fiindcă-i automobilist?
― Ba da. Cu Herr Direktor!...
― Olguţa, cine-i Herr Direktor?
― Un alt papa- al vostru, îi răspunse zîmbind domnul Deleanu din pragul uşii.
― Monica, ai auzit ce-a spus papa? Să-l iubeşti pe Herr Direktor.
― Nici nu-l cunosc, Olguţa!
― Ce-are-aface! Îl cunosc eu. Tu eşti prietena mea.
― Olguţa, de ce-i spui tu Herr Direktor? E neamţ?
― Ţţ-ţî-ţî!... E fratele tatei!... Eu glumesc, da lui îi place să-i spui aşa. Şi tu să-i spui Herr Direktor.
― E director de şcoală?
― Cum poţi să spui aşa ceva!... Nu l-aş putea suferi!...
Zărind inima harbuzoaicei neisprăvită de Dănuţ, Olguţa începu să împlînte în ea scobitori.
― ...E directorul unei societăţi foarte mari... nu ştiu ce fel... ceva cu electricitate şi cu nemţi.
― Şi seamănă cu moşu Iorgu?
― Nu. Nu ştiu cu cine seamănă! Cu papa nu seamănă de loc... Ai să-l vezi. Eu îl iubesc.
― Şi eu, consimţi diplomatic, Monica... Ce ai tu, Olguţa, cu harbuzul lui Dănuţ?
― M-a insultat! Mă răzbun.
Ca cele şapte săgeţi din inima biblică a Mariei, simbolicele scobitori îndurerau miezul harbuzului locţiitor al lui Dănuţ.
― Păcat de harbuz! cercă Monica s-o înduplece.
Altă scobitoare pătrunse mai adînc.
― Să nu se supere tante Alice!
Alta urmă, temerară.
― Olguţa, haidem afară, să văd şi eu automobilul.
― Lasă că-l vezi. Mai e vreme. Noi avem ecou la Medeleni: de asta am auzit eu trompa... Monica, mi se pare că eşti şireată!... Sigur, ca şi mine.
Isprăvindu-şi vindicta, Olguţa o întregi cu un pocnet de prună, jubiliar.
― Olguţa, îmi dai voie să scot scobitorile?
― Cum vrei. Eu am isprăvit.
Monica plivi miezul străpuns, adunînd scobitorile în farfuria ei.
― Merci, Monica.
Fără poftă, dar cu entuziasm, Olguţa mîncă miezul pe care Dănuţ îl curăţise de sîmburi şi Monica de scobitori.
Cu sufletele înfrăţite în aceeaşi depărtată epocă geologică, vitele şi ţăranii priveau trăsura stacojie ― cine-o mai văzut! ― fără de cine ― Doamne, iartă-mă  ― suind la deal în goana mare, cu burta plină de darabane bătute de toţi dracii, şi-n urmă împroşcînd un fum puturos ca cel din iad. Iar vizitiul ― ptiu! ferească Sfîntul de-aşa creştin! ― în loc de ochi avea sticle negre, ca orbii; în loc de hăţuri, o roată în proţap; şi-n loc de bici şi de "hii, boală!" un muget de bou în mînă.
Ţăranii îşi făceau cruce, cu ochii cînd la dihanie, cînd la biserică. Înghesuiţi în mamele lor, copiii tremurau să nu-i fure Ucigă-l-toaca şi scînceau, iscodind cu ochi de femeie.
Moş Gheorghe mai văzuse la Iaşi nelegiuirea-cu-roţi. De aceea mai scuipă o dată.
― Săracu conu Costache, Dumnezeu să-l ierte! În ograda dumnealui să intre una ca asta!... Lasă c-o-nvaţă moşu pe duduiţa să umble călare.
Vicleimul păsărilor înşirate pe şosea, juca-naintea şi în urma goanei roşii...
În sfîrşit, duduind, bufnind, mugind, acoperit de colb, masiv pe roţile burtoase ― molohul kilometrilor se opri războinic în faţa scărilor. Cînii lătrau şi schelălăiau ca la urs. Toţi servitorii ieşiseră din casă.
― Bine-ai venit, Grigore!
― Guten Tag l, Herr Direktor!
― Moşu Puiu! moşu Puiu! vocifera Dănuţ cu şervetul în mînă, ca o jalbă.
Herr Direktor, îmbrăcat din cap pînă-n picioare în armura automobiliştilor ― ochelari rotunzi de scafandru cu rame de cauciuc cărămiziu, cască de doc, halat de doc, închis ermetic la gît şi la încheietura mînilor ― se coborî flegmatic pe portiţa de la spatele automobilului, ridicînd bancheta articulată. Tropăi ca să-şi desmorţească picioarele, se întinse, căscă, îşi descoperi faţa lăsînd ochelarii să-i atîrne de gît, îşi puse monoclul în ochi, încruntîndu-se, îşi frecă mînele neatinse de colb şi de soare... şi se înclină zîmbind în faţa scărilor, cu aerul unui amiral englez aclamat într-un mic port dunărean.
― Bine v-am găsit!
Căzuseră şi ochelarii negri de pe faţa şoferului ― din pricina Anicăi. Mecanicul berlinez, expediat în ţară o dată cu automobilul, îl întregea. Era şi el confecţionat în fabrica de blonzi cu ochi albaştri şi obrajii de Gretchen ai Germaniei.
Anica plecă ochii ruşinată.
Herr Direktor se însufleţise ţinîndu-l pe Dănuţ în braţe. Părea că toastează cu o cupă de şampanie.
― Kulek, dieser ist mein Sohn.2
― Und ich bin sein Vater! 3 adăugă modest domnul Deleanu, coborînd scările.
― Das ist guuut! 4

1 Bună ziua (germ.).
s Kulek, acesta este fiul meu (germ.).
1 Şi eu sînt tatăl lui! (germ.)
4 Asta-i bine! (germ.)

Cuprins de giganticul hohot de rîs al băutorilor de bere, Herr Kulek se bătea cu palmele peste genunchi, tresăltînd delaolaltă cu trepidaţiile maşinii.
― Măi Grigore, tu ai să mă compromiţi, glumi domnul Deleanu, sărutîndu-l.
― Ba mă cormpromiteţi voi pe mine! protestă doamna Deleanu.
― Dănuţ, eşti sau nu feciorul meu?
― Tu eşti burlac, Herr Direktor, îl apostrofă Olguţa din pridvor.
― Tot drac ai rămas!
― Nici nu mi-ai spus bună-ziua, Herr Direktor!
― Scuzele mele domnişoară!
Urcînd treptele se aplecă în faţa Olguţei şi-i sărută mîna.
― Poţi să mă săruţi şi pe obraz, Herr Direktor. Nu mă supăr!
― Uf! Da grea te-ai mai făcut! oftă el, ridicînd-o.
― Am muşchi.
― Zău!
― Da. Buftea-i gras; eu îs voinică.
― Domnişoara?
― Monica, o numi doamna Deleanu, punîndu-i mînile pe umeri.
― Monica?
Doamna Deleanu îi făcu semn din ochi.
― Monica e fetiţa noastră... aşa cum e Dănuţ băiatul tău, tată de carton ce eşti!
― Atunci mai am o nepoată?
― Te poţi mîndri!
― M-am curăţit! Mă pregătisem numai pentru doi nepoţi... Da frumoasă nepoată mai am! Monica: nu?
― Monica, şopti Monica intimidată, apucînd mîna Olguţei.
― Îi dai voie lui moşu Puiu să te sărute?
― Sigur, ca şi pe mine, aprobă Olguţa.
― Măi omule, ai mîncat?
― Aş!
― Haidem în sofragerie. Puteai să te anunţi; te-am fi aşteptat.
― Imposibil! Daţi-mi apă. 
― Hai la masă.
― Apă de spălat, cucoană!
― Aşa-i! Îţi uitasem tabieturile! Un ceas îţi ajunge să te speli?
― Cuconiţă, unde-l culcăm pe domnul neamţ? se interesă Anica.
― Domnul neamţ, domnul neamţ! începu să cînte Olguţa.
― Moş Puiu, eu îţi torn apă de spălat, stărui Dănuţ, aducînd geamandanul.
― Daa! N-ai nici-o grijă! Îţi dă voie Anica! răspunse Olguţa.
― N-am vorbit cu tine.
― Tu eşti servitor: duci geamandanul, torni apă, perii hainele... Eu îţi vorbesc. Tu taci şi-asculţi.
Dănuţ, congestionat, şchiopăta purtînd geamandanul greu.
― Vrei să te-ajut, Dănuţ? ceru voie Monica, ajungîndu-l în antret.
― Ce te-amesteci! Du-te cu Olguţa.
Nici nu-i trecea prin minte Monicăi cît de temerară-i era propunerea! Dănuţ, numai, avea dreptul sa ducă geamandanul greu, să toarne apă de spălat pe buretele mare şi zburlit ca un cap de hotentot blond şi colonie în pumnii lui moşu Puiu. Tot el îi peria hainele, aşezînd pantalonii pe dungă. Asta era o demnitate bărbătească, nu slujbă de slugă cum spunea Olguţa. "Din invidie", gîndea Dănuţ, ofensat totuşi.
― Te-ai supărat, Dănuţ?
Dănuţ se întorcea cu mînele goale pătruns de o gravă mîndrie, ca după un fapt de arme. Trecu înainte, fără să răspundă Monicăi, urmat de supunerea ei întristată.
― Sărut mîna, cuconaşule. Bine-ai venit... Nişte sărmăluţe de piept de gîscă! susură galeş bucătăreasa răsărind în urma lui Dănuţ şi a Monicăi, roşie la faţă.
― Să trăieşti, babo! Mi-ai ieşit cu plin! Unu, doi, trei, începu să numere Herr Direktor pe cei din pridvor, socotindu-l şi pe Kulek. Babo, ai la mine un bacşiş: ai făcut abatajul cel mare! Nouă, Iorgule, strigă el cu ochii de vizionar ai jucătorilor de chemin-de-fer. S-a spart ghina!
― Cuconaşule, v-am pregătit de spălat.
― Ai-ia-ia! Profiro, m-ai nenorocit! S-a făcut bac... Măi Iorgule, ce neam de ghinionişti sîntem!
― Cui i-o spui?!
― Ieşi afară, Profira! Adică du-te-n casă.
― Olguţa, aşa se vorbeşte?! se încruntă doamna Deleanu.
― Mamă dragă, am dres abatajul lui Herr Direktor,
― Să trăieşti, Olguţa! Dar tot bac a rămas, că baba face cît doi!
― Cît patru, Herr Direktor!
― Toate le face baba, conveni serviabil bucătăreasa.
― Haidem odată la masă!
― La spălat, cucoană!
― Spală-te odată, omule!
― Hai, Dănuţ!
― Să nu uiţi să verşi căldarea! insinuă Olguţa la urechea lui Dănuţ... De harbuz n-ai grijă... că am avut eu.
Proaspăt tuns, cu numărul zero, capul rotund al lui Herr Direktor părea cărunt ca un bulgăre de sare. Doamna Deleanu pretindea că nu părea, ci chiar era, din pricina abuzului de colonie.
― Vezi, Dănuţ, şi tu ai să ajungi moşneag ca şi moşu Puiu.
Cu osebirea că Dănuţ întrebuinţa numai colonia doamnei Deleanu, torenţial.
― Calomnie! protestă Herr Direktor.
― Dovadă.
― Actul de naştere, pe care nu-l ascund; monoclul pe care-l arăt ostentativ; şi succesele... care se ştiu!
― Ta-ta-ta! Lasă părul să crească. Atunci să te vedem!
― Prefer să fiu calomniat!
Pentru Herr Direktor, de la trei centimetri în sus, începeau pletele: poetice, deci nefaste; necivilizate, deci neigienice, inestetice şi incomode pe deasupra. Nici sub formă de musteţi nu îngăduia părul: "această pacoste pentru bărbaţi, chiar, sau mai ales cînd îl poartă femeile".
― Herr Direktor, cînd ti-i mărita ai să-ţi tunzi nevasta? îl întrebă Olguţa.
― Olguţa, de cîte ori nu ţi-am spus că numai femeile se mărită! intervenea doamna Deleanu.
― De ce, mamă? Vreau eu să mă însor Cine nu-mi dă voie?
― Eu.
― Da eu vreau să mă însor. Eu nu-s femeie. Spune, Herr Direktor, ai să-ţi tunzi nevasta?
― Nu.
― De ce?
― Fiindcă n-am să mă mărit, cum spui tu.
― Nici n-ai să te-nsori, cum spune mama?
― Nici... Umberufen! (1) adăugă el, bătînd cu degetul în lemn toaca superstiţioşilor.
― Nici eu, aderă Dănuţ.
― Atunci tunde-te, încheia logic şi violent Olguţa.

"Să nu fie de deochi!" (Germ.)

Dănuţ amuţea. Ca să nu-l tundă ar fi fost în stare să se însoare chiar.
― Cine-i?
― Eu, sărut mîna, se recomandă Profira pe nevăzute, în afara uşii odăii de baie. Întreabă coniţa dacă v-aţi botezat... Simţind c-o pufneşte rîsul, Profira se bătu cu palma peste gura nelegiuită. ...Că de nu, să chemăm părintele din sat: aşa a spus coniţa.
― Spune amfitrioanei că nu-mi ajunge un popă; să-mi trimită un care de popi. Aşa să spui.
Rînd pe rînd, Dănuţ turnase de băut buretelui, din cana cea mare; suflecase la loc o mînecă nesupusă; întinsese prosopul... Acum venise rîndul coloniei. Dănuţ desfăcu şurubul dopului metalic.
― Cine-i?
― Careul de popi sau carul de popi, cum spune Profira. Pot să intru, Herr Direktor?
― Nu se poate, răspunse dîrz Dănuţ, cu sticla de colonie în mînă.
― Nu te-am întrebat pe tine, Buftea! tună Olguţa.
― Intră, Olguţa. Dănuţ, tot în război sînteţî? Dănuţ se bosumflă. Dintr-o aruncătură de ochi,
Olguţa văzu tot, şi uită însărcinarea cu care pornise din sufragerie.
― Herr Direktor, hai să-ţi arăt eu cum faci tu cînd pui colonie.
― Ia să văd.
― Toarnă, porunci ea umilitului paharnic.
― Toarnă-ţi singură.
― Ba tu să-mi torni. Aşa ţi-a poruncit Herr Direktor.
― Toarnă-i, Dănuţ.
― Auzi!... Toarnă bine: asta nu-i joacă!
"Eu m-aş face că torn şi l-aş lovi cu vîrful... sau l-aş stropi în ochi din greşeală", medită Olguţa răzbunări în locul lui Dănuţ, care turna cu mînie, dar conştiincios.
― Herr Direktor, mai întîi tu stropeşti covorul... Desfăcîndu-şi palmele boltite şi le frecă una de alta:
picături acide plouară pe covoraş.
― ...După aceea, te masezi pe cap, de la sprîncene în sus şi gemi: îîî-îîî!... Tot mai ai migrene, Herr Direktor?
― Diavol împieliţat, tu ai să mi le dai!
― După aceea, dragă Herr Direktor, fiindcă ai isprăvit colonia, ceri să-ţi mai dea.
Dănuţ se uita pe geam, făcînd scut cu trupul sticlei din mînă.
― Toarnă, n-auzi?
― Toarnă-i, Dănuţ; am intrat la stăpîn!
― Aşa. Acum îţi dai pe faţă, oftezi, şi-ţi freci pleoapele... Nu te frigi? Fff-haa! aspiră ea întretăiat oftînd apoi ca după o arsură.
Dănuţ zîmbi: ,.S-o usture! Aşa-i trebuie! Lasă!..."
Printre zăbrelele degetelor viclene, ochii Olguţei îl pîndeau.
― Degeaba te bucuri, Buftea. M-am prefăcut.
― Şi ce mai fac, Olguţa?
― Crezi că nu ştiu.! Dă-mi sticla, Buftea.
Dănuţ rămase cu mîna goală.
― Acuma, Herr Direktor, vine rîndul batistei. Eu n-am. Să zicem că rochiţa mea e batista.
― Să zicem... da ce-are să zică Alice?
― Mama zice că tu eşti de vină.
Colonia gîlgîia, murînd rochiţa Olguţei.
― Grigore, să-ţi faci singur mîncare! răsună glasul doamnei Deleanu.
― Intră. Am isprăvit.
― Ce faci acolo, Olguţa?
― Mamă dragă, aveam o pată pe rochiţă şi Herr Direktor a spus că iesă cu colonie.
― Tu-mi strici copiii, Grigore!
― Vezi, Herr Direktor!
― Mai bine spune-mi ce-mi dai de mîncare.
― Colonie... Asta meriţi.
― Atunci sînt sigur că masa-i bună!
― Te poftesc să mănînci la Bucureşti ca la mine!
― Bucureştiul are multe bunătăţi!
― Acele!...
― Care-s acele, Herr Direktor?
― Are să-ţi spuie Dănuţ... peste vreo cîţiva ani.
― Grigore!
― Ba ştiu eu şi n-am să-i spun lui Buftea.
― Olguţa !
― Dacă ştiu, mamă dragă! La Bucureşti faci un chef.
― Cine ţi-a mai spus şi asta?
― Tu, mamă.
― Eu?!
― Sigur. N-ai spus tu că papa face un chef la Bucureşti?
― ...Am glumit!
― Atunci şi eu am glumit, mamă dragă!
― Tante Alice, se răcesc ochiurile, vesti Monica din pragul uşii, cu un aer de paj timid.
― Iacătă singurul copil cuminte din casa asta!
― Lasă, c-am să-i arăt eu! mormăi Dănuţ, uitat de toţi, atingînd cu cotul pe Monica, dinadins rămasă la urmă.
Ochiul lui Herr Direktor, cel cu monoclul, nu făcea mare deosebire între femeile frumoase şi mîncările alese. Le privea cu aceeaşi impertinenţă curtenitoare, în timp ce buzele întredeschise şovăiau parcă între vorbe şi fapte.
Se aşezară cu toţii în jurul mesei, păstrîndu-şi locurile obişnuite. În faţa tacîmului solitar al lui Herr Direktor, curba de aur roz a ochiurilor, palpita; alături de farfuria lor, mămăliguţa poetică şi adormită ca o poreclă moldovenească a soarelui; mai încolo, untul tatuat cu linguriţa şi împodobit cu două ridichi violent roşii; şi smîntîna cu ten de madonă...
― Se aprobă!
― Măi omule, nu mai aproba! Ia şi mănîncă. Acuşi e vremea mesei!
― Şi voi să mă priviţi?... Pardon!
― Te cred! Ce vrei să facem? Să-ţi întoarcem spatele?
― Să mîncaţi şi voi... Altfel să-mi plătiţi intrare!
― Mamă, eu zic să aducă un cantalup, propuse Olguţa îndatoritoare.
― Hm? consultă doamna Deleanu pe domnul Deleanu.
― Amin. Azi e bairam!
― Prohiro, adă un cantalop... Vezi, Herr Direktor, eu nu te las!
― Aşa eşti tu, Olguţa: îţi place să te sacrifici! glumi doamna Deleanu.
― Mamă, spune tu drept dacă şi ţie nu-ţi place cantalupul de la gheaţă?
― Îmi place: cum nu?!
― Atunci ne sacrificăm împreună!
― Olguţa!
― Dragă Alice, toate bune şi frumoase în casa ta, începînd cu tine! Cum se face numai că la voi...
― ...nu-s scrumelniţe? îi luă vorba din gură Olguţa, luîndu-i şi monoclul ca să-l imite mai bine.
La masa lui Herr Direktor, scrumelniţa făcea parte dintre farfurii, şi ţigara dintre mîncări.
― Olguţa, scoate monoclul: asta-ţi mai lipseşte!... Fumat! fumat şi iar fumat! Mîncare se mai cheamă asta Grigore?
― Omoară microbii şi ajută digestia!
― Lasă scrumelniţa, Dănuţ!
― Dă-mi-o, Dănuţ.
― Nu i-o da!
Olguţa smunci scrumelniţa din mîna buimăcită de două magnete potrivnice şi o insinua pe masă.
― Mamă, uite ce face Olguţa!
― Aşa îţi trebuie dacă nu asculţi!... Şi tu, Olguţa, de ce nu faci cum spune mama?
― Mi-ai spus mie ceva, mamă dragă?
― Am spus. Ajunge.
― Mamă, tu nu eşti decît mama mea, pe cînd Herr Direktor...
― Ce-i, mă rog?
― El e musafir... şi tu eşti gazdă.
― Obraznică mai eşti!
Profira intra solemn cu sarmalele; după ea Anica purtătoarea cantalupului palid şi zbîrcit ca un cap de mucenic al scopiţilor.
― Cine-i amator de cantalup să ridice un deget.
Olguţa împunse cantalupul cu două degete.
― Vezi, Monica, asta-i o figură de jiu-jiţiu. Dacă erai tu în locul cantalupului ― Olguţa se aplecă la urechea Monicăi de teamă să n-o audă Dănuţ ― trebuia să-mi despici degetele cu palma. Altfel îţi scoteam ochii. Aşa se parează. Să ştii de la mine!
Monica ridică un deget încovoiat, reţinîndu-şi o modestă felie.
― Nu aşa. Uită-te la mine.
Cu muchea palmei, Olguţa despică aerul, scurt, tăios.
Domnul Deleanu se aplecă asupra cantalupului, îl mirosi, apoi, cu buzele strînse şi nările dilatate, privi plafonul dînd din mînă
― Vous m'en direz des nouvelles! 1... Măi, tot jidanii mei, săracii! Numai ei ştiu s-aleagă ce-i bun: cum îi avocatul lor aşa-i şi cantalupul avocatului... Mă duc s-aduc curaçao-ul. Grigore, tu vrei cognac?

1 "Ei, na!" <Fr.)

― Contra! Sînt la al doilea abataj de sarmale! După asta să-mi faceţi coliva.
Dănuţ ridicase degetul subt faţa de masă. Ce? Erau la şcoală? Sigur că mînca şi el. Nici nu mai încăpea vorbă. Se simţea în stare să mănînce el singur tot cantalupul.
Din cantalupul tăiat în două, ca dintr-o besactea orientală, curgeau şiruri blonde şi roşcate.
― Hm-hm-hm! se pregăti Olguţa zăngănind cuţitul de farfurie.
Cu o legănare de evantaliu, mîna Monicăi alungă mirosul sarmalelor... Buzele lui Dănuţ se crăpară umede, topind în gura şi în plămîni adierea care te face să închizi ochii şi să-ţi lărgeşti nările şi pieptul, ca întîia sărutare a fecioarelor aprige.
― Dănuţ, tu nu mănînci cantalup?
"Sigur că da, sigur că da", vociferau gîndurile îmbătate de făgăduinţi mereu împrospătate.
― Nu, merci.
De ce? Tăcu mîndru şi amar... De ce?... Fiindcă aşa vroia... De ce?... De multe ori buzele lui Dănuţ erau duşmanele lui Dănuţ... De ce?... Lasă...
― Porţia lui o mănînc eu, hotărî Olguţa, dînd din picioare.
Dănuţ înghiţi în sec de mai multe ori, cu ochii la farfuria sarmalelor ― lua-le-ar dracu! ― cu sufletul la poarta paradisului pierdut unde veghea Olguţa cu dinţii şi cuţitul.
― Dănuţ, noi doi nu umblăm cu fleacuri. Hai şi-mi ţine tovărăşie. Sarmalele-s mîncare serioasă.
― Da, moşu Puiu. Chiar mi-i poftă.
― Vai de mine, Dănuţ! Ce-i lăcomia asta? Acuma ne-am sculat de la masă!
― Lasă-l să mănînce cît vrea. La vrîsta lui...
― Bine, bine! Profiro, dă-i o farfurie, oftă doamna Deleanu... Şi să mănînci frumos, te rog! Măcar atîta!
― Buftea, Buftea!
Buzele Olguţei insultau pe şoptite, şi topeau lung aurul onctuos din care o apăsare numai revărsa şipote de miere glacială.
Dănuţ întoarse capul, strivi o lacrimă între pleoape şi, cu un gest de sinucigaş, împlîntă furculiţa în sarmale.
Aroma cantalupului plutea răcoroasă deasupra arşiţei de varză ardeiată, ca un curcubeu al fericiţilor.
În odaia turcească, pe cinci divane rînduite-n şir de-a lungul zidurilor de cetate, odihneau covoare moi de lînuri, înflorite-n Orientul unde lenea şi cadînele-s frumoase ca şi basmele celor o mie şi una de nopţi.
La fiecare căpătîi vegheau măsuţe arăbeşti, fin încrustate cu lucirile de ger ale sidefului. De pe nici una nu lipsea tablaua de aramă împodobită cu mlădii desenuri, nici narghileaua cea cu trompa lungă pentru fumul lung.
Pe jos, covor mai plin decît ale divanurilor, pe care orice zgomot amuţea desculţ ― ca şi ţigăncile de-odinioară, care aduceau boierilor un zîmbet roşu în dinţii albi şi dulceaţa de trandafir între pahare brumate. Pe ziduri, panoplii de arme vechi cu tecile împodobite ca odăjdiile mitropoliţilor; icoane cu obrazul castaniu îmbrobodit în aur şi argint; şi două portrete în rame ovale: tinereţea cu haine şi bucle demodate a străbunilor copiilor de-acum.
Şi mai era ceva în odaia trecutului: un cufăr-dulap de la "Wertheim", ultimul model. S-ar fi încruntat poate strămoşii văzînd prihana, şi la încruntarea lor hangerele şi iataganele din cui ar fi dat iureş... Dar cufărul de la Berlin era încărcat cu daruri.
De aceea, în liniştea exotică a odăii turceşti, portretele străbunilor şedeau la locul lor aşteptînd să se deschidă uşa şi să năvălească strănepoţii, să se deschidă cufărul nemţesc şi să răsune veselia copiilor de-acum în faţa zîmbetului tinerilor de atunci.
...Demult, Herr Direktor abia sosit din Germania ― cu monoclu, ras pe de-a-ntregul, tuns cu numărul zero şi împodobit cu semiluna unei cicatrice de Schläger ― venise la Medeleni să facă vizită cumnatei sale şi părintelui ei, răposatul conu Costache Dumşa.
― Măi neamţule, unde să te culc pe tine? îl întrebase conu Costache privindu-l cam de sus, după un dejun subt nucul din livadă, cu lăutari şi cotnar.
― În odaia turcească, răspunsese Herr Direktor, nesocotind ― poate din pricina monoclului, poate din pricina cotnarului ― posomorala coborîtă pe faţa venerabilului bătrîn.
― Şi ce ai să faci cu cinci paturi, măi păgînule? Pentru un cap de steclă şi spîn, ajunge unul singur.
― Coane Costache, să-ţi spun care-i cîntecul: cînd m-oi culca eu singur într-o odaie cu cinci paturi... şi turcească pe deasupra am să visez că-s sultan la mine în harem. Ş-are să fie bine! Şi cînd m-oi deştepta dimineaţa cu grija celor cinci belele din vis, ş-oi vedea cinci paturi goale are să fie şi mai bine. Şi cît oi sta la Medeleni am să te binecuvîntez, coane Costache, cînd m-oi culca şi cînd m-oi deştepta, ca pe Dumnezeu.
― Măi!... Ştii că nu-i prost neamţu! Să mai aducă o steclă de cotnar. Ia să-i mai ziceţi un cîntec moldovenesc. Brava, neamţule! Tot moldovan ai rămas pe dinăuntru.
De atunci, odaia turcească în care nimeni nu intra, rămase odaia lui Herr Direktor. Vorbele lui conu Costache erau pravilă în casa bătrînească.
Rezemîndu-şi creştetul capului pe divan, Olguţa făcu o tumbă şi încă una, gata să nu le mai isprăvească.
― Olguţa, ce-nseamnă asta?
― Tumbe, mamă dragă, răspunse capul de pe divan rostogolindu-se.
― Dă-te jos.
Olguţa începu să fumeze din narghilea.
― Olguţa, astîmpără-te!
― Să-ţi ajut, Herr Direktor?
― Imposibil! Mînă de femeie în lada mea?!
Tocmai desfăcuse lada. În genunchi, în faţa ei, trăgea săltarele pe rînd. În lăzile lui Herr Direktor domnea o ordine amănunţită şi strategică. Herr Direktor cu ochii închişi şi-ar fi putut îmbrăca fracul, culegînd, una cîte una, toate cele trebuitoare de la locul lor, şi de îndată s-ar fi putut dezbrăca, îmbrăcînd pijamaua, smochingul sau un sacou.
Şi doamna Deleanu era meşteră la alcătuirea lăzilor. De unde, rivalitate.
― Cu aşa ladă nu-i greu să fii ordonat!
― Cu aşa ordine, orice ladă-i la-nălţime.
― Sfîntă modestie!
― Sfîntă dreptate!
Lui Dănuţ îi bătea inima repede, înecîndu-l. Îşi freca mereu mînile, ca jucătorii de bacara cînd au pontat fundul buzunarelor. Uitase de Olguţa şi de toate cele. Suferea, copleşit de presimţirea cadourilor... şi ceilalţi nu mai tăceau odată: ţţ-ţţ-ţţ... În preajma cadourilor, bucuria se prefăcea în chin şi nu mai era bucurie. Tot aşa păţea cînd erau prea multe bunătăţi la masă. De pildă: icre negre, ghiudem, salam, măsline marinate... şi cataif cu frişca la sfîrşit. Lăcomia îl exalta aşa de tare, încît nu-i mai era poftă de nimic şi mînca în silă, dar mult, ca să nu se căiască mai tîrziu...
Monica ştia să organizeze geamandanul cu lucruşoarele ei şi zestrea păpuşelor. Dar ce-are-a face o biată odăiţă cu un palat!
― Tante Alice, parcă-i o vitrină!
― Bravo, Monica! Ai auzit, Grigore? Asta-i portretul ordinei tale: fanfaronadă!
― Invidia traducînd elogiul sincerităţii! Şi asta-i un portret: nu? Să trăieşti, Monica... Încep cu moşnegii. Poftim, Alice: o pereche de ochelari pentru cochetele venerabile.
― Eşti în stare !... A! Face-à-main! Merci, Grigore. N-ai uitat comisionul.
― Cum îi lada, aşa-i şi capul: ce intră nu mai iesă... decît atunci cînd trebuie.
― Napoleon!
― Al lăzilor, da... Poftim şi notele.
― Bach?
― Habar n-am! Am luat ce-ai scris. Bach sau ciorapi, mi-i totuna ― cu o uşoară preferinţă pentru ciorapi!... Of! Bine c-am scăpat! Muzica asta îmi dădea migrene.
― Cred că alte muzici... mai uşoare... mai berlineze!
― Acelea te lecuiesc de migrene.
― Migrenele capului tău!!
― Iorgule, tu ce spui?
― Eu, dragă, regret migrenele burlacilor... Mie mi-au rămas celelalte... şi piramidonul.
― Frumos!
― Şi Minerva, dragă Alice.
― Cine-i Minerva, papa?
― O cucoană, Olguţa.
― Ce nume!
― Aşa-s cucoanele!
― Sigur, papa.
Unul cîte unul, pachetele, pe jumătate desfăcute de doamna Deleanu, erau rînduite de Monica pe divanul cel mai apropiat. Aceeaşi însufleţire copilărească creştea în toţi deopotrivă, ca subt streşinele tuturor caselor cînd se întorc păsările, primăvara. Numai Dănuţ, cu mînile înfundate în buzunarele pantalonilor, şedea ursuz, ca zgribulit de frig.
― Iorgule, ţi-aduci aminte cînd se întorcea tata de prin judeţe, de la sesiunile curţilor cu juri?
― Bietul tata! Parcă-l văd. Înainte de-a se dezbrăca, ne chema în biroul lui: "Aţi fost cuminţi, copii?" "Cuminţi", răspundeam noi în locul mamei. Erau singurele ocazii cînd treceam şi eu drept copii cuminte... Două pistoale de tinichea cu petiţe...
― ...peştişori de mintă...
― ...balonaşe, anume făcute pentru urechile mamei... Grigore, ţi-aduci aminte de cele două capete de leu de pe speteaza fotoliului?
― Cum nu?! Tata ne speria că muşcă şi tu le-ai pus în gură cîte-o bucăţică de carne crudă ca să-i îmblînzeşti. Ţii minte? Acolo a rămas carnea.
― Bietul tata!... "Măi băieţi, de unde vine aşa miros urît?" Cum să-şi închipuie bietul bătrîn că leii de lemn deveniseră carnivori!
― Se stricase carnea, papa?! întrebă Olguţa cu ochii scînteietori de mîndrie, năvălind în trecutul poznelor părinteşti.
― Da, Olguţa, zîmbi domnul Deleanu. Parc-o văd pe mama cu ochelarii pe nas, inspectînd pe subt dulap, pe subt birouri, pe subt covor... S-a uitat la tălpi: nimic!
― Şi tu tăceai, papa?
― Tăceam, ce era să fac?
― Şi moşu Puiu nu te-a spus?
― Se poate! Fraţi şi trădători?
― Şi ce s-a întîmplat?
― Tot mama a descoperit isprava! Avea un nas! Cînd începusem să fumez ― eram printr-a patra de liceu ― mîncam cîte o lămîie întreagă şi fugeam pe-afară cu gura deschisă ca să nu mă simtă, şi tot mă descoperea.
― Papa, te-a bătut pentru conserve?
― Nu m-a putut prinde. M-am suit pe acoperiş, ameninţînd că mă zvîrl de-acolo dacă nu mă iartă...
― Iorgule! îl mustră doamna Deleanu.
― Aşa-i. Semănăm cu Olguţa cînd eram mic!
― Ş-acuma, papa.
― Olguţa!
― Acuma-mi sameni tu mie, oftă domnul Deleanu.
― Herr Direktor, mai spune ce făcea papa.
― Ce faci şi tu: supăra pe mama... Bietul tata! Cînd te gîndeşti că din lefuşoara lui de magistrat cinstit izbutea să puie deoparte pentru cadouri... şi pentru studii la Berlin...
Monoclul căzuse din ochiul lui Herr Direktor, lăsînd în loc privirea amintirilor. Olguţa se aşeză pe marginea divanului, îngîndurată: "Săracu moş Gheorghe!"
― Dănuţ, adă-mi un foarfece din trusă.
― Ce ai acolo? întrebă doamna Deleanu.
Herr Direktor îşi puse monoclul.
― O surpriză!
― Spune, ce-i?
― Foarfecele are cuvîntul cu precădere.
― Ştofe?
― Ţţ!
― Bomboane?
― Ba.
― Cărţi?
― De joc?
― Eu întreb. Răspunde.
― Degeaba. N-ai să ghiceşti.
În jurul tainicului pachet se adunară toţi, privindu-l încruntaţi. Herr Direktor dezmierdă hîrtia mută.
― Pot să vă spun că vine de peste nouă mări şi nouă ţări; că e de gen neutru: honny soit qui mal y pense (1); că e cenuşiu pe dinafară şi roşu pe dinăuntru; că-i dulce la pipăit; că-i plin de pasări gingaşe care au calitatea că tac; că cei de la care vin sînt ga... sînt palizi; şi că va fi la modă.
― Ei!
― Poftim. Mai poetic nici că se poate! Ghiciţi!
― Precizează.
― Ce să vă mai spun?... Că-n tara de unde vine se bea mult ceai.
― Rusia?
― Acolo se bea votcă.
― Anglia.
― Te-ai depărtat.
― Uf! Nesuferit eşti cu...
― ...cadourile tale, completă Herr Direktor.
― Cu enigmele tale.
― Draga mea, cadoul fără enigmă e ca o cucoană cinstită: nu interesează!
― Grigore!
― Tu eşti interesantă din alt punct de vedere!
― Poftim, moşu Puiu.
― Dănuţ dragă, tu mi-ai adus cleştele de unghii! Eu ţi-am cerut foarfecele.
― Grigore, nu te mai strîmba. Isprăveşte cu subtilităţile.
― Bine, o să-mi plătiţi cleştele.
― Ţi-l plătesc.

1 Să fie blestemat cel care se gîndeşte la ceva rău (fr.).

Tacticos, Herr Direktor tăie sfoara, o strînse ghem, desfăcu învelitoarea descoperind o alta de hîrtie de mătase, le pături...
― Asta-i farsă!
― Mă rog...
― Eu cred, Herr Direktor.
― A ta va fi împărăţia cerurilor. Uitaţi-vă în sus. Un-doi-trei...
Zvîrlite-n sus chimonourile japoneze se desfăcură şi căzură iluminate de auriu şi roşu ca făşii desprinse din cerul legendelor nipone.
De-o vrîstă cu Olguţa şi Monica, doamna Deleanu îngenunchie pe covor, asupra minunilor.
― Iorgule, am scăpat de femei. Acuma e rîndul tău. Copiii vin la urmă. Fuu! Da cald mai e!
― Scoate-ţi surtucul, măi omule!
― Simandicoasă doamnă, se poate?
― După aşa surpriză eşti suveran.
― Uite, Iorgule, adevărate ţigarete orientale. Excelente. Fiindcă-s fără carton ţi-am adus o ţigaretă.
Galbenă şi plină, ca tăiată într-un miez de ananas, ţigareta de chilimbar deşteptă zîmbetul pomului de Crăciun pe chipul domnului Deleanu.
― Herr Direktor, aş vrea să-ţi spun ceva.
― La dispoziţie.
― Nu. La ureche.
― Poftim urechea.
― Herr Direktor ― nu te supăra ― eu aş vrea să-i dau Monicăi chimonoul meu. Ştii, mie-mi place foarte mult, dar mi se pare că Monicăi îi place şi mai mult.
― Vino să te pup, gură de aur.
― Şi eu, Herr Direktor.
― Olguţa să nu crezi că te-am uitat! Acuma vine rîndul vostru. Chimonourile erau pentru cucoane.
― Herr Direktor, şopti Olguţa, te rog dă-i-l tu. Ştii, mie nu-mi vine.
― Dragii mei, să isprăvim cu buclucurile, începu Herr Direktor acoperind cu mînile saltarul de jos... Olguţa, tu eşti cucoană?
― Nuu, Herr Direktor.
― Bravo ţie. Tu eşti în partida mea... Aşadar chimonourile sînt ale cucoanelor... Monica nu te superi? Ia să vedem cum îţi vine. Unu-i mai mic, acela-i al tău... Hocus-pocus-filipus!...
Cu o surprinzătoare dibăcie, Herr Direktor o metamorfoză pe Monica într-o clipă.
― Ia să vedem... măi, da frumoase-s japonezele! Mă mut în Japonia.
― Monica, scoate-ţi cozile afară... Aşa. Vino să te sărut.
― Tante Alice, da Olguţa?... Nu vreau aşa, şopti ea în braţele doamnei Deleanu.
― Lasă, nu te îngriji, Monica. Olguţa are destule.
― Merci, moşu Puiu.
― Hopa!
Luînd-o în braţe, Herr Direktor o aşeză pe divan şi se dădu îndărăt măsurînd-o prin monoclu.
― Alice, schimbă-i pieptănătura. S-o facem japoneză de-a binelea... Merită Japonia!
― Vrei, Monica?
― Da, tante Alice, răspunse Monica prin visul chimonoului.
― Alice, să fii la înălţimea chimonoului... şi-a europencei.
― Cu-aşa păr nu-i greu.
― Ş-acum deschid bazarul de jucării. Jos moşnegii!... Începem după vîrstă. Dănuţ e cel mai mare. Poftim o puşcă, Dănuţ. E cu doi ani mai mică decît tine: calibrul nouă. Uite şi-o cutie cu cartuşe. Uite şi cartuşiera.
Puşcă adevărată! Adevărată! La aşa bucurie nu s-aştepta. Inima lui Dănuţ, ca un toboşar napoleonian bătu imnuri de glorie... Ţinînd puşca în mînă, aruncă o altfel de privire Olguţei. Olguţa îl privea mai dinainte, aşteptîndu-l.
Întîlnindu-i ochii, Dănuţ îşi răsuci privirea spre geam, ocoli plafonul şi strînse mai tare puşca. Ochii Olguţei parcă erau de un calibru mai mare decît al puştii.
― Dacă vrei, uită-te şi tu, Olguţa.
Mută, Olguţa luă puşca din mîna diplomatică în mîna ei războinică. Puşca devenise internaţională.
― Dănuţ! Dănuţ! Tot Dănuţ! Iar Dănuţ! Încă Dănuţ!... Nu cumva te-am protejat?
Pachetele zburau unul după altul pe al treilea divan.
― A venit rîndul Olguţei. Poftim cizme de călărie şi pantaloni de amazoană. Bluză să-ţi facă maică-ta. Cal să-ţi dea tată-tău.
― Măi-măi! De antilopă! se minună doamna Deleanu pieptănînd-o pe Monica.
― Ce vrei. Pentru aşa gazelă!
― Herr Direktor...
― Olguţa!... Ajutor, oameni buni! Tigroaică, nu gazelă! gemea Herr Direktor năucit de sărutările Olguţei.
― Uite, Herr Direktor.
Luînd cizmele în braţe, Olguţa le sărută cu evlavie, pe fiecare în parte, cum sărutau străvechii luptători armele de luptă.
― Stai, că n-am isprăvit. Uite două diabolouri; o minge de foot-ball; şi uite, uite...
Alte pachete zburară, despuiate cu înfrigurare de Olguţa şi Dănuţ.
― Ce ziceţi? îi întrebă doamna Deleanu dîndu-se la o parte cu o încetineală savantă din faţa Monicăi.
― Aferim! aplaudă Herr Direktor.
Monica, roşie ca suflată cu vaporos mărgean, şedea turceşte pe divan, cu genele şi umerii plecaţi şi mînile ― în mînicile largi ― încrucişate pe genunchi. Sfiala şi chimonoul îi insuflase gesturile înguste ale japonezelor. Părul ei de aur tumultuos, înflorise în coc nipon, prins cu pieptenii doamnei Deleanu... În rumen revărsat de zori, un pui de piersic înflorit, c-un paradis de aur pe creanga cea din vîrf, învelit de zeul livezilor cu chimonoul unei fetiţe, ca să nu-i fie frig peste noapte: visul unui poet japonez îndrăgostit de piersici. Aşa era Monica: o vignetă la începutul unei legende.
― Staţi, copii, uitasem. Deschideţi gura şi întindeţi mînile.
Herr Direktor desfăcu repede o lădiţă de carton, îşi suflecă mînicile ca un hirurg, îşi cufundă mînile în cutie.
― Va banque!
Prune, cireşe, caise, renclode, piersici, pere, mere, nuci, ridichi, alune, morcovi, cepe, castane ,migdale...de marţipan cădeau, săreau, se rostogoleau ca o grindină umoristică de fructe şi legume, făcute din pastă de migdale.
― Prinde-o, papa!
― Pe el, Olguţa!
― Au, Herr Direktor !
Duhul anarhic al neorînduielii, paradoxal răsărit din cufărul ordinei, intrase în odaia turcească. Trîntiţi pe jos de-a valma, mari şi mici, culegeau bunătăţile, de teamă să nu le calce.
Olguţa c-un morcov în dinţi, ca un nas de clown; Dănuţ, ca obrajii umflaţi de piersica din gură; doamna Deleanu, muşcînd ― minune! ― dintr-o ceapă inofensivă; Monica, împiedicîndu-se în chimono, făcînd mereu mătănii graţioase fructelor ca unor drăgălaşe zeităţi; domnul Deleanu, punînd piedici Olguţei, şi Herr Direktor, contemplîndu-i ca un boscar încîntat.
― Apă! M-am topit!
― Un duş ne-ar trebui. Am înnebunit cu toţii!
― Cine-i acolo? Intră.
Profira intră, clipi prosteşte şi rămase cu gura căscată... subt obştescul hohot de rîs al celor de jos.
― Prohiro, uite ceapă de la nemţi. Pune-o în gură, porunci Olguţa, bombardînd-o cu cepe.
― Mănîncă, Profiro, să vezi şi tu cum îs cepele de pe-acolo, stărui doamna Deleanu.
Cepele erau învălite într-o foiţă de mătasă dogorită care imita foiţa lor. Profira luă ceapa, o suci, o întoarse, tot trăgînd cu ochiul la zîmbetul neliniştitor al copiilor.
― Fă-ţi cruce şi mănîncă, o sfătui Olguţa, văzînd-o că se codeşte.
― Hai Profiro, zi: Doamne-ajută!
― S-o curăţ, coniţă... Nu-i lucru curat.
― Ia nu te mai strîmba! Parcă n-ai mai văzui ceapă de cînd eşti!
Profira făcu o cruce cu limba în gură şi muşcă din ceapă, fără s-o mai curăţe, cu nările înfiorate de teamă.
― Ptiu! scuipă ea în pestelcă, scărpinîndu-şi limba cu dosul palmei.
― Te-ai otrăvit.
― Doamne păzeşte! Asta-i doftorie, coniţă!
― Ceapă nemţească, Profiro!
― S-o mănînce sănătoşi! Mă lipsesc.
― Fugi şi adă apă de băut.
Un morcov aruncat de Olguţa o expulza pe Profira. Ridicîndu-se în picioare, doamna Deleanu redeveni severă gospodină.
― Vai-vai-vai! Ce-am făcut aici! Parcă-i un bazar din Stambul.
― Herr Direktor, lasă-mă să-ţi fac un turban, îl rugă Olguţa născocind un mijloc de-a prelungi dezordinea.
― De unde turban?
― Fac eu c-un prosop.
― Se aprobă. Atunci daţi-mi şi un şal.
― Ştiţi ce? se amestecă doamna Deleanu din nou convertită la extravaganţe, hai să ne costumăm cu toţii. Fiecare cum vrea. Mîna liberă fanteziei fiecăruia.
― Eu rămîn aşa, tante Alice, se rugă Monica.
― Sigur, tu eşti gata costumată. Şi eu tot japoneză mă fac.
― Da eu, mamă? întrebă Dănuţ.
― Tu... căută doamna Deleanu îmbrăcînd chimonoul, tu...
― Mamă dragă, el are costumul japonez, interveni Olguţa cu o ciudată suavitate în glas.
― Nu vreau. Ce te-amesteci!
― Ce idee bună! Sigur. Tu ai costumul lui Kami-Mura. Du-te şi ţi-l pune.
― De ce, mamă?
― Fiindcă şi eu îs japoneză şi Monica.
― Da! Monica are haină frumoasă, bombăni Dănuţ.
― Cred, bine! Ea e domnişoară. Tu eşti soldat viteaz.
― Da! cu haine urîte!
― Dănuţ, te rog să nu-mi strici cheful. Du-te şi te-mbracă. Aşa vreau eu.
― Fără puşcă? se posomori Dănuţ mai tare.
― Cu puşcă şi cu tun dacă vrei! Hai, repede.
― Alice, dă-mi şi mie o idee.
― Tu... tu şi Grigore sînteţi turci, adică tu eşti paşă ― îţi fac eu turban şi tot dichisul ― iar Grigore-i eunucul haremului.
― Dragă Alice, nu-i fi avînd tu vreun strămoş mongol?
― Uită-te-n oglindă. Eşti japoneză autentică. Părul negru, în noua pieptănătură, ochii depărtaţi şi paloarea brună a obrajilor ovali, erau un adaos exotic la chimono.
― Mai ştii?! zîmbi doamna Deleanu.
― Ia priviţi! îi invită Olguţa cu un gest teatral. Cu prosopul improvizat turban în jurul capului,
Herr Direktor avea înfăţişarea unui indian de operetă. Şalul turcesc de pe umeri nu izbutea să anuleze efectul european al monoclului şi al zîmbotului de rigoare.
― Ha-ha-ha! Ia uitaţi-vă la Buftea!
― Kami-Mura!
― Bravo, Kami-Mura, eşti în formă!
Dănuţ se retrase pe lîngă zid într-un colţ, tîrînd săbiuţa ruginită şi zăngănitoare, ca o ruşine întrupată în coadă de tinichea.
Ca dimensiune, uniforma de amiral japonez avea şase ani, Dănuţ unsprezece! Iar chipiul, prea mic, se răzbuna exagerînd circonferinţa buclată a capului care o purta plouat!
― Numai cafeaua şi rahatul îmi mai lipsesc! Narghilea am, harem am, eunuc am, exclamă domnul Deleanu.
― Papa, tu eşti Nastratin Hogea.
― Prea onorat!... Şi tu, Olguţa?
― Eu îmi pun cizmele şi pantalonii de călărie. Mă fac haiduc şi o fur pe Monica.
― Mă aşteptam! oftă doamna Deleanu, mai mult pentru viitor decît pentru prezent. Du-te şi ţi le pune.
Profira intră cu tablaua de dulceţi.
― Iracan de mine!
― Te-ai speriat, Profiro?
― Nici nu te-am cunoscut, coniţă, sărut mîna.
― De ce rîzi, Profiro? o întrebă doamna Deleanu văzînd tablaua primejduită de hurducăturile vulcanice ale veseliei pîntecoase
― Spune, Profiro.
― Să nu vă supăraţi, coniţă . Tare-i frumos! Parcă-i la panoramă.
― Bravo, Profiro!
― Trăiască Profira!
― Să închinăm un pahar cu apă în cinstea Profirei!
― Să trăiţi şi dumneavoastră şi tot veseli să fiţi!
― Dănuţ, tu nu te serveşti?... Da tu ce cauţi, Anica?
― Hă!
Prin uşa întredeschisă, Anica, numai ochi şi zîmbet, sorbea tot ce vedea, minunîndu-se. Peste umărul ei, cu gura pînă la urechi, se ivi capul de lună umoristică al bucătăresei.
― Ce-i? Aţi venit la panoramă?
― Hă! Hă!... zîmbiră dimpreună, cu glas de soprană şi de bariton, Anica şi baba.
― Hi-hi! le îngînă Profira, clipind din ochi către ele.
Se auzi un pocnet. Baba se răsuci. Anica o zbughi. Peste hotarul gol al pragului, Olguţa sări în odaie c-un bici în mînă.
― Ce ţi-ai făcut, Olguţa?
― Musteţi, mamă dragă. Aşa au haiducii.
Musteţile de funingine împodobeau o fragedă faţă de haiduc mărunt, în stilul baladelor populare:

Mustăcioara lui
Pana corbului,
Ochişorii lui
Mura timpului,
Feţişoara lui
Spuma laptelui...

Cizmele de antilopă, pantalonii bufanţi, şi mai ales bluza roşie cu centură de lac, erau licenţe poetice. Olguţa putea haiduci printre flori de luncă, pe unde năvălesc fesurile macilor musulmani.
― Eu propun să redevenim oameni serioşi.
― De ce, Herr Direktor? îl dojeni Olguţa.
― Mor de căldură în Turcia asta.
― Staţi. Nu vă dezbrăcaţi. Am o idee.
― Spune, mamă dragă, spune.
― Să ne fotografiem.
― Să ne fotografiem. Bravo!
― Bine, dragă. Ce nu fac eu pentru copii!
― Ridicaţi storurile; eu aduc aparatul.
― Cum ne-aranjăm, Iorgule?
― Ce să ne mai aranjăm! Aşa cum sîntem.
― Unde te duci, Dănuţ? îl întrebă doamna Deleanu, întîlnindu-l pe coridor, cu sabia şi chipiul în mînă.
― Hai înapoi, Dănuţ!... Vrei să mă superi? Şi-mbracă-te la loc.
Mobilizat din nou în oştile ridicolului, Dănuţ mergea, mînat din urmă de mama lui şi de blestematul aparat fotografic în care ruşinea clipei de faţă, înghiţită ca de-o sugătoare uriaşă, avea să se întindă în viitor.
― Alice, hai şi tu cu noi.
― Şi cine vă fotografiază?
― Pune tu aparatul la punct; restul poate să-l facă şi Profira.
― Ţi-ai găsit! Nu pune ea mîna pe-aşa ceva s-o tai! Se teme!
― Să-l chemăm pe Kulek, propuse Herr Direktor. El se pricepe.
― Perfect, cheamă-l tu, Olguţa.
― Cum să-i spun, Herr Direktor?... Komen sie, Herr Kulek... nach Herr Direktor (1). E bine?
― Spune-i ş-aşa Olguţa. Are să vie rîzînd. Să nu te superi!
― De-acuma aşezaţi-vă, îi pofti doamna Deleanu. Fraţii turci alături pe divan. Aşa... Grigore, de ce nu stai turceşte?
― Poftim. Aşa-i bine? A la turca, bre!
― Bun. Monica, tu stai la picioarele divanului cum ai stat adineoarea... Apleacă-ţi capul... puţin numai. Dănuţ aşează-te lîngă Monica... Brrr! Crunt mai eşti! Adevărat samurai!
― Küss die Hand gnädige Frau. Was wollen sie, Herr Direktor?(2) urmă Herr Kulek cam zăpăcit.
― Explică-i, te rog, Grigore... Olguţa, tu stai la dreapta Monicăi. Aşa.
Doamna Deleanu se aşeză la picioarele divanului între copii. Herr Direktor luă o narghilea şi-şi cabră monoclul.
Domnul Deleanu îşi răsuci musteţile.
― Ruhig bleiben, bitte schön.(3)
Olguţa privi cu coada ochiului pe Dănuţ, ironică. Monica îşi privea mînecile, dar vedea tot pe subt gene.
Dănuţ, ţinînd recordul încruntării, întoarse capul obiectivului, lăsînd posterităţii profilul unui amiral japonez cu bucle de fetiţă, care pregătea o răzbunare aprigă japonezei cu coc blond, ocrotită de zîmbetul haiducului cu musteţi de funingină.

1 Vino, domnule Kulek... la Herr Direktor (germ.).
2 Sărut mîna, stimată doamnă. Ce doriţi, domnule Director? (Germ.)
3 Staţi liniştiţi, vă rog (germ.).

De pe scări, doamna Deleanu ― cercînd să compenseze cu gravitatea tonului neseriozitatea pieptănăturii şi a chimonoului ― vorbi apăsat:
― Grigore, te fac răspunzător! Ţine-o din scurt, mai ales pe Olguţa... Şi nu uita pariul.
Olguţa păstrase numai costumul de haiduc; musteţile şi le spălase cu vată îmbibată în colonie.
― Mama-i fricoasă, Herr Direktor. Nu samănă cu mine.
― Ia lasă!
― Vorbesc serios, Herr Direktor.
― E fricoasă pentru tine, Olguţa.
― Totuna.
― Ai să-ţi schimbi părerea.
― Eu?? Nuu!
― Tu. Şi eu mi-am schimbat părerile de cînd am nepoţi.
― Tu nu eşti fricos, Herr Direktor.
― Sînt, cînd trebuie... prudent.
― Ce-i asta prudent?
― Curaj cu linguriţa.
― Ca o doctorie.
― Aşa-i bine.
― Nu-mi trebuie. Eu îs sănătoasă.
― Olguţa, de ce o superi tu pe mama?
― Fiindcă-i mama mea, Herr Direktor.
La cîţiva paşi înaintea celorlalţi, cu puşca plecată în jos ― ca vînătorii ― Dănuţ îşi ducea oştirile la luptă. Oştirile din spatele închipuirii lui Dănuţ erau nesfîrşite. Începeau de unde răsare soarele, şi coborau, şi suiau dealuri ― hăt! în urmă ― se revărsau pe cîmpii, şi abia capetele lor ajungeau pe viteazul  împărat din frunte, ai cărui paşi erau paşii oştirilor care-l urmau mute, supuse, ca o trenă uriaşă.
Armata din spatele concret al lui Dănut era alcătuită din Herr Direktor, Olguţa şi Monica. Pentru expediţia vînătorească ― copiii fuseseră iertaţi de somnul ritual în această zi ― Herr Direktor îmbrăcase haine uşoare de tussor şi inaugurase casca de colonist. Nu lipseau nici mănuşile cu toţi nasturii încheiaţi. Herr Direktor îşi păstra albeaţa mînilor îngrijite "ca o..." spunea doamna Deleanu.
― Ca o ce, mamă?
― Ca o cucoană. Asta a vrut să spuie mama şi nu găsea cuvîntul.
― Merci, Grigore. Cuvîntul acela îl găseşti tu mai uşor decît mine.
― El mă găseşte! zîmbise Herr Direktor cu modestie.
― Grigore, eşti un caraghios! Uite: eu am mîni mai negre decît tine. Soarele-i sănătate. Atîta cochetărie la un bărbat?!
― Dragă Alice, îmi plac mînile ţigăncilor fiindcă-s fine şi uscate, nu fiindcă-s negre. Să mă iertaţi cu soarele dumneavoastră! Mă pîriesc eu de ajuns la cărţi!
Monica mergea alături de Olguţa. În sufletul ei, pe o creangă înflorită, se legănau pasările brodate pe chimono, la adăpost de puşti şi ochi de vînători.
...Armatele închipuirii lui Dănuţ, călăuzite de împăratul lor, mergeau să ucidă un zmeu străjuit de balauri. Primejdiile pîndeau la tot pasul. Zmeul putea să fure soarele şi să arunce noaptea ca un codru des în faţa năvălitorilor. N-avea grijă împăratul! Dădea  foc codrului şi trecea mai departe printre flăcări. Parcă pompierii nu umblă prin foc!... Înaintea lui Dănuţ alerga Ali cu coada ţanţoş răsucită în sus ca o musteaţă rurală.
...Cînele împăratului era năzdrăvan. Putea creşte cît o vacă; se putea preface în armăsar cu aripi, pe care nimeni nu cuteza să-l atingă... Dar pe împărat îl asculta ca un cîne.
Zmeul avea balauri la poartă şi buzdugan năprasnic în cui... Şi ce? împăratul avea puşcă... Să poftească zmeul!... Împăratul avea în cartuşieră moarte pentru o sută de zmei şi tot atîţia balauri... Cartuşele le păstra Herr Direktor, dar zmeul n-avea de unde să ştie ce ştia Dănuţ.
Armata din spatele lui Dănuţ ― mai puţin Monica ― mergea să ucidă o legendă şi să cîştige o prinsoare cu prilejul botezului vînătoresc al puştii lui Dănuţ.
Iată obîrşia legendei: în casa lui conu Costache Dumşa, sultănise vreme îndelungată, peste toţi şi peste toate, Fiţa Elencu, sora lui mai mare, mult mai mare.
Vlăstar urît al unui neam de oameni frumoşi, Fiţa Elencu era hîdă pentru întregul ei neam în cumpăna a două veacuri, pe care o înclina înspre ea. Dar nimeni n-ar fi cutezat să gîndească măcar una ca asta, căci ochii verzi, ca verdele veninului, ai Fiţei Elencu, răzbăteau dincolo de frunţile plecate în faţa ei. Deşteaptă pe cît era de slută, răutatea ei le întrecea pe amîndouă la un loc. Cînd pleca la Medeleni, în cupeu, însoţită numai de cărţi în felurite limbi, aduse de prin străinătăţi ― laşul boieresc, scăpat de robia roşie şi verde a unei limbi şi a unor ochi ― ofta cu dulce uşurare. În schimb, la Medeleni începeau vremuri de bejenie. Peste copilăria şi tinereţa doamnei Deleanu şi peste tinereţa mamei ei, Fiţa trecuse ca lăcustele prin lanuri. Un boier de pe vremuri o poreclise "soacra bucuriei" şi multele ei nurori nu puteau trăi cu ea în casă. Şi-n casa lui conu Costache, Fiţa trăise încă şi după moartea lui. 
Cu tinereţele fecioarei bătrîne se îngropase în trecut o taină şoptită odinioară, apoi amuţită. O dragoste... Oare?... Un tînăr îndrăgostit de Fiţa Elencu... Cu putinţă?... Înşelarea cu o ţigancă trupeşă de la Medeleni. O plimbare pe iaz, cu barca, un înec din care Fiţa Elencu scăpase... văduvă ― şi o roabă bătută cu harapnice pînă cînd trupul luase culoarea sîngerie a buzelor păcătoase, culoare ademenitoare de muşte verzui ca ochii Fiţei.
Ţăranii bătrîni vorbeau că iazu-i blestemat.
O singură slăbiciune avuse Fiţa Elencu ― de nimeni ştiută: Olguţa. Ochii negri ai fetiţei de cinci ani nu se plecau în faţa ochilor verzi. Cruţaţi de bătrîneţă, ochii verzi urmăreau deseori prin casă pletele brune şi fruntea scurt şi dîrz tăiată, ca pe o inscripţie netălmăcită încă. Curînd însă, o întâmplare nemaipomenită în lunga viaţă a Fiţei, o luminase.
Singurii dinţi de care bătrîneţă o despuiase pe Fiţa Elencu, erau cei obîrşiţi din gingii. Fiţa purta dantură. La prînz şi la masă, în faţa tuturor comesenilor, feciorul aducea într-un pocal albastru, plin de apă, dinţii albi şi ţapeni ca un rînjet de strigoi.
― Naturalia non turpia (1).
Nimeni nu crîcnea. Pofta de mîncare pierea, ca toate celelalte.
Într-o bună zi, Fiţa Elencu începu un post care ţinu mai bine de două luni ― şi care-i grăbi sfîrşitul ― fiindcă dinţii luaseră drumul iazului.
Feciorul venise la masă cu pocalul gol, aşa de palid la faţă, că parcă-şi aducea inima în pocalul fără de dinţi.
― Eu i-am zvîrlit în iaz, vorbise răspicat Olguţa, într-o tăcere de oraş îngropat subt lavă.

1 Ceea ce este natural nu este urît (lat.).

― Să-mi aducă un pahar cu lapte la mine în odaie. Şi mata, fetiţo, să pofteşti la mine după ce-i sta la masă.
Olguţa nu-şi pierduse pofta de mîncare: dimpotrivă, cu plecarea dinţilor, pofta-i venise la loc. După masă, intrase în odaia Fiţei trîntind uşa, ostentativ.
― Am venit.
Fiţa o privise din cale-afară de lung ― cu toată puterea ochilor şi a minţii ― făcînd-o pe Olguţa să crească mare în viitor, cum germinează o sămînţă în mîna unui fachir.
Şi pentru întîia oară în viaţa lor, buzele fără dinţi sărutaseră c-un fel de acră duioşie, obrajii aprinşi ai Olguţei. Din clipa aceea, Fiţa Elencu nădăjduise că neamul ei de "papă-lapte" mai căpătase o Fiţă Elencu. O lăsase moştenitoare.
Drept răsplată, după binecuvîntata ei moarte, Olguţa botezase cu numele celei răposate o ciudată broască.
Din tată-n fiu, sătenii din Medeleni păstraseră vorba că iazu-i blestemat şi că Fiţa Elencu... După moartea Fiţei ― spuneau ţăranii ― se ivise în iazul cu pricina o broască neobişnuit de mare şi de îndrăzneaţă. Rîioasă, fireşte, domnea peste celelalte, cum domnise Fiţa cu ochi verzi peste toţi. Moş Gheorghe scăpase o vorbă ― ca s-o ferească pe Olguţa de iazul necurat ― vorbă necugetată! Olguţa începuse vînătoarea Fiţei iazului în care zîmbea dantura celeilalte Fiţe. Praştia nu izbutise, nici meşteşugul vînătorilor de aiurea.
Acum, satul întreg ştia că Fiţa Elencu s-a prefăcut în broască fermecată. Şi, la adăpostul legendei, broaştele, nesupărate de nimeni, se înmulţeau în voie, ocărind cu glasuri din ce în ce sporite priveliştile Domnului, cu broasca cea mare între ele, ca un nesecat şi diabolic potir cu venin...
...Se apropiau. Iazul pustiu ca subt lună, sclipea zimţat în bătaia piezişă a soarelui, mirosind a mîl şi a răcoare putredă.
...împăratul redeveni Dănuţ, fiindcă Dănuţ ştia legenda şi nu-i venea să-nfrunte singur iazul ocolit de toţi. Ridică puşca, ochi lung cerul pînă cînd îl ajunseră ceilalţi şi porni cu ei alături, lepădîndu-se de puşcă: nu-i bine să te pui rău cu Fiţa Elencu! Ca simplu privitor e altceva. Lui moşu Puiu nu-i pasă.
...Răsună dinspre trestii orăcăitul broaştelor, ca mii de saci cu nuci scuturaţi. Larma crescu patetică. Orăcăitul se dezlănţui mai pătimaş, întretăiat de bocete, de văicăreli şi tînguiri ― ca psalmodia unei sinagoge.
Pe mal şedeau broaşte cu gura blazată şi ochi astronomici privind cerul fără stele... Hămăitul lui Ali le făcu să tresară, fără să le alunge din lenea lor şi-a mîlului.
― S-aşteptăm, Herr Direktor. Ai s-o vezi acuşi.
― Tu o cunoşti, Olguţa?
― Sigur. Nu pot s-o sufăr! Aşa-i de obraznică!
― Lasă, Olguţa, că-i vin eu de hac.
Monoclul lui Herr Direktor o aştepta pe Fiţa Elencu. Şi puşca încărcată. Şi praştia Olguţei pe deasupra.
De aproape broaştele erau soliste. Lătratul lor acuatic nu pornea vulcanic din craterul soarelui de-apus, sau din nostalgica paloare-a lunii, ci din cîte un trup bubos şi moale ca de bătrîneţă viermănoasă.
― Olguţa, poate că iese-n altă parte.
― Nu, Herr Direktor, îţi spun eu. Acela-i tronul ei.
Mîna Olguţei izbucni duşmănos, arătînd cu degetul un ciot de salcie săltată deasupra apei, mult mai încolo de mal, ca dinadins. Incomat de lintiţă, ciotul părea un trup de cal decapitat, oprit din salt, cu copitele în apă şi-ncremenit.
Pînda începuse. Herr Direktor aprinse o ţigară. Olguţa îşi încerca praştia întinzînd-o prelung cu un gest graţios. Monica asculta ţînţarii al căror ţiuit apropiat era ca freamătul tînguitor a mii de vioare, în cer parcă.
Un broscoi încalecă o broască şi împreunaţi se azvîrliră hîzi în apa nupţială, urmaţi de un inel de-argint înfiorat. Alte broaşte ţîşniră din apă; cu salturi de gumă trecură prin mîl, rămînînd în genunchi, nemişcate, cuprinse de un brusc extaz.
Din vălurele răsăreau capete cu ochi holbaţi de înecat şi s-afundau la loc.
Dănuţ nu se simţea la îndemînă. Prin apă îl pîndeau mii de ochi... Şi apa e adîncă!... Şi apa e ciudată ca o neînsufleţită mînă de mort, care deodată poate să te apuce şi să te tragă dincolo...
Încet-încet, de-a-ndaratelea ― ca cineva care se teme să nu fie prins pe la spate ― soarele roşu, mare şi rotund se-ndepărta de iaz, privindu-l.
Cînd vorbele amuţesc, gîndurile încep să vorbească singure, iute, ciudat... Dănuţ ar fi fost mulţumit să-l atace Olguţa. Dar Olguţa pîndea luciul apei din preajma sălciei, ca pe-o uşă îndărătul căreia o mînă apăsa clampa.
― Sst!
Nu vorbea nimeni. Herr Direktor aruncă ţigara şi trase trăgaciul.
― Acuma să ştiţi că iese, şopti Olguţa cu fruntea brăzdată.
Monica îşi astupă urechile.
În jurul sălciei, subt apă, zvîcneau noroadele mucegăite.
― Uite-o! Nu trage. Mai stai.
Răposata Fiţa Elencu răsărise din apă... sau din salcie. Şi toate broaştele, împrejmuind cu ochi şi bube salcia, începură a prohodi în cor.
Burduhănoasă ca un idol chinezesc, leproasă, ştirbă şi guşată, Fiţa Elencu nu se clinti din faţa puştei. Glonţul porni, piatra porni. Şi glonţ şi piatră în zădar. Prohodul broaştelor, din ce în ce mai urlător, gonea parcă şi glonţ şi piatră. Cu mişcarea elegantă a vînătorilor ― asemănătoare cu destinderea în salt a ogarilor ― Herr Direktor sprijini puşca de umăr şi trase din nou. Piatra după glonţ.
Galeş şi sinistru, Fiţa Elencu îi privea.
Şi deodată, înghiţită Fiţa Elencu ,rămase numai în ochii vînătorilor salcia goală .Broaştele se risipiră.
― Ce zici, Herr Direktor?
― Ştiu eu!... E greu să tragi în apă; te orbeşte lumina... Urîtă broască!
― Urîtă broască! oftă Olguţa.
― Urîtă! şopti Monica strînsă de un fior în spate.
― Hai să plecăm, moşu Puiu, se grăbi Dănuţ.
― Nu, dragă. L-am scăpat pe decan. Să ne luăm măcar revanşa cu membrii baroului. Institui premiu un leu de broască. Eu ţin contabilitatea. S-a făcut?
― Bravo, Herr Direktor! Lasă că le-arăt eu!
― Dănuţ, începe tu... Nu te pripi, măi băiete! Ocheşte liniştit... Acuma trage. Ai scăpat-o. E rîndul Monicăi.
― Eu nu ştiu, moşu Puiu.
― Înveţi... N-ai frică, Monica. Nu face zgomot, o îmbărbătă Herr Direktor văzînd-o că-şi astupă urechile în loc să apuce puşca.
― Monica, mă supăr, interveni Olguţa. Eu aştept.
Dojana Olguţei o hotărî. Luă puşca, stîngace ― aşa cum fumează femeile care nu ştiu ― şi trase la noroc. O broască întoarsă pe burtă deveni nufăr alb.
― Un leu pentru Monica... Ia să te văd, Olguţa.
Broasca Olguţei făcu un salt deznădăjduit şi căzu pe apă, arătînd cerului, cu lăbuţa, inima rănită.
Ali alerga de-a lungul malului, hămăind. Un pocnet îl alunga înainte, altul îl întorcea îndărăt, mai mînios, mai buimac. Părea că se luptă cu ţînţarii: el prea mare, ei prea mici.
― Pauză. Să facem bilanţul. Monica are doi lei; Dănuţ cinci; Olguţa opt... E rîndul tău, Dănuţ.
― Ssst! Herr Direktor! Fiţa.
Pe iazul vînăt de înserarea cerului se făcuse linişte. Numai păpurişul din fund suspina uscat.
― Olguţa, trage tu; eu nu mai văd, şopti Dănuţ lepădîndu-se de puşcă.
Olguţa i-o luă din mînă fără să-l asculte. Obrajii îi ardeau ca atunci cînd intrase în odaia Fiţei Elencu pentru răfuială. De astă dată, broaştele amuţiră ca să răsune singur glasul celei de pe salcie.
De unde răsuna?... De-acolo sau de-aiurea?... În tăcerea topită şi-n umbra clipei vinete suiau cirezile negre din fundul pămîntului, mînate de un hohot de rîs hurducat, înnăbuşit şi gros.
― Ali, vin aici! Ţine-l de gît.
Dănuţ ascultă porunca epică. Olguţa se lăsă într-un genunchi, îşi sprijini cotul de genunchiul celălalt, şi ochi, şi ochi, pînă cînd ţelul se încrustă în burta albă ca un ciob de lună. Din inima Olguţei şi din puşca împietrită glonţul ţîşni... şi nimeri. Labele Fiţei izbucniră în sus, tragice, ca braţele unui blestem. Îmbrîncit de glonţul care-l găurise, trupul se prăvăli în apă...
Răsăreau stelele pe cerul creştin.
― Bravo, Olguţa! Asta-i lovitură de maestru. Meriţi o puşcă de vînătoare.
― Olguţa, îţi dau ţie puşca mea, sări Dănuţ cuprins de entuziasmul darnic al marilor evenimente.
― Merci, păstreaz-o. Eu am să am puşcă de vînătoare.
― Olguţa, am cîştigat pariul. Adică tu l-ai cîştigat, Un cataif cu frişcă de la mama şi un flacon de parfum de la mine.
― Herr Direktor, nu se putea să scape. Trebuia s-o ucid.
― De ce, măi drace?
― Aşa... Fiindcă-mi era frică de ea, răspunse tare Olguţa ca s-o audă şi Olguţele din trecut.
Acesta fu epitaful celor două Fiţe.
Muzical, visul unei nopţi de vară suna pe hotarul toamnei. Fluiere şi flaute, cimpoaie, cobze şi vioare, tălăngi, viole şi violoncelul monocord al buhaiului de baltă cîntau din trei zări întunecate ― albastru, pentru paloarea de argint a unei zări. Nu răsărise luna pe acolo; de mult trecuse soarele. În naltul luminiş, o stea tremura ca prinsă în pînze de păianjen.
Dănuţ, cu puşca aplecată în jos, deschidea alaiul. Lătratul lui Ali crăinicea victorii.
...împăratul se întorcea singur de la luptă. Oştile îl aşteptau mai încolo, ca o pădure gata să-nflorească sau să piară subt secure... Bietul împărat! Numai el îşi primejduise viaţa pentru ostaşii lui şi pentru liniştea împărăţiei. Ce împărat de treabă! Ce împărat viteaz! Bravo lui!
― Moşu Puiu, unde eşti?... AH! Ali ! Hei-hei!...
Înainte era cimitirul de la marginea satului, îndărăt iazul cu Fiţa Elencu. Dar moşu Puiu era înaintea iazului. O luă la goană îndărăt, cu puşca.
― Herr Direktor, de ce nu-s eu băiat?
― Aşa a vrut Dumnezeu !
― Ei, Dumnezeu!
Herr Direktor schimbă un zîmbet ateu cu steluţa de sus.
― Sau cocostîrcul.
― Ei, cocostîrcul!
― Cine atunci? întrebă şi se-ntrebă prudent Herr Direktor.
― Mama, Herr Direktor. Îţi spun eu.
― Bine. Mama şi tata au vrut, amplifică scrupulos Herr Direktor.
― Nu. Mama singură.
― De ce tocmai mama?
― Ca să mă persecute.
― Ei!
― Ba da. De ce nu l-a făcut fată pe Buftea?
― Lasă-l în pace, măi drace! Ce-ţi mai trebuie? Acuma eşti băiat: ai pantaloni.
Olguţa oftă amar.
― Nu-s băiat.
― De ce, Olguţa? Ce mai vrei?
― Nu ştiu!... Da ştiu eu...
― Şi nu eşti tu mîndră să fii la fel ca mama?
― Asta-i altceva, Herr Direktor. Mamei îi place.
― Şi ţie?
― Mie nu.
― Îţi plac băieţii, Olguţa?
― Mie?! Nu pot să-i sufăr.
― Atunci de ce vrei să fii băiat?
― Eu nu vreau să fiu fată.
― Atunci ce vrei să fii?
― ...Vezi, Herr Direktor! Spun prostii... fiindcă-s fată.
― Da tu, Monica? o întrebă Herr Direktor, cîntărindu-i cozile cu palma.
― ...Eu aş vrea să fiu ca tante Alice.
― O iubeşti, Monica?
― Da.
― Şi pe mine?
― Sigur, Herr Direktor, îl încredinţa Olguţa, ea e prietena mea.
Treceau în dreptul stogurilor de fîn rînduite pe cîmpie, ca nişte falnici cozonaci abia scoşi din cuptorul verii.
― Monica, aşa-i c-ai obosit? o întrebă poruncitor Olguţa, încetinind pasul.
― Puţin!
― Da tu, Herr Direktor?!
― Ajungem îndată.
― Dragă Herr Direktor, mai avem... şi te-aş ruga ceva.
― La dispoziţie.
― Da să-mi promiţi că faci.
― Depinde.
― Spune că da, Herr Direktor.
― Spune tu ce vrei.
― Spun, dacă promiţi.
― Spune.
― Vra să zică mi-ai promis?
― Să zicem!
― Hai să ne odihnim, Herr Direktor, Uite, Monica nu mai poate.
― Şi mama ce-are să spuie?
― Are să ne-aştepte.
― Cu biciuşca!
― Ba cu mîncare bună şi caldă fiindcă noi am cîştigat pariul.
― Aşa să-i spui.
― Sigur. Eu am să-i spun.
― Să ne aşezăm... Da unde-i Dănuţ?... Dănuţ... Dănuţ! Kami-Mura, stop!
"U-uuu... tra-raa... oo-ooop", hăuli ecoul dezmăţat. 
― Moşu Puiu, mă duc eu să-l aduc, se oferi Monica, spăimîntată de singurătatea lui Dănuţ.
― N-are să-ţi fie frică?
― Nuu, minţiră buzele Monicăi, dezminţite de obraji.
Cu dinţii şi pumnii strînşi, Monica o luă la goană orbită de întuneric. Pe măsură ce se îndepărta mai tare de cei rămaşi pe loc, alerga mai iute. Şi spaima, ca un greier negru şi strident, ţipa-n tăcerea ei: Dănuţ, Dănuţ, Dănuţ...
Inimile celor doi fugari, lovindu-se una de alta pe neaşteptate, căzură-n jos, de fier, şi zvîcniră în sus, istovitor de elastic.
Cu picioarele cosite Monica se opri în drum, închise ochii şi ţipă, gîfîind: "Dănuţ, ajutor!"...
Lui Dănuţ, în sprinteneala fugii, îi căzuse puşca din mîini în dreptul Monicăi. Ţipătul Monicăi îl opri. Se întoarse îndărăt, ridică puşca şi încruntat se porni asupra Monicăi.
― De ce m-ai strigat?
Ţinea puşca de ţeava, cu patul proptit în pămînt, calm. În schimb vorbele-i erau anemiate ca aripele fluturilor strînse în degete brutale.
Monica, mută, îl apucă de mînă, sorbind adînc răcoarea serii.
― Lasă-mă. Nu vezi că ţin puşca?
― Tu eşti, Dănuţ?
― Eu, sigur, se făli glasul învîrtoşat. Nu vezi! Ce cauţi aici?
― M-a trimis moşu Puiu să te chem înapoi.
― Şi de ce fugeai?
― Mi-era frică, Dănuţ.
― Aha!
― Te rog să nu mă spui Olguţei. Ea se supără.
― Şi eu mă supăr !
― Nu te supăra, Dănuţ. Eu îs fricoasă.
― Ştiam eu!
― Cu tine nu mi-i frică.
― Hee! Cred!
― Tu eşti băiat; eşti curajos.
― Şi ce vrei?
― Să mergem înapoi.
― Şi dacă nu vreau?
― Atunci mergem acasă. Da parcă şi tu veneai înapoi...
― Mă plimbam.
― Eu merg cu tine, Dănuţ, unde vrei.
― Ştii tu ce-i acolo? o întrebă Dănuţ, arătînd cu ţeava puştii.
― Satul.
― Nu. Ci-mi-ti-rul, vorbi tare Dănuţ, estompînd treptat silabele fioroase.
― Vai, Dănuţ!
― Ţi-i frică?
― Cu tine, nu.
Dănuţ îşi stăpîni un oftat de uşurare.
― ...Bine. Hai cu mine înapoi.
― Lasă-mă să te ţin de mînă, Dănuţ...
Două mîni se încleştară, încuiate în apropierea cimitirului. Porniră. Paşii lui Dănuţ creşteau. Din nou goana clocotea în el.
― Dănuţ, nu vrei să mergem mai încet?
― N-ai decît să rămîi singură.
― Nu, Dănuţ... eu cu tine vreau... da nu mai pot. Hai mai încet, Dănuţ...
― Dacă-ţi place! Eu mă grăbesc.
― De ce, Dănuţ? Moşu Puiu ne aşteaptă.
― Aîî! Am spus o dată!
...în drum, o vrăjitoare aţinuse calea împăratului.
Cu mînile ― fiindcă isprăvise gloanţele ― împăratul se luase la trîntă cu ea. În ajutorul vrăjitoarei săriseră din cimitir toate duhurile rele. Dar mîinile împăratului erau de fier, ca şi curajul său. Puşca într-o mînă, mîna vrăjitoarei în cealaltă ― şi la drum! Împăratul se ducea să înece vrăjitoarea în sîngele balaurului răpus... Halal de-aşa împărat!...
Din marele belşug ceresc cădeau steluţe, stele şi luceferi prin noapte şi prin veacuri.
― Ce stai?
Dănuţ întoarse capul îndărăt. Monica privea cerul cu ochii măriţi ca şi cum ar fi văzut zborul unui înger. Apoi, cu aceiaşi ochi, îl privi pe Dănuţ.
― Vai, Dănuţ, ce frumos e!
Aşa se dezvălui sufletului Monicăi, întîia noapte lirică a lunii...
― Unde-s? se răsti Dănuţ dînd drumul mînii de prisos de acum înainte.
― Crede-mă c-aici i-am lăsat! se apără Monica, îndoindu-şi degetele înţepenite de strînsoarea viteazului împărat.
În locul vînătorilor de broaşte ― ca într-o vrajă ― un moş decorativ cocea păpuşoi la un foc aromat de vreascuri şi coceni.
La auzul vorbelor, moşul se aplecă şi întoarse un păpuşoi rumenit: pe stogurile de fîn şi pe cîmpie, şi poate şi pe cer ― o umbră mitologică răsuci gîtul unui balaur cu limbele vîlvoi.
― Moşule.
― N-auzi, moşule?
― ...
Autoritar, Dănuţ bătu cu patul puştii în pămînt.
― Hei! Moşule! Eu îs de la curte!.... N-auzi?
Moşul se întoarse clipind. Cu ochii micşoraţi şi troieniţi de sprîncenele albe, îl privi pe Dănuţ cum priveşti o rîndunică pierdută în cer, sau o gîză prizărita printre ierburi.
― Ha?
― Poate că n-aude, săracu! interveni Monica. Vorbeşte mai tare, Dănuţ.
― Tu să taci! Mo-şu-le, urlă Dănuţ, roşu la faţă, n-auzi odată?
― Aud?
― N-ai văzut un domn şi-o domnişoară? răcni Dănuţ ca pentru cineva din lună.
Moşul trase cu ochiul la carul cu boi oprit în drum, trase cu ochiul şi la faţa lui Dănuţ, posomorîtă cu toată veselia flăcărilor, şi-şi căută de treabă mai departe. Un alt păpuşoi fu tolănit pe cealaltă coastă de-o mînă deprinsă cu focul.
― Ei comedia dracului! oftă din greu Dănuţ.
Dacă şi surîsul ar fi să aibă umbră, al moşneagului ar fi acoperit cîteva fălci, de mare şi bun ce era.
― Moşule, moşule, n-auzi?
― N-am văzut ni'că! Ei!
― Eşti sigur?
― Ţi-ai bătut joc de mine! se întoarse Dănuţ către Monica.
― Crede-mă că nu, Dănuţ! Aici erau...
― Da nu-s! ― bătu el din picior.
― Poate că-s mai încolo.
― Du-te şi-i caută.
― Parcă ţi-ar fi nevastă, boierule!... Aşa-i ghini!... Mai staţi oleacă la foc. Ia luaţi cîte-un păpuşoi.
― Eu mă duc să-i caut, suspină Monica. A!...
Dănuţ îi întoarse spatele.
Olguţa răsărise din car, pe jumătate în bătaia flăcărilor, făcînd semn Monicăi să tacă şi să vie. Înălţată de braţele lui Herr Direktor, Monica se trezi în fîn gîdilitor şi parfumat ca un îndemn la rîs, cu stelele deasupra şi şoaptele Olguţei la ureche.
― Olguţa, să-l chem şi pe Dănuţ.
― Lasă-l să te aştepte!
― Să stea singur?
― Sigur. Aşa a vrut!
Olguţa înjumătăţi păpuşoiul adus de Monica, suflînd în palme. Se înfruptară toţi trei.
― Herr Direktor, ai băgat de seamă? Cînd mănînci păpuşoi parcă paşti !
― Merci!
― Să-ţi mai dau?
― Reste ! îmi stric pofta de mîncare.
Culcat pe spate, Herr Direktor privea cerul prin monoclu. Calea laptelui adia pînă-n zare, ca vîntul într-un lan astral de rochiţa rîndunelii.
"Un taraf de lăutari... şi celelalte", dori tainic Herr Direktor, oftînd.
― Olguţa, trebuie să pornim spre casă.
― Iaca pornesc.
― Cheamă-l pe moşneag.
― Parcă eu nu ştiu să mîn! Hăis, boală! îndemnă ea boii cu glas prefăcut.
― Iaca mă cheamă nepotu-meu. Stai, măi copchile măi! Nu porni.
Moşneagul se porni de lîngă foc, păturînd în pănuşi păpuşoi copţi.
― Apoi te las cu bine, boierule.
― Moşule, mă laşi aici?
― Păi cum?
― Moşule.
― Moşule, n-auzi? Vin şi eu.
― Aşteaptă-ţi copchiliţa, boierule. N-o lăsa, c-o mănîncă lupchii. Hăis!
Scîrţţ-scîrţ, scîrţ-scîrţ...
― Lupii? murmură Dănuţ îngîndurat, strîngîndu-se lîngă foc.
Scîrţ-scîrţ, scîrţ-scîrţ... Parcă-i făcea în ciudă!
Cu pas împărătesc, legănîndu-şi coarnele prin stele, boii trăgeau; carul scîrţîia. Moşneagul lîngă boi. Şi numai Dănuţ lîngă foc.
― Monica! Unde eşti, Monica?
― Aici-s, Dănuţ.
― Kami-Mura!
― Buftea, hoo!
― Uf!
...Din car, Dănuţ dădu un binemeritat concediu bravului împărat.
― Uite luna!
― Luna-i?
― Luna; Samănă cu tine, Buftea, cînd ai oreillons ! Răsărise colorată ca un abţibild, fără gură şi sprîncene lineare, luna care-o văd copiii mici prin somn, strîmbîndu-se elastic: serioasă, veselă sau tristă. Olguţa o vedea ilară şi-i venea să-i scoată limba.
― Nu seamănă cu Dănuţ, Olguţa! protestă Monica după o scrupuloasă examinare.
― Da cu cine seamănă? Cu tine?
― C-un nătărău de bostan! glumi Herr Direktor.
― Buftea, spune şi tu cu ce seamănă. C-un glob de aur?
― Lasă-mă-n pace.
― Fii politicos! Ai noroc că-s bine dispusă.
Dănuţ nu se gîndea la lună. Constatase din auzite prezenţa ei şi o găsise în turbinca lui Ivan, fără s-o privească pe cer.
Lui Dănuţ îi era foame. Luna din turbinca lui Ivan, cu faţa ei de lipovan gras, era stăpîna unei băcănii mai mare decît a lui Ermacov de la Iaşi, Dănuţ o vedea punînd în vastul coş de hîrtie, cutii cu sardele; tăind patace roşcate de salam; deschizînd cutii cu măsline marinate; întinzînd, spre gustare, cu vîrful cuţitului, o aşchie grasă de caşcaval de Penteleu; desfăcînd un hîrzob de păstrăvi afumaţi...
― Herr Direktor, mie mi-i antipatică luna.
― De ce?
― De la Slănic, Herr Direktor.
― Ce ţi-a făcut la Slănic?
― Trebuia să ne plimbăm pe lună. Pe atuncea eram eu mică.
― Şi-acum eşti mare?
― Nu. Da atunci eram mai mică... Eu mergeam de mînă cu Buftea, înainte. Şi-n urma noastră veneau nişte domnişoare care se sărutau cu domnii...
― I-auzi!
― Da, Herr Direktor. Eu vedeam umbrele lor... De ce se sărutau, Herr Direktor?
― Se jucau, Olguţa.
― Asta-i joacă?!
― Joacă de oameni mari !
― Mai rău decît copiii, Herr Direktor! Eu n-am să mă joc aşa niciodată. Herr Direktor, spune-mi drept dacă ţi-ar veni ţie să te săruţi pe gură cu o cucoană care nu ţi-i rudă?
― Aaa! Mai ales! Sigur că nu, oftă Herr Direktor.
― Sigur. Asta-i greţos. Uite: Monica-i prietena mea. Spune tu, Monica, mă spăl eu pe dinţi cu periuţa ta?
― Nu. Tu ai periuţa ta.
― Vezi, Herr Direktor! Ei, îţi spun pe onoarea mea, că domnişoarele celea se sărutau pe gură cu domnii de-acolo!
― Vai de mine!
― Crede-mă, Herr Direktor. De asta, eu nu le lăsam să mă sărute pe obraz... Şi eu am băgat de seamă că ziua nu făceau aşa. Numai cînd era lună.
― Vra să zică nu eşti bine cu luna?
― Nu, Herr Direktor. Cînd o văd îmi vine ciudă.
― Vin să te pup, Olguţa.
― Pupă-mă.
― Nu te superi?
― Nu. Tu eşti rudă cu mine... Şi tu nu faci ca domnişoarele de la Slănic.
― Ferească Dumnezeu!
La intrarea în sat, un tunel gălbui găuri noaptea.
― Ne-am fript, copii! Au trimes după noi, zîmbi Herr Direktor recunoscînd farul de la automobil şi presimţind ce adăpostea.
― Iar Anica! se supără Olguţa... Moşule, ia vin să grăim oleacă.
― Să grăim!
Moşul rămase în urma boilor, ştergîndu-şi musteaţa.
― Moşule, să spui că nu ne-ai văzut. Are să te-n-trebe o ţigancă ― glasul Olguţei scăzu ― care umblă cu un neamţ. Ştii, neamţu cu căruţa dracului.
― Lasă că le-arăt eu! Neam spurcat! mormăi moşul trecînd lîngă boi.
Herr Kulek se apropia, cu braţul încolăcit pe mijlocul Anicăi: Ţinea farul în mîna ridicată, ca pe o halbă.
― N-ai văzut pe boieri, moşule? întrebă distrat Anica.
― Hm! Ai să te-afuriseşti, fa! Chei din faţa mea! Hi, boală!
Hohote de surdă veselie porniră din fînul carului, acoperite de rîsul greierilor şi-al cosaşilor.
Spiritual, Herr Kulek lumină luna cu farul şi trecu mai departe, vorbind Anicăi ca unei surdomute de acelaşi neam.
― Borşul, Profiro, strigă domnul Deleanu din cerdac, zvîrlind ţigara.
― Borşul, Profiro! intonă corul din car, prin zarva cînilor din curte şi din sat.
Cu lampa într-o mînă şi cu lingura de salată în cealaltă, doamna Deleanu îi aştepta pe scări, severă ca o alegorie a Justiţiei casnice pentru acei care întîrzie la mese.
― Poftim! Car cu boi vă mai lipsea! Domnule automobilist, acum se vine la masă, şi aşa?
― Păziţi, c-o arunc pe Fiţa.
― Ali!
Doamna Deleanu se ghemui, ferindu-se. Mănuşile lui Herr Direktor purtaseră, o clipă, groaznica poreclă. După mănuşi sări din car Ali, gudurîndu-se frenetic.
― Am cîştigat pariul, întreabă-i, ţipă Olguţa avîntîndu-se din car pe-a doua treaptă în braţele domnului Deleanu.
― Adevărat?
― Veşnica ei pomenire ! intonă Herr Direktor.
― Uf! Slava ţie Doamne! răsuflă doamna Deleanu. Parcă am avut o presimţire: cataifu-i gata.
― Ura pentru cataif!
― Dar n-am să vi-l dau fiindcă vă faceţi de cap.
― Patapum, bum... Dă-ni-l de sufletul lui Patapum, mamă dragă, se jelui Olguţa arătînd moartea declamatorie a basetului.
― Ce-avem la masă? năvăli Dănuţ scuturîndu-se ca un căţelandru scos din apă.
― Buna sara, tante Alice... Olguţa a împuşcat broasca.
― Daa? Buna sara, Monica. Hopa. Ţi-i foame?
― Grozav, tante Alice.
― Bravo!
Cu fîn zburlit în părul blond şi cu obrajii rumeniţi, Monica clipea, luminoasă în lumina lămpii.
― Da unde-i Anica? N-aţi întîlnit-o?
― Caută luna! mormăi Olguţa, mestecînd un colţ de pîne.
― De miere! adăugă Herr Direktor, scuturîndu-se de fîn.
― Grigore! Nu-ţi dau cataif.
― Are Kulek şi pentru mine!
Paşii Profirii duduiră. Aducea castronul cu borş.
― Poftă mare, boierilor! le dori moşul, plecîndu-se.
― Asemenea, moşule!
― Hii, boală!... Nie, potaie!
Boii porniră visători prin ocara cînilor.
Aburii borşului pictară nostalgii pe feţele înfometaţilor.
În tăcerea deplină, vorbiră numai lingurile, greierii şi ochii cînilor.

Partea a doua 

I

"MEDIUL MOLDOVENESC"

Că dintr-un cantalup ţinut la gheaţă, delaolaltă cu lumina soarelui, intra răcoarea prin ferestrele deschise: venise toamna.
Coşuleţul cu struguri din mijlocul mesei, împodobit cu frunze bahice, lumina.
Struguri de culoarea dimineţilor blonde şi-a celor verzui; de culoarea amiezelor bălane; de culoarea amurgurilor profirii; de culoarea miezului de noapte vînăt de duhuri necurate; de culoarea nopţilor albastre iluminate de somnul lunii ― se îngrămădeau redeşteptînd icoana zilelor şi nopţilor trecute.
Dănuţ mînca poama, iute şi plural. În farfuria lui sîmburi şi coji nu existau: numai scheletele verzi ale ciorchinelor înlăcrimate. Olguţa arunca cojiţele, vehement, ca nişte insulte farfuriei, preocupată de mişcare mai mult decît de gust. Monica desprindea boaba, o dezbrăca de cojiţă între buze şi, pe cînd gura alegea sîmburii de miezul apos, degetele aşezau cojiţa în farfurie, meditativ, ca pentru un joc de şah: se apropia sfîrşitul vacanţei.
― Dănuţ, spală poama; de cîte ori ţi-am spus!
Dănuţ muie strugurii în apă...
― Să ştii c-ai să capeţi apendicită! De ce înghiţi sîmburii?
"De-ar da Dumnezeu", dori Dănuţ în sinea lui, înghiţind înainte: se apropia şcoala.
― Un chibrit, ceru doamna Deleanu, turnînd apă clocotită în ibricul de cafea.
Herr Direktor alese un chibrit din cutiuţă.
― Dă-mi cutia, omule. Doar nu-ţi cer luna!
― Imposibil! Cutiile de chibrituri dispar.
― Bine. Revanşa mi-o iau la caimac.
― Poftim cutia... numai să fie cafeaua blănită.
― De ce-or îi dispărînd cutiile de chibrituri? întrebă domnul Deleanu, aprinzîndu-şi ţigara şi punînd cutia în buzunar, maşinal.
― Fiindcă toţi furăm cutiile de chibrituri ale celorlalţi! Dă-mi înapoi cutia.
― Ce cutie?
― A mea.
― De unde! A mea e. Am scos-o din buzunar. Poftim: o singură cutie... Ei! drăcie!
Două cutii ieşiră din buzunar.
― Ai dreptate! Mare minune cu chibriturile ! Se vede că au un element penal în compoziţia lor.
― Focul, nu chibriturile.
― De la Prometeu cetire?
― Te cred.
― Bravo, Grigore! Voi propune, cînd se va face revizuirea codului penal, o nouă infracţiune: delictul prometeian... Aş face-o numai ca să văd capul mai multor colegi de dincolo. "Ce-i aia?" "Cine-i ăla"?
― Cine-i ăla, papa?
― Un viteaz, Olguţa. A furat focul zeilor şi zeii l-au pedepsit mai rău decît pe hoţi.
― Şi el s-a făcut haiduc?
― Nu. A murit.
― Şi cine l-a răzbunat?
― Literatura, zîmbi doamna Deleanu.
Olguţa tăcu, încruntată. Anumite discuţii însoţite de zîmbete, o supărau ca o convorbire într-o limbă pe care nu o înţelegea îndeajuns. Şi pe deasupra, şi mai presus de toate, o nemulţumea surîsul lui Dănuţ.
― Ce rîzi?
― Am nimerit o boabă acră.
― Hm! îţi şade bine: de asta te-am întrebat. Parcă eşti Patapum. La dulce, plîngi?
Dănuţ făcuse un spirit pe tăcute. Cînd domnul Deleanu explicase Olguţei că hoţul focului fusese pedepsit, Dănuţ gîndise: "S-a fript!" Dacă n-ar fi fost şi Olguţa, Dănuţ ar fi spus spiritul. Aşa scăpase de Olguţa! Îndeobşte, Dănuţ era tăcut pe dinafară şi limbut pe dinăuntru, poate fiindcă înăuntru nu era Olguţa.
În jurul ibricului de cafea, hora violentă a flăcărilor se rotea uşoară.
"Fuuu!"
Bolborosind, cafeaua se umflase deodată, clăbucită şi mînioasă ca un curcan de şocolată. Ţinînd ibricul de coadă, deasupra flăcărilor, doamna Deleanu începu culesul caimacului.
― Nu mai pot! gemu Olguţa, combativă. M-am umflat. Mamă dragă fă-mi şi mie o cafea.
― Ia mă rog!
― Te rog, mamă!
― Cafeaua nu-i pentru copii.
― De ce?
― Fiindcă enervează.
― Atunci tu de ce bei?
― ...Fiindcă ajută digestia.
― Şi eu n-am digestie?
― Ai şi fără cafea.
― Şi tu ai nervi şi fără cafea, mamă dragă, şopti galeş Olguţa.
― Olguţa, nu te obrăznici!
― Dacă mi-i poftă de cafea.
― Lasă că-ţi dă tata din farfurioară, un pic... un picuşor de poftă, adăugă domnul Deleanu simţind privirea de Neptun a doamnei Deleanu îndreptată asupra lui din clocotul cafelei.
― Bine că vine şcoala, oftă mama Olguţei. Să am şi eu puţină vacanţă... Dănuţ, ajunge. Du-te şi te spală pe mîni.
― Merci, tante Alice.
― Să-ţi fie de bine... Olguţa, hai şi tu; plimbă-te pe afară cu Monica. Acuşi trebuie să vă culcaţi.
― Ştiu, oftă Olguţa. Papa, îmi dai cafea? Domnul Deleanu îşi umplu farfurioara.
― Suflă, Olguţa, s-o răcoreşti.
Bruna furtună din farfurioară azvîrli un val şi pe faţa de masă.
― Olguţa! Azi am pus faţa de masă.
― Mamă dragă, începu Olguţa după ce-şi sorbi cafeaua, de ce spui tu, cînd verşi cafea, că ai să iei bani?
― Fiindcă aşa se spune.
― Atunci de ce te superi cînd vărs eu?
― Îţi mulţumesc!
― Pentru puţin, mamă dragă! Merci, papa! Hai, Monica!
După ce rămaseră singuri, Herr Direktor începu să rîdă.
― Cine-i profesoara Olguţei?
― O fată excelentă.
― Mult sînge rău trebuie să-i mai facă.
― Închipuieşte-ţi că nu! Bineînţeles, lecţiile sînt discuţii, şi raporturile dintre ele camaradereşti. Olguţa-i oferă ceai sau dulceaţă, şi profesoara convorbiri instructive... De altfel, Olguţa învaţă uşor şi cu plăcere: singura moştenire simpatică de la Fiţa Elencu!... Şi sînt convinsă că prietenia cu Monica şi viaţa împreună or s-o mai îmblînzească.
― Păcat ar fi! suspină domnul Deleanu.
― Păcat?! Gîndeşte-te că-i fată, nu haiduc!
― Da, da. Aşa-i şade bine Olguţei... Să fi fost Dănuţ ca ea...
"Dănuţ îi mai prostuţ: el samănă cu mama lui."
― Închipuieşte-ţi, Grigore, eă această amabilitate mi-a fost servită în faţă, de o prietenă a voastră din copilărie... probabil un flirt.
― Cine? întrebă rîzînd, Herr Direktor.
― Domnişoara Dobriceanu.
― Mai trăieşte?!
― Dragă, îi de-o vrîstă cu voi!
― Biata Profiriţă! De la ea nimic nu te poate supăra. E latifundiară inexpropriabilă în împărăţia cerurilor. Avea mare admiraţie pentru Iorgu...
― Numai?
― Mai ştii?!... Tu şi cu Dănuţ nu sînteţi genul ei! Îi plac oamenii limbuţi şi agresivi. Şi ea e un mieluţ. Da-i plac toreadorii!... Săraca!... Iorgule, îţi aduci aminte ce obrăznicii îi spuneai?
― Da... Săraca!
― Dragii mei, începu Herr Direktor, ştergîndu-şi monoclul cu batista, ca pentru o luptă cu ochii, fiindcă a venit vorba de Kami-Mura şi fiindcă a sunat ceasul plecării...
― Deja?
― Dacă nu mă daţi voi afară mă dă toamna... Şi cum spuneam, fiindcă se apropie plecarea, aş vrea să limpezim o chestie care mă preocupă serios. Ce intenţii aveţi voi cu privire la Dănuţ?
― Cum? E foarte simplu, răspunse repede doamna Deleanu. Îl dăm la liceu.
― Şi?
― Punct.
― Grăbită mai eşti la puncte!
― Nu văd unde vrei s-ajungi?
― Îndată... La ce liceu vreţi să-l daţi?
― La Liceul Internat.
― Intern?
― Vai, Grigore! Se poate una ca asta! Dănuţ intern?... Extern, fireşte.
― Iorgule, tu n-ai nimic de spus?
― Eu sînt de acord cu Alice. Chestia-i limpede ca apa.
― De loc!... Ce vrîstă are Dănuţ?
― Unsprezece ani; nu ştii?
― Perfect. Vra să zică e băiat.
― Copil.
― Nu, nu! Băiat. Şi nenorocirea e că pentru tine va fi mereu copil.
― E natural. Sînt mama lui.
― Foarte frumos şi lăudabil. N-am nimic de spus. Tu eşti o mamă admirabilă.
― Ţţ!
― Şi tocmai de asta eşti primejdioasă pentru educaţia unui băiat.
― Vai!
― Ascultă, Alice, să lăsăm fleacurile. Să vorbim serios. E în joc viitorul singurului tău băiat, singurului urmaş al numelui nostru. Tu ştii bine că-ţi iubesc copiii. Da sau ba?
― Eu copii n-am. M-a ferit Dumnezeu de căsătorie pînă acum, şi de-acum înainte ştiu să mă feresc singur. Aşa că toată afecţiunea mea... şi restul, e pentru copiii voştri. Şi singura mea bucurie ― alţii ar numi asta ideal, eu îs mai modest ― e să-i văd oameni... mai vrednici şi mai întregi decît noi. Şi, slavă Domnului, nici noi nu sîntem de lepădat.
― Şi? se impacientă doamna Deleanu.
Herr Direktor aprinse o nouă ţigară.
― Vă rog să mă credeţi că tot ce vă spun e gîndit şi copt de mult, în căpăţîna asta fără de plete poetice... Vă-ntreb: ce-are să se aleagă din Dănuţ dacă va face liceul aşa cum vreţi voi?
Doamna Deleanu ridică din umeri.
― Dragul meu, ce s-alege din toţi copiii crescuţi în condiţii bune, subt privegherea părinţilor. Răspunde tu mai precis... dacă poţi.
― Cred că da. Un ratat.
― Grigore!
― Azi eşti în toane rele, zîmbi domnul Deleanu, cu oarecare îngrijorare totuşi, ca la auzul unui gînd de-al său, ocolit şi rostit de un altul.
― Nu glumesc, nici nu cobesc. Vă pot dovedi ceea ce am afirmat, cu creionul în mînă, matematic.
― Poftim... ai devenit prooroc!
― Nu, Alice. Degeaba te superi. Sînt convins că Iorgu gîndeşte la fel: spune.
― Dragă Iorgule, tu eşti un om de ispravă: îţi iubeşti copiii, nevasta ― hai să zicem ― dar eşti un om comod, moldovan prin excelenţă. Şi asta spune tot... Ştii, de pildă, că ţi se dărîmă acoperişul casei, în loc să-l dregi ― ceea ce te va scoate pentru cîtva timp din tabieturile tale ― eşti în stare să te îmbeţi în fiecare zi ca să uiţi că din clipă-n clipă poate să-ţi cadă în cap. Aşa-i?
― Poate. Numai că, din fericire, acoperişul casei noastre e teafăr.
― Bine. Să lăsăm acoperişul. Nasturul de la pantaloni, din zi în zi mai descusut, nu-i coşi la loc fiindcă te bizui pe noroc şi ai ferma convingere că norocul se preocupă de nemurirea aţei de care-ţi atîrnă nasturul. Iar în ziua cînd îţi cade, devii pesimist şi faci admirabile stanţe melancoliei celor bătuţi de soartă ― fără ca să-ţi coşi alt nasture la loc... Uite laşul, laşul nostru, laşul! Un oraş care are poeţi şi n-are primar, fiindcă, bineînţeles, primarii sînt tot moldoveni. Toată activitatea primarilor se reduce la înzestrarea cu ruine din ce în ce mai poetice şi mai melancolice a reveriei poeţilor din ce în ce mai beţivi, mai acri şi mai calici... Dragii mei, lenea moldovenească începe cu vorba moldovenească şi se încheie cu fapta moldovenească. Voi nu vedeţi că limba noastră e făcută pentru femei şi pentru taclagii ! Dulce ― ce-i drept ― şi molatecă îngrozitor, deprimant de molatecă! Parcă-i vorbită numai din puf, la gura sobei, cu jumătate gură, între două cafeluţe cu şerbet, cu ochii cîrpiţi de somn. Limba valahilor e vulgară: recunosc. E brutală: adevărat. Dar e vioaie. Vorbele-s scurte, răstite, ca pentru luptă. Ai impresia că cine le rosteşte are muşchi, şi muşchi vînjoşi, şi nervi pe deasupra... Şi credeţi-mă că ce spun, spun cu durere, căci mi-e dragă Moldova... Uite, pînă şi dragostea pentru Moldova e plină de milă, ca pentru un biet bătrîn nevolnic dar venerabil. De altfel asta e şi expresia consacrată a moldovenilor pentru Iaşi de pildă: "Bătrînul nostru oraş! Bietul Iaşi!" Toţi îl deplîng şi toţi revendică mila celorlalţi pentru bătrîna capitală a Moldovei. Şi spune-mi tu, Iorgule, dacă nu eşti prototipul moldoveanului?
― Aşa-i, măgarule, sîntem fraţi!
― Sîntem fraţi... Da. Numai că moldovenismul meu a primit un altoi salutar...
― Monoclul?
― Dacă aş fi rămas în Moldova sînt sigur că-l purtam, cum se spune, în fundul pantalonilor.
― Exagerezi!
― De loc!... Adu-ţi aminte că printr-a şasea de liceu făceam versuri!
― Şi?
― Arvonisem deja energia la Muntele de Pietate.
― Toţi băieţii trec pe-acolo.
― În Moldova mai ales... şi nenorocirea-i că rămîn.
― Ai devenit moldofob?
― Nuu... Dar constat că Moldova-i primejdioasă. Trăsătura ei esenţială, din care decurg toate celelalte, e o anumită lene, elegantă, aristocratică, estetică, cum vrei să-i spui, dar nefastă mai ales. Cine trăieşte în Moldova din copilărie, trebuie să-şi puie vată în urechi, ca şi marinarii lui Ulysse, altfel îi ucid frumoasele sirene...
― Grigore, eu am trăit numai în Moldova, şi trăiesc: hm?
― Şi sînt ferm convins că te întrebi şi tu cum ai ajuns unde eşti.
― N-am obiceiul să-mi pun astfel de întrebări... dar poate că ai dreptate.
― Sigur că am. Dacă nu era Alice, tot talentul şi toată inteligenţa ta ţi-ar fi fost un ferment de amărăciune în plus. Poate exagerez puţin, dar, în fond, am deplină dreptate. Mediul moldovenesc e primejdios pentru educaţia băieţilor... Viitorul lui Dănuţ nu trebuie încredinţat norocului moldovenesc. Deocamdată îl aveţi voi, îl avem noi, în mînile noastre.
― De Dănuţ nu mă despart. Asta s-o ştii, se scutură nervos doamna Deleanu.
― Dragă Alice, mîine-poimîne vine armata. Vrînd-nevrînd ţi-l ia. Nu mai vorbesc de miile de despărţiri dintre părinţi şi copii ― dintre mame şi băieţi, mai ales ― inerente vieţii. Or să-nceapă femeile, chefurile etc. ... inevitabile. Ce-ai să te faci?! Ai să-l legi? Nu. Ai să plîngi... Or, şi pentru tine ― şi mai ales pentru el ― e bine ca despărţirile să fie fără lacrimi, bărbăteşti. Şi-i iarăşi foarte bine ca nenumăratele ispite ale adolescenţei şi-ale tinereţei să-l găsească bărbat călit în viaţă, nu poet ancorat în fustele mamei... Şi să ştii, Alice ― ţi-o spune o experienţă ― adevărată dragoste pentru mamele lor au numai copiii crescuţi în viaţă, nu cei crescuţi în ietacul mamei. Odraslele din ietacul mamei ştiu să-i canonească bătrîneţele, cu nenorocirile lor futile. Ceilalţi ştiu să preţuiască şi delicateţa şi jertfele secrete ale celei care i-a crescut, fiindcă la tot pasul s-au lovit de viaţa care, cum ştii, nu-şi pierde vremea cu solicitudini şi amabilităţi materne...
― Grigore dragă, se rugă doamna Deleanu, da eu nu-l răsfăţ pe Dănuţ. Spune tu: nu-s eu destul de severă cu el? Poate mai severă decît cu Olguţa!
― Alice, genul acesta de severităţi nu contează. Îndărătul mamei severe e tot mama. Copilul ştie sau simte aceasta. Ajunge atîta: răsfăţul e gata. Severitatea care vine de la un străin e tonică... Evident, nu vorbesc de monstruoasele prigoniri care ucid sufletele. Slavă Domnului, sîntem în măsură să-l ferim pe Dănuţ. Vorbesc de severitatea, de asprimea pe care copilul trebuie s-o întîlnească de mic, fiindcă numai aceea îi dă muşchi şi individualitate combativă. Să admit, ipotetic, că severitatea educaţiei de pînă acum e fără cusur... Să întoarcem pagina. Să-l privim pe Dănuţ în liceu, în liceu la Iaşi, bineînţeles. Ia închipuie-ţi că într-o zi Dănuţ vine acasă cu capul spart, fiindcă s-a bătut sau s-a jucat cu alţi băieţi... Ei! vezi! Ai tresărit! Atunci te vei alarma, vei exagera, vei plînge, îl vei compătimi... Şi Dănuţ va simţi nevoia să aibă cîte o soră de caritate pentru fiecare durere sau necaz... Ori, în viaţă şi-n război surorile de caritate nu-s obligatorii, şi chiar dacă ar fi, sînt rare... Sau altceva. O notă proastă, de pildă. Dănuţ te va convinge ― cu lacrimi, la nevoie ― că-i persecutat. Tu-l vei crede fiindcă eşti sensibila lui mamă, şi fiindcă, pe de altă parte, belferii care sînt oameni din viaţă ― cu tot ce implică aceasta ― nu sînt la fel cu mamele şi nici nu pot fi mamă a treizeci-patruzeci de copii străini... Consecinţa: în loc să născocească el singur mijlocul de-a birui reaua voinţă, neatenţia sau severitatea dascălului, va obţine o intervenţie la director, prin părinţi... Ei! asta topeşte bărbăţia... Şi, ascultaţi-mă, condiţiile de viaţă devin tot mai grele. Răscoala ţărănească e un semn. Vor începe alte răscoale, alte tulburări ― mai curînd sau mai tîrziu. Civilizaţia a început să pătrundă în ţara noastră, luînd aspecte comice de operetă ― dar va isprăvi prin a pătrunde adînc, efectiv, şi atunci va lua aspecte tragice. Se vor revizui valorile sociale, se vor dărîma aşezămintele barbare şi poetice, şi marile energii ale muncii vor copleşi tirania trîndăviei stăpînilor de ieri. Vom avea, în sfîrşit, mai mulţi medici şi mai puţini popi, mai multe spitale şi şcoli, şi vor năvăli în viaţa socială oameni care vor tîrî civilizaţia cu ei, vulgari dar energici, brutali dar puternici. Ş-atuncea, dragii mei, a fi nepotul lui conu Costache Dumşa nu va mai însemna nimic, decît poate în rarele saloane cu mobile mîncate de molii şi boieri scăpătaţi. Atunci nu te va mai întreba nimeni: "Cine-a fost tată-tău?" Paşaportul ereditar pentru saloanele aristocratice şi pentru viaţa socială de azi ― va fi un arhaism perimat... Ferice însă de acel care, puternic prin el, va şti să-şi arunce numele cu iz de cronici nespălaţilor pe care i-a biruit cu pumnii lui, ca o impertinenţă. Aşa, da! Acela va fi stăpînul celorlalţi, ca şi strămoşii lui, dar altfel...
― Grigore, tu uiţi că Dănuţ va fi bogat...
― Nu uit de loc... Averea moştenită e socotită ca o fericire căzută din cer, de poeţi, dar de oameni teferi, nu. A! nu spun că sărăcia lucie e o fericire! Această pretenţie o las religiei cu popi graşi! Dar tot atît de mare primejdie ca şi calicia e averea de-a gata pentru sufletul copiilor. Dragă Alice, bietu tatu-meu, era un om care se ridicase numai prin puterile lui... N-ai teamă! Nu-s demagog, nici nu fac politică, nici nu-s snob de-a-ndoaselea! Vreau să-ţi spun atît: tata a avut experienţa vieţii. Ei bine, ştii ce ne spunea el cînd eram mai mari? "Măi băieţi, sănătoşi sînteţi, cap aveţi: iaca-tă averea pe care v-o las. Dacă-ţi şti să fiţi oameni, îţi lăsa nepoţilor mei mai mult decît vă las eu vouă, dar cît v-am lăsat v-ajunge." Iată, Alice, singura avere cu adevărat mănoasă. Cealaltă ― cînd e şi moştenită pe deasupra ― e bună pentru bacara, pentru şampanie... şi mai tîrziu pentru doctori. "Dănuţ va fi bogat": te cred! Foarte bine! Numai că în clipa cînd îşi va mînui singur averea, să fie atît de întreg, atît de călit, încît să aibă mîndria că el singur ar fi fost în stare s-o adune aşa cum au făcut şi părinţii săi ― şi s-o preţuiască mai degrabă ca o dovadă şi ca o amintire a vredniciei înaintaşilor săi, nu să-şi măsoare nemernicia şi slăbiciunea în faţa ei. Şi pentru asta trebuie să-l facem om, înainte de a fi om bogat.
― Să-l trimit în Germania? vorbi rar, cu temere şi sfială, doamna Deleanu.
― Nici nu m-am gîndit la aşa ceva!
Doamna Deleanu respiră, înseninîndu-se. Herr Direktor îşi stăpîni un zîmbet cu o încruntare. Lăsînd ţigările, îşi pregăti o havană. Herr Direktor fuma havane numai după mesele lungi, cu lăutari şi alte muzici, şi după discuţiile lungi pe care le vedea isprăvindu-se cu izbîndă.
O aprinse.
― Dragii mei, în această privinţă credinţa mea e alta decît aceea a parveniţilor, ciocoilor şi chiar multor boieri autentici care-şi trimit odraslele prin străinătăţi de îndată ce le-au înţărcat, ca să înveţe limbi străine. E o eroare cu grave urmări, dintre care cea mai de căpetenie e înstrăinarea de limba naţională. Copilăria fiecărui om, în concepţia mea, trebuie să fie etnică. Fiecare om trebuie să ştie să înjure în limba lui ― fără dicţionar ― trebuie să poată rîde, plînge şi iubi la fel. Cînd n-ai amintiri din copilărie, în limba ta naţională, ci într-o limbă învăţată cu dascăli, vei fi o corcitură lamentabilă, cum avem atîtea. Ori, studiile în străinătate nu urmăresc, şi nu trebuie să urmărească înstrăinarea, ci altoiul fertil al unei civilizaţii superioare, pe un suflet format din punct de vedere etnic, tocmai în clipa cînd mai e permeabil. Cît despre Germania!... Voi credeţi că vreau să-mi trimit toate neamurile în Germania, fiindcă acolo mi-am făcut eu studiile? Eroare, dragii mei... Mai întîi, Germania n-a fost pentru mine o vocaţiune cum e, de pildă, Parisul, pentru atîtea secături. Ferească Dumnezeu! M-am dus în Germania să învăţ în condiţii practice, ca nicăieri aiurea ― după cît ştiu eu ― specialitatea mea: ingineria. Asta nu înseamnă că socot Germania indispensabilă unei bune educaţii! Germania e o ţară cu multe calităţi sociale şi cu multe cusururi vădite pentru sugacii lupoaicei. Mie mi-a folosit, fără ca să mă robească. Dar asta-i altceva!... Sînt în măsură să preţuiesc şi alte educaţii decît cea germană. De altfel, pentru un om întreg, e bună orişice civilizaţie adevărată. Contactul cu mai multe chiar, nu-i strică. Dimpotrivă, deschide cîteva ferestre adevărate în încăperea cu ferestre pictate care e mintea noastră de cele mai de multe ori. De asta om vorbi mai tîrziu. Deocamdată-i vorba să-l formăm pe Kami-Mura.
― Şi?
― Simplu. Îndepărtarea de ietacul moldovenesc al excelentei sale mame.
― Grigore, vorbeşti serios? întrebă domnul Deleanu.
― Dragă Iorgule, tu te uiţi prea mult la monoclul meu. Uite: îl scot.
― Grigore, dreptate ai, nu zic ba. Dar îţi mărturisesc franc: dorinţa mea e să-mi văd copiii crescînd la un loc, subt ochii mei, aşa cum am crescut şi noi subt ochii părinţilor noştri... De rest... vom vedea...
― Sau, mai exact, nu te supăra, Iorgule ― cît despre rest, cum o vrea Dumnezeu! Dumnezeu... şi lotul cel mare la loteria statului.
― În definitiv eu nu m-amestec! Am spus numai care-i dorinţa mea... Să hotărască Alice... Piedică pentru viitorul copiilor mei nu vreau să fiu... chiar dacă mi-aş călca pe inimă.
Rămasă singură pe cîmpul de luptă, doamna Deleanu îşi muşcă buzele strîngîndu-şi batista în mînă.
― ...? o privi Herr Direktor prin monoclul din nou pus.
― Grigore, vorbeşte precis, fără ocol. Ce propui?
― Slavă Domnului!... Pe Dănuţ mi-l daţi mie... Staţi, nu vă alarmaţi! Pe Dănuţ îl daţi pe mîna mea.
― Precis, nu aşa.
― Precis: îl dau intern la o şcoală din Bucureşti ― la care, vom vedea. Vorbesc principial... Şcoala Luterană, de pildă. Asta la început, provizor. L-aş da acolo numai din pricina sporturilor. La nemţi sportul e obligator. Şi mediul e destul de românesc... Unde mai pui că, în contact cu nemţişorii, Dănuţ va deveni patriot din clanul românilor de-acolo: tot teatrul social în mic, plus sporturile. Ce ai de zis?
― Vorbim în principiu. Mai departe?
― Bun... Vacanţele le petrece la Bucureşti ― sau aiurea ― în tovărăşia mea. În tot cazul nu acasă.
― Cum??
― Stai, Alice. Nu-s atît de negru! Vorbesc de vacanţa de Paşti şi de Crăciun; cea mare, evident, o petrece cu voi, la Medeleni ― ca să facă o dată pe an inhalaţii de moldovenism în familie.
― Grigore, e inuman!
― Dragă Alice, şpriţurile sînt bune şi-şi au rostul lor numai în pahar... În astfel de ocazii, ori vin, ori apă. Îl vrei bărbat? Dă-mi răgaz să ţi-l fac. Dă-mi-l mie cît îl dai şi învăţăturii; un an şcolar, cu vacantele cele mici... şi nu vei regreta!
― Grigore dragă, să nu-l văd un an întreg?
― N-ai decît să vii cînd nu mai poţi, împreună cu Iorgu ― el are destule procese la Casaţie ― şi să-l vezi... În vorbitor însă.
― Şi cine are să se îngrijească de el? Cine-are să-l îmbrace? Să-l cîrpească?
― Eee! Asta-i!... Cine are să-i şteargă nasul! Cine-are să-i potrivească pălăria! De ce nu-l însori, Alice?... Nu-nu, n-ai nici o grijă! îngrijesc eu de el, cît trebuie şi cum trebuie.
― ...Grigore, şi casa noastră?... Rămîne goală...
― Da Olguţa? Face cît cinci! Da Monica? Un copil delicios; tocmai ce-ţi trebuie ţie: delicată, cuminte, frumoasă... Şi vei avea mîndria să-ţi iei, cu Olguţa şi cu Monica, o îndoită revanşă ― regională şi femeiască ― asupra bărbaţilor de felul meu, şi asupra muntenilor.
Doamna Deleanu privea în gol...
― Şi mai am o ultimă pretenţie, necesară, adăugă repede Herr Direktor; vacanţa următoare să mi-l lăsaţi mie pe Dănuţ. Vom face împreună o plimbare prin străinătate: Italia, Germania, Franţa, Anglia... Vreau să-i dau un aperitiv internaţional... Şi să n-ai grijă, Alice! Evident, n-o să-i fiu mamă. În schimb va avea în mine un camarad atent şi experimentat. Se va deprinde să stea singur într-o odaie de hotel ― de mîna întîia, se înţelege, alături de odaia mea. Va învăţa să-şi facă singur geamandanul ― de piele, cu trusă, şi înzestrat de un burlac competent în geaman-dane. Va trebui să se descurce în limbi necunoscute, cu chelnerul, cu portarul... Va asculta muzică bună ― vezi, Alice, de ce sacrificii sînt în stare! ― ca să înveţe cum să-şi stăpînească somnul în public... Şi peste doi ani, îţi trimit un alt Dănuţ ― ceva mai dezgheţat şi mai neatîrnat ― care va aduce, cum se cuvine să facă cineva care vine din străinătate, cadouri alese de el, din banii lui, pentru surori şi părinţi... Ş-ai să ai vreme atunci ― trei luni de zile, mari şi late ― să-l înzestrezi cu delicateţa şi eleganţa sufletească ― atît de necesare ― şi care sînt darurile nepreţuite ale mamelor de calitatea ta...
Din ochii închişi ai doamnei Deleanu, lacrimi repezi curgeau pe obraji căzînd pe faţa de masă. Uneori, palmele i se ridicau ― răzvrătite sau rugătoare ― şi iar cădeau, învinse de lacrimi.
În sofrageria fără de copii şi cu toamnă plutea tăcerea şi apăsa viaţa.
Domnul Deleanu întoarse capul spre fereastră, uitînd ţigara aprinsă pe faţa de masă. Herr Direktor se surprinse oftînd, şi tuşi.
― Ascultă, Grigore, începu doamna Deleanu ştergîndu-şi ochii, nu cu batista, ci cu palmele, Dănuţ... Dănuţ ― glasu-i tremura ca şi bărbia ― Dănuţ e un copil, şopti ea, izbucnind în plîns.
Faţa de masă începuse să ardă negricios, nebăgată în seamă de nimeni. Domnul Deleanu se retrase lîngă fereastră. Herr Direktor ridică din umeri.
― Da, Alice dragă, asta-i soarta noastră. Sîntem copiii... pînă cînd nu mai sîntem... Sîntem oameni... pe pămînt... Facem şi noi ce putem...
― Grigore, îl rugă doamna Deleanu, cu ochii acoperiţi, nici nu-i pregătit... N-are uniformă... Nici nu-i pregătit... Cîte-i trebuie... Dacă nu-i pregătit...
― Ia să lăsăm jalea la o parte! Parcă l-am prohodi. Ce Dumnezeu! Doară nu-l trimetem la moarte! Vom face din el un om întreg, un bărbat. Şi vom fi fericiţi cu toţii.
― Grigore, se învioră deodată doamna Deleanu, trebuie să-l întrebăm şi pe Dănuţ dacă vrea. El trebuie să hotărască.
― Ai dreptate, Alice. Altfel decît crezi şi decît doreşti, dar ai dreptate. Să se înveţe de mic să vrea. Să-l chem.
― Eu mă duc, izbucni doamna Deleanu.
― Alice dragă, du-te mai întîi şi te răcoreşte. Uite: ai ochii roşi. Nu trebuie să te vadă aşa!... Noi v-aşteptăm.
Doamna Deleanu ieşi cu umerii plecaţi de povara ultimei speranţe.
― Ei, Iorgule, am rămas între bărbaţi... Trebuie să convii că ce-am făcut e bine...
― Ai dreptate, dragă Grigore... Mediul moldovenesc e cam slab, zîmbi domnul Deleanu ştergîndu-şi ochii umezi... Bietul Dănuţ!
Mingea de foot-ball, cu două pîntece ― de piele pe dinafară şi de gumă pe dinăuntru ― înghiţise mingile de oină ale copiilor, cum avea să înghită toate mingile de oină ale ţării, de-a lungul anilor. Întîile ei victime în casa Deleanu erau ghetele: roase ca de lepră.
― Grigore, să nu uiţi ― cînd îi pleca ― să iei tiparul picioarelor nepoţilor tăi. După fiecare partidă de foot-baal îţi dau o telegramă urgentă: "Trimite". Şi tu ai să expediezi cîte două perechi de ghete de cap. După trei telegrame te-ai compromis. Tot Bucureştiul va şti că ai copii clandestini.
― Sau, mai exact, că am nepoţi a căror mamă e denaturată, răspundea Herr Direktor încîntat de succesul balonului.
După ghete, victimele mingii nemţeşti erau Anica şi Profira. Anica şi Profira aveau picioare ― Profira, trîndave; Anica, agere. Dar mingea avea aripi şi o frunte de berbec...
Şi în sfîrşit veneau geamurile: niciodată mingea nu intra în casă pe uşă. La marginea satului, în faţa cimitirului, se întindea un tăpşan: loc mai potrivit decît ograda pentru jocurile cu mingea. Doamna Deleanu, însă, socotea că-i mai cuminte s-o audă pe Olguţa ― chiar spărgînd geamuri, decît să n-o audă de loc.
Herr Direktor proclamase legile jocului, cu demonstraţii lămuritoare.
― Bine, Herr Direktor, da de ce n-ai voie să loveşti cu mîna? obiectase Olguţa nevoind să accepte această ciungie sportivă.
― Fiindcă legea-i lege. Nu se discută.
― Atunci eu am să fac altă lege.
― Cum, Olguţa? Nu eşti tu în stare să faci ceea ce fac sute de nemţişori?
― Bine! Am să le-arăt eu lor!
Şi ca să se răzbune pe nemţişori, Olguţa se jurase faţă de Monica să bată acest cap de neamţ, care nu merită să-l loveşti cu mîna, numai cu piciorul.
Monica era arbitru.
Dănuţ purta mingea, lovind-o din fugă cu un picior, îndrumînd-o cu celălalt. Olguţa îl aştepta calmă, cu ochi ageri, cum aştepta un boxer în ring atacul celuilalt. Goana dintr-un capăt al ogrăzii, depănînd mingea cu picioarele, şi apropierea treptată de Olguţa îl istovise pe Dănuţ. Îi zvîcneau tâmplele.
― Haide odată!
Erau faţă în faţă la cîţiva paşi. Mingea nemişcată aştepta lovitura care-i va dezlănţui salturile.
Pierzîndu-şi cumpătul, Dănuţ întrebuinţă un vicleşug naiv: se prefăcu numai că loveşte mingea spre dreapta cu piciorul drept ― cel stîng atacă, hotărît. Dar Olguţa sărise spre stînga şi primise mingea între picioare încleştînd-o. Dănuţ se repezi orbeşte... În gol. Odihnită, Olguţa mînă mingea, fără grabă, magnetizînd-o cu poruncile îndesite ale picioarelor.
Dănuţ gîfîia, alergînd după Olguţa cu deznădejdea ghinioniştilor... Olguţa întoarse capul... se feri vertiginos ― Dănuţ căzu ― iar mingea lovită puternic, săltă lung şi intră în bar.
Genunchiul lui Dănuţ era însîngerat ca o rodie coaptă. Monica alerga cu batista în mînă.
― Te doare, Dănuţ?
― Dă-mi pace!
― Ce i-ai făcut, Olguţa? întrebă doamna Deleanu coborînd scările în goană.
― L-am bătut! ţipă Olguţa aducînd mingea în braţe.
― Cum l-ai bătut?
― Ne-am jucat, mamă. M-am împiedicat şi-am pierdut partida.
― Olguţa, să ştii c-am să arunc în fîntînă mingea asta. Să te linişteşti odată.
― De ce eşti supărată, mamă dragă? întrebă Olguţa blînd, privind-o cu băgare de samă.
― Nu-s supărată!... Da nu-mi plac jocurile violente!
― De ce-ai plîns, mamă?
― Lasă-mă, Olguţa!... Dănuţ dragă, hai cu mama în casă.
― Mamă, azi nu mai dormim?
― Lasă... Mai joacă-te cu Monica.
Şchiopătînd, cu batista Monicăi în jurul genunchiului şi mîna doamnei Deleanu, dezmierdătoare, pe creştetul capului, Dănuţ păşi spre viitor...
― Monica, să ştii că s-a-ntîmplat ceva! Haidem în casă... Stai: numai o dată s-o mai arunc.
Picioarele Olguţei se desfăcură în unghi drept; mingea zvîcni sus-sus-sus... pînă ce derapă în jos din cerul îngerilor.
― Ai văzut lovitură? Acuma hai!
Scrumelniţele erau pline de mucuri; faţa de masă cărunţită pe-alocurea de scrum.
Herr Direktor fuma. Domnul Deleanu fuma. Amîndoi tăceau, urmărind dansul oriental, învăluit în voaluri, al fumului aromat.
Olguţa-şi luă la masă locul obişnuit. Monica se strînse lîngă Olguţa.
― Herr Direktor, de ce nu mă-ntrebi de ce am venit?
― A! tu eşti Olguţa! Iaca te-ntreb: de ce-ai venit?
― Aşa!
― Bine.
― Papa, da tu nu mă-ntrebi?
― Ce să te-ntreb?
― Ce vrei tu.
― ...Ce-ai făcut pînă acuma?
― M-am jucat afară.
― Bine.
― Tot ce fac eu azi îi bine: de ce papa?
― Ce-ai spus?
― Nimica. Am glumit.
― Bine.
Olguţa o privi pe Monica, răsfrîngîndu-şi buza de jos. Monica mătură fărămiturile de pe faţa de masă.
― Herr Direktor, ai migrenă?
― Nu.
― Atunci tu ai migrenă, papa?
― De ce, Olguţa? N-am.
― Atunci eu am migrenă.
Şi tăcu încruntată.
― Te doare capul, Olguţa? o întrebă domnul Deleanu privind-o în sfîrşit cu luare-aminte.
― Ştiu eu!
― ...Spune tatei, Olguţa. Te văd cam înfierbîntată.
― Nu mă doare capul... Eu nu spun minciuni.
― Eşti supărată?
― De ce să fiu supărată?
― Atunci ce ai?
― Da tu ce ai, papa?
―?... Nimic. Fumez. Mă gîndesc...
― La ce te gîndeşti, papa?
― La tine... la Dănuţ... la voi.
― Bine, papa.
Se auzi un zgomot la uşă. Toţi întoarseră capetele într-acolo. Profira intră mestecînd. Venea din bucătărie să-şi ia desertul în sufragerie.
― Conaşule, pot să strîng masa? întrebă ea potolindu-şi un căscat, cu ochii la strugurii rămaşi.
― După ce-i isprăvi de mîncat, îi răspunse crunt Olguţa.
― Am isprăvit.
― Du-te şi te uită-n oglindă.
― Hai, du-te, Profiro; ai să strîngi masa mai tîrziu, interveni zîmbind domnul Deleanu.
Profira ieşi. Un voluminos sughiţ crainici mersul paşilor ei masivi.
― Papa, de ce stăm noi aici?
― O aşteptăm pe mama.
― Şi tu o aştepţi, Herr Direktor?
― Eu îl aştept pe Dănuţ.
― Să aştept şi eu?
― Dacă vrei... 
― Tu ce zici, papa?
― Cum vrei tu, Olguţa!.
― Eu fac aşa cum vrei tu.
― Stai şi tu... de ce nu?!
Olguţa ciuguli cîteva boabe dintr-un ciorchine, rostogolindu-le pe masă.
― Papa, numărul treisprezece poartă ghinion?
― Tu ştii ce-i ghinion, Olguţa? o cercetă prin monoclu Herr Direktor.
― Sigur, dac-am spus!... Ghinion e cînd ai tu bac la cărţi... şi cînd am eu crampe.
― Bravo! Şi cine te-a-nvăţat?
― Tu, Herr Direktor.
― Unde-i Alice să te-audă! Aş căpăta o papară!
― Spune, papa, numărul treisprezece poartă ghinion?
― Ştiu eu, Olguţa?... Aşa cred unii.
― Da tu ce crezi?
― Dă!... Da şi nu.
― Mai mult da sau mai mult nu?
― Parcă mai mult da.
― Ca şi mine, papa... Herr Direktor, nu cumva azi îi treisprezece?
― De ce? Azi ai ghinion?
― Mă rog!... Spune tu şi spun şi eu!
― Nu-i treisprezece. Acuma spune.
― Eu n-am... da poate că au alţii!
― Iaca n-ai nimerit: alţii au noroc azi.
― Ştiu, Herr Direktor, îl iscodi Olguţa.
― De unde ştii? Ai ascultat la uşă?
― Eu n-ascult la uşă!
― Atunci ce ştii?
― Întreabă-l pe papa.
― Ce ştie, dragă?
― Ştiu eu!
― Mare drac mai eşti, Olguţa!
― ...Herr Direktor, ce faci tu cînd ţi-i ciudă?
― Depinde! Uneori înghit... alteori...
― Alteori?
― Alteori fumez!
― Eu înghit.
― Înghiţi! Ce înghiţi?
― Poamă, Herr Direktor, răspunse calm Olguţa, strivind în dinţi ca pe-o alună, un fraged bob de busuioacă.
În ietacul doamnei Deleanu, prin storurile lăsate în jos, lumina amiezii de toamnă pătrundea ostenită şi odihnitoare.
Cu o mînă, Dănuţ se rezema pe umărul mamei lui îngenuncheată lîngă el. Piciorul cu pricina şi-i ţinea întins. Genunchiul zdrelit fusese spălat şi badijonat eu iod... Acum venise rîndul bandajului antiseptic.
Un pronunţat miros farmaceutic măgulea nările lui Dănuţ. Ochii nu i se mai desprindeau de pe învelitoarea bandajului, însemnată cu o cruce roşie.

"...Rănit în războaie soldatul căzuse,
Şi-n puţine zile chinuit muri.
Departe de-o mamă care îl crescuse şi care-l iubi..."

Neştiind că Dănuţ murea "departe de-o mamă care îl crescuse şi care-l iubi", doamna Deleanu era îngrijorată de gravitatea obrajilor lui.
― Te strînge pansamentul, Dănuţ?
― Da, pansamentul... Nu. Nu mă strînge pansamentul!
― Spune mamei, Dănuţ. Dacă te strînge să ţi-l fac din nou.
― Nu, mamă. Aşa e foarte frumos. Merci.
Pornind de deasupra genunchiului, pansamentul ajungea pînă la mijlocul pulpei dînd piciorului un vestmînt de rană pentru decoraţii. "Il pressent quelque chose! (1)..."
Mai demult, doamna Deleanu vorbea franţuzeşte cu domnul Deleanu mai ales atunci cînd vroia să n-o înţeleagă urechile copiilor. Deprinderea de prisos în vorbe ― acum cînd copiii ştiau franţuzeşte ― se refugiase înăuntru, pentru gîndurile tainice.
― Eşti trist, Dănuţ? îl întrebă ea dezmierdîndu-i fruntea.
Întrebarea se prefăcuse în îndemn: Dănuţ deveni trist.
"Pauvre petit! Quel sourire navrant." (2)...
Pătruns de vanitatea tristeţelor poetice, Dănuţ primi dezmierdări pe frunte, pe obraji, cum ar fi primit aplauze.
― Vrei tu să-ţi dau ceva? Hai! Cere ceva mamei..
― Mamă, azi nu mai trebuie să dorm? întrebă Dănuţ eu glas din ce în ce mai nesigur.
― Eşti obosit, Dănuţ? Ţi-i somn!
― Nuu!
― Atunci de ce să te culci! Nu-i bine-aici, cu mama?
― Ba da.
― Hai să te pieptene mama.
"Poate că m-am îmbolnăvit", nădăjdui Dănuţ, simţindu-se la putere.

1 Pun ei ceva la cale! (Fr.)
2 Sărmanul de el! Ce zîmbet nedumerit! (Fr.)

Prin vălurele moi şi încîlcite, pieptenele vîslea uşor, ascultînd mai mult de melancolia ochilor decît de mînile care-l purtau c-un scop practic. Pentru oricine altul decît doamna Deleanu, părul lui Dănuţ era castaniu şi buclat. Dar ochii străinilor sînt distraţi şi văd convenţional: nu mai mult, nici altfel, decît ochii funcţionarilor de la paşapoarte.
"Castaniu şi buclat!" Adică la fel cu sute şi mii de capete prin care trece foarfecele şi cosmeticul bărbierilor!... Bieţii băieţi! Trebuie să fii femeie ca să bage de seamă lumea că ai păr frumos!
Inima doamnei Deleanu se strînse amar, simţind nepăsarea oamenilor. Şi mînile mamei ocrotiră, o clipă, zadarnic, împotriva ochilor şi-a foarfecilor, risipa buclelor lui Dănuţ.
― Stai jos, Dănuţ. Să te pieptene mama frumos.
Dănuţ se aşeză pe dormeza de la picioarele paturilor alăturate.
― Întinde-te bine... Aşa. Ştii, Dănuţ, cînd erai mic...
Se lungise de-a lungul dormezei, cu capul pe genunchii doamnei Deleanu. Ghetele prăfuite odihneau pe şalul turcesc, şi ― ciudat! ― nici o observaţie! Dimpotrivă, un zîmbet zărit printre gene.
"Rănit în războaie..."
― Să-ţi spuie mama o poveste?
― Daa!
― Ce să-ţi spuie mama?
― Dănuţ, se întristă ea deodată, nu mai ştie mama poveşti pentru tine! Eşti mare, Dănuţ!... Cum trece vremea!
Doamna Deleanu oftă şi, lăsînd pieptenele în păr, alintă capul pentru care nu mai avea poveşti.
"...Departe de-o mamă..."
Ochii doamnei Deleanu cunoşteau nuanţele buclelor lui Dănuţ ca notele unei Nocturne de Chopin...
Bucle castanii!... Castanii pe dinafară: da. Dar cîte flăcări mocneau înăuntru! Cîte ape ruginii! Ce delicate chenare arămii ardeau pe marginile şuviţelor!
La sfîrşitul vacanţelor, buclele lui Dănuţ erau altele decît cele de la începutul vacanţelor. În roşul lor de soare cuprins de întuneric, simţeai o dogoare parcă, simţeai apropiindu-se toamna, cum simţi în luminişul unor tablouri de Rembrandt, nimbul lui Isus.
"Şi buclat!" Buclă cu buclă altfel buclat. Dimineaţa, cînd Dănuţ se deştepta din somn ― în clipa hîdă cînd părul oamenilor e zburlit şi dezmăţat ― părul lui răsărea ca o grămadă de lalele ― cînd arămii, cînd castanii ― înflorite în grădinile somnului.
Atîtea dimineţi! Atîtea deşteptări copilăreşti! O clipă, tot trecutul anilor din urmă se acoperi de brunul lan de aur al lalelelor rotunde...
...Şi iată, începea liceul... viaţa... uniforma... tunsul... bătrîneţea pentru unii, tinereţea pentru alţii... şi copilul cu bucle de fată, întins pe dormeză, niciodată, niciodată nu va mai fi la fel...
― Dănuţ.
― ...
Furată de gînduri, doamna Deleanu nu băgase de seamă că Dănuţ aţipise pe genunchii ei. Ridicîndu-i capul cu mînile, îl aşeză pe căpătîiul dormezei, încetişor, ca pe un vas cu flori şi fluturi.
Cranţ... Dănuţ se deşteptă înspăimântat, în sunet de săbii parcă.
― Ce-i?
― Nimic, Dănuţ. Uite...
― Mă tunzi, mamă? se alarmă el văzînd şuviţa de păr şi foarfecele din mîna doamnei Deleanu.
― Nu, Dănuţ, zîmbi ea cu tristeţă la gîndul că alţii îl vor despuia. Am tăiat o şuviţă numai... pentru mine.
― De ce, mamă? întrebă Dănuţ căscînd cu poftă.
― Aşa... s-o vezi şi tu cînd vei fi mare... Dănuţ!...
― Poftim?
― Tu eşti mare, Dănuţ?
― Da, mamă.
― N-ai vrea tu să rămîi aşa cum eşti: mititel?...
― Nu!
― ...împreună cu mama.
― Daa.
― Dacă nu se poate, Dănuţ!... Hai să-ţi dea mama ceva bun.
― Din şifonieră?
― Din şifonieră, zîmbi doamna Deleanu în faţa şifonierei de mahon a mamei şi-a bunicei ei.
...Parfumul dătător de nostalgii al şifonierelor copilăriei din ietacul somnului şi al răsfăţului! Parfum care se duce cu trecutul... Parfum pe care-l regăseşti ― trecînd grăbit de viaţă pe o veche uliţă cu zarzări înfloriţi... Te ţine-n drum ciudata adiere, venind cu-a primăverii printr-o fereastră necunoscută la care poate să răsară un chip de fată tînără... ― din casă? ori din trecut? ― turburător.
Parfumul de livănţică şi sulfină strînse în săculeţe colorate, care atîrnă de rafturi ca nişte delicaţi desagi ai amintirilor... Miros de iarbă-mare, de colonie şi de parfumuri cu nume pe veci uitate, ca ale fericirii... Grămezile albiturilor, zîmbitor de albe-n umbra violetă a rafturilor...
...Şi zăngănitul argintiu al cheilor, şi scîrţîitul muzical al şifonierelor deschise de o mînă albă, cînd în oglinda lor răsare ― o clipă numai ― un ietac şi un copil cu buze umede şi ochi duioşi fiindcă în şifonieră e şocolată...
― Mamă, cîte am voie să iau? întrebă Dănuţ, ronţăind o tabletă rotundă de şocolată "Marquis", mîncînd din ochi cutia rămasă în mîna lui.
― Ia-ţi-le pe toate... să ai şi tu la tine în odaie.
― Adevărat?
― Adevărat.
Dănuţ închise cutia după oarecare dibuire cu capacul: era emoţionat.
― Şi-acum hai să te parfumeze mama.
Dănuţ plecă capul ca pentru încoronare. Dopul de sticlă, umezit, şerpui printre bucle, pe după urechi, pe tîmple, lăsînd o adiere de luncă jilavă şi de bomboane acre.
― Dănuţ...
― Poftim.
― Dănuţ...
Mînile doamnei Deleanu umblau repede printre rafturi, sucind şi frămîntînd teancul batistelor.
― Dănuţ, şopti ea rar, în silă, du-te în sofragerie... Te aşteaptă moşu Puiu.
Dănuţ ieşi. Curentul trînti uşa smulgînd-o mînii distrate. În afara uşii, Dănuţ aştepta cuvenita observaţie: "Uşile se-nchid, nu se trîntesc!" Neauzind nimic, se miră, şi porni spre sofragerie cu buzunarul umflat de cutia şocolăţilor, şchiopătînd din pricina bandajului.
Oglinda şifonierei oglindi în treacăt o mînă care acoperea un obraz...
― Uite şi pe Kami-Mura! izbucni voios Herr Direktor, azvîrlind cărţile.
În aşteptarea ― cam lungă ― a lui Dănuţ, Herr Direktor jucase cîteva partide de écarté cu domnul Deleanu.
― Da ce-i cu tine, Kami-Mura?
― M-am julit la genunchi, moşu Puiu.
― Şi ai primit cadou un pansament... Bravo ţie! Ia stai jos.
Herr Direktor îşi strîmbă scaunul spre Dănuţ... Olguţa care îndurase cazna unei silnice tăceri, îşi turti bărbia de masă, cu ochii la pîndă. Domnul Deleanu îşi statornici privirea pe plafon; Monica, pe genunchi.
― Ţi-a spus mama pentru ce te-am chemat?
― Nu.
― Foarte bine. Atunci să vorbim noi amîndoi, ca doi bărbaţi... ca doi prieteni: da?
― Da, îngînă Dănuţ, strîngînd cutia cu şocolată.
― La vrîsta ta ― cîţi ani ai? doisprezece?
― Neîmpliniţi, regretă Dănuţ roşindu-se.
― N-are-a-face! La doisprezece ani nu mai eşti copil. Eşti gogeamite băiat mare! Aşa trebuie să fii.
Vocea lui Herr Direktor răsuna categorică, directorală. Dănuţ se pregăti pentru un lung şir de "da.".
― Tu ştii, Dănuţ, că moşu Puiu te iubeşte... ca şi mama, ca şi tata...
― Da.
― ...şi că-ţi vrea binele şi numai binele...
― Da.
Olguţa se frămînta.
― Bine, Dănuţ. Să vedem numai, dacă-l iubeşti şi tu pe moşu Puiu cît te iubeşte el pe tine...
Dănuţ clipi. Atîtea vorbe adresate lui, şi numai lui, îl ameţeau. I se părea că între cap şi picioare, erau kilometri. Capul se înălţase sus, sus, dimpreună cu plafonul; picioarele coborîseră afund, afund, dimpreună cu podelele. Şi peste prăpastia dintre cap şi picioare alerga mereu trenul asurzitor al vorbelor...
― Ia să-mi spui tu mie, Dănuţ, dacă vrei s-ajungi într-o zi la fel ca moşu Puiu?...
― Da.
― ...Să cîştigi şi tu bani ― cît vrei ― să cheltuieşti cît poţi, să ai automobil, să porţi monoclu, să fii, într-un cuvînt, stăpîn pe tine, şi cînd îi spune o vorbă să tremure ceilalţi în faţa ta şi să te asculte ca pe un rege...
― Da.
― Atuncea Dănuţ trebuie să faci cum îţi spune moşu Puiu.
― Bine...
― Dar fiindcă eşti băiat mare şi deştept şi învăţat şi ascultător...
O licărire de spaimă îl nelinişti pe Dănuţ, ca un fulger prin ceaţa deasă.
― ...Moşu Puiu vrea să hotărăşti tu singur... Şi hotărîrea luată de tine va fi sfîntă. Cum vei spune tu, aşa vom face noi. Şi tata, şi mama, şi moşu Puiu te vor asculta pe tine, ca şi cum noi toţi am fi copiii tăi... Dar tu, Dănuţ, trebuie să chibzuieşti serios şi să răspunzi ca un bărbat. Dacă vei face aşa cum credem noi, te vom iubi mai tare şi te vom trata ca pe un om mare şi cuminte, nu ca pe un copil... Ne-am înţeles?
― Da, vorbiră singure buzele lui Dănuţ.
― Acuma ascultă bine...
"Rănit în războaie soldatul căzuse..." Ce s-a întîmplat?...
― Începînd din anul acesta ― fiindcă acuşi se isprăveşte vacanţa...
Dănuţ strînse mai tare cutia din buzunar.
― ...tu intri la liceu... Hei! Nici nu-ţi închipui tu, Dănuţ, ce mîndrie-i să fii licean! Ce înseamnă asta: şcoala primară? Fleac! Pentru copii mici!... Liceul e altceva! Şi tata şi eu am fost liceeni. Şi ce rău ne pare că nu mai sîntem!...
Dănuţ trase cu coada ochiului la Olguţa, dar întîlni numai ochii trişti şi miraţi ai Monicăi.
― De-acuma înainte ai să ai pantaloni lungi, cu dungă! Auzi, Dănuţ? Pantaloni lungi. Aşa cum poartă tata şi cu mine. Ce mai vrei?
Dănuţ începu să asculte.
― Ce se-ntîmplă însă: noi cu toţii vrem ca tu să ai parte în viaţă de ce-i mai bun şi ce-i mai ales... Şi fiindcă la Iaşi nu sînt licee de samă, am dori să urmezi liceul la Bucureşti. În capitala ţării, Dănuţ! Să stai într-un oraş cu regele! Duminica te scot din internat, şi după ce tragem un... o masă grozavă la Enescu ― unde-ai să comanzi tu ce-ţi trece prin cap ― ne trîntim într-o trăsură cu doi cai negri şi facem o plimbare la Şosea... Şi să ştii, Dănuţ, muscalul care l-oi alege eu întrece caleaşca regelui! Hei-hei! Săracul rege! Noi înainte, picior peste picior, şi el în urma noastră... Ştii tu că moşu Puiu se pricepe!... Şi la anul ― după ce-i învăţa tu bine, ca să nu-l faci de rîs pe moşu Puiu ― facem amîndoi o plimbare în străinătate. Cînd cu trenul, cînd cu vaporul!... Şi cînd ti-i întoarce, vorbind atîtea limbi străine, rămîne Olguţa cu gura căscată, glumi Herr Direktor, făcînd cu ochiul Olguţei. Vra să zică, Dănuţ, iaca ce-ţi propune moşu Puiu: ori rămîi la Iaşi ― într-un liceu dărăpănat unde vin toţi desculţii şi nespălaţii, într-un liceu cu uniforme urîte ― ori vii la Bucureşti cu moşu Puiu, la un liceu ca cele din poveşti, în oraşul în care stă regele, în oraşul în care, duminicile, o ducem numai într-o petrecere, şi de unde, cînd vine vacanţa, hop în tren şi tot înainte... Acuma tu gîndeşte-te şi alege... Tu ştii cum e bine şi ce vrea moşu Puiu. Hotărăşte.
― Hai, Monica. Noi n-avem ce căuta aici.
Uşa pocni... Herr Direktor aprinse o havană... Dănuţ îşi roti privirea prin odaie... Domnul Deleanu privea plafonul încruntat, ca şi cum acolo sus ar fi fost zugrăvită vînzarea lui Isus.
Privirea lui Dănuţ întîlni capul tuns al lui Herr Direktor, cicatricea de Schläger; înfricoşată, se abătu în spre bufet... Bietul bufet! Cînd Dănuţ era mic se ascundea în bufet... Acum era mare!... Şi mama nu era în sufragerie...
Înghiţi uscat, iar înghiţi... Singur pe un scaun deasupra lumii... Şi trebuia să răspundă da.
Ridică ochii înfrînţi spre Herr Direktor.
― Nu te grăbi, Dănuţ, îl îmbărbătă Herr Direktor. Gîndeşte-te bine.
Capul lui Dănuţ zvîcnea gol.
Mîna-i înţepenise pe cutia din buzunar... O viespe venită de-afară îi bîzîi subt nas. Scutură capul, se apără cu mînile. Viespea se aşeză pe struguri. Mîna lui Dănuţ încleştă din nou cutia.
"...A!... Vra să zică de asta mama..." 
Şi tata şi Olguţa! Toţi ştiuseră, numai el nu!...
Îl alungau din casă... Toţi îl părăseau... Nimănui nu-i păsa de el... şi mama? Chiar mama!... Dănuţ nu mai avea pe nimeni...
Închise ochii umeziţi... Şi deodată, turbinca lui Ivan se întredeschise. Din ea năvăliră ― ca nişte umbre uriaşe, într-o lume pustie ― Barbara Ubric, Genoveva de Brabant, Cenuşăreasa, toate domniţele şi împărătesele nefericite... şi printre ele, cînele soldatului mort în războaie, cînele Azor.
"Vra să zică aşa! Vra să zică aşa!"...
Pe obrajii lui Dănuţ şi peste lumea jalnicelor umbre alunecară două lacrămi... şterse cu mînie de mîna lui Dănuţ... Căci din turbinca lui Ivan ― cu plete negre-n vînt, cu ochi scînteietori, cu paloşul într-o mînă şi buzduganul în cealaltă ― ieşise Făt-Frumos din lacrimă.
Mîna lui Dănuţ smunci cutia cu şocolată, izgonind-o pe masă.
Nu-mi trebuie! Dacă-i aşa, bine!... Lasă că v-arăt eu!"...
Cu glas ridicat, neobişnuit de tare şi de hotărît, Dănuţ rosti marile vorbe:
― Da, moşu Puiu, merg cu mata la Bucureşti. Aşa vreau eu.
― Bravo, Dănuţ, bravo! Aşa băiat mai înţeleg şi eu! Vino să te sărut.
― Dănuţ! strigă doamna Deleanu, scoţînd capul prin uşa întredeschisă, fără să intre, ca în aşteptarea rezultatului unei operaţii.
"Ce-am făcut?"...
Ca roua dimineţii, Făt-Frumos se risipi în ploaie de lacrămi pe obrajii sărutaţi ai lui Dănuţ.
― Alice! Hai, Alice! S-a făcut! Să ne trăiască Dănuţ! O sticlă de Cotnar.
― Lasă, lasă, dragul mamei, are să fie bine, îl alină doamna Deleanu strîngîndu-l în braţe aşa cum l-ar fi strîns pe peronul unei gări lugubre, subt ţipătul locomotivei care l-ar fi dus la măcel.
În cîteva clipe sofrageria îşi schimbă înfăţişarea. Profira iuţită de-o poruncă scurtă, strînse faţa de masă cu scrum şi fărmături, mătură pe jos, aruncînd priviri crunte sprintenei şi zîmbitoarei Anica, ale cărei mîni purtau farfurii şi zăngănitoare tacîmuri, ca pe nişte castaniete. O altă faţă de masă, albă, împodobită cu broderii simple, acoperi masa, dîndu-i un aer duminical. Herr Direktor ajuta pe doamna Deleanu, potrivind, cu un fel de galanterie, faldurile şi căderea feţei de masă.
Domnul Deleanu se duse în beci. Dănuţ, nemişcat pe scaun, avea privirea gravă şi distrată a figuranţilor pentru schimbarea decorului piesei în care şi ei sînt decor.
― Alice, fac prinsoare pe ix kilograme de maroane că n-ai bişcoturi de şampanie.
― Bine, Grigore. Priveşte...
Într-un raft de sus al bufetului, alături de tradiţionalul paneraş cu struguri de Malaga şi migdale, bişcoturile se înălţau în vraf pudrat, ca nişte galbene vîsle ale veseliei.
― Am pierdut. La poruncă!
― Ai să ne trimiţi de la Bucureşti, cînd începe sezonul maroanelor un vagon... Facem un praznic, Dănuţ! Aşa-i?
― Poftim?
― Nimic... Spune mama prostii.
O strîngere de inimă... Cînd îi vremea maroanelor, Dănuţ va fi la Bucureşti... O odaie goală în casă şi alta însuflet...
S-auziră lovituri de picior în uşă.
― Deschideţi !
Anica smunci uşa-n lături. Gîfîind, cu pălăria pe cap şi pardesiul pe umeri, intră domnul Deleanu.
― Asta-i pentru Alice şi pentru copii.
― Prezint-o!
― "Mumm", nouă sute şase.
― Se aprobă, exclamă Herr Direktor descifrînd eticheta în timp ce degetele încercau soliditatea dopului cu cască războinică.
― Grigore, ia priveşte.
― Bine că mai văd şi eu colb autentic pe o sticlă de vin.
― ...de Cotnar, rectifică domnul Deleanu cu un ton heraldic.
― Uite ce mi-aţi făcut faţa de masă!
În mijlocul mesei, domnul Deleanu culcase cotnarul, făcîndu-i căpătîi dintr-un şervet. Sticla neagră cu dopul îmbrobodit în ceară, avea straiul de praf şi aţe de păianjen al anilor subterani.
― Anica, du-te în odaia fetiţelor şi pofteşte-le.
― Să ne aşezăm.
― Cum?
― Dănuţ lîngă mine, hotărî doamna Deleanu, luîndu-l de după gît.
― Vra să zică pe mine m-aţi dat afară! protestă Herr Direktor.
― Tu stai cu şampania. Noi, moldovenii, stăm cu Dănuţ şi cu cotnarul.
― Mă lepăd de Satana!
― Nu se leapădă ea de tine!
― Da Olguţa unde-i? întrebă doamna Deleanu pe Monica.
― Tante Alice, Olguţa... Olguţa a spus că doarme, şopti Monica, subţiind pe cît cu putinţă pe a spus.
― Nu se poate. Să vie şi Olguţa.
― O doare capul, tante Alice.
― Ia să mă duc eu să văd ce-i, se ridică domnul Deleanu simţind că nu-i lucru curat.
― Pot să intru?
― Olguţa.
Domnul Deleanu crăpă uşa, privi şi încetişor se îndreptă spre patul Olguţei.
― Dormi? o întrebă el, dezmierdîndu-i pletele.
― Nu, răspunse ea cu ochii închişi, cu pumnii închişi.
― Te doare capul?
― Nu.
― Atunci de ce nu vrei să bei şi tu un pahar de şampanie pentru Dănuţ?
― Nu vreau.
― Ia uită-te la tata.
De subt genele negre, privirile negre izbucniră. Olguţa ― ca şi cum deschiderea ochilor ar fi implicat imperios schimbarea poziţiei ― se ridică, aşezîndu-se pe pat. Privea fără să clipească.
― Ei! Văd că eşti supărată! Ia spune tatei: ce s-a întîmplat?
― Sînt supărată.
― De ce?
― Fiindcă am dreptate.
― Asta-i bucurie, Olguţa, nu supărare!
― Nu. Fiindcă eu am dreptate şi tu n-ai... şi eu vreau ca tu să ai dreptate totdeauna.
Domnul Deleanu abia îşi stăpîni un zîmbet; Olguţa gesticula cu degetul: asta însemna că supărarea-i pe sfîrşite.
― Ia explică-mi cum vine asta.
― Papa, începu Olguţa vehement, cine-s eu?
― Tuu? Fata mea.
― Şi mai cine sînt eu?
― Fata mamei.
― Şi mai cine, papa?
― ...Şi prietena lui moş Gheorghe.
― Ei, papa! Tu mă faci să rîd, şi eu vreau să fiu serioasă! Spune, papa.
― Am ajuns la fundul sacului! Mai spune şi tu.
― Papa, cine-i Dănuţ?
― Aha! Fratele tău.
― Vra să zică el e fratele meu?
― Sigur.
― Papa, vra să zică Dănuţ e rudă cu mine tot atît cît e şi eu tine şi mama?
― Da, Olguţa, zîmbi domnul Deleanu.
― Ş-atuncea, dacă eu aş fi tot aşa de mare ca şi mama, aş fi mama lui Dănuţ.
― Aşa-i. Ar avea două mame. Vai de el!
― Papa, zău că nu glumesc... Vra să zică eu sînt sora lui numai fiindcă-s mică...
― Nu, Olguţa! Eşti sora lui Dănuţ fiindcă amîndoi sînteţi copiii noştri.
― Sigur, papa. Eu ce spun!... Vra să zică eu sînt ca şi mama pentru Dănuţ, numai că eu sînt mică şi mama-i mare... Da şi eu am să fiu mare.
― Te-ai supărat pe tata fiindcă-l trimete pe Dănuţ la Bucureşti?
― Spune, Olguţa. Tu ştii că tata te ascultă cu plăcere.
― Papa, de ce nu m-aţi întrebat şi pe mine?
― Tu îl iubeşti mult pe Dănuţ?
― Mă rog!... Eu sînt sora lui. De ce nu m-aţi întrebat?
― ...Ştiu eu!... Aşa-s părinţii, Olguţa: n-au încredere în copii. Şi poate că n-au dreptate... Întotdeauna.
― Te-ai supărat, papa?
― Nu. M-am posomorît, poate, fără să vreau.
― Papa, eu nu vreau să te supăr. Eu vreau să ai tu dreptate... De ce-a plîns mama?
Mîna domnului Deleanu îi răspunse dezmierdîndu-i mîna.
― Şi ţie-ţi pare rău, papa. Sînt sigură.
― Cum îţi pare rău şi ţie, Olguţa! Aşa-s părinţii! glumi el melancolic.
― Vezi, papa! Pe mine nu m-aţi întrebat!
― Olguţa, tu ştii că Dănuţ vrea să plece? El a hotărît, nesilit de nimeni... În sfîrşit!
― Ştiu eu. El face cum vrea Herr Direktor.
― Şi moşu Puiu îl  iubeşte pe Dănuţ ca şi noi. El îi vrea binele... altfel decît noi... şi cred că are dreptate.
― Spui drept, papa?
― Da, da!
― La noi acasă nu-i bine?
― Îi bine, Olguţa... Dar pentru un băiat e mai bine să crească între băieţi... strunit cum trebuie.
― Mai bine eram eu băiat.
― De ce, Olguţa?
― Aşa!... N-ar fi plîns mama.
― Ba da, Olguţa. Mama vă iubeşte deopotrivă pe amîndoi.
― Ştiu, papa, nu zic!... Da eu nu vreau să plîngă mama.
― Şi-l lăsai pe tata singur, dacă erai băiat?
― Tu eşti bărbat, papa!
― Şi?
― ...Nu te-aş fi lăsat, papa, izbucni ea mînioasă, fiindcă-s fată.
Domnul Deleanu o sărută.
― Ţi-a trecut supărarea?
― Dacă ai tu dreptate, sigur.
― Am, Olguţa. Avocaţii au totdeauna dreptate!
― Şi părinţii, papa!
― Ei, bravo! Aşa te vreau: veselă. Haidem în sofragerie.
― Papa, Herr Direktor e mai sever decît tine: aşa-i?
― Decît mine ― mi se pare ― nu-i greu să fii mai sever... Ce zici?
― Adevărat! Tu nu eşti de loc!... Nici nu-i nevoie să fii!
― Da! Spui tu!
― Ba da, papa. Dacă ai fi tu sever, eu...
― Tu?...
Olguţa îl privi cu vicleană seriozitate.
― Eu m-aş arunca de pe acoperiş... cum erai să faci şi tu cînd erai mic, şi ţi-ar părea rău!
― Oare!
― Da tu nu eşti sever. Tu nici nu poţi să te superi, papa.
― Ei?!
― Da. Îţi spun eu! Ţie-ţi vine să rîzi cînd te superi, ş-atunci vrei să te superi şi mai tare...
Domnul Deleanu rîdea.
― Tu sameni cu mine, papa.
― Da, Olguţa. Ar trebui să-l pui la colţ pe tata, fiindcă nu ştie să fie tată serios.
― Ei, papa! Eu te-ascult pe tine. Ştii, eu te-am supărat odată, şi fiindcă tu nu mi-ai spus nimica, eu singură m-am pus la colţ... Vezi! Nu mi-i ruşine! Eu îţi spun... Da vreau să ştiu dacă Herr Direktor e sever?
― Cît trebuie, Olguţa. Grigore vă iubeşte.
― Ştiu, papa... Lasă, am să vorbesc eu cu Herr Direktor... Ce cauţi aici? De ce nu baţi la uşă, Anica?
― Întreabă coniţa de ce nu mai veniţi...
― Hai să mergem, papa... Îmi pare bine că mi-ai făcut o vizită. Am să învăţ să fac cafea. Cînd mi-i mai face tu o vizită am să te tratez cu cafea neagră.
― Mă omoară Alice, măi drăcuşorule!
― Şi dulceaţă-ţi dau, papa.
― Ai tu dulceaţă?
― Sigur. Uite, papa... Da să nu mă spui!
Ochii domnului Deleanu sclipiră de rîsul amintirilor, privind gavanoasele din sobă.
― Acolo-i bufetul tău!
― Da, papa, acolo am să ascund cafeaua şi ibricul.
― Şi de unde ai să ai tu cafea şi ibric?
― Îmi cumperi tu, papa... ca să-mi pot primi musafirii.
― Şi dacă ne prinde mama?
― Are să guste şi ea din cafea... să vadă dacă-s bună gospodină!
― Şi dacă se supără?
― Ne pune la colţ pe-amîndoi!
― V-aţi împotmolit? îi întîmpină doamna Deleanu scuturîndu-şi gîndurile.
― Tăcere! cuvîntă Herr Direktor. Dau cuvîntul lui "Mumm". Aviz urechilor delicate!
― Grigore, să nu spargi oglinda.
― N-ai grijă, Alice! Dopurile de şampanie au predilecţie pentru urechile tale! De rest n-ai grijă, că are dopul!
Într-o pornire, doamna Deleanu şi Monica îşi astupară urechile. Totuşi, pocnetul festiv le făcu să tresară. Dopul zbură ca o vrabie dintr-un exuberant zarzăr înflorit în sticlă, scuturat în cupe.
― Impecabil! se autocomplimentă Herr Direktor, umplînd cupele... Serviţi-vă! Cea mai plină pentru Kami-Mura.
― Umple-o bine, Herr Direktor, nu mă persecuta! îl luă în primire Olguţa arătînd cu degetul adevăratul nivel al şampaniei subt cel decorativ al spumei.
― Alice, ce ai de spus? Fiică-ta vrea abatajuri alcoolice?
― Dă-i, Grigore. În norocul lui Dănuţ.
― Stai, Olguţa, nu începe... N-ai grijă, te-ameţeşti îndată.
― Ai să ţii un discurs, Herr Direktor? întrebă Olguţa cu buzele pufoase de spumă.
― Nu mă interpela! Tu eşti veşnic în opoziţie... Dragii mei, începu Herr Direktor ridicînd cupa, de azi înainte am pierdut un nepot, dar am căpătat un băiat în aceleaşi condiţii ca şi Fecioara Maria. Beau mai întîi, în cinstea noului tată ― vrednic tată! ― care-şi botează fiul în şampanie nu în apă ortodoxă... Şi în ce şampanie! adăugă el muindu-şi buzele în blonda roire. Gaudeamus igitur.
Ciocnite, cupele cîntară pura arietă a cristalelor subţiri.
― Hai, Alice, nu fi mamă vitregă! Ciocneşte cu tatăl copilului vostru!
― Umple-o, Grigore.
― Cum? Ai şi băut-o! Tu, Alice!
― Eu.
Herr Direktor turnă veselie acolo unde era nevoie de multă. C-un foşnet, spuma crescu. În mişcarea ei, cupa se înălţa, parcă palpitînd, asemeni unei balerine-n vîrfuri, furată de zborul voalurilor desfăşurate.
― Ş-acum, dragii mei, urmă Herr Direktor ciocnind cu doamna Deleanu, să bem în sănătatea fiului îndrumat. Dorinţa mea cea mai fierbinte e ca peste vreo zece ani, adunaţi în jurul acestei simpatice mese, că ciocnim din nou toţi cei de-acum. Ş-atuncea, Dănuţ, să mă priveşti tu prin monoclu ― cum te privesc eu acuma ― şi să zici: "Acest ramolit care în viaţa lui n-a ştiut să aibă un copil... a izbutit să facă un om". În aşteptarea acelei zile, s-o cinstim pe aceasta cum se cuvine, să cinstim pe mame!
― Eşti bine dispus, Herr Direktor! îl apostrofă Olguţa c-un bişcot în mînă.
― Mi se pare că sîntem amîndoi... Bună-i şampania! Ce zici, Olguţa?
― Îi bună, Herr Direktor! Te pişcă de limbă!
― Atunci ţine şi tu un toast.
― Crezi că mi-i frică?
― Ia să te vedem! o provocă Herr Direktor, răsturnîndu-se pe speteaza scaunului.
Olguţa se ridică în picioare.
― Mamă, dă-mi voie să mă sui pe scaun.
― Ce vrei să faci?
― Vreau să ţin un discurs... pentru Herr Direktor.
― Suie-te. Vezi numai să nu cazi!
― Parcă eşti o statuie! exclamă Herr Direktor privind-o cu gîtul strîmb.
― Nu mă interpela, Herr Direktor!
Domnul Deleanu nu-şi găsea locul pe scaun. Cunoştea tracul debuturilor oratorice şi, deşi glumă, debutul Olguţei îl emoţiona.
Olguţa îşi trecu palma peste frunte, umplîndu-se de fărâmături fiindcă avea în mînă un ciot de bişcot.
― Dragă Herr Direktor, vorbi ea fără şovăire, privindu-l, noi doi şi pînă azi am fost rude fiindcă tu eşti moşul meu. Şi nu-mi pare rău!
― Nici mie, Olguţa.
― Atunci avem noroc la rude amîndoi!
― Bravo, Olguţa! aplaudă domnul Deleanu.
― Mare noroc, Olguţa! Să ştii de la mine.
― Ştiu, Herr Direktor, de cînd am fost rudă cu Fiţa Elencu... Da de azi înainte sîntem mai rude.
― Chiar foarte rude! superlativă Herr Direktor comparativul Olguţei.
― Ba nu! Foarte rudă sînt numai cu tata, cu mama şi cu cineva...
― Cine-i misteriosul cineva?
― Ai să vezi, Herr Direktor.
― N-o întrerupe, Grigore, o apără domnul Deleanu.
― Lasă, papa, eu îi răspund... De azi înainte Herr Direktor, tu eşti tatăl fratelui meu. De asta sîntem noi mai rude: fiindcă doi e mai mare decît unu, şi fiindcă tu, de azi înainte, eşti de două ori rudă cu mine.
― Şi-ţi pare bine, Olguţa?
― Sigur că-mi pare bine!
― Atunci hai să ciocnim.
― Stai, că n-am sfîrşit!... Şi eu doresc, Herr Direktor, să aibă şi fratele meu noroc la rude cum avem şi noi doi.
― A bon entendeur, salut! exclamă Herr Direktor luînd-o în braţe.
― Bravo, Olguţa! Nota zece la discurs!
― Dragii mei, vocifera Herr Direktor, aşezînd-o pe Olguţa la locul ei, că am căpătat un băiat nu-i mare lucru! Dar văd că nu scapă omul de ce e scris să i se întîmple. M-a ferit Dumnezeu de nevastă, şi iacătă că-n schimb îmi trimete o soacră!... Să bem în cinstea celei mai minore soacre de pe globul terestru şi să dorim ca toate celelalte să-i samene!
...Dănuţ mîncase mai multe bişcoturi muiate în şampanie, fără poftă. Auzea răsunînd cupele ciocnite, vorbele, glumele, rîsetele, fără să le asculte... Vra să zică se întîmplase ceva bun. Toţi erau veseli fiindcă Dănuţ spusese da. Dănuţ ar fi putut să spună da sau nu... Şezuse pe un scaun din sofragerie, înalt, ciudat de înalt ― ca toate scaunele clipelor solemne ― şi toţi aşteptaseră să hotărască el... Da.
Cînd îi scosese dentistul, mai demult, o măsea, Dănuţ, cu măseaua în mînă, plînsese privind-o cu nedumerire şi duşmănie. Ş-atunci, ca şi acum, părinţii lui îl felicitaseră, rîzînd alături de scaunul caznei... Ciudat! Atunci o măsea, acuma un da ― din gura lui Dănuţ ieşite... Şi toţi erau veseli! Dac-ar fi spus nu? Toţi ar fi fost trişti... Săracu Dănuţ! Numai el era trist... şi parcă nu... Era odată un împărat care cu jumătate faţă rîdea şi cu jumătate plîngea...
Răsturnat pe scaun, domnul Deleanu respiră cotnarul din păhăruţ.
― Grigore, începu el zîmbind cu ironică melancolie, mult ai mai terfelit tu astăzi biata noastră Moldovă!...
― Scopul scuză mijloacele!
― Nu, nu! Criticele tale erau sincere, şi mai bine decît copiii nimeni nu ştie să vadă paiul din ochii părinţilor... Dar eu, dragă Grigore, am băut şampanie, ş-acuma beau cotnarul acesta roznovenesc care are cincizeci şi nouă de ani: e tocmai din o mie opt sute patruzeci şi opt!... Şi închin, la rîndul meu, pentru această Moldovă în care s-a făcut cotnarul amar şi blînd, pentru această Moldovă în care mai răsar suflete asemănătoare cotnarului, şi fiindcă-s amare, şi fiindcă-s blînde, şi fiindcă-s rare. Ş-atît doresc eu copilului meu: să fie din acele suflete, atunci cînd în pivniţele Moldovei cotnar nu va mai fi.
― Papa, cotnarul e mai bun decît tutunul?
― Vrei să guşti, Olguţa?
― Dacă spui tu!
― Ia să vedem.
Olguţa îşi muie buzele, sorbi cu încordată atenţie, şi ridică din umeri încreţindu-şi fruntea.
― Îi amar, papa! Mai bună-i şampania!
― Tu nu te pricepi, Olguţa! zîmbi domnul Deleanu. Asta-i pentru moşnegi ca noi!
― Papa, da spune-mi dacă-i mai bun decît tutunul!
― Hei! Cred bine! Şi-i mai rar!
― Atunci am să te rog ceva.
― Spune.
Olguţa se ridică de pe scaun, se apropie de domnul Deleanu, şi începu să-i şoptească la ureche, trăgînd cu ochiul la ceilalţi.
― Olguţa, nu-i politicos ce faci tu! o dojeni doamna Deleanu.
― Merci, papa!... Mamă dragă, aşa-i cînd faci un chef!
― Uite, Olguţa... Şi spune-i să-l bea în cinstea voastră, a copiilor.
Olguţa ieşi cu paharul de cotnar în mînă, călcînd ca o acrobată pe frînghie.
― Pentru moş Gheorghe? întrebă doamna Deleanu.
― Mai încape vorbă?!
― Rămînem fără copii, zîmbi doamna Deleanu oftînd. Pe Dănuţ ni-l ia Grigore, pe Olguţa ni-o ia moş Gheorghe... Numai Monica e a noastră... Hai să ne sculăm.
― Noi mai rămînem, Alice, protestă Herr Direktor, arătînd paharul pe jumătate plin.
Herr Direktor şi domnul Deleanu rămaseră singuri în faţa paharelor.
― Cînd pleci tu, Grigore?
― Mîne.
― Şi pe Dănuţ cînd ţi-l aduc?
― Peste vreo săptămînă.
― Aşa degrabă?
― Acuşi începe şcoala.
― Şi tribunalul.
― Încep toate!... Trebuie să-l pregătesc: să-i fac uniformă, să-l mai plimb prin Bucureşti...
― Bine... Să trăim!
― Noroc!
Pornită tocmai din îndepărtate vremi ― cu alean de soare îngălbenit pe foi de nuc ― aroma cotnarului se răspîndi în tăcerea odăii. Şi adierea toamnei de afară, învăluind suflarea toamnei din cotnar, se umplu de amintiri...
Doamna Deleanu ieşise din sofragerie dezmierdînd cu degetele buclele lui Dănuţ, urmată de Monica. Ajungînd în dreptul uşii ietacului se opri.
― Haideţi la mine, copii.
Mut, Dănuţ trecu înainte, spre odaia lui, cu capul aplecat. Intră. Uşa se închise. Părăsită de buclele lui Dănuţ, mîna doamnei Deleanu rămase o clipă în aer, cu degetele răsfirate, ca o frunză desprinsă de pe creangă şi răzleţită de fructul pe care-l ocrotea... Căzu.
― Tu vrei să vii cu mine, Monica?
Fetiţa apucă mîna cea tristă, o strînse cu toată puterea ei copilărească şi intră în ietac, furişînd o privire abătută spre uşa lui Dănuţ. 
Două tăceri, una lîngă alta, mînă în mînă.
Doamna Deleanu şedea întinsă pe pat, cu ochii închişi; Monica aşezată pe marginea patului.
Ochii Monicăi nu se desprindeau de pe chipul neclintit al doamnei Deleanu. Îi venea să-şi ţie suflarea ca să nu facă zgomot.
De la o vreme, genele doamnei Deleanu tremurară... şi două lacrimi alunecară de-a lungul obrajilor. Ţinîndu-şi suflarea, Monica se aplecă şi sărută cu timiditate mîna doamnei Deleanu.
― Tu erai aici, Monica? tresări doamna Deleanu.
― Cu mata, tante Alice.
― Pui mic... tu du-te lîngă Dănuţ... Eu am să dorm.
Monica ieşi în vîrfuri. Se opri în faţa uşii odăii lui Dănuţ. Bătu încet cu degetul.
― Dănuţ, şopti ea aplecînd urechea.
Apăsînd binişor clampa, întredeschise uşa.
― Doarme!... Săracu Dănuţ!...
După ce se închise uşa la loc, Dănuţ deschise ochii din nou ― şi nu zîmbi.
Monica intră singură în odăiţa fetiţelor.
În trei odăi, trei tăceri priveau viaţa...
Venind de la moş Gheorghe cu paharul gol, Olguţa dădu buzna în sofragerie. Profira sări de pe scaun cu gura plină, ca o mătăhăloasă elevă surprinsă mîncînd în clasă de profesoară. Anica plecă ochii în jos, ascunzînd bişcotul la spate, cu gestul revelator al şcolarilor fumători.
― Poftă mare! Anica, hai cu mine!
Profira le aşteptă să iasă. De îndată ce se închise uşa, învie, ca statuia unui tablou alegoric după ce se lasă cortina... Aplecîndu-se, luă bişcotul aruncat de Anica, şi-l înghiţi.
― Ascultă, Anica, o cercetă aspru Olguţa, ai mîncat numai, sau ai şi băut?
― Nici n-am apucat să mănînc, duduie Olguţa, se tîngui Anica arătîndu-i mînile goale.
― Bine! Atunci trebuie să te grăbeşti fiindcă Profira mănîncă tot. Stai, nu pleca. Ai treabă cu mine... Ia să-i dau şi Profirei o treabă!
Medită încruntată şi repede deschise uşa sofrageriei.
― Profira!
― Of! M-am speriat, duduie!
― Du-te şi spune vierului să-ţi dea poamă fragă: auzi? S-o aleagă frumoasă.
― Da aici cine să cureţe?
― Ştie şi Anica să mănînce bişcoturi! Du-te şi mănîncă poamă. Hai repede.
Profira oftă şi porni... scoţînd un alt bişcot din buzunarul pestelcii.
― Ascultă bine, Anica.
― Ascult, duduie.
― Ai să te duci în odaia turcească, la moşu Puiu, ş-ai să baţi la uşă încet. Şi dacă nu răspunde ai să baţi tare... Ia arată-mi cum ai să faci?
Anica se apropie de uşa sofrageriei... şi intră.
― Anica, te joci cu mine?
― Am uitat, duduie Olguţa!
― Fă cum ţi-am spus.
― Da. Dat încet...
Toc-toc, bocăni ea cu degetul.
― ...Şi dacă nu răspunde bat tare.
Buf-buf, bătu ea cu pumnul.
― Aşa. Şi dacă nici atunci nu răspunde, intri în goană, trînteşti uşa, te baţi cu mîna peste gură şi spui în gura mare: "Păcatele mele! Eu gîndeam că eraţi în sofragerie!" Ai înţeles? Da să faci zgomot, ca să-l trezeşti!
― Şi dacă se supără, duduie Olguţă? întrebă Anica abia ţinîndu-şi rîsul.
― Nu-i treaba ta! Ai să-i spui că duduia Olguţa vrea să-i vorbească.
În aşteptarea Anicăi, Olguţa se plimba cu mînile la spate, din ce în ce mai repede, ca cineva care născoceşte dialoguri cu replici scurte. Uneori se oprea, îşi descoperea fruntea mereu bătută de şuviţele negre şi iar pornea.
― A spus să poftiţi.
― Dormea?
― Nu, fuma.
― Bine. Acuma du-te şi mănîncă tot ce-a rămas pe masă. Să nu laşi nimic Profirei!
― Bucuros de musafiri? întrebă afabil Olguţa intrînd la Herr Direktor.
― Încîntat!
― Ce mai faci, Herr Direktor? Nu te deranjez?
― Tu! Prietena mea! Îmi pare rău!... Ce vînt te-aduce pe la mine?
― Nimic, Herr Direktor! Am venit să te văd, să mai stăm de vorbă...
Herr Direktor se ridică într-un cot pe divan, încrustîndu-şi monoclul în orbită.
― Îmi faci o vizită?
― Sigur... Da frumos halat ai! Tu eşti elegant ca o cucoană.
― Aşa-s burlacii, Olguţa.
― De ce numai burlacii?
― Fiindcă ei n-au nevastă! În schimb, au un halat frumos.
― Şi cei însuraţi nu trebuie să aibă?
― N-au nevoie. Ei au o nevastă frumoasă.
― Şi dacă-i urîtă?
― Se consolează! Adică nu. Dă! Oftează şi ei!... Da stai jos. Ce pot să-ţi ofer: o ţigară?
― Azi eşti vesel, Herr Direktor!
― Ca întotdeauna.
― Azi nu-i ca întotdeauna.
― Ai dreptate. Azi e o zi mare.
― Pentru tine?
― Şi pentru Kami-Mura... şi pentru toţi. N-ai văzut?
― Atunci de ce-a plîns mama?
― De unde ştii tu c-a plîns?
― Am văzut eu.
― Bine. A plîns... fiindcă-i mamă.
― Ei! Atunci ar trebui să plîngă în fiecare zi!
― A plîns de bucurie, Olguţa.
― Nu, Herr Direktor.
― Aşa cred eu.
― Să-ţi spun eu de ce-a plîns: fiindcă pleacă fratele meu.
― Dragă Olguţa, mama a înţeles că-i mai bine pentru Dănuţ să înveţe la Bucureşti, şi ea singură a hotărît ― cum de altfel a hotărît şi Dănuţ.
― Atunci de ce-a plîns?
― Aşa-s cucoanele, Olguţa. După ce se hotărăsc să facă ceva, plîng, şi le trece.
― Şi-a călcat pe inimă, Herr Direktor!
― Măi! că multe mai ştii!
― Herr Direktor, cînd pleci?
― Mîne, Olguţa.
― Pleci singur?
― Da. Dănuţ vine cu Iorgu, peste o săptămînă.
― ...îmi pare bine, respiră ea.
Herr Direktor îi dezmierdă pletele.
― Bună fată eşti tu!
― Herr Direktor, începu Olguţa privindu-l drept în ochi, tu eşti sever?
― Cu cine Olguţa?
― Ştiu eu!... La Bucureşti, cu funcţionarii tăi.
― Sigur. Altfel nu merg treburile.
― Şi ce faci tu cînd eşti sever?
― Dă!... Vorbesc mai aspru, mă încrunt, şi dacă nu m-ascultă îi dau afară.
― Şi dacă n-are să te-asculte fratele meu?
― Dănuţ m-ascultă.
― Cine ştie?! Dacă face-o prostie?
― Îi fac morală.
― Şi dacă mai face una?
― Hm!... Om vedea!
― Hm!... Herr Direktor, tu ai bătut vreodată pe cineva?  .
― Poate! Nu-mi mai aduc aminte! Cînd eram băiat...
― Da-ţi place să baţi?
― Nu, Olguţa. E urît şi sălbatec.
― Vra să zică, n-ai să-l baţi pe fratele meu?
― Pe Dănuţ! Ferească Dumnezeu!
Olguţa respiră adînc.
― Merci, Herr Direktor. Ştiam eu! Tu eşti sever, da bun... Îmi dai voie să umblu în geamandan?
― Mă rog!
― Închide ochii, Herr Direktor... Astupă-ţi ochii cu mînile... Acuma să-mi spui ce-am să fac!
― Ai să-ţi faci un duş cu colonie!
― Bine-mi pare că n-ai ghicit!.. Azi nu te doare capul, Herr Direktor?
― Slava Domnului, am scăpat!
― Ce rău îmi pare! Eu vroiam să-ţi fac o fricţiune.
― Ba mă doare! Cum nu!
Revărsîndu-se, colonia gîlgîia; palma Olguţei se rotea repede, împrăştiind-o pe capul zimţat aspru de părul mărunt, în timp ce buzele suflau din răsputeri spre creştet.
― Îţi place, Herr Direktor?
― Straşnic! Parcă s-a mutat Polul Nord în capul meu! Numai ia-o mai încet, că acuşi capăt o migrenă.
― Nu-i nimica, Herr Direktor! Îţi mai fac o fricţiune. Azi îi o zi mare!
― Pe capul meu!
― Şi pe altele, Herr Direktor, adăugă Olguţa, frămîntînd amarnic.
Era o dărăpănare atît de străvezie, că parcă nu era în văzduhul toamnei ― şi o blîndeţă vastă în lumină... ca un trecut...
Dănuţ coborî treptele pridvorului cu mînile în buzunar şi umerii plecaţi. Zărind mingea de foot-ball uitată în ogradă, îşi aminti că se jucase cu Olguţa, că se rănise la genunchi mai adineaori ― şi i se păru că treptele pe care le coboară sînt altele decît acele pe care le suise, şi că ograda-i alta, şi că Dănuţ e altul...
Ca şi cum treptele suite atunci şi coborîte acum ar fi fost ale vremii, nu ale pridvorului casei părinteşti.
Închise ochii...
De multe ori, spre sfârşitul vacanţelor mai ales, Dănuţ visa că i s-a întîmplat o nenorocire. Şi-ntotdeauna, deschizînd ochii, nenorocirea se isprăvea. Şi Dănuţ era fericit, cu sufletul frăgezit de zîmbete desprinse din spaima somnului. Astfel nenorocirile din somn îl deprinseră să socoată nenorocirea ca un prag peste care treci ― deschizînd uşa cu o deschidere de pleoape ― pentru a intra în alba încăpere a luminii, cu oglinzi numai pentru zîmbete şi ferestre numai pentru soare...
...Deschise ochii. Mingea de foot-ball, aceeaşi; cerul, înalt şi întins; începea şcoala, se apropia plecarea; Dănuţ, mic şi singur...
Vra să zică l-au dat afară din casă... Nu-i venea să plîngă, nu. Oftă.
Cum ar fi vrut Dănuţ să se facă cerul mic-mic, şi jos-jos, aşa cum era cuvertura măsuţei pe care făcea uneori, iarna, doamna Deleanu pasienţe sau cetea o carte. Şi dedesubtul cerului micşorat şi coborît, aşa cum ar fi vrut Dănuţ, să fie un covor luminat de flăcările sobei şi o pisică somnoroasă...
Deasupra măsuţei mai era o lampă cu abat-jour. Subt măsuţă se vedeau picioarele mamei în pantofi subţiri, stînd locului, sau strîmbîndu-se pe-o coastă de nedumerire, sau bătînd tactul unei supărări, cu vîrfurile. Dănuţ, fireşte, şedea subt măsuţă. Olguţa se juca pe-afară, în omăt. Dar lui Dănuţ nu-i trebuia altă joacă. Acolo, lumea se micşora ca o căsuţă de păpuşă. Nimeni nu mai era pe lume, decît picioarele măsuţei, Dănuţ la mijloc, pantofii mamei şi pisica. Dănuţ ştia ce face mama fiindcă vedea ce fac pantofii. Ştia cînd zîmbeşte, cînd se încruntă, cîad se supără. Pisica de la o vreme torcea. Şi era o tăcere!... Căldura sobei ajungea acolo molatecă şi somnoroasă... Acolo începeau poveştile cu Statu-Palmă-Barbă-Cot, cu Prichindel... Acolo făurise Dănuţ o lume măruntă, cu oameni mici ca literile, cu animale de statura majusculelor şi căsuţe niciodată mai mari decît o carte de poveşti, să-ncapă-n ele numai basme. Dănuţ, numai, era uriaş, dar ce uriaş cumsecade!... Era bine acolo! Aceea era patria lui Dănuţ luminată de focul din sobă ca de un soare al co-voarelor pe care dorm copii şi visează pisici...
L-au izgonit.
Ce înalt era cerul! Ce mare pămîntul!
Porni încet spre livadă... Ce se întîmplase în turbinca lui Ivan? Ce vînt veştejise, scuturase şi alungase împăraţii, feţi-frumoşii şi poveştile? Turbinca lui Ivan era goală?
Dănuţ mergea singur. Nimeni nu-l mai însoţea. Oştile care întotdeauna veneau în urma lui Dănuţ sau îl aşteptau înainte ― pieriseră. Pustiu înainte, pustiu în urmă! Din casă-l izgoniseră, înainte-l aştepta şcoala...
Turbinca lui Ivan era goală şi era grea fiindcă în ea intrase durerea din viaţă în locul celei din basme, cu duioasa apăsare de moarte a toamnei pe păduri.
În drum spre livadă îl ajunse Ali, gudurîndu-se pe lîngă el.
Numai Ali îl iubea pe Dănuţ. Şi după ce va pleca Dănuţ, amîndoi vor rămînea singuri: Dănuţ la Bucureşti, Ali la Medeleni.
― Dănuţ!
Cu cozile fluturînd pe spate, Monica alerga după el.
― Dănuţ, stai puţin, Dănuţ!
Îl ajunse în livadă. Gîfîia.
― Dănuţ... Îmi pare-aşa de rău că pleci! se spovedi ea gata de plîns, luîndu-l de mînă şi privindu-l cu ochii măriţi.
― Ce v-am făcut eu? Ce mai vreţi cu mine? De ce nu-mi daţi pace?
Smulgîndu-şi mîna din mîna Monicăi porni înainte, înstrăinîndu-se de-ai lui în toamnă.
― Ce i-am făcut eu? murmură Monica acoperindu-şi obrajii cu mînile... Săracu Dănuţ!
Şi fiindcă numai Ali mergea după Dănuţ, deşi gonită, Monica porni după Ali.
Arome dulci şi amărui, mirodenii pipărate, miresme stinse, suflări umile, abia simţite, desluşite totuşi...
Soarele umed ― adierile vîntului de pe mirişti, şi grădini, şi arături ― fructele şi frunzele crengilor ― trunchiurile pomilor ― pămîntul ― frunzele şi fructele căzute ― şi firele de iarbă-ncovoiate miroseau de-a valma toate-toate.
Pluteau suflete printre pomi şi suflete se desprindeau din iarbă şi din vînt, şi căderea frunzelor dezmierda mîhniri fără de frunte şi sfîşieri fără de mîni.
Şi pretutindeni începea o plecare, şi nicăieri nu se vedea tristul cufăr al plecărilor, nici femeia care stă pe el înfrigurată, cu genunchii strînşi şi coatele împreunate, acoperindu-şi ochii: să nu mai vadă şi să nu mai plîngă.
Dar toamna?
Monica se tupilase după trunchiul unui măr domnesc. Deasupra ei, merele pline încovoiau crenguţele, împovărîndu-le, ca cerceii cu prea grele nestemate urechile micilor infante.
De-acolo, Monica ţinea tovărăşie lui Dănuţ, într-ascuns.
Ostenise. De aceea îngenunchease.
Dănuţ şedea pe banca de sub nuc, nemişcat. Monica-i vedea numai capul aplecat asupra mesei de stejar. Soarele-l bătea în plin, cîrlionţîndu-l cu aramă.
Pe masa de stejar cădeau frunze, lumini de soare şi nuci întunecate în cojile verzi. Se desfăcuse parcă un străvechi gromolnic, cu scoarţele de foi de nuc suflate cu lumini de soare. Şi capul unui pui de faun, aplecat, visa...
O lacrimă de-ar fi lucit în soare căzînd din ochii lui Dănuţ, Monica ar fi cutezat să iasă din ascunzătoare. Dar numai frunzele cădeau din crengile de nuc.
Sufletul lui Dănuţ se îndepărtase atît de mult de trupul lui Dănuţ, că murmurul buzelor lui era al unui copil care abia ştia să vorbească, şi numai zîmbetul era poate al lui Dănuţ dacă nu al soarelui de pe obraz.

Unu Ilă
Duduilă
Eşti caş
Toporaş
Pe la moara Murgului
Trece fata turcului
C-un cojoc
De motoc
C-o pestelcă
Strecătoare
Una mara
Două para
Triaria
Compania...

Fără înţeles, versurile căpătau odinioară farmecul naiv al buzelor care mai degrabă ştiau să rîdă decît să vorbească. Pe-atunci, Dănuţ avea vreo trei ani. Purta rochiţă ca şi Olguţa, şi cînd îi era somn anunţa: "Vau naniţi". Şi o bucovineancă, dădaca lui, poate în dorul satului de peste graniţă, îl învăţase încetul cu încetul versurile copilăriei ei. Dănuţ le recita din braţele doamnei Deleanu şi, după ce isprăvea, căpăta bomboane şi sărutări. Cînd se culca, le recita în şoaptă, pentru el, pînă ce-adormea.

Unu Ili
Duduili...

― Nani, Dănuţ! răsuna ca prin vis glasul doamnei Deleanu din patul slab luminat de lampa cu abat-jour verde. Şi Dănuţ şoptea mai încet:
Eşti cas
Topoas...

― Sst!

Pe la moaa Mugului
Tece fata tucului...

― ...? Ţţ-ţţ!
Şi Dănuţ zîmbea fiindcă numai gîndul lui mai auzrea că fata turcului avea:

Un cozoc.
Di motoc...

Şi adormea zîmbind.

...Cădeau frunzele nucului cîte una şi mai multe laolaltă pe masa de stejar.
Şi pomii astă primăvară erau înfloriţi, şi-acum nu mai aveau flori, şi cădeau frunze galbene din ei, foşnind uscat. Poate de asta versurile cantilenei care lăsa zîmbetul somnului pe buzele lui Dănuţ ― pe cînd avea trei ani ― acum fără de înţeles, şi-atît de trist i se desprindeau de pe buze, rupte din trecut:

Unu Ilă
Duduilă
Eşti caş
Toporaş...

Se ridică-n livadă ― pe măsură ce se lungeau umbrele ― răcoarea umedă. Monica îşi acoperise pieptul cu mînile: tremura.
Şi Dănuţ era îmbrăcat subţire! Dacă răcea? Se ridică în picioare, frecîndu-şi genunchii îndureraţi, începu să se îndepărteze de-a-ndaratelea, ascunzîndu-se pe după trunchiuri. Se opri, uitîndu-se: Dănuţ nu se mişca. O luă la fugă din răsputeri ca să aducă mai degrabă pelerina lui Dănuţ.
...Cînd eşti trist de tot, îţi vine să dormi. Îţi vine să-ţi culci capul pe genunchii altcuiva care te iubeşte, sau, dacă eşti singur şi n-ai pe nimeni, să ţi-l culci pe palmele tale... Da. Îţi vine să dormi cînd eşti trist. Şi să uiţi... Dar cînd te deştepţi? Iar eşti trist şi nu mai poţi s-adormi din nou!...
Dănuţ oftă.
...De ce cădeau frunzele?... Fiindcă venise toamna... Frunzele erau moarte?... Nu. Frunzele cădeau şi mureau jos pe pămînt fiindcă venise toamna... Toamna...
Frunzele cădeau sau vroiau să cadă?... Dacă venise toamna!... Ce să mai facă ele pe crengi!...
Cînd vine toamna, pasările pleacă şi frunzele cad...
Dacă Dănuţ ar fi fost o frunză pe creanga nucului, şi-ar fi venit toamna ― ce-ar fi făcut?... Toate frunzele din jurul lui ar fi căzut, şi el ar fi rămas din ce în ce mai singur ― aşa cum era acum... Da. Şi el s-ar fi aruncat de pe creangă... şi l-ar fi luat vîntul, şi l-ar fi amestecat cu celelalte frunze, şi cine ştie unde l-ar fi azvîrlit... şi nimeni-nimeni n-ar mai fi ştiut de el...
...Cînd eşti trist de tot îţi vine să dormi şi să uiţi...
Un gînd ciudat se apropia de Dănuţ, de dinafară parcă, aşa de ciudat că ochii lui Dănuţ se deschiseră mari şi orbi, ca în întuneric, cînd se apropie spaima care-ţi apucă inima şi ţi-o gîtuie...
În fundul livezii era o rîpă înaltă ― tot atît de înaltă pentru Dănuţ cît era pentru o frunză creanga de pe care se zvîrlea în jos. ...Frunzele plutesc, alunecă şi se aşază lin... Nucile cad şi se sfarmă!... Nucile n-au sînge. Dac-ar avea, le-ar curge sîngele pe coajă... ca unui om.... ca unui om cu capul sfărmat... ca unui biet om trist...
"Dănuţ! Dănuţ! Unde eşti, Dănuţ? Unde-i Dănuţ?"...
Şi l-ar fi găsit boarul jos, lîngă rîpă, cu capul sfărmat, cu şiroaie de sînge pe obraz...
Mort Dănuţ?... El, Dănuţ, mort?...
― Eu?
"Nu se poate!" murmură un gînd îndepărtat şi învăluitor ca orizontul răsăritului.
...Toţi sînt în doliu. Merg în urma sicriului lui Dănuţ. Plîng... Şi lui Dănuţ îi vine să plîngă fiindcă şi el merge în urma sicriului.
― Mort?
Singur în sicriu? Singur în groapă? În pămînt negru?... Şi noaptea cu strigoii? Singur!
"Nu. Mai bine la şcoală."
...Toamna mor nucile sfărmate şi frunzele căzute. Dănuţ pleacă la şcoală.
Monica răsări îndărătul băncii ca o icoană luminată de candelile apusului. Fără să spuie o vorbă, aşeză pelerina pe umerii lui Dănuţ... şi fără să vrea, fără să ştie de ce, braţele ei subţiri îi încolăciră grumajii, şi buzele închise îi sărutară buclele...
Văzînd că braţele nu sînt ale mamei lui, Dănuţ sări în picioare scuturîndu-şi buclele.
― Cine ţi-a dat voie să mă săruţi?
― De ce mi-ai adus pelerina?
― Ca să nu răceşti, Dănuţ, îngînă Monica, înghiţind.
― Mai bine-aş răci. Ce te-amesteci?
― Dacă mi-i milă de tine!
― Cine ţi-a dat voie să-ţi fie milă? N-am nevoie!
Aaa! Nu se isprăvise vacanţa! Are să le-arate el! întîlnind cozile Monicăi, apucă şi trase. Capul Monicăi zvîcni îndărăt, docil. O amintire trecu pe dinaintea ochilor lui Dănuţ: la începutul vacanţei, pe vremea caiselor, în livadă, o trăsese pe Monica de cozi... Şi parcă se temuse de Monica... şi-i păruse rău. Ce repede trecuse vacanţa! Începea şcoala! Pleca. Era frig, toamnă!
― Te-ai supărat, Monica? o întrebă el dulce, lăsînd să-i cadă cozile din mîni.
― ...?
Nu-i vedea faţa: numai cozile blînde şi grele.
― Îmi pare rău, Monica. Pardon... Nu ţi-e frig?
Capul Monicăi făcu semn că nu.
― Da vrei să fugim împreună?
Capul Monicăi făcu semn că da.
― Tu eşti căluţ şi eu te mîn: da?
― Da.
― Hii, căluţ! răsună puternică şi ascuţită vocea lui Dănuţ.
Tot nu se isprăvise vacanţa!
Trezit din somn, Ali ţîşni săgeată. Cu cozile de aur în mîni, Dănuţ fugea subt foile de aur. Şi-n
faţa lui fugea Monica, zveltă, cu faţa plînsă şi bitoare. Şi pretutindeni printre ei, Toamna.
Nori lungi şi subţiri se aşternuseră din înaltul cerului siniliu pînă în zarea apusului, ca nenumărate trepte de marmură ale palatelor din basme.
În gloria luminilor ― ca-n ţara unor torţi înălţate de braţele curtenilor ― un punct negru tresări şi pieri. O rîndunică poate. Şi soarele apuse dincolo de lume, ducînd cu el condurul delicat pierdut de vară pe cea din urmă treaptă a palatului ceresc, şi melancolia prinţilor îndrăgostiţi de o cenuşăreasă.
Monica tresări prin somn, îngăimînd cuvinte nedesluşite.
Dormea pe-o coastă, dezvelită, cu picioarele îndoite de la genunchi, c-un pumn adus lîngă frunte, celălalt repezit de-a lungul coapsei, albă în goliciunea copilărească şi cea lunară, ca statueta fugii răsturnată.
― Hii, căluţ!
...Aleargă prin livadă, fără să-l poată vedea pe cel care-o mînă de la spate trăgînd-o de cozi...
Se smunci atît de tare, încît visul, ca un lung păr despletit, îl flutura pe dinaintea ochilor... Se acoperi cu pledul pe picioare, ridicîndu-se.
― Hii, căluţ! murmură ceresc glasul din vis.
Un zîmbet fericit îi răsturnă capul pe spate... Şi ce cuminte era Dănuţ! Ce surîs blînd avea!... Şi ce ochi dulci, verzui şi aurii! Şi buclele lui cu miros de castane coapte! Şi ce repede-i trecea supărarea!...
― Hii, căluţ!
Rîzînd cu ochii închişi, Monica-şi răsturnă capul pe pernă aşteptînd somnul... şi visul care avea să unească din nou cozile ei cu mînile lui Dănuţ.
Cu foşnetele toamnei şi ţîrîitul greierilor, balul alb al lunii ondula pe la fereşti.
Prin întuneric, domnul Deleanu răsuci o ţigară şi o aprinse aplecîndu-se pe marginea patului.
― Nici tu nu dormi?
― Fumez, Alice.
― Cîte ceasuri?
Flacăra unui chibrit clipi, răscolind umbrele.
― Cam tîrziu... Unu.
Doamna Deleanu se coborî din pat, îşi aruncă pe umeri chimonoul... Intră în vîrfuri în odaia lui Dănuţ, apăsînd şi ridicînd clampa, mut. Dănuţ dormea cu buzele întredeschise. Se dezvelise. Cămeşa albă se îngrămădise înfoiată deasupra genunchilor, descoperind picioarele lungi cu genunchii zgîriaţi, pulpele lin rotunjite, gleznele subţiri.
În palma desfăcută îi juca o lumină de lună. Lumini de lună îi tremurau prin păr şi pe obraji.
Ca un copil de casă adormit la picioarele unei albe castelane al cărei evantai de pene albe îi lumina somnul.
Doamna Deleanu îl înveli, îi alintă cu vîrful degetelor buclele rotunde şi ieşi încet.
― Ce face?
― Doarme.
― Bine-i să fii copil! dădu din cap domnul Deleanu turtindu-şi ţigara în scrumelniţă.
― Bieţii copii! îngînă pentru ea mama lui Dănuţ. 
Cu mişcări nesigure şi albe cădeau petalele unui trandafir de pe măsuţa de noapte: cum se dezvelesc copiii mici prin somn, cînd visează...

II

ROBINSON CRUSOE

Ploua...
Cea din urmă căruţă a şatrei de ţigani se oprise în drum, ceva mai încolo de poarta ogrăzii boiereşti. Caii firavi muriseră parcă în picioare, cu capetele grele, şi mîţa unghiulară, legată cu o frînghiuţă îndărătul căruţei, mieuna slab.
Subt coviltirul de culoarea norilor zdrenţele galbene şi roşii ale ţigăncilor şi sclipirea focoasă a salbelor abia se desluşeau prin întunericul înceţoşat de fumul lulelelor, înstelat cînd şi cînd de luceferi rubinii.
Un glas femeiesc momea încetişor, cînta poate, adormind un copil sau o durere.
Anica, zgribulită în burniţă, îşi odihnea sufletul şi mîna desfăcută în palma castanie a ghicitoarei. Cînd rare, cînd repezi şi bolmojite, vorbele sorocului aduceau nădejde sau înfricoşare. Anica privea cu spaimă degetul vrăjit căutîndu-i în palmă cărările vieţii, potecile norocului şi dumbrăvile dragostei.
Ploaia se înteţea răscolită de vînt. De subt coviltir un glas aspru bodogăni răstit.
Ghicitoarea îşi luă banii şi porni spre căruţă. Anica intră în ogradă cu capul plecat în jos. Trecînd pe subt stejarul de la poartă, zări urma slabă a unui pneu de automobil. Privirile-i alunecară spre zarea afumată... Oftă. Toate drumurile erau şterse de cenuşiul des. Se scutură înfrigurată şi alergă spre casă. Cînii strînşi pe subt streşini abia o priviră.
În priveliştea moartă, căruţa cu ţigani se îndepărta ducînd subt coviltir cele din urmă focuri şi culori ale toamnei, lăsînd în urma ei văzduhul sur, ca o bolnavă lumină de lună...
Nu s-auzea nici un lătrat. Ploaia vorbea singură ca o cerşetoare nebună.
Prin ferestruicele de mansardă ale podului ― zăbrelite de ploaie pe dinafară, zbîrcite de păianjeni pe dinăuntru ― lumina intră ca un val de dantelă de mult aruncată acolo printre celelalte vechituri. Şi cîte nu erau! Pe măsură ce porniseră bătrînii din casă luînd drumul cimitirului, podul se umpluse cu tot ce le îndestulase mai curînd tabieturile şi ciudăţeniile lor, cît şi ale vremii lor, decît trebuinţele.
Odaia Fiţei Elencu fusese surghiunită în pod, în întregime, ca osemintele unui ciumat. Încăpătoarele fotolii şi canapele, cu picioare arcuite şi primitoare speteze, căptuşite cu mătasă albastră ― înadins adusă din Franţa ― cărunţiseră de cînd tăcerea moţăia în ele. Taburetele, ca nişte broaşte ţestoase cu albastră carapace, înţepeniseră subt apăsarea vremii. Şi toate cărţile, bucoavnele, gromolnicele şi ceasloavele răsfoite de uscatul deget al Fiţei şi colindate de ochii ei verzi zăceau în lăzi sau grămădite pe jos.
Într-un ungher, stranii instrumente de muzică ― născociri ale unui strămoş meloman şi şui ― aşteptau pe strănepotul în care avea poate să învie sufletul străbunului să le dezlege melodiile amuţite. Vioare de lemn blond cu gîtul curb; vioare brune ca zahărul ars, cu gît şerpuitor de lebede; viole cu pîntecele bombat ca al voluptăţii; cobze, mandoline şi ghitare, care de care mai sucite, mai întortocheate. Şi toate înecate în tăcere!
Teancuri de portrete cu rame negre, castanii sau aurii, ovale sau pătrate, de lemn sau catifea, mari şi mici ― desprinse treptat de pe zidurile odăilor de jos ― se rezemau laolaltă pe umărul aceleiaşi uitări; şi chipurile lor păreau icoane ale colbului şi ale păianjenilor, nu ale unor feţe omeneşti.
Mirosea a lemnărie încinsă de căldură, a putregai uscat şi a colb de arhivă.
Aşa că aroma de proaspete piersici, în pod, era îngrozitor de veselă...
"...Mîncam ca un rege în faţa curţii. Nu avea voie să-mi vorbească decît papagalul, ca un favorit. Cînele meu care îmbâtrînise şedea totdeauna la dreapta mea; cele două pisici, la fiecare capăt al mesei, aşteptînd să le arunc cîte o bucăţică de carne..."
Ajungînd la acest pasaj, Dănuţ întoarse cartea pe dos, aşezînd-o pe podea, luă o persică fardată şi muşcă din ea zgomotos.
Cel mai fericit om din lume era Robinson Crusoe, aşa cum îl arăta lucioasa cromolitografie de pe copertă.
Între coliba ― mai mult peşteră ― şi palmierul de trunchiul căruia atîrna o nucă de cocos, se vedea marea, dincolo de gărduţ, inofensivă şi drăguţă ca o grădiniţă de albăstrele.
La intrarea colibei, în gaura neagră-verzuie, un păianjen alegoric îşi ţesuse o pînză neglijent poligonală. Din colibă pornea iarba tînără cu reflexe verzi de acuarelă udă.
Trebuie să fi fost tare cald cînd se fotografiase Robinson, fiindcă deasupra căciulei ţuguiete ― care-i acoperea şi urechile şi ceafa, ca o glugă ― radia o umbrelă făcută din frunze de palmier cu marginele roze de soare subt cerul albastru prin care literile titlului defilau roşii: Robinson Crusoe.. Da aşa-i plăcea lui Robinson: să umble gros îmbrăcat pe orice vreme! Sarica de blană bărboasă era croită pe talie. Robinson avea o faţă foarte simpatică ― aducea cu Moş Crăciun, numai că barba şi musteţile-i erau castanii. Musteţile spiritual răsucite; obrajii rumeori; barba frumos retezată. De subt căciulă îi năvăleau cîrlionţii pînă deasupra sprîncenelor, ca un breton drotat.
În mîna stîngă, ridicată deasupra genunchiului stîng, ţinea papagalul. Adică papagalul susţinea mîna, fiindcă toate degetele ― corect alineate ― se rezemau pe spinarea verde, ca pe găurile unui fluier; iar cele patru degete de păpuşă ale mînii drepte pluteau pe spinarea căpriţei care întindea botul spre papagal, ca şi cum ar fi vrut să-l sărute sau să-l pască.
Robinson era aşezat pe... ― nu se vede pe ce! Şedea cum stau fachirii, pe aer. La picioarele lui ― depărtate unul de altul şi în vîrfuri, ca ale cuiva care saltă un copil pe genunchi ― se încrucişa o lopată cu altă unealtă decapitată de chenarul coperţii. Pisicile dormeau, pesemne, în colibă sau pe acoperişul ei. Cînele fugise de pe copertă şi sforăia în pod la picioarele lui Dănuţ. Se numea Ali. Tot în pod, veghea şi un papagal ― aidoma cu cel de pe copertă ― numai că era împăiat.
Insula lui Robinson, cu vesela sihăstrie a cromolitografiilor, se mutase în podul cu vechituri. Dănuţ era Robinson Crusoe în insula lui Robinson Crusoe. Şi era foarte bine !
Barba lui Robinson de pe coperta cărţii era umedă şi plină de picuri aromaţi... fiindcă în podul cu vechituri al Medelenilor, Robinson Crusoe mînca piersici, în tovărăşia unui cîne adormit şi a unui papagal împăiat.
Hîrtiile şi cărţile celor două birouri ― de la Iaşi şi de la moşie ― ale domnului Deleanu, aveau flux şi reflux, datorite pe rînd magnetismului ordonat al doamnei Deleanu şi izbucnirilor tumultoase ale domnului Deleanu.
În epocile fluxului, biroul era o odaie ca oricare alta, înzestrată cu masivă mobilă de birou bărbătesc, ţinută în cea mai amănunţită ordine şi curăţenie, în acele epoci domnul Deleanu ori nu era acasă, ori nu lucra.
În epocile refluxului, din dulapuri, de pe dulapuri, din saltare, de pe etajere, din buzunarele tuturor hainelor, pardesiurilor, halatelor, pijamalelor şi paltoanelor năvăleau tomuri multicolore şi proteiforme, dosare, reviste, ziare, caiete, carnete, coli, scrisori, telegrame, recipise, fiţuici, cutii cu tutun cu ţigări, cutii de chibrituri... peste tot. În acele epoci doamna Deleanu nu intra în birou. Domnul Deleanu lucra ca Neptun în viitoarea valurilor.
O telegramă sosită, de dimineaţă, de la Iaşi, dezlănţuise refluxul.

"Arestat bancrută frauduloasă. Confirmat mandat. Rog lucraţi memoriu cameră acuzare. Interveniţi urgent. Soţie soseşte bani, informaţii. Nu mă lăsaţi.
Respect.
Blumm"

Arţăgoasă, peniţa alerga de-a latul colii de hîrtie. Madam Blumm, vehement izgonită din birou, aştepta în salon, cu umbrela şi sacoşa în mînă, cu pălăria în cap, trăgînd cu urechea şi oftînd pe nas de durere şi gutunar.
Domnul Deleanu aprinse mînios o ţigară, aruncă o privire piezişă pe motivarea stereotipă a mandatului de arestare... şi oratoria întemniţată în peniţă izbucni:
"E revoltătoare"...
Şterse... Zîmbi, închipuindu-şi spasmul clopoţelului justiţiei statuare şi irascibile ca toate femeile care fac puţină mişcare.
"...E ciudată şi jignitoare uşurinţa cu care se răpeşte libertatea unui om într-o societate civilizată care ştie să respecte averea şi nu ştie să respecte omul. O arestare preventivă, în definitiv, e un sechestru asigurător asupra persoanei.,."
Cînd lucra, nimeni nu intra în biroul domnului Deleanu, afară de Olguţa, fireşte.
― Îţi aduc cafeaua, papa... O vărs sau n-o vărs? întrebă ea, apropiindu-se cumpănitoare cu ceaşca în mînă.
― Ce verşi e pentru tine!
― Ei! Papa! Vrei să nu vărs de loc?
― De ce?
― Ai să crezi că fac dinadins.
Domnul Deleanu sorbi din ceaşcă; Olguţa din farfurioară.
― Tare-i frig şi urît, papa! Îţi vine să fii bolnav!
― Mi se pare că n-ai ce face, Olguţa?
Olguţa îl privi pe sub sprîncene, stăpînindu-şi un căscat din senin venit ca un strănut.
― Am! oftă ea. Mă plimb prin casă... da mi-i ciudă că nu-i frumos!
― Ce să facem noi oare? se întrebă domnul Deleanu c-un ochi la Olguţa şi altul la memoriu.
― Lasă papa. Te deranjez. Văd eu că ai de lucrat.
― Cînd ai să fii tu mare, Olguţa?
― De ce, papa?
― Să lucrăm noi doi împreună.
― Ce bine-ar fi, papa! am rîde tot timpul şi-am bea la cafele!
― Da... Ne-am face de cap!
― Da am face şi treabă, adăugă Olguţa ridicînd sprîncenele.
― Mai încape vorbă?!
― Tu mi-ai dicta, papa, şi eu aş scrie... şi după ce-aş obosi, eu ţi-aş dicta şi tu ai scrie..: Şi n-ai mai avea nevoie de secretar!
― Pe tine te-aş pune să primeşti clienţii.
― Clientele, papa. Le-aş arăta eu!
― Ai dreptate! Clientele-s teribile! Ar trebui să plătească dublu.
― Papa, femeia ceea din salon divorţează?
― De unde şi pînă unde?
― Oftează, papa! Nu pot s-o sufăr: a vrut să mă sărute!
― I-auzi!
― Da, papa! Da ce-s eu?... Ce au, papa, cucoanele că sărută tot timpul?
― Asta-i ocupaţia lor!
― Eu n-am să sărut niciodată!
― Nici pe tata?
― Ba pe tine da. Asta-i altceva.
― Bine ne mai împăcăm noi doi, Olguţa!
― Păcat că nu eşti tu mic, papa. Ne-am fi jucat împreună! Eu aş fi vrut să fim fraţi.
― Sîntem prieteni.
― Da eu nu te las să lucrezi, papa. Mă duc.
― Unde?
― În salon.
― Cu madam Blumm?
― Lasă, papa!... Tu lucrezi şi ea oftează! Am să fac atîtea game la pian, că are să plîngă!
― Bravo, Olguţa! Şi după asta o dăm afară şi-o expediem la gară.
― Da, papa! O dăm afară.
― Şi facem amîndoi ordine în birou!
Olguţa zîmbi. Ştia ea ce înseamnă să facă ordine!
― Halal tată ai tu, Olguţa!
― Papa, tu nu trebuia să te faci tată... Da-i foarte bine aşa cum eşti!
― Pe placul tău?
― Da, papa... Parcă te-aş fi căpătat cadou de la moş Gheorghe!
Sofrageria era năpădită de funigei coloraţi, ca toate croitoriile: într-aceasta se lucra la zestrea şcolară a lui Dănuţ. Cu mînii intermitente dar mereu împrospătate, maşina de cusut îşi învălmăşea zornăitul metalic într-un galopant crescendo, brusc amuţea, şi iar începea, ca o soţie care-şi ceartă soţul în rate pasionate.
Limbuţia etnică şi profesională a cusutoresei adusă de la Iaşi negăsind nici un ecou, se convertise în muţenie posacă, dezminţită de dansul picioarelor de pedale şi de jargonul roş al părului.
Doamna Deleanu, ermetic albă în şorţ de soră de caritate, cu metrul de muşama încolăcit pe după gît şi foarfecele în mînă croia pe masa întinsă.
Monica, aşezată de profil lîngă fereastră, pe un scaun cu două pernuţe, cu spatele puţin adus, broda iniţiale pe batiste. D.D. ― adică: Dan Deleanu. Aşa avea să-l strige la şcoală, la catalog.
Monica broda pe întîiul D puţin mai mic decît pe-al doilea, imperceptibil mai mic, fiindcă nici mînile Monicăi nu puteau să-i spuie lui Dănuţ altfel decît: Dănuţ.
Dac-ar fi ştiut cineva!... D.D., adică: Dănuţ Deleanu... Acul şovăi în mînile Monicăi. Adevărul, ca un parfum de garoafe, năvălea aprins pe obrajii aplecaţi asupra sufletului... D.D., adică... "dragă Dănuţ"...
Cele două iniţiale erau întîia scrisoare de dragoste a Monicăi.
― Monica, n-ai văzut tiparul?
Monica tresări, scăpînd batista pe genunchi. În locul ei răspunse c-un surîs afabil, plin de pistrui, madmazel Clara, care ştia orice, chiar şi locul tiparului.
"Cine ţi-a dat voie să mă săruţi?" se supărase Dănuţ cînd îl sărutase în livadă.
"Cine ţi-a dat voie să-ţi fiu drag?" s-ar fi supărat Dănuţ dacă ar fi ştiut.
"Dragă Dănuţ..."
Da. Cine i-a dat voie să-i fie drag?
Şi zîmbi... Cine ştie! Poate că Dănuţ i-ar fi dat voie să-i fie drag...
― Cucuţî!
― Doo, replică pianul profund.
Madam Blumm dădu din cap.
Cu degetul cel mic al mînei stîngi şi cu cel gros al mînei drepte, Olguţa bătuse înverşunat un dublu do, în extrema stîngă a clavirului, punînd şi pedala. Un bubuit bas de furtună în munţi zbîrnîi prin salon, lovindu-se de geamuri şi oglinzi.
Olguţa vroia să facă douche écossaise timpanului clientei. De aceea, gama începu să alerge într-un tempo zglobiu subţiindu-şi sunetele, pînă cînd, cu ajutorul pedalei din nou puse, se prefăcu într-un viscol de vibraţii urzicătoare, într-un ţiuit străpezitor de chinină în urechi, din care se prăvăliră îndărăt, spre cruntele sonorităţi din stînga, stridenţele din dreapta...
Vaierul creştea... Se dărîmau sunetele, îmbrîncite de pedala cu deşănţată brutalitate a unui rix într-o tavernă de apaşi.
Olguţa lăsă pedala. Gama sireapă amuţi... Acalmia se lăsă ca un parfum de tei... Şi domol, cu o blîndeţă iezuită, procesiunile de călugăriţe ale gamei normale se strecurară prin salon.
Olguţa trăgea cu urechea şi coada ochiului.
Însă timpanul auditoarei era deprins mai demult şi cu notele enervante, drept răspuns la casnice întrebări, şi cu tumultul muzicii pentru care ai plătit bani şi-ţi dă ameţeli de cap... dar şi invidia celorlalţi comercianţi. Madam Blumm avea o fată absolventă a clasei de pian de la Conservatorul din Iaşi. Domnişoara Raşela cetea Fleurs du mal şi cînta la pian operele lui Wagner.
Nici nu i-ar fi trecut prin minte Olguţei că auditoarea devenise admiratoare. Madam Blumm aproba, minunîndu-se de lipsa notelor. Pentru ea, Olguţa cînta pe dinafară. Aşa da! La fel cu Raşela, numai că notele Raşelei multe parale mai costau! Cucuţî sămăna lui conu Iorgî. Şi el bine mai vorbea şi tot pe dinafară! La el era scăparea...
― Ooff!
Braţele Olguţei osteniseră. Încetul cu încetul începu să scurteze cîmpul gamelor, făcîndu-le egal şi monoton ca un exerciţiu de dimineaţă, după somn.
În salon era frig. Ploaia întuneca geamurile. Lumina intra alburie ca o pîclă...
― Cum?
Nu-şi crezu urechilor. Întoarse capul, privind peste umăr. Madam Blumm adormise, fără să-şi fi lepădat sacoşa şi umbrela. Adormise orchestral: sorbea aerul suspinînd, ca o supă fierbinte, horăia, ofta şi şuiera pe nas şi pe gură.
Olguţa întoarse capul cu scîrbă... Era rău dispusă... şi nu mai avea pe cine să se supere. Monica era prietena ei. Buftea... Dănuţ pleca... Pe lîngă asta, de două zile, o dată cu ploaia intrase în sufletul Olguţei o nelinişte pe care ar fi vrut s-o bată şi n-avea cum. Nişte vorbe, din întîmplare auzite:
― Ce să fie cu moş Gheorghe? Că tare s-o mai sfrijit! întrebase vatavul unei moşii învecinate.
― Ia, ce să fie! Îl ajunge şi pe el ceasul morţii... că-i vremea! oftase Ion, succesorul lui moş Gheorghe la grajd.
― Nu ţi-i ruşine să spui minciuni? sărise Olguţa, bătînd din picior.
Ş-atît.
De-atunci, de cîte ori rămînea singură se temea de minciunile lui Ion. Şi-i era ciudă pe ea, pe teama ei, ca şi cum astfel şi ea ar fi crezut că-s adevărate minciunile lui Ion, îndemnîndu-le oarecum să se adeverească.
Începu să cînte concertul de Mozart în la major, pentru piano şi orchestră ― de astă dată cu note. Ca şi în viaţă, în muzică Olguţa avea simpatii şi antipatii violente. Concertul de Mozart era prietenul ei.
― Ce mai studiezi tu, Olguţa? o întreba doamna Deleanu în timpul vacanţei cînd o vedea cam rar prin salon.
― Am să studiez concertul meu, răspundea Olguţa expropriindu-l pe Mozart şi viitorul.
Concertul ei suna a melancolie. Închise caietul... Madam Blumm horăia lugubru... Toţi lucrau în casă. Afară ploua. Olguţa îşi lăsă fruntea pe claviatură. Clapele, adîncite brusc, scînciră. Cu mînie şi revoltă, piciorul Olguţei lovi în pedala a doua a surdinei.
...Trecuseră ani mulţi prin file şi prin pod, de la masa lui Robinson în tovărăşia papagalului, cînelui şi a pisicilor.
Odinioară rîdeau cărnoase piersici; acum nu mai erau decît sîmburii, ca inimi mici de lemn. Ali îmbătrînise, dormind ― poate murise. Papagalul cu pene veştede şi prăfuite amuţise, împăiat cu trecut. Ninsoarea colbului şi a aţelor de păianjen, aşternuse peste toate cele, cenuşii troiene, vechi tăceri. Iar pe la geamuri ― ploaia, ploaia, şi iar ploaia sură, în văzduhul toamnei şi-n clepsidrele vremii.
Nici Dănuţ nu fusese cruţat de lunga trecere de ani. Pe chipul lui, altfel decît în sarbăda tălmăcire, se vedea că Robinson îşi părăseşte insula, că se desparte pentru totdeauna de-o poveste îndelung trăită.
"Spunînd adio insulei, luai cu mine căciula şi umbrela"...
Dănuţ oftă ― şi începu din nou lectura, cu cinci rînduri mai sus, cum un îndrăgostit aşteaptă trenul nu pe peron ci în sala de aşteptare, fiindcă-i ceva mai aproape de casa iubitei şi ceva mai departe de ultimul prag al despărţirii.
..."Puţin după aceasta"...
Ochii ceteau din răsputeri "puţin după aceasta", dar violele şi dulcile violoncele ale melancoliei, plîngeau cu aceeaşi lungă aplecare de arcuş "spunînd adio insulei"...
..."Puţin după aceasta barca cu proviziile promise fu trimisă în insulă. După rugăciunea mea, comandantul puse într-însa şi lăzile cu hainele marinarilor, pe care aceştia le primiră foarte bucuroşi"...
Şi iarăşi:
"Spunînd adio insulei"...
Împainjeniţi de lacrămi, ochii lui Dănuţ îşi luară un lung adio de la cromolitografia de pe coperta pătată de lacrimile bucuriei. Plîngea şi Robinson, zîmbind ce-i drept. Lacrimile erau ale lui Dănuţ, nu ale textului. Pe-atunci ― pe cînd zîmbise pe copertă ― nu ştia c-are să plece. Preocupat de căciulă şi umbrelă, tălmăcitorul uitase lacrimile.
Urgent şi implacabil, textul pleca subt ochii lui Dănuţ.
"Spunînd adio insulei, luai cu mine căciula, umbrela şi papagalul, neuitînd nici banii despre care am vorbit şi care stătuseră ascunşi atîta vreme încît ruginiseră"...
..."În insulă", adăugă, fericindu-i, gîndul lui Dănuţ.
Mai erau şapte rînduri pînă la sfîrşit.
..."Astfel îmi părăsii insula, la 19 decembrie 1686, după o şedere de 28 de ani, două luni şi nouăsprezece zile, salvat din viaţa aceasta tristă în aceeaşi zi a lunci în care scăpaseră din sclavia maurilor din Sale."
Şi nici n-a mai privit insula, de pe vapor, pînă ce n-a mai văzut-o? Şi nici n-a fluturat batista?
Dănuţ privi din nou cromolitografia de pe copertă: Cum? Tristă viaţa din insulă? Atunci de ce rîdea Robinson?... Şi de ce rîdea parcă şi insula în jurul lui, într-aceeaşi culoare ca şi obrazul lui Robinson?
Începu iarăşi:
"Astfel îmi părăsii insula"...
Îşi aşezase cartea pe genunchi. Cetea şi plîngea ştergîndu-şi ochii cu mînile.
"Călătoria mea fu norocoasă. Sosii în Englitera la 11 iunie al anului 1687, după ce lipsisem din patria mea treizeci şi cinci de ani."
― Treizeci şi cinci de ani, murmurară încă odată buzele lui Dănuţ în tăcerea podului.
Şi nu luase nimic din insulă! O pietricică măcar! Un pumn de nisip! O floare sau o frunză!... Nimic, nimic!
Dănuţ închise cartea, îşi plecă obrajii uzi deasupra coperţii şi sărută adînc şi lung întristarea colorată a fericirii.
Sufletul lui Dănuţ era o insulă din care plecase Robinson Crusoe, luîndu-şi numai căciula, umbrela şi papagalul.
...Clasa întăia... a doua... a treia... a patra... a cincea... a şasea... a şaptea... a opta; şi alte clase încă...
Şi Dănuţ singur în faţa oceanului de bănci şcolare...
În pod era numai ce-a fost odată. În pod era insula lui Robinson Crusoe. Dincolo de pod începeau băncile şcolii...
"Spunînd adio insulei", Dănuţ îşi rîndui cartea în lădiţa jucăriilor stricate şi-a poveştilor cetite, îl strigă pe Ali şi ieşi din pod... Dar turbinca lui Ivan, deznădăjduit de larg deschisă, înghiţi şi pod, şi insulă, şi clipă, cu aţe de păianjen, lacrimi, colb, parfum de piersici, zîmbitoare poze...
De asta, pesemne, umerii lui Dănuţ erau plecaţi.
Se cobora pe scări, trecînd din podul cu vechituri în plină toamnă.
În grabă, negăsindu-şi galoşii, Olguţa-i luase pe-ai lui Dănuţ. Îi erau prea mari. Trebuia să meargă tîrîş prin mîzga lunecoasă.
Cînd te alungă o spaimă din urmă şi nu poţi fugi, drumul îţi înnăduşă pieptul şi-ţi loveşte inima, ca un coşmar.
Cu trupul înfăşurat în pelerina de cauciuc şi capul gol acoperit de glugă, Olguţa înainta greu. Îndesa cu toată puterea degetelor în botul galoşilor ca să nu-i piardă... se afunda în glod... şi ca să treacă mai departe îşi încorda pulpele smuncindu-se pieziş.
Parcă mîna o minge de fier cu paşi de piatră în fundul unei mări împăienjenită de meduze.
Îngenuncheat în faţa icoanelor, moş Gheorghe se închina.
În jurul unui om bătrîn care se închină, tăcerea e ca răsunătul unui cor îndepărtat.
Plutea parfumul religios al busuiocului. Luminiţa din păhărelul roş al candelii, rumenea chipurile întunecate ale icoanelor, ca o presimţire de auroră trunchiurile codrilor adînci.
În răstimpuri, moş Gheorghe îşi desfăcea mînile din împreunarea rugăciunii, acoperindu-şi pieptul scurmat de tuşă.
Dumnezeu îi împlinise statornic rugăciunile: avea să i le-mplinească şi de-acum înainte.
Era drept să tuşească: fiindcă era bătrîn.
Era drept să se-nnăduşe şi să-l înjunghie prin piept: fiindcă era bătrîn.
Era drept să sufere cît mai avea de trăit şi să moară cît mai curînd: fiindcă era bătrîn.
Tot ce era, drept era să fie. Nici nu cîrtea, nici nu se căina, nici nu ofta. Moş Gheorghe nu vroia ca tocmai acum, în pragul ceresc al morţii, un blestem ― cugetat sau şoptit ― să întoarcă de la el faţa milostivă a Domnului şi urechea lui îngăduitoare. Moş Gheorghe cerea îndurare pentru greşelile altora: boierii lui de-acum nu se împărtăşeau niciodată, şi rar călcau prin biserica ctitorită de străbunii lor. Încolo, erau buni la inimă, milostivi şi drepţi, dar uitaseră de casa Domnului şi de frica Domnului.
― Iartă-i, Doamne, că mare-i mila ta!
Iar tusa, ca o toacă de vecernie omenească.
Dumnezeu îi împlinise rugile. Nu se ruga pentru el. Moş Gheorghe avea să păşească dincolo, urmat de privirea bieţilor cai pe care-i îngrijise şi cruţase ca pe nişte orfani.
Se ruga pentru copilul nevinovat ca rouă şi frumos ca florile, de care curînd avea să se despartă.
― Duduita moşului...
Să nu apese asupra ei rătăcirea părinţilor. Şi să-i fie viaţa blîndă, fără de dureri şi-amărăciuni.
Sufletul lui moş Gheorghe se aşternea la picioarele lui Dumnezeu, ca un covor de bunătate, pe care ar fi vrut să tot copilărească duduiţa moşului de pe pămînt în faţa slăvitului bunic din cer...
Cu galoşii în mînă, Olguţa trecu în goană prin ograda lui moş Gheorghe. Ajungînd în faţa uşii, dădu să intre. Zăvorul era tras pe dinăuntru. Bătu cu pumnii în uşă. Nici un răspuns.
Zvîrlind galoşii, izbi cu amîndoi pumnii în uşă.
― Moş Gheorghe! ţipă ea poruncitor şi tremurat.
― ...Ce-i, duduiţa moşului! Mata aici? Pi vremea aiasta!?
Auzindu-l, văzîndu-l, Olguţa respiră adînc. Ridică galoşii tencuiţi de glod şi, căpătîndu-şi cumpătul, zîmbi viclean scuturîndu-se de ploaie.
― Moş Gheorghe, am venit să te-ntreb dacă nu li-i frig cailor?
Dănuţ cutreierase casa pe dinafară odăilor fără să intre în nici una. Nu-şi găsea loc, nici astîmpăr. Îndelungata lectură din pod îl înstrăinase de toate cele. Îi era dor de insula lui Robinson; îi era milă de singurătatea ei, milă de singurătatea lui.
Decorul familiar, întîmpinîndu-l pretutindeni cu prezenţe concrete, îl îndepărta de casă, ca o asprime cînd eşti trist. Astfel, parfumul femeii de care te-ai despărţit plîngînd, plutindu-ţi în suflet şi în nări te face să-ţi pară trivială melodia oricărui alt glas femeiesc şi brutală delicateţa oricărei alte solicitudini.
Înstrăinări, mîhniri şi nostalgii sortite să-şi găsească alinare şi cămin numai în scrisorile acele scrise cu mîni calde încă de strînsoarea mînilor dorite, scrisori cu tînguiri umile şi amare, ca parfumul tomnatecelor tufănele.
Intră în salonaşul doamnei Deleanu. Zărind calendarul de pe birouaş se apropie de el. Era deschis la o zi neagră; tot neagră şi cea care urma. Negre erau toate. Parcă murise toate sărbătorile roşii din calendar, o dată cu vacanţa şi cu frunzele...
Intră la el în odaie.
Hainele groase, de curînd scoase din cufere şi rînduite pe spetezele scaunelor, miroseau a naftalină, Soba rece, zbuciumată de vînt, ofta şi se văita ca un ţăran bolnav de piept, sporind frigul odăii şi pustiul ei.
Şi mai era aşa de mult pînă la noapte, că lui Dănuţ îi venea să caşte şi să scîncească. Se trînti pe pat, aducîndu-şi genunchii la bărbie, vîrîndu-şi mînile în căldura mînicilor, ghemuindu-se în el; cercînd să-şi ţie singur tovărăşie cu trupul, ca pisicile...
Capul Olguţei răsări întrebător şi obraznic.
― A! Tu eşti aici?
― Da.
― Ce faci?
― Nimica. Stau.
― Am venit să te văd.
"Ce-o fi vrînd Olguţa?" se întrebă Dănuţ apatic pe dinafară, atent pe dinăuntru.
Olguţa intră cu galoşii lui Dănuţ în mînă, lucioşi ca nişte galoşi de abanos. Era desculţă, în papuci.
― Îi pun subt pat.
― Ce?
― Galoşii.
― Galoşii?? De ce?
― Galoşii tăi. Unde vrei să-i pun?
― Pune-i.
"Ce-o fi făcut cu galoşii mei?"
― Olguţa, ce-ai făcut cu galoşii?
― I-am spălat, îi explică ea, apropiind galoşii de nasul lui Dănuţ, ca pe nişte flori atunci culese.
― Merci, se feri Dănuţ. De ce i-ai spălat?
― Aşa mi-a venit. N-aveam ce face!
― Ţi-ai spălat şi botinele? o întrebă serios Dănuţ, ridicîndu-se într-un cot.
Olguţa se încruntă. Răzgîndindu-se zîmbi.
― Ai fost în pod? îl iscodi ea cu ochii micşoraţi.
― Cine ţi-a spus? tresări Dănuţ.
― Ştiu eu!
― Te rog să nu mă spui, Olguţa!
― N-ai grijă! îl asigură ea gesticulînd cu galoşii.
― Merci. Da tu unde-ai fost?
― M-am plimbat.
― Cu galoşii mei.
― Cu nişte galoşi! se supără Olguţa zvîrlindu-i subt pat.
― Văd!
― Nu vezi nimica! Ascultă: ţi-i poftă de roşcove?
― Ai tu?
― Sigur.
― De unde ai?
― Răspunde: vrei sau nu vrei?
― Vreau.
Făcîndu-şi vînt cu braţele, Olguţa sări peste prag în odaia ei.
― Aha! se dumeri Dănuţ făcînd legătura dintre roşcovele Olguţei şi galoşii lui.
― Poftim roşcove.
― Merci... Îs bune, Olguţa, grozav îs de bune! exclamă Dănuţ ştiind că-s de la moş Gheorghe!
Olguţa zîmbea, măgulită. Dănuţ zîmbi şi el mîndru c-a fost mai şiret decît Olguţa.
― Olguţa, dacă te vede mama fără ciorapi?
― De ce să mă vadă?
― N-ai ciorapi?
― Ba am eu... da mi-i lene să-i caut.
― Pot să-ţi dau eu o pereche.
― Lungi?
― Da. Din cei pentru şcoală. Nu i-am pus niciodată.
― Dă-mi-i. Îţi dau eu alţii.
― Nuu! Ţi-i dau cadou.
De cîte ori se întîmpla să fie complicele Olguţei, Dănuţ răsfrîngea şi asupra lui admiraţia pentru isprăvile ei. Ofranda ciorapilor era şi o îndatorire, şi plata unei măguliri.
Olguţa se aşeză turceşte pe patul lui Dănuţ, îşi scoase papucii şi începu să-şi privească picioarele goale, aşteptînd ciorapii.
― Tu poţi să mişti degetul cel mare fără să le mişti pe celelalte?
― Nu pot.
― De ce rîzi? se încruntă Olguţa demonstrînd acrobaţia în care excela.
― Nu ştiu... Îs caraghioase degetele picioarelor!
― Mele? complectă ameninţător Olguţa.
― Nu. Toate degetele de la picioare.
― Ai dreptate, reflectă Olguţa cu glas tare, întinzînd piciorul şi examinîndu-şi degetele răsfirate... Îţi vine să rîzi cînd te uiţi la ele!
― Olguţa, începu Dănuţ încurajat de intimitatea convorbirii, aşezîndu-se pe marginea patului, eu am observat ceva.
― Spune.
― Da tu ai să rîzi... Ai să spui că vorbesc prostii!
― Văd eu! Mai întîi spune.
― Eu... cred, vorbi rar Dănuţ, cu ochii îndreptaţi spre piciorul Olguţei, că-i mai bine să fii picior decît mînă...
― Cum??
Dănuţ se înroşi.
― Mai spune odată.
― Stai. Vra să zică tu spui că-i mai bine să fii picior decît să fii mînă? medita Olguţa examinîndu-şi alternativ mîna şi piciorul... Nu m-am gîndit niciodată! De ce spui tu aşa?
― Eu m-am gîndit la asta într-o zi, la şcoală...
― Hai, spune-odată!
― Ştii... şedeam în bancă. Era ora de aritmetică. Eu făceam o împărţire pe caiet... şi m-am încurcat.
― Sigur, dacă nu era mama cu tine!
― Ş-atuncea m-am gîndit că-i mai bine să fii picior decît mînă... Fiindcă picioarele nu făceau nimica: ele şedeau în botine, şi şedeau aşa... degeaba. Pe cînd mîna mea se muncea să facă împărţirea...
― Da. Sigur: picioarele nu făceau nimica.
― Nu-ţi spun! Cu picioarele ce faci? Te joci în recreaţie şi în clasă se odihnesc! ridică din umeri Dănuţ, înfierbîntîndu-se la vorbă.
― Bine, da cu picioarele mergi, obiectă Olguţa.
― Nu zic! Da ţie nu-ţi place să mergi?
― Sigur că-mi place!
― Vezi! Cu picioarele faci numai ce-ţi place!
― Ţie-ţi place să mergi la şcoală? îl interogă Olguţa.
― ...Ei, nu.
― Vezi că picioarele nu fac numai ce-ţi place?
Dănuţ medită muşcîndu-şi degetul.
― Stai, Olguţa! Da lor nu le pasă! Picioarele nu învaţă la şcoală.
― Aşa-i! Ele-s tot timpul în recreaţie!
― Foarte bine ai spus! Asta vroiam să spun şi eu!
― Stai. Tu ai spus la început că-i mai bine să fii...
― ...picior. Da, îi luă Dănuţ vorba din gură, gesticulînd convins.
― Nu-i rău să fii nici mînă! Iarna ai mănuşi, stai în buzunarul de la palton sau în manşon... Mînile-s deştepte! zîmbi Olguţa, privindu-le pe ale ei cum trăgeau ciorapii lui Dănuţ după ce luaseră galoşii lui Dănuţ.
― Dacă eşti picior ai şoşoni, îşi apără Dănuţ, cu timiditate, punctul de vedere.
― Ce-are-a-face! Şoşonii îs urîţi şi picioarele-s proaste! De asta nici nu le vezi: le ascunzi în botine... Eu ţin cu mînile... Buni ciorapi! Merci!
― Olguţa, ce-ai vrea tu: să-ţi taie mînile sau picioarele?
― Da nu vreau nici una, nici alta!
― Nu. Zic aşa! Dac-ai fi într-o poveste şi împăratul ar porunci să-ţi taie mînile sau picioarele, ce-ai alege tu?
― M-aş face haiduc şi i-aş tăia eu lui şi mînile, şi picioarele, şi limba.
― Nu vrei să răspunzi! oftă Dănuţ.
― Nu ţi-am răspuns? N-are decît s-aleagă el! Eu nu dau nimic!
Olguţa sări pe covor. Dănuţ rămase gînditor pe marginea patului.
― Olguţa, tu îţi închipui cum ar fi cu capul tăiat?
― Foarte rău!
― Eu pot să-mi închipui... Da ameţeşti!
― N-ai nevoie să-ţi închipui!
― Tu nu te-ai gîndit niciodată?
― De ce să mă gîndesc la asta! Am eu la ce să mă gîndesc! De asta ai cap, ca să te gîndeşti că nu-l ai?
― Eu m-am gîndit... Oare mori dacă-ţi taie capul?
― Sigur.
Dănuţ nu îndrăzni s-o dezmintă pe Olguţa, dar clatină din cap cu îndoială.
― ...Eu m-am uitat odată în oglindă... şi mi-am închipuit că n-am cap.
― Trebuia să ţi-l tai mai întîi.
― Nu l-am tăiat... Eu mă uitam în oglindă şi-mi închipuiam că trupul e afară şi capul numai în oglindă.
― Hei! Da tu te gîndeai cu capul tău! Vra să zică gîndul nu era în oglindă, era în cap.
― În capul din oglindă, stărui Dănuţ.
― Şi n-ai spart oglinda cînd ţi l-ai pus la loc?
― Mi-a fost frică, Olguţa. Eu mă uitam din oglindă, numai la picioare. Vra să zică picioarele erau într-o parte şi capul în altă parte... cum ar fi doi oameni faţă în faţă, numai că unul n-avea cap. Uite-aşa, Olguţa.
Dănuţ îşi ridică palmele una-n faţa celeilalte.
― Acuma, să spunem că aici ar fi ochii, în vîrful degetelor. Vra să zică mîna dreaptă e capul din oglindă. Vezi: îmi aplec degetele şi văd din oglindă numai picioarele.
― Asta înseamnă că tu te uiţi în oglindă... şi vezi prostii!
― Să încerci şi tu, Olguţa. După aceea îţi vine să închizi ochii şi să dormi.
Olguţa nu-l mai asculta. Pîndea pe fereastră în livadă.
Dănuţ oftă... El ar fi vrut să-i spuie multe Olguţei ― de plecare. Să-i spuie, de pildă, că dacă-ţi taie capul nu mori tot. Moare capul: da. Moare trupul: da. Dar mai este ceva: turbinca lui Ivan. Ea nu poate să moară fiindcă nici un trăieşte: n-are nici trup, nici cap. Ea este "cînd închizi ochii". Cînd eşti mort închizi ochii. Vra să zică turbinca lui Ivan rămîne acolo unde este. Atunci nici Dănuţ nu moare, fiindcă, deşi turbinca lui Ivan e a lui Dănuţ, şi el, Dănuţ, e în turbinca lui Ivan. Cînd închide ochii se poate gîndi la el ca la altcineva. Şi Olguţa-i în turbinca lui Ivan. Toţi îs acolo. Vra să zică dacă moare Dănuţ, rămîne turbinca lui Ivan. Cînd Dănuţ trăieşte, turbinca e a lui. Cine ia turbinca după ce moare Dănuţ? Dumnezeu... Dacă vrea Dumnezeu suflă în turbinca lui Ivan, şi toţi cei de-acolo învie; Dănuţ împreună cu ei... Da, numai că atunci Dănuţ nu va mai avea turbincă. Turbinca o ţine Dumnezeu. În schimb, toţi cei care-au fost în turbincă sînt ai lui Dănuţ, fiindcă el i-a adus la Dumnezeu în turbinca lui. Ş-atunci Dănuţ va fi stăpîn în afară aşa cum e acuma stăpîn înăuntru...
Dacă Olguţa nu vrea să-l asculte!
― Unde-s cartuşele? întrebă iute Olguţa, desprinzînd puşca din cui.
― Ce vrei să faci?
― Lasă! Dă-mi-o repede!
Mergînd în vîrful picioarelor pînă la fereastră, o deschise binişor. Fumegarea toamnei aburi odaia... Pipăită de ploaie, o cioară se legăna în cumpănă pe o crenguţă şi pe ţelul puştii.
― Las-o, săraca!
Olguţa îşi strîmbă gîtul îndărăt, fără să clintească puşca, măsură din ochi pe Dănuţ ― cu privirea jucătorilor de cărţi pentru cei care dau sfaturi de la spate, în plin joc ― întoarse capul la loc, rectifică ochirea şi trase. Cioara căzu. Şi toate ciorile livezii izbucniră, carbonizînd livada şi cerul cu o explozie de negru sonor.
Olguţa încărcă puşca din nou.
― De ce ţi-i milă de ciori? Am împuşcat-o în cap: vroiam să văd dacă trăieşte fără cap... ca tine!
― Nu mi-i milă! minţi Dănuţ roşindu-se. Am crezut că vrei să împuşti o vrabie.
― Ai văzut ce lovitură?
― Da.
― Uite-o! tresări Olguţa săltînd puşca.
Înadins parcă, uşa se deschise o dată cu pocnetul puştii. Cioara căzu departe. Doamna Deleanu se feri îndărăt, scăpînd din mînă pijamaua lui Dănuţ.
― Olguţa! Asta ce mai este?
― Împuşc ciori.
― Să ştii c-am să dau odată puşca asta!
― Mamă dragă, nu-i a mea; e-a lui!
― Ţi-o dau ţie! zîmbi Dănuţ.
― Dă-o mamei; mie-mi dă Herr Direktor una de vînătoare.
― Închide fereastra şi du-te-n odaia ta. Şi tu dezbracă-te, Dănuţ, să-ţi încerc pijamaua.
― Ia s-o văd şi eu, se rugă Olguţa închizînd fereastra.
― Lasă-mă, Olguţa! Nu ştii ce să mai faci ca să mă superi! Asta mai lipsea: vînătoare în casă.
― Dacă plouă! Tu coşi, mamă dragă ― frumoasă pijama! ― eu ce să fac? Trag şi eu cu puşca.
― De ce nu studiezi la pian?
― Asta nu! Ce-s eu, lăutar? Clienta sforăie şi eu să-i cînt!?
Speculîndu-şi indignarea, Olguţa trecu pragul închizînd uşa. Totodată salvase şi puşca de sechestru, din care pricină zîmbi enigmatic.
Monica tocmai intrase în odaie, cu teancul de batiste lirice; însuşindu-şi-l, zîmbetul Olguţei o nelinişti, îi ocoli privirea, ascunzînd batistele la spate.
― Ţi-am adus zece roşcove, o vesti Olguţa.
Monica se roşi şi mai tare.
― De ce eşti tu aşa bună cu mine? vorbi ea privind papucii Olguţei.
― De ce spui că-s bună cu tine! izbucni Olguţa mînioasă.
― Fiindcă eşti prea bună... şi eu nu merit.
― Nu-i adevărat! Nu-ti dau voie să vorbeşti aşa! Tu eşti prietena mea. De ce mă superi?
Uşa zvîcni în lături făcînd loc doamnei Deleanu.
― Ce s-a întîmplat?
― Nimic!
― Atunci de ce ţipi?
― Ţip? La cine să ţip? Vorbesc tare... ca să mă încălzesc.
― Încălzeşte-te fără să te-aud!
Uşa se închise la loc. Monica se aşeză pe pat alături de batiste.
Olguţa ascunse puşca după sobă şi se apropie de Monica. Dînd cu ochii de batiste, o luă pe cea de deasupra, şi înainte ca Monica s-o poată opri, îşi suflă nasul.
― Olguta! Ce faci?
― Nu vezi?
― Na-ţi-o pe-a mea.
― Asta nu-i bună?
― I-a lui Dănuţ.
Din fericire, batista lui Dănuţ slujise numai de instrument muzical. Monica o pături la loc.
― Monica, tu ai băgat de samă că dacă vezi mai multe batiste îţi vine să-ţi sufli nasul?
― Fiindcă tu n-ai niciodată batistă la tine! clocoti Monica.
― Cine are batistă? Numai tu ai!
― Şi Dănuţ are, protestă Monica apăsînd batistele cu podul palmei.
― Crezi tu! Într-o săptămînă le pierde pe toate! o încredinţă Olguţa autoritar.
― Vai! Nu-i adevărat! De ce spui aşa?
― Cum nu-i adevărat? Atunci de ce i-a făcut mama atîtea batiste? Ca să aibă de unde pierde!
Monica privi în sus, în jos; întoarse capul la dreapta, la stînga...
― Vezi, Monica! Mie-mi vine să-mi suflu nasul cînd am batiste... şi ţie-ţi vine să plîngi! Mai bine să n-ai de loc!
În pijamaua de flanelă albă, Dănuţ părea mezinul lui Pierot.
― Nu te strînge subţioară, Dănuţ?
― Nuu!
― Şi să ştii, Dănuţ, ai să îmbraci pijamalele numai cînd ţi-o fi frig acolo. Nu-i bine să dormi gros îmbrăcat!
Doamna Deleanu ocolea cuvîntul: dormitor.
Dănuţ nu-şi mai lua ochii din oglindă. Pantalonii pijamalei erau cei dintîi pantaloni lungi ai copilăriei lui. Îi pipăia mereu, cu o nedesluşită teamă să nu-i simtă desprinzîndu-se brusc de deasupra genunchilor ― acolo unde era vechiul hotar al pantalonilor ― şi să rămîie scurţi şi aceştia. Aveau şi dungă: omagiu spălătoresei. Graţia obrăznicuţă a genunchilor şi a pulpelor se mistuie în rigiditatea dungii.
Dănuţ era mîndru. Aşa de mîndru că ar fi dorit spectatori, chiar pe cei din dormitorul internatului.
― Nu te taie, Dănuţ? urmă doamna Deleanu cu întrebările care făceau din cea mai desăvîrşită haină un provizorat.
Dănuţ scutură capul şi picioarele în acelaşi timp.
― Nu, mamă! Pantalonii cei vechi mă tăiau! îi învinui el postum.
― Să-i porţi sănătos! De-acuma dezbracă-te.
― Mamă lasă-mă să rămîn azi cu pijamaua... Mi-i frig la picioare.
― Bine, Dănuţ. Cum vrei tu!
Doamna Deleanu ieşi repede. Alba hăinuţă de flanelă era grea pentru sufletul ei.
― Olguţa!
― Ce vrei?
― Ai uitat cartuşele la mine.
― Bine. Adă-le-ncoace.
Monica se îndreptă spre fereastră, ştergîndu-şi ochii ca şi cum glasul lui Dănuţ, pătrunzînd prin uşa închisă, ar fi putut s-o vadă.
Dănuţ făcu un actoricesc popas în faţa uşii. Îi venea mereu să rîdă. Compunîndu-şi o seriozitate demnă, intră, întinzînd Olguţei cutia cu cartuşe.
― Dacă o vedea mama! Noroc c-am ascuns-o eu!
― De ce te lauzi? Mama nu pune mîna pe cartuşe!... Cum îi cu pantalonii lungi?
― Îm!
― Diseară am să-i încerc şi eu.
― Tuu?! se muie Dănuţ.
― Eu. De ce te miri?
― ...Fetele nu poartă pantaloni!
― Eu am să port. Eu am şi pantaloni de călărie!
― De ce nu vrei tu să porţi chimonoul? se jertfi Monica.
― Fiindcă am poftă de pantaloni!
― Nu mai împuşti ciori? cercă Dănuţ s-o abată spre alte victime.
― Nu... Nu vreau s-o sperii pe mama.
― Atunci ce facem? se deznădăjdui Dănuţ.
― Ştiţi ce? Vouă vi-i frig?
― Da, răspunseră într-un glas Monica şi Dănuţ.
― Vreţi să staţi la foc?
― La ce foc? se miră Dănuţ.
― Nu te priveşte! Vrei?
― Vreau.
― Veniţi după mine... Şi-ncet, să n-audă nimeni!
Cu umbletul de taină al celor care merg să se închine unor zei prigoniţi, Monica şi Dănuţ, unul după altul, urmară paşii călăuzei în papuci.
Uitaseră necazurile şi amărăciunile posomorîtei după-amieze de toamnă.
Dănuţ zîmbea, fiindcă-şi plimba pijamaua, şi fiindcă, împreună cu Olguţa, se îndrepta spre o ispravă nouă.
Monica zîmbea fiindcă era-mpreună cu Dănuţ.
Zîmbea şi Olguţa, fiindcă misteriosul foc la care îi ducea să se încălzească era, pur şi simplu, focul din bucătărie.
Venirea copiilor în bucătărie schimbase înfăţişarea plitei. În locul meditativelor oale de toate mărimile ― înghesuite acuma în fund ― izbucneau rîsetele albe ale grăunţelor de păpuşoi, preschimbate în cucoşei. Pe marginea plitei, trei mere domneşti se coceau, priveghiate de babă, ca o trinitate bosumflată de repetente, strunită de ochii profesoarei şi zeflemisită de colegele mărunte.
La gura sobei, pe trei scăunele joase, Olguţa, Monica şi Dănuţ îşi rumeneau obrajii în bătaia flăcărilor, ronţăind cucoşei fierbinţi.
― Îî! 'Tă-te Dumnezeu! Acuşi!... se răsti baba la oala nervoasă care-şi strîmbase capacul bufnind.
Tustrei bufniră de rîs.
Baba se sfădea cu oalele, cu tingirile, cu muştele, necontenit. Aşa că cineva care ar fi ascultat din odaia de alături şi-ar fi închipuit că bucătăria-i plină de bărbaţi muţi, dresaţi de o matroană cu glas bărbătesc. Şi-ntr-adevăr, în bucătărie baba era stăpînă peste tot ce era înăuntru. Zeloasă şi harnică stăpînă, ca vara în livezi. Şi groasă! Atît de groasă că părea supranatural dospită în cuptorul vast din care cozonacii ieşeau opulenţi şi falnici ca paşalele de la sultan.
Trăgînd cu coada ochiului la mere, baba crăpă portiţa rolei, aruncă înăuntru o privire savantă şi repede o închise la loc.
Dintr-acolo, căldura se revărsă parfumată.
― Miroase a turtă dulce, babo! se stropşi Olguţa rîzînd.
― Are cine-o mînca! oftă baba răsucind un măr.
Pe plită, merele îmbătrîneau văzînd cu ochii. Feciorelnicul lor ten se-ntuneca zbîrcîndu-se. Suspinau înnăduşit şi lăcrimau somnoros. În schimb, aroma lor creştea mai văratică, mai îmbătătoare, ca sufletul spre cer purces al mucenicelor arse pe rug.
Olguţa şedea la mijloc, drept în faţa flăcărilor care-i îmbrăcau faţa în aur şi aramă fluidă; Monica şi Dănuţ şedeau la dreapta şi la stînga ei.
Pe jos, de-a lungul cuptorului, motanii şi pisicile, numai puf şi arabescuri, torceau de lene şi de cald ce le era. Mai la o parte de pisici ― prudenţă sau demnitate ― dormea Ali. Mai toate muştele aţipiseră amorţite. Totuşi se găseau destule să-l necăjească. Urechile lui Ali ― veşnic atente ― pălmuiau şi trăgeau sfîrle.
Subt cuptor, într-un paneraş plin de fîn, o cloşcă îşi dospea puişorii de aur. Un greier, cine ştie subt ce grindă ascuns ― ţinea ison subtil corului primăvăratec.
Şi soba duduia de flăcări şi de vînt, ca o horă.
Intrînd în bucătărie, domnul Deleanu dădu cu ochii de copii stînd în jurul unei mesuţe rotunde. Mîncau mere coapte, cu mînile. Pe mesuţă, în loc de mămăligă, se răcorea o turtă dulce tăiată felii.
― Aici îmi erai Olguţa?
― Da tu ce cauţi aici, papa?
― Mamă Marie, spune te rog lui Ion să puie caii la trăsură... Ei! ş-acum să vă răfuiesc eu! se încruntă domnul Deleanu frecîndu-şi mînile.
― Rămîi cu noi, papa! se rugă Olguţa urmată de Monica şi Dănuţ.
― N-am loc, Olguţa!
― Uite-aici, lîngă mine.
Cînd se întoarse, baba găsi patru oaspeţi grămădiţi pe trei scaune în jurul mesuţei. Îşi acoperi rîsul cu mînile.
― Mamă Marie, da pe mine nu mă cinsteşti cu nimica?
― D-apoi cu ce, conaşule?
― Ei!... c-o cafeluţă... Da nu de-a noastră, de-a dumitale.
― Lasă că are baba! se făli ea făcînd cu ochiul.
― Muşcă, papa.
Domnul Deleanu muşcă din mărul întins de Olguţa.
― Pii! Grozav de bun!... Aşa ceva n-am mîncat de cînd eram copil!
― Papa, ştii ce? Povesteşte-ne ceva de cînd erai tu mic.
― Hai, papa, se rugă şi Dănuţ.
― Şi eu te rog, moşu Iorgu.
― De cînd eram eu mic... Hei!
― Mai muşcă odată, papa. Aşa ai să-ţi aduci aminte!
Aroma merelor coapte, parfumul cald de turtă dulce, flăcările sobei şi trei chipuri de copii care-ţi sînt dragi ― nu sînt numai îndemn, ci chiar izvor de basm şi amintiri.
În jurul mesuţei erau patru copii.
Afară, ploaia curgea cenuşie, bătînd în geamuri.
Peste sate, şesuri, codri, dealuri şi oraşe cădea ursuzul potop al tristeţei, mucezind frunzele, sporind glodul, înteţind tusa, alungînd zîmbetele.
Dar bucătăria rumenă de flăcări, plină de copii, pisici, pui de găină şi poveşti plutea prin ploaie şi prin toamnă, ca o nouă arcă a lui Noe.
Şi umbra babei pe zidurile albe avea o amploare biblică.

III

PĂPUŞA MONICĂI

În odaia lui Dănuţ ardea focul încălzind lumina soarelui. Pe podele s-aliniau ghetele, pantofii, papucii şi galoşii. Patul, masa şi scaunele erau troienite de albiturile pregătite pentru cufărul din mijlocul odăii.
― De ce te-nghesui? mormăi Dănuţ, strîngîndu-se mai tare.
― Taci... Ţi-am mai spus odată să taci! îl ameninţă Olguţa, scuturîndu-l de umăr.
Şedeau îngrămădiţi în cufărul golit de rafturi, cu atitudini rigide de fachiri. Cufărul era al lui Dănuţ; ideea, a Olguţei. Dănuţ blestema ideea, Olguţa dispreţuia cufărul. Numai că Olguţa îşi ducea ideile pînă la capăt.
― Nu mai pot. Eu ies afară, se răzvrăti Dănuţ.
― Ba ai să stai.
Dănuţ oftă acru.
― Măcar deschide puţin... să răsuflu.
Cu multă zgîrcenie, Olguţa crăpă capacul. Dănuţ îşi umplu plămînii de libertate, şi repede bătu din cap o mătanie berbecească, din pricina plafonului grăbit.
Presiunea psihologică sporea necontenit, ca într-un submarin naufragiat pe măsură ce se scufundă.
Din antret venea zvon de glasuri. Acolo, subt diriguirea doamnei Deleanu, Anica şi Profira umpleau celălalt cufăr: cel cu aşternutul.
Profira icnea îndesînd salteaua, ca Ion la frămîntatul cozonacilor. Treaba o făcea Anica; Profira trudea numai verbal.
Alături de cufăr, Monica, îmbrăcată cu rochiţă şi bluză de postav albastru, se uita în gol... Apucînd deodată, ca prin somn, mîna doamnei Deleanu, o strînse tare.
― Ce-i, Monica?
― Nu... Nimic, tante Alice! tresări ea.
Îşi încleştă pumnii. Ochii i se-năspriră de mînie împotriva ei. Vroise să şi-l închipuie pe Dănuţ şi nu izbutise. Şi doar îl ştia mai bine decît se ştia pe ea! Şi doar acuma îl văzuse!... Atunci? După ce va pleca Dănuţ ― mai era o noapte numai ― să nu-l mai vadă deloc?
"Nu-i adevărat!"
Cum era Dănuţ?... Avea ochi verzui-aurii, bucle castanii, nasul în sus. Purta hăinuţe de catifea gris care-i veneau aşa de bine.
― Da unde-i Dănuţ?... Întrebă doamna Deleanu încuind lacata.
Monica îşi scutură cozile şi întoase capul spre uşă de teamă să nu vadă tante Alice că Dănuţ se juca de-a ascunselea în sufletul ei.
― Dănuţ! Olguţa! Unde sînteţi?
― ...
― Vezi, nu-s dincolo, Monica?
― Nu-s, tante Alice!
Monica se uită subt patul lui Dănuţ: doamna Deleanu scotoci prin dulap.
― Sărut mîna, coniţă.
― Ce-i, mamă Mario?
― Am venit să iau poruncă de la stăpînul meu, zîmbi ea, clipind, ce dulci să-i fac de rămas bun?
― Auzi, Dănuţ! îl ispiti doamna Deleanu ca pe un duh mîncăcios.
― Eu ies, Olguţa! explodă Dănuţ, îmbrîncind capacul.
Zburlit, congestionat, buimăcit de lumină, stăpînul bucătăresei şi-al Monicăi încălecă marginea cufărului.
― Aii! se schimonosi el, muşcîndu-şi limba.
― Ce-i, Dănuţ?
― M-a pişcat de picior!
― Să te-nveţi minte să priveşti unde calci! tună Olguţa, căutîndu-şi nou-născutul cucui pe frunte.
― Bată-i norocul să-i bată copii! chihoti bucătăreasa ajutînd Olguţei să iasă.
― Babo, să faci bezele.
― Lasă, Olguţa. Azi porunceşte Dănuţ.
― Nu vezi că tace, mamă dragă! Pînă ce se hotărăşte el, vine masa!
― Eu nu tac...; spun... să... facă...
― Ce să facă? Bezele. Uite: nu poţi spune nimic! îi porunci Olguţa, ţintindu-l cu ochi de hipnotizator.
― Spune, Dănuţ, îl încurajă doamna Deleanu: ce-ţi place ţie mai mult? O cremă de vanilie? Clătite cu dulceaţă de căpşune? Nişte crafle?...
― Bezele-s cele mai bune. Eu vreau bezele cu frişca.
― Cu frişcă? Cataif cu frişcă! o contrazise Dănuţ inspirat.
― Bezele, sfidă Olguţa.
― Văd eu că am doi stăpîni! Face baba şi cataif cu frişcă şi bezele cu frişcă.
...La fereastră, mărul despuiat de frunze clocotea de vrăbii. Gălăgia lor subţire şi destrăbălată semăna atît de mult cu întăia recreaţie a unei şcoli primare după sfîrşitul vacanţei, că te-aşteptai mereu să răsune clopoţelul de intrare în clasă, curmînd-o.
Întrecerea la fugă pornea din faţa ogrăzii. Monica îşi înnoda cozile subt bărbie. Întinzîndu-şi braţele şi îndoindu-şi trupul, Dănuţ îşi verifica elasticitatea muşchilor greu încercaţi în cufăr. Ali lătra, gudurîndu-se pe lîngă ei. Cu muchia tălpii, Olguţa trase o linie pe şosea; în dreptul pietrei care marca locul Olguţei, linia era dreaptă ― se strîmba însă cotind îndărăt pe măsură ce se apropia de piatra lui Dănuţ.
― Nu mă ţin! protestă Dănuţ privind pieziş linia vicleană.
― Tare-i prost! Fă-o tu, Monica.
Monica-şi cruţă tălpile. Luă o piatră ascuţită şi zgîrie conştiincios pe şoseaua jilavă o linie tremurătoare.
― Un... doi, murmură Olguţa, istovitor de rar, încordîndu-şi pulpele.
― Trei! ţipă Dănuţ, pripindu-se.
― Napoi! Eu număr.
Dănuţ îşi reluă locul, încruntat.
― Un, doi... trei.
Porniră în pas alergător cu Ali în frunte: Monica în rînd cu Dănuţ, Olguţa în urmă. Dănuţ privea casa lui moş Gheorghe spre care alergau. Monica trăgea cu coada ochiului la Dănuţ cu care alerga: Olguţa-i urma calm, ca şi cum amîndoi ar fi fost înhămaţi la goana ei.
Cozile Monicăi se desfăcură: şi le-nnodă la loc întorcînd capul spre Dănuţ. Ce bine ar fi fost să alerge cu cozile în mînile lui prin frigul de aur! Nimeni nu i-ar fi întrecut.
Dănuţ gîfîia. Întoarse capul îndărăt; Olguţa şi-l plecă în jos, zîmbind. Adunîndu-şi puterile, Dănuţ îşi dădu drumul. Se-mpiedică.
Oprindu-se, Monica-i ajută să se ridice.
― Din cauza ta am căzut!
Olguţa trecu pe lîngă el în goana mare, cu ochii la moş Gheorghe care-i aştepta în pragul porţii.
― Buftea, acuma te ţii?
Dănuţ suspină. Monica-şi încetini goana jertfindu-se pentru Dănuţ.
― Ai văzut, moş Gheorghe?
― Ca o rîndunică, duduiţa moşului!
― Cine-i al doilea? se interesă distrat Olguţa.
― Dănuţ, triumfă Monica.
Dănuţ nu mai putea vorbi: respira. Aruncînd din treacăt o privire haină învinsei, intră pe poartă înaintea ei, dimpreună cu Olguţa: aşa-s biruitorii.
― Cine merge cu mine la scrînciob? întrebă Olguţa umplîndu-şi gura cu vişine uscate.
Monica aşteptă răspunsul lui Dănuţ. Moş Gheorghe îşi scutură luleaua pregătindu-se de plecare.
Dănuţ tăcu. Şedea întins pe laviţă, în faţa vetrei. Îi era aşa de lene că-i venea să rîdă şi nu putea.
― Tu nu mergi, Monica?
― Mi-i frig.
― Atunci mă duc singură?
― Da pe moşu nu-l iei?
Olguţa zîmbi.
― Da casa cine-o păzeşte?
― Hei! Moşnegii care stau la foc. Noi tinerii ne dăm huţa în scrînciob.
Singură cu Dănuţ!... Necutezînd să se aşeze pe laviţă, alături de el, Monica se aşeză pe un scăunel, lîngă laviţă, cu faţa la foc. Dacă flăcările vetrei ar fi putut străbate prin sufletul Monicăi, deasupra lui Dănuţ ar fi lucit un curcubeu...
...Atîtea vitejii făptuise Făt-Frumos, că toate la un loc n-ar fi încăput într-o bibliotecă ticsită cu cărţi de poveşti. Şi totuşi nu era sătul. Pornise pe alte tărîmuri, spre alte isprăvi.
În inima lui Dănuţ, copitele calului năzdrăvan băteau un trap eroic... Un vîjîit de buzdugan? Nu. O muscă. Făt-Frumos opri calul. Dănuţ deschise un ochi: pe spinarea nasului, gîdilitor, o muscă peregrină. Strîmbă nasul, musca zbură, ilară. Ochiul deschis o întovărăşi pînă cînd se aşeză pe capul Monicăi. Dănuţ închise ochiul.
Monica avea cozi de aur ca şi Ileana Cosînzeana? Oare ce făcea Făt-Frumos cînd era singur cu Ileana Cosînzeana? O trăgea de cozi?
Nu. Se sărutau. Aşa spunea povestea.
Da de ce se sărutau?
― Monica, tu ştii de ce se săruta Făt-Frumos cu Ileana Cosînzeana?
Ileana Cosînzeana ştia, dar îi bătea inima atît de tare că nu putu răspunde lui Făt-Frumos.
O spaimă ciudată trecu prin sufletul lui Dănuţ... ca şi cum Făt-Frumos ar fi rupt-o la fugă... Cum? Nu se temea Făt-Frumos de zmei şi de balauri şi-are să-i fie frică de o Ileană Cosînzeană?
Deschise ochii. Întinse mîna. Apucă o coadă de-a Monicăi şi trase înspre el. Capul Monicăi se îndoi pe spate; nemaiavînd sprijin, căzu pe laviţă, cu ochii închişi şi faţa palidă ca parfumul crinilor.
Dănuţ se aplecă asupra Ilenei Cosînzeana. Simţindu-i respiraţia dulce şi caldă ― de tainică zmeură ― se dădu puţin îndărăt.
Aceeaşi muscă stăruitoare şi concretă începu să colinde obrajii legendari. Lui Dănuţ îi veni inima la loc. Cu degetul alungă musca.
"Unde s-o sărut?" zăbovi Dănuţ, plimbîndu-şi vîrful degetului pe conturul obrajilor. Alese vîrful nasului, parcă era mai puţin primejdios, fiind punctul cel mai depărtat de restul feţii.
Fără să vrea, simţind buzele lui Dănuţ pe vîrful nasului, Monica tresări. Sărutarea alunecă şi căzu ca o floare umedă pe buzele Monicăi.
― Dă-mi pace! se smulse Dănuţ, trăgîndu-şi capul îndărăt. Nu mă mai joc cu tine de-a Făt-Frumos.
Ileana Cosînzeana nu se jucase.
Odaia lui Dănuţ se golise treptat. Razele soarelui luminaseră palid fundul cufărului înfăţat cu un cearceaf; străluciseră aurii pe albiturile raftului de sus; acum se stingeau roşii pe capacul închis, printre etichetele hotelurilor cosmopolite.
Erau şi surprize în cufărul lui Dănuţ. Cîte un napoleon de aur în buzunarul fiecărei hăinuţe; o puşculiţă de argint, căptuşită cu catifea violetă, plină, fireşte, cu bani de argint; o cutie cu bomboane englezeşti; pachete de şocolată "Velma Suchard"; o cutie cu tablete "Marquis"; săculeţe cu livănţică; un saşeu parfumat pentru batiste... O bună parte din sufletul şifonierei pleca la internat în cufărul lui Dănuţ, fără să ştie el.
― Anica, deschide fereastra s-aerisim puţin.
Cu zările roşii, străpunse de asprul croncănit al ciorilor, amurgul de toamnă părea uriaşa oglindire a unui cîmp de luptă acoperit de înfrîngeri. Venea vînt rece dintr-acolo.
Doamna Deleanu încuie cufărul, încercîndu-i încuietorile.
― Anica, închide dulapul.
Era plin de jurnale mototolite ca dulapul unei camere de hotel după plecarea pasagerului.
― Doamne, coniţă! Mata?! Lasă, că-l trag eu.
Doamna Deleanu împingea cufărul, din mijlocul odăii spre părete.
― Lasă, Anica: tu curăţă pe jos.
― Coniţă, întrebă Profira intrînd cu lampa aprinsă, unde să-i fac patul lui conaşu Dănuţ?
― Cum unde? Aici... Ce-i, musafir?
― Da n-are saltea!
― Ţţ! Ia de la alt pat.
Doamna Deleanu mai aruncă o privire prin odaie, oprindu-şi-o apoi asupra cufărului gata de plecare: era greu cum uneori o inimă e grea.
Ocolind lumina lămpii, ieşi afară.
Anica şi Profira se priviră lung.
Le istorisea moş Gheorghe o poveste de pe vremea cînd Dumnezeu umbla printre oameni, însoţit de Sfintul Petru, cu chip şi strai de cerşetor.
Tustrei îl ascultau cuminţi şi reculeşi, grămădiţi pe laviţă. Moş Gheorghe şedea pe un scăunel, cu spatele la vatră şi faţa la copii. Îl auzeau mai mult decît îi vedeau, fiindcă lumina scăzuse, viorie, albastră, apoi vînătă ca prunele ― şi ferestruicele odăii erau mici. În vatră, cenuşa brumase mormanele de jar, învăluindu-le cărunt, roşeaţa.
Răsunaseră în urechile copiilor glasurile a tot felul de oameni: şi buni, şi haini, şi nepăsători, şi milostivi. Pe toţi îi întîlnise Dumnezeu pe căile basmului, cu toţi vorbise ― şi trecuse mai departe. Şi nici unul din drumeţi nu auzise inimile celor trei copii cîntînd prin veacuri la urechea lor, ca trei mici clopote de argint: "Vorbiţi cu Dumnezeu. Vorbiţi cu Dumnezeu. Vorbiţi cu Dumnezeu."
Şi basmul trecuse înainte, minunat ca umbra Dumnezeului cerşetor pe albe drumuri de ţară.
Cînd vorbea Sfîntul Petru lui Dumnezeu, moş Gheorghe se ridica în picioare, plecîndu-şi capul alb în semn de smerenie şi adîncă supunere. Şi glasul lui Sfîntul Petru, şi cuviinţa lui semănau atît de mult cu glasul şi felul de-a vorbi al povestitorului, încît copiii, prin poveste, îşi aduceau aminte de moş Gheorghe şi-i zîmbeau fără să-l vadă. Dar glasul lui Dumnezeu nu semăna cu nici un glas ştiut de ei şi totuşi parcă le era prieten.
Vorbea Dumnezeu o dulce moldovenească de ţară, în şoaptă, lămurită, însă şoaptă: atît de tainică încît trei rînduri de urechi se plecau s-o asculte, şi trei capete.
...Se lăsa noaptea în poveste, cum se lăsa şi pe ferestruicile căsuţei lui moş Gheorghe. Dumnezeu cerea adăpost şi hrană la uşa unei căsuţe dărăpănate.
― Intraţi, oameni buni; cum de nu. Că loc, slavă Domnului, este. Da mîncare n-am de unde să vă dau, că-s vădană nevoiaşă cu trei copii.
Moş Gheorghe deschise uşa. Cu vîntul sineliu al nopţii, Dumnezeu şi Sfîntul Petru intrară în căsuţa primitoare, unde trei copii scînceau de flămînzi ce erau. Femeia cocea la foc o turtă de cenuşă ca să le-amăgească foamea.
― ...Şi cînd dă biata femeie să ridice sărăcia de turtă de pe foc, ce să vadă?...
Dilataţi şi candizi, ca soarele, ochii copiilor aşteptau.
― ...O pîne cît un soare... Dumnezeu făcuse minunea. Săracul de lîngă vatră era chiar Dumnezeu.
Tăcere şi întuneric.
― Moş Gheorghe, unde eşti? ţipă tare Olguţa.
― Aici-s, duduiţa moşului.
Olguţa-şi trecu mînile peste ochi. O străfulgerase teama că moş Gheorghe-i Dumnezeu şi că l-a pierdut.
― Moş Gheorghe , răsună un glas la uşa tindei, curmînd o lungă tăcere.
― Asta-i mama, le şopti Olguţa sărind de pe laviţă. Ascundeţi-vă repede! Aici-aici! Gata, moş Gheorghe!
― Sărut mîna, cuconiţă. De mult n-ai mai venit pe la moşu! întîmpină moş Gheorghe pe doamna Deleanu care intră cu trei paltonaşe pe braţ.
― Lasă, că are cine să vie! Da unde-s? Moş Gheorghe aruncă o privire prin odăiţă...
― O fost ei trei iezi cucuieţi, da se vede că i-o mîncat lupul!
Amintindu-şi cum aflase lupul din poveste pe cei trei iezi ― şi mai cu seamă pe unul dintre ei ― Dănuţ bufni în rîs. Alte rîsete aclamară şoaptele lămuritoare. Dibuind cu mîna prin umbră, doamna Deleanu descoperi izvorul: trei capete înghesuite subt masa cu bucoavne. Între timp moş Gheorghe aprinse lampa. Pe zidul alb se perindară, albastre, umbrele a trei urşi ieşind din bîrlog de-a buşilea.
― De-acum nu mai ai nevoie să mături, moş Gheorghe! zîmbi doamna Deleanu arătîndu-i ciorapii copiilor.
― Daa! se minună moş Gheorghe. Tare-s gospodari copiii moşului. Au ei cui sămăna!
Alte hohote de rîs izbucniră.
― De ce rîdeţi? îi cercetă doamna Deleanu alergînd cu privirea de la unul la altul.
― Să-ţi fie de bine... naşule! izbuti Olguţa să îngîne printre gemete de rîs.
― Ce spui tu acolo?
Copiii se priviră între ei. Şi din ochii lor măriţi, rîsul din nou clocoti, abătîndu-i ca un uragan, care pe laviţă, care pe jos, cu ochii uzi de lacrimi şi mînile pe stomah.
― Ce-au păţit, moş Gheorghe?
― Copii, cuconiţă! îşi muşcă musteaţa moşneagul, abia stăpînindu-şi rîsul.
― Naşul, mamă, naşul!
― Ce-aveţi cu naşul? Ce-i cu naşul? se miră doamna Deleanu, pipăindu-şi nasul, involuntar.
Monica şi Dănuţ plîngeau de-a binelea. Olguţa se văita, legănîndu-se ca o bocitoare.
― Povestea cu lupul şi cu cei trei iezi, cuconiţă ! ridică din umeri moş Gheorghe, zguduit de rîs.
― Cu lupul?
― Ţi-o spus-o el moşu şi matale, da erai mititică pe-atunci. Ei...
Tusa îi înecă vorba începută. Cu mînile pe piept, împleticindu-se puţin, moş Gheorghe trecu în tindă tîrînd tusa după el. O clipă, rîsetele şi cu tusa răsunară împreună, ca un ciudat zvon de jale. Apoi rîsetele se sfiiră şi conteniră brusc. Intrase parcă ceva străin în căsuţa lui moş Gheorghe, dincolo de lumina lămpii, în tindă, prin umbra neagră. Şi toţi aşteptau cu strîngere de inimă sfîrşitul unei lupte, parcă. Pe obrajii copiilor, ultimele lacrimi ale rîsului se întristară, lunecînd de-a lungul altor obraji.
O suliţă neagră se desprinse din flacăra lămpii şi, dreaptă, se înălţă, veghind tăcerea şi aşteptarea.
După un timp, moş Gheorghe răsări din nou în lumină.
― Ei, copii, hai să plecăm. Spune-ţi bună-sara lui moş Gheorghe ― şi tu, Dănuţ, ia-ţi rămas-bun... şi mata, moş Gheorghe, ai să faci bine ş-ai să stai în casă şi mîne, şi poimîne... pînă cînd ţi-oi spune eu. Auzi, moş Gheorghe?
Dănuţ oftă încet: uitase că pleacă. Şi Monica uitase.
Moş Gheorghe desprinse o iconiţă îmbrăcată în argint ― cea mai scumpă din cîte avea ― o sărută şi o întinse lui Dănuţ.
― Să te aibă Dumnezeu în paza lui. Să creşti mare şi voinic... s-ajungi să faci fericirea stăpînilor mei...
Vorbea răguşit, privind în pămînt.
Fără să-şi dea bine seama, Dănuţ se aplecă şi sărută mîna care-i întindea iconiţa. Aplecîndu-se mai adînc decît Dănuţ, moş Gheorghe-i răscumpără greşala, sărutînd mînuţa copilului stăpînilor săi.
...Într-un tîrziu, moş Gheorghe, aşezat pe marginea laviţei, înălţă capul, aruncînd o privire prin încăpere: mirosea a funingine. Lampa fila de mult. Sticla era neagră. Dînd din cap, moş Gheorghe stînse flacăra şi se aşeză din nou pe marginea laviţei. Pleca Dănuţ; curînd va pleca şi Olguţa... Apoi şi el...
― Mamă, de ce-s trei chei? întrebă Dănuţ intrînd în ietac după doamna Deleanu.
Trei cheiţe zăngăneau captive în inelul cheilor celor două cufere ale lui Dănuţ. Două groase şi cenuşii: una subţire, nichelată.
― Fiindcă ai două cufere şi un geamandan.
― Şi un geamandan! tresări Dănuţ.
Doamna Deleanu zîmbi.
― Care, mamă? întrebă el, arătînd cu nădejde şi neîncredere geamandanul de marochin albastru, aşezat pe dormeză.
― Sigur, Dănuţ. Ţi l-am dat ţie.
Subt ochii nedumeriţi ai doamnei Deleanu, Dănuţ o rupse la fugă afară, smuncind uşa... şi se întoarse, întovărăşit de Olguţa şi Monica, gesticulînd.
― Mamă, Olguţa nu mă crede! Uite: geamandanul care miroasă frumos. Dacă ţi-am spus!
― Sigur că nu te cred! Mai întîi vreau să văd.
― Ai văzut?
― Mda!... Da nu mai miroasă aşa frumos!
― Spui minciuni! Ai tu gutunar, se indignă Dănuţ, respirînd cu nesaţ declamator marochinul.
― Nu-l deschide, Dănuţ. Ai să-l desfaci la Bucureşti.
― Şi eu să nu văd ce-i înăuntru? se îmbufnă Olguţa.
― Nu-i nimic de văzut! ridică din umeri doamna Deleanu, deschizîndu-l. Iacătă: batiste, o cămeşe de noapte...
Dar Olguţa avea ochi de vameş socialist.
― Da acolo ce-i?
Şi fără să aştepte răspunsul, scoase la iveală o plumieră de lac japonez.
― Nu pune mîna, Olguţa! se supără Dănuţ pescuind şi el o pungă de piele plină de reliefuri.
― Staţi, staţi ! Vă arăt eu singură, oftă doamna Deleanu văzînd invazia.
Şi cu resemnarea zîmbitoare a unui artist silit să biseze desfăcu geamandanul.
Geamandanul de marochin ― el singur dar ― cuprindea atîtea alte daruri, încît închiderea lui avu drept urmare deschiderea şifonierei. Altminteri, Olguţa ar fi spus că-i persecutată ― necuviinţă pentru care doamna Deleanu ar fi trebuit s-o pedepsească ― sau ar fi gîndit numai că-i persecutată ― cum ar fi gîndit poate şi Monica despre Olguţa ― gînduri pe care doamna Deleanu le socotea mai primejdioase decît obrăzniciile.
Olguţa primi un pachet de şocolată şi făgăduinţa unui cuţitaş la fel cu acel din plumieră lui Dănuţ; Monica, o sticluţă elegantă, plină cu eau de cédrat.
Dănuţ se plimba prin ietac, aruncînd priviri posesive geamandanului înfăşurat în învelitoarea de pînză. Frămînta cheiţele din buzunar, cu vîrful degetelor, zăngănindu-le înnăduşit: căpătase ticul tuturor acelora care poartă în buzunare chei sau bani de metal.
― Hei! Da pe mine m-aţi uitat!... Nu stăm la masă? întrebă domnul Deleanu din pragul uşii, scuturîndu-şi scrumul ţigării pe covor...
― Ai-ia-ia! Otravă mi-ai dat, Olguţa! se schimonosi domnul Deleanu, mozolind bucata de şocolată.
― Mama mi-a dat-o! se apără Olguţa rîzînd... Papa, cînd faci aşa, semeni cu motanii! Mai fă o dată.
― Ia lăsaţi şocolata. Aşa vă stricaţi pofta de mîncare. La masă!
Din pricina însufleţirii copiilor, a focului din sobă şi a darurilor, ajunul plecării lui Dănuţ, părea un ajun de Crăciun. Aşteptai parcă să răsune la ferestre glasuri subţiri, cîntînd vechea vestire:

Stea-ua sus ră-sa-a-re,
Ca o tai-nă ma-a-a-a-re...

Dar după ce ieşiră toţi, luînd şi lampa, la geamurile palide-n lumina lunii răsunară trilurile greierilor toamnei.
Din voluptăţile prelungite răsare melancolia ca un înger păzitor, bolnav de rău de mare. De astă dată răsărise din frişca bezelelor ― pentru Olguţa ― şi din a cataifului, pentru Dănuţ. Afară de domnul Deleanu, toţi erau gravi şi taciturni în jurul mesei. Monica abia gustase din cataif; doamna Deleanu, de loc. Nici Profira. În schimb, ochii ei, cînd întîlneau faldul de frişcă revărsat pe vrejii rumeori ai cataifului, deveneau umani, ca ai cînilor flămînzi.
― Mamă, pot să mă scol? întrebă Dănuţ ocolind privirea cataifului şi a Olguţei.
― Da. Sculaţi-vă cu toţii... puneţi-vă paltonaşele şi plimbaţi-vă pe-afară.
Monica se apropie de doamna Deleanu, îi sărută mîna şi vorbi încet, privind în jos:
― Tante Alice, dă-mi voie, te rog, să mă culc.
― Nu ţi-i bine, Monica?
― Ba da... Da mă doare capul.
― Să nu fi răcit cumva!... Bine, culcă-te. Dănuţ, ia-ţi rămas bun de la Monica.
― De ce? se opri Dănuţ din drum, amar.
― Fiindcă tu pleci dis-de-dimineaţă. Monica are să doarmă atunci... Hai, sărutaţi-vă, copii!
Monica întinse buzele; Dănuţ, obrazul.
"Nu mai mănînc niciodată cataif", se jură Dănuţ în gînd, ferindu-şi obrazul de buzele Monicăi, a căror suflare îi adusese încă o dată aminte de nesuferita dulceaţă a cataifului.
Şi se ţinu de cuvînt, deocamdată, lăsînd obrazul Monicăi să plece nesărutat şi roşu subt ochii lui blazaţi.
Monica încuie uşile. Aprinse lumînarea. Trase un scaun lîngă şifonieră şi, înălţîndu-se în vîrfuri, luă de deasupra un pacheţel învălit în hîrtie de mătasă. Aşeză scăunelul la loc. Şi-n loc să se dezbrace ea, începu să-şi dezbrace păpuşa: Monica cea mică.
Două nopţi de-a rîndul, după ce adormea Olguţa, Monica lucrase rochiţa de matasă albă ― din pacheţelul ascuns deasupra şifonierei ― pe care trebuia s-o îmbrace păpuşa în locul rochiţei negre purtate necontenit de la moartea bunicii... pînă în ajunul plecării lui Dănuţ.
Îi puse mai întîi şosetele şi papucii albi, luaţi din picioruşele dăruite de doamna Deleanu. Cînd veni rîndul rochiţei, degetele Monicăi tremurară mai tare... Dacă-i venea rău? Dacă-i era prea scurtă?
"Dă, Doamne, să-i stea bine! Dă, Doamne să-i stea bine!"
Îi încheie ultimul nasture de la spate şi o aşeză pe măsuţa de noapte în lumina lumînării.
"Vai, ce frumoasă-i!"
Dolofană, prea rumenă şi ţapănă de stîngăcie, păpuşa părea o miniatură de ţărăncuţă în rochie de mireasă, la fotograf.
"Monica, tu ştii de ce se săruta Făt-Frumos cu Ileana Cosînzeana?"
Fiindcă Ileana Cosînzeana era frumoasă... frumoasă cum era păpuşa gătită cu rochiţa albă.
Obrajii Monicăi ardeau. Inima-i bătea repede. Şi mai-mai că-i venea să plîngă în faţa păpuşei fiindcă prea era frumoasă, pe cînd ea...
Se uită în oglindă. Văzîndu-şi rochiţa întunecată, ghetele prăfuite, plecă ochii în jos. Capul nu şi-l privise.
Prea era frumoasă păpuşa... Şi Dănuţ, şi Dănuţ ― pieptul Monicăi se zbătea ca după fugă ― şi Dănuţ se va îndrăgosti de păpuşa ei.
Scuturîndu-şi cozile începu să se dezbrace repede, în goană. Îşi puse cămeşa de noapte, îşi despleti părul, luă păpuşa de cîte-o mînă şi, răstignind-o pe trupul ei, se privi din nou în oglindă.
Păpuşa avea rochiţă albă...
Monica avea cămeşa albă...
Păpuşa avea bucle blonde...
Monica zîmbi, şi se roşi, respirînd adînc.
Păpuşa-i semăna. Avea ochii negri, gene compacte, o gropiţă în mijlocul bărbiei. Avea şi ea bucle blonde... dar scurte. Săraca păpuşă! Ea nu putea face din părul ei hăţuri lui Dănuţ.
― Da eşti aşa de frumos îmbrăcată! o consolă Monica.
Înseninată, luă lumînarea de pe măsuţa de noapte, aşezînd-o pe masa de scris. Totul era pregătit de cu ziuă: şi condei cu peniţă nouă, şi cerneală, şi scrisoare: o scrisoare din acele mici, cît o foiţă de ţigară, colorată, cu un trifoi pe plic.
Încet, cu o pasionată caligrafie, scrise pe hîrtiuţa liniată:
"Monica îl iubeşte pe Dănuţ din toată inima"...
Opt vechi cuvinte pe o hîrtiuţă: opt ceruri tropicale imens înstelate.
Rochiţa albă a păpuşei avea o singură taină, candidă: un buzunărel pentru scrisoarea de dragoste. Sufletul Monicăi era la fel cu rochiţa păpuşei.
Olguţa şi Dănuţ mergeau alături prin ogradă. Tăceau, explorînd buzunarele paltonaşelor, în care mai găseau resturi din iarna trecută. Dănuţ descoperise un bilet de intrare la patinaj şi două bomboane acre încrustate în fundul căptuşelii sparte; Olguţa frămînta un ghemotoc de hîrtie de cositor care învelise odinioară nişte castane zăhărite.
Paltoanele miroseau a naftalină. Aerul intra rece şi ascuţit pe nări, înroşindu-le. Suflările abureau. Subt paşii lor pămîntul suna tomnatec.
Linia dealurilor hotărnicea noaptea cu plutitoare ondulări ca o cădere de voaluri lente de pe goliciunea lunară.
Două umbre trecură pe la poartă ― ireal de albastre în argintul profund. Cînii se repeziră, hămăind. Intonată cu glas de bas răguşit, o sudalmă naţională autentifică decorul.
― Tu nu ştii să te baţi! ridică din umeri Olguţa, oprindu-se brusc.
― Cum nu ştiu?
― Nu ştii.
― Ai să mă-nveţi tu?!
― Sigur, afirmă Olguţa cu tărie.
― Hm!
Totuşi, inima lui Dănuţ ― de altă părere decît buzele ― bătu mai tare.
Olguţa îl privi cu solicitudine compătimitoare.
― Dacă-ţi trage cineva o palmă, ce faci?
― Îi trag şi eu.
― Şi dacă-ţi trage un pumn?
― Trag şi eu.
― Şi dacă-ţi trage încă unul?
― Îi mai trag şi eu.
― Şi dacă te-apucă de mîni?
― Mă smuncesc.
― Şi dacă-ţi dă cu piciorul?
― Fug, răspunse Dănuţ sincer din cauza repezelii.
― Vezi?!
― Adică nu! reveni Dănuţ furios. Lasă-mă-n pace! Ştiu eu ce să fac!
― Bine, atunci dă-mi o palmă.
Dănuţ o măsură.
― Vrei să ne batem? întrebă el împăciuitor.
― Nu. Vreau să-ţi arăt.
― Şi dacă-ţi dau o palmă nu te superi?
― Nu, fiindcă nu poţi!
― Zău?!
― Încearcă.
― Ai să te superi!
― N-am să am de ce! zîmbi Olguţa.
― Ei!
― Ei, ei! încearcă.
Dănuţ îşi pregăti mîna pentru o palmă sinceră, ţintind obrajii Olguţei. Cînd braţul lui Dănuţ porni, piciorul Olguţei îi pusese piedica. Dănuţ căzu în mîni, pălmuind pămîntul.
― Asta-i porcărie!
Rîzînd, Olguţa se plecă să-l ridice, cu braţele desfăcute.
― Dă-mi pace!
Îndepărtîndu-se cîţiva paşi, Dănuţ luă o piatră cu degetele tremurătoare de mînie ― o aruncă în Olguţa şi fugi în goana mare spre scări.
― Nu m-ai lovit! ţipă Olguţa după el. Laşule . Buftea!
Dănuţ n-o mai auzea. Intrase în ietacul doamnei Deleanu.
Şchiopătînd, Olguţa porni spre casă. Piatra o lovise drept în fluierul piciorului.
Monica era culcată. Olguţa se dezbrăcă pe tăcute, fără să-şi privească piciorul îndurerat. Înainte de-a stinge lumînarea se uită lung spre uşa lui Dănuţ.
― Monica, dacă eşti prietena mea ― sprîncenele Olguţei se îmbinară ― să nu mai vorbeşti cu Buftea ― explodară buzele ei ― niciodată! Auzi, Monica? Nu vreau eu să mai vorbeşti cu Buftea.
Lumînarea stinsă fumega înecăcios. Subt oghial, Olguţa îşi masa piciorul.
Monica se prefăcuse numai că doarme: genele-i tremuraseră. Să nu mai vorbească cu Dănuţ?... Ca niciodată, uitase să îşi spună rugăciunea, fiindcă în sufletul ei, scăldate-n aur, murmurau coruri de înviere:
"Monica îl iubeşte pe Dănuţ din toată inima".
Tăiatul unghiilor de către doamna Deleanu, şi mai ales al pieliţelor, fusese totdeauna o caznă umilitoare pentru Dănuţ; de data aceasta, binecuvîntată. Uitase că s-a isprăvit vacanţa; că mîne dis-de-dimineaţă, cînd somnul e mai dulce va pleca de acasă pentru tare multă vreme; că va fi intern la Bucureşti; uitase. Totul era abstract: numai răzbunarea Olguţei era concretă fără să i se arate, ca cineva care-ţi stă la spate şi se face nevăzut numai cînd întorci capul.
Nouă unghii deveniseră ovale şi roze. Polissoir-ul aluneca pe-a zecea. Dănuţ ar fi vrut să aibă o sută. Pe măsură ce unghia se rumenea, Dănuţ vedea stingîndu-i-se steaua polară.
Dar doamna Deleanu zăbovea. Ea singură hotărîse ca Dănuţ să plece dimineaţa la Iaşi, împreună cu domnul Deleanu, şi de acolo, în seara aceleeaşi zile, spre Bucureşti.
― Are să-ţi pară rău, Alice. Mai ţine-l acasă o zi şi sară mi-l aduci la gară; nu-i păcat să-şi piardă o ultimă zi, petrecută acasă, pentru vizite?
― Nu. E datoria lui să-şi ia rămas bun de la rude. O zi mai mult sau mai puţin...
― Bine. Te-ai molipsit şi tu de la Grigore !
Acum îi părea rău. Da, dacă trenul de sară cu care Dănuţ avea să plece la Bucureşti nu s-ar fi oprit la gara Medelenilor, ar fi fost mai uşor parcă să-l îndemne să-şi îndeplinească datoriile, cu sacrificiul unei zile petrecute acasă. Dar aşa!
― Dănuţ... dacă vrei, dacă ţii tu mult, nu mai pleci mîne dimineaţă. Stai cu mama toată ziua, şi sara mergem la gară să-l aşteptăm pe tata. Vrei Dănuţ?
― Nu. Plec cu tata, vorbi Dănuţ pe nerăsuflate.
― Ce? Nu v-aţi culcat? se miră domnul Deleanu intrînd în ietac. Ştiţi că-s unsprezece? Acuşi trebuie să ne sculăm. Hai la culcare.
Doamna Deleanu, cu degetul lui Dănuţ într-o mină şi polissoir-ul în cealaltă, ridică ochii, deschise buzele... şi le închise la loc: "Aşa-s bărbaţii!"
― Haidem, Dănuţ. Nouă nu ne e somn.
Papucii erau pe covoraşul din faţa patului; cămeşa de noapte pe pat. Dănuţ îşi căutase papucii subt pat; cămeşa de noapte în dulap. Olguţa nu era nici subt pat, nici în dulap. Mai rămînea numai uşa dinspre odaia ei.
― Mamă, eu n-am avut niciodată cheia la mine  începu Dănuţ cu ton plîngător.
― Ce cheie, Dănuţ?
― Cheia de la odaia mea.
― Da ce vrei să faci cu ea?
― Să-nchid uşa, mamă... De ce stă cheia la Olguţa? Eu îs mai mare.
― De ce nu mi-ai spus?
― Am uitat.
― Tare mai eşti copil, Dănuţ ! îl dezmierdă doamna Deleanu. Uite cheia, şopti ea închizînd uşa la loc.
I-o întinse rîzînd. Dănuţ încuie uşa, învîrtind cheia de două ori.
― Mamă, nu ne culcăm? respiră el, congediindu-şi paznicul inutil.
Întinzîndu-se în pat, Dănuţ simţi ceva tare alături de el, subt oghial. Sări din pat: i se păruse că mişcă. Aprinse lumînarea.
― Aa!
În locul şoarecelui de care se temuse, descoperi păpuşa îmbrăcată în rochie de mireasă.
― Aha! Îţi baţi joc de mine! ridică el pumnul spre uşa închisă. Lasă eă-ţi arăt eu! Rîzi tu, rîzi.
Are să vadă Olguţa! Să-i pună o păpuşă în pat! Da ce-i el? Fată?... N-are decît să se bată dacă î-i poftă! Da să nu-l insulte.
Din geamandanul de marochin, Dănuţ luă plumiera, din plumieră, cuţitaşul cu limbi tăioase. Apoi se aşeză pe marginea patului, cu păpuşa între genunchi. Şi-ncet cu-ncetul, buclele blonde, de curînd parfumate cu eau de cédrat începură să cadă pe cămeşa lui Dănuţ, tunse sarcastic.
Păpuşa năpîrlise de-a binelea. Buclele împachetate într-un jurnal mai pîlpîiră o dată, blonde, în blondul flăcărilor sobei. Dănuţ, bine învelit în oghial, din căldura patului zîmbi flăcărilor şi uşii închise de două ori cu cheia.
Subt pat, păpuşa, în care aştepta dragostea Monicăi, proaspătă şi delicată ca întîia cireaşă de mai, dormea complect transfigurată de tunsoare şi de barbişonul şi musteţile "Hardtmuth no. 1".
...Dănuţ plînge. Olguţa îl ajunge din urmă şi-l loveşte în spate cu pumnul şi piciorul. Dănuţ nu spune nimic. Ştie bine că merită să fie lovit.
― Tu plîngi? îl întrebă Olguţa, punîndu-i mîna pe umăr, pacific.
― Lasă, Dănuţ! Hai să ne împăcăm.
Se sărută amîndoi. Dănuţ ar vrea să-i spuie ceva... da nu-şi aduce aminte ce!
Şi plimbarea prin ogradă reîncepe: de data aceasta însă, merg la braţ amîndoi, ca doi fraţi model. Dănuţ vede că Olguţa-i aliata lui, şi-i pare foarte rău că trebuie să-i ascundă ceva. Dacă nu-şi aduce aminte ce!
― De ce să pleci tu la Bucureşti? Asta-i persecuţie!
― Dacă vrea mama! oftează Dănuţ din greu.
― Da nu vreau eu.
...Amîndoi fug de-acasă la moş Gheorghe. Noaptea e grozavă, dar Dănuţ nu se teme fiindcă Olguţa e lîngă el.
Au ajuns. Ciudat! Căsuţa lui moş Gheorghe luceşte în noaptea neagră ca o lună.
Bat la uşă. Lui Dănuţ îi sare inima. Uşa se deschide de la sine, şi-n tindă răsare moş Gheorghe. Olguţa şi Dănuţ cad în genunchi, înaintea lui Dumnezeu, fiindcă moş Gheorghe e chiar Dumnezeu.
Îi sărută mîna.
Olguţa spune că Dănuţ e persecutat, că vor să-l trimeată intern la Bucureşti şi că de asta au fugit de-acasă. Dumnezeu îi primeşte în casă.
Olguţa şi Dănuţ stau pe laviţă; Dumnezeu, pe scăunaş. Deodată, răsare un înger cu zmeul lui Dănuţ în mînă. E chiar zmeul cel mare de la începutul vacanţei, cu sfoara tăiată de Olguţa.
Dumnezeu se uită la Dănuţ. Dănuţ zîmbeşte iertător.
Răsare un alt înger cu păpuşa Olguţei în mîni. Dănuţ tremură.
Dumnezeu ia păpuşa pe genunchi, îi trece mîna peste faţă şi-n locul chipului cu musteţi şi barbişon, zîmbeşte Monica. Numai că n-are păr.
Dumnezeu vîră mîna în sobă, ia un pumn de flăcări şi-l răstoarnă pe capul tuns al Monicăi.
Dănuţ închide ochii. Oare a ars Monica?... Nu. I-au crescut cozile la loc.
Dumnezeu dăruieşte păpuşa lui Dănuţ şi zmeul Olguţei... Vra să zică Monica a rămas păpuşa...
S-aud bătăi în uşă. Îi caută de-acasă. Olguţa se încruntă. Dănuţ se cutremură. Numai Dumnezeu zîmbeşte.
Ce-i de făcut? Casa e înconjurată. Herr Direktor, tata şi cu mama bat în uşă din răsputeri.
Fără să-i pese de cei care bat, Dumnezeu ia o iconiţă din cui, îi preface pe toţi trei în sfinţişori zugrăviţi şi aşază iconiţa la loc. De-acuma poate să-i caute!
Herr Direktor îşi pune monoclul şi se uită prin odaie.
Dănuţ face cu ochiul sfintelor de pe iconiţă. Sfintele se prăpădesc de rîs.
Herr Direktor se uită la ei, vede icoana, şi-şi face cruce. Sfinţii îşi trag coate şi se încruntă aşa de sever, că Herr Direktor mai face o cruce.
L-au păcălit pe Herr Direktor.
Iacă şi mama! Şi ea se uită la ei... cam lung.
Sfinţii clipesc.
Mama ia icoana, s-apleacă asupra ei ― Dănuţ simte lămurit parfumul mamei ― şi sărută pe frunte tocmai pe Dănuţ...
― Hai, Dănuţ, scoală-te, şopti doamna Deleanu, dezmierdînd pe frunte cea din urmă deşteptare în casa părintească, a copilului cu bucle castanii.
Deşi s-apropia dimineaţa, casa părea deşteptată în negru miez de noapte.
Femeile intrară în antret cu lămpile aprinse, urmate de Ion şi de Pricop, celălalt argat de la grajd. Cu toate semnele şi poruncile date în şoaptă de doamna Deleanu, cizmele lui Ion şi ale lui Pricop bocăneau aspru pe podele, primejduind somnul fetiţelor.
Anica şi Profira, îmbrăcate gros, cu capetele înfăşurate în tulpane negre, erau încă buimăcite de somnul neisprăvit.
Dănuţ, cam palid în hainele de catifea albastră, cu guler tare, rabattu şi elegantă lavalieră, se uita distrat în jurul lui. Mesteca mereu, cu un aer nemulţumit; vărsase din greşeală prea multă apă de dinţi în paharul cu apă: îl usturau gingiile.
Curentul făcu să tresară şi să tremure flacăra lămpilor. Cufărul cu aşternutul fu scos afară. Ali intră în casă pe uşa deschisă. Nimeni nu-l goni.
Oamenii ridicară cufărul din odaia lui Dănuţ, în tăcerea de şoapte, curmată doar de bocănitul cizmelor, umbrele oamenilor care duceau cufărul erau lugubre.
În podul cu vechituri, la lumina slabă a lumînării, Dănuţ ştergea cu radierul musteţile şi barba păpuşii .Nimic nu se schimbase în pod de cînd se despărţise de Robinson Crusoe. Acelaşi miros, aceeaşi pace, aceiaşi sîmburi de piersică uscaţi şi prăfuiţi.
Subt hărnicia radierului, obrajii păpuşei îşi recăpătară tenul feminin. Bărbia-şi arătă din nou gropiţa; buzele-şi pierdură aroganţa zîmbetului muşchetăresc, regăsindu-l pe acel suav. Numai lipsa buclelor mai amintea urgia care se abătuse asupra ei.
Cuprinzînd-o c-o mînă de mijloc, Dănuţ o îndepărtă puţin, privind-o. În sufletul lui Dănuţ era visul nopţii, şi-n visul nopţii păpuşa se oglindi.
"Păcat c-am tuns-o", dădu din cap Dănuţ.
Păpuşa din vis semăna cu Monica ― era chiar Monica; păpuşa din mînă, de cînd era tunsă, nu mai semăna cu păpuşa din vis. Şi lui Dănuţ îi părea rău, fiindcă abia acum îşi aducea aminte că în vis Dumnezeu îi dăduse lui păpuşa care semăna cu Monica, şi îi bătuse inima ciudat, dar nimeni nu ştiuse, fiindcă-i era ruşine de Olguţa. Oftînd, Dănuţ îi făcu loc în lada cu cărţi, alături de Robinson Crusoe. Păpuşa cu rochiţa de mătasă albă, singură între atîtea cărţi, avea cocheta dezolare a unei domniţe în bejenie. De acuma şi pe ea o aştepta colbul, ca o bătrîneţă între străini. Dănuţ închise capacul.
Noaptea păpuşii începu o dată cu cîntecul cucoşilor ― şi insomnia ― fiindcă Dănuţ uitase să închidă ochii de sticlă în care aflase melancolic de ce se săruta Făt-Frumos cu Ileana Cosînzeana cînd erau singuri.
La loc de cinste în capul mesei, samovarul de aramă sclipea şi fumega obez. În şoldurile lui gălbuie se oglindea sofrageria, masa şi cei trei comeseni, comic deformaţi de rasa mongolică parcă. Aşteptînd să i se răcorească ceaiul, Dănuţ ronţăia îngîndurat cornuleţele presărate cu chimion, abia scoase din rolă: bucătăreasa se sculase înaintea tuturora.
Doamna Deleanu desena cu degetul pe faţa de masă capul lui Dănuţ.
Domnul Deleanu îşi sorbea ceaiul cu lapte, controlîndu-şi uneori nodul cravatei. Era bine dispus. După o lungă, necurmată şi tihnită vacanţă la ţară, în familie, Bucureştiul...
Apucînd maşinal sticla cu rom, turnă în paharul lui Dănuţ cam mult... aşa cum torni din sticlă, cînd la spate cîntă lăutarii.
― Nu-nu-nu! Asta nu!
― Lasă-l, Alice! E băiat mare, ce Dumnezeu!
Băiat mare! Departe de-al măguli, aceste două cuvinte îl înfricoşau, ca un tren negru care-l ducea de-acasă între străini. În ceaiul cu rom căzură lacrimi.
Treptat, zorii, profirii ca sănătatea tinereţii, bucurară ferestrele. Doamna Deleanu se sculă de la masă şi începu să privească afară.
În tăcerea deplină, samovarul bufnea şi şuiera ca o ironică locomotivă.
― Bună dimineaţa şi sărut mîna!
― Ei, moş Gheorghe! Ce bine-mi pare!! se lumină Dănuţ văzîndu-l pe capră.
― Moş Gheorghe! îl dojeni doamna Deleanu cu degetul ridicat; parcă ne-a fost vorba să stai în casă?
― Da, duduie! D-apoi cu sumanul ista sau în casă nu-i totuna?
Toţi servitorii ieşiră pe scări. Copitele cailor dansau pe loc. Dănuţ se aşeză la mijloc între domnul şi doamna Deleanu. Anica şi Profira păiuriră pledul de o parte şi de alta.
― Parcă-i un prinţişor! exclamă tare bucătăreasa.
Dănuţ îşi trăgea mănuşile de piele. Doamna Deleanu zîmbi pentru el. Caii se smunciseră- Dănuţ făcu un semn cu mîna spre casă şi servitori, şi o clipă numai zări în pragul uşei pe Monica ― visa? ― cu părul desfăcut şi chimonoul prea larg, ţinîndu-şi mînile pe gură...
Cîmpiile erau albe de brumă; cerul vînăt; zarea răsăritului tumultoasă de aur roşu.
Ali se luase după trăsură. La intrarea în sat, dulăii ciobăneşti se repeziră crunţi spre el. Palid, Dănuţ se ridică în picioare.
― Mamă, uite, mamă! Hai să-l luăm în trăsură, se rugă el dezmierdînd mîna doamnei Deleanu.
― Opreşte, moş Gheorghe!
Ali se urcă în trăsură, ocrotit de şuierul biciului, grămădindu-se pe pled la picioarele lui Dănuţ. Trapul cailor răsuna din nou. Satul rămase în urmă. Şi vacanţa...

Unu Ilă
Duduilă
Eşti coş
Toporaş...

― Bun aer! exclamă domnul Deleanu. Cînd mă gîndesc la infecţia din Bucureşti!
― St! Doarme! şopti doamna Deleanu, luînd pe braţe capul îngreuiat al lui Dănuţ.

Pe la moara murgului
Trece iată turcului...

Într-un capăt al băncii de pe peronul gării, Dănuţ şi doamna Deleanu şedeau alături ţinîndu-se de mînă. Aşezat pe marginea celuilalt capăt, domnul Deleanu răsfoia grăbit teancul de citaţii, copii şi extracte, ascultînd explicaţiile domnului Şteflea cu privire la procesul ajuns la Curtea de apel... Domnul Deleanu cerea de la clienţii săi, cînd se întîmpla să-i asculte, claritate şi preciziune, însuşiri care lipseau cu desăvîrşire domnului Şteflea. Dialogurile dintre ei erau o necontenită ciocnire între un expres şi-un tren de marfă.
― Dă, cucoane Iorgule, pe mine aşa mă taie capul. Cum adică?... Da aduc martor tot judeţul!
― Domnul meu! îl întrerupse glacial domnul Deleanu, ridicînd ochii de pe hîrtii
Domnul Şteflea îşi şterse fruntea năduşită şi oftă. Doamna Deleanu vorbea lui Dănuţ pe şoptite.
― Să scrii mamei cum ajungi... tot-tot-tot ce faci. Auzi, Dănuţ?
Îi mai îndreptă odată lavaliera şi bereta.
― Domnule Şteflea! începu domnul Deleanu categoric.
Domnul Şteflea se înclină cu deferentă.
― ...Eu stau la Iaşi pînă diseară. Azi îţi fixez termenul de judecată şi văd dosarul. Diseară ai să mă aştepţi la trenul de Bucureşti. Am să-ţi spun ce trebuie să faci.
O sonerie vibră teatral prin pacea cîmpenească a peronului. Doi ţărani se sculară. Doamna Deleanu se ridică. Mîna lui Dănuţ îi încleştă mîna.
Trenul intra în gară, lung, murdărind lumina dimineţii. Vagonul de clasa întîi se opri dincolo de peron. Alergară într-un suflet. La ferestre clipeau somnoros chipuri palide şi unsuroase.
― Hai, Ioane, îl grăbi domnul Deleanu, îmbrîncind cu piciorul în vagon geamandanele. Şi tu de ce nu bagi de seamă?
Dănuţ înghiţi în sec. Îl lovise peste picioare.
― Dănuţ, Dănuţ! îl chemă doamna Deleanu mergînd alături de trenul pornit.
Abia avu vreme să-i sărute mîna întinsă.
― Mamă, îngînă Dănuţ, ştergîndu-şi ochii, nu-l lăsa pe Ali; ia-l în tră... În trăsură, ţipă el nemaivăzînd-o.
În urma trenului o cioară coborî între şine, ciugulind prin prund.
― Duduiţă, vorbi moş Gheorghe ridicînd de jos batista doamnei Deleanu, mai avem pe cineva acasă.
Prea mare fusese sofrageria pentru tăcerea în trei, din timpul dejunului şi al mesei; prea mare salonaşul doamnei Deleanu, pentru tăcerea de după masă, cu noaptea la ferestre.
― Hai la culcare, copii.
Olguţa şi Monica îi sărutară mîna. Doamna Deleanu nu le mai însoţi în odaie. Se despărţiră în antret.
Se făcuse grijitură mare în odaia lui Dănuţ. Uşa cu panoplia ruso-japoneză era dată în lături. Mirosul de terebentină al podelelor proaspăt ceruite, pătrundea răcoros în odaia fetiţelor, ca o indiferenţă.
Înainte de a se dezbrăca, Olguţa închise uşa. Monica se aşeză îmbrăcată pe marginea patului, privind în jos.
― Tu nu te culci? o întrebă Olguţa.
― Ba da.
Începu să-şi scoată rochiţa, cu mişcări ostenite. Olguţa se sui în pat. Monica-şi spuse rugăciunea mai repede ca de obicei.
― Noapte bună, Olguţa!
― Noapte bună, Monica!
Olguţa suflă în lumînare. Monica rămase în picioare între paturi, prin întuneric, multă vreme... Ţinîndu-şi suflarea se apropie de patul Olguţei.
― Ce faci? tresări Olguţa. simţind o lacrimă pe obraz.
― Olguţa, vorbi Monica zguduită de suspine, te-am trădat... Eu îl iubesc pe Dănuţ.
― Sigur. Tu eşti prietena mea... Şi eu îl iubesc.
Îngrăşat de confort, îmbrobonat de lumini rotunde, mirosind a piele C.F-R.-istă şi a fum de havană, vagonul de dormit gemea şi scîrţîia molatec de-a lungul kilometrilor.
Pe fotoliul din fundul coridorului, conductorul, cu chipiul pe ceafă şi tunica desfăcută la gît, îşi făcea socotelile, muind mereu în gură creionul chimic.
În cabina mică ― no.10-11 ― domnul Deleanu juca o partidă de écarté cu un confrate bucureştean. Alături, pe măsuţă, tresărea o sticlă de "Cherry Brandy"; două pahare cu monograma companiei de "Wagon-Lits" cîntau ciocnindu-se cristalin.
În faţa cabinei, aşezat pe strapontinul de lîngă fereastră, Dănuţ privea afară cu fruntea rezemată de sticla rece. Nimeni nu-i mai spunea: "Du-te la culcare, Dănuţ", sau: "Cum? Nu te-ai culcat?" deşi trecuse ora cînd copiii "trebuie să se culce".
― Pă asta, nene, greu s-o cîştigi!
Huruitul roţilor şi vorba muntenească a partenerului domnului Deleanu ţineau tovărăşie gîndurilor lui Dănuţ.
Locomotiva ţipă ascuţit. Trenul îşi încetini mersul.
― Papa, am ajuns! se ilumină Dănuţ văzînd la fereastra vagonului oprit figura familiară a domnului Şteflea.
― Ce, nene, te-aşteaptă clienţi pă la gări?
― Un imbecil care mă pisează!
Cu cărţile de joc în mînă, domnul Deleanu ridică geamul din dreptul lui Dănuţ, dădu cîteva ordine laconice domnului Şteflea şi, grăbit, îşi reluă partida. Domnul Şteflea rămase aiurit la geam. Dănuţ îşi frîngea mînile... Să fi putut, i-ar fi dat domnului Şteflea şi turbinca lui Ivan... Dacă nu ştia ce să-i spuie! Gorniţa de plecare răsună, dramatic.
Deznădăjduit, Dănuţ scoase cutia cu bomboane de mintă şi o întinse pe geam. Domnul Şleflea o luă nedumerit şi rămase cu ea în mînă, privind-o... Trenul pornise. Dănuţ, aplecat pe fereastră, flutură batista îndelung spre şeful gării, care prea tîrziu alerga după tren să restituie cutia cu bomboane.
Pierzîndu-l din ochi, Dănuţ se aşeză din nou pe strapontin şi, ca şi cum şeful gării i-ar fi fost singura şi ultima bucurie de-a lungul drumului amar, începu să plîngă.
O doamnă, din uşa cabinei alăturate, privise toată scena. Se apropie de Dănuţ cu un pachet de şocolată.
― Cum te cheamă, puiule?
― Dănuţ! suspină el ridicîndu-se în picioare.
― Bravo, nene! Halal fecior! Îţi seamănă! clipi confratele către domnul Deleanu, arătîndu-i cu degetul idila de pe coridor.

...Trei gînduri urmăreau prin noapte acelaşi tren căutînd pe-acelaşi călător.

IV

"MOŞ GHEORGHE, NU TRAGI DIN LULEA?"

La tante Julie,
La tante Sophie,
La tante Melanie
Et l'oncle Leon... (1)

― Ah! Papa! Iar ai greşit! îl dojeni Olguţa zburlindu-i părul cu podul palmei.
Domnul Deleanu, aplecat peste umărul Olguţei, asupra pupitrului descifra, cu glas de bariton răguşit, şansoneta adusă de la Bucureşti o dată cu răguşeala. Olguţa îl acompania la pian.
― Vezi, papa, tu cînţi: si-sol-mi-do ― în loc să cînţi: si-la-si-do. Ascultă-mă pe mine.
Începu din nou, şuierînd melodia şi bătînd tactul cu piciorul. Domnul Deleanu fredona cu buzele închise, dînd din cap.
― Ei, papa, iar?! Ce-are să spuie mama?
Domnul Deleanu îşi luă o figură de şcolar prins cu lecţia neînvăţată.
― De ce greşeşti tu, papa, tocmai la l`oncle Leon?
― Mare mister! se încruntă domnul Deleanu. Eu cred că tante Melanie îmi pune piedică!
Olguţa bufni de rîs.

1 Mătuşa Julie, / Mătuşa Sophie, / Mătuşa Melanie / Şi unchiul Leon (fr.).

― Vai, papa! Dac-ai şti tu cine-i tante Melanie, n-ai spune una ca asta!
― Da tu de unde-o cunoşti?
― Aşa!... Mi-o închipui eu... Ştii, papa, are ochelari pe vîrful nasului şi se uită pe deasupra lor, o invocă Olguţa, sculptînd-o cu degetele în aer.
― Şi ce mai are?
― Aa! Un neg... un neg păros deasupra buzei! Şi-i slabă ca un ţîr...
― ...Cu ochelari, adaugă domnul Deleanu.
― Stai, papa! Are musteţi!
― I-auzi!
― Zău, papa! Mă jur! Cînd mănîncă ouă fierte îi rămîne gălbenuş pe musteţi. Asta-i greţos! Vai, ce urîtă-i!... Papa, tante Melanie e nevasta lui oncle Leon, săracul de el.
― Ce-ţi spuneam eu! Vrea să divorţeze şi m-a angajat pe mine avocat.
― Nu primi, papa. Oncle Leon are dreptate. Tante Melanie e o zgripţuroaieă. Ea îl persecută.
― Ce-i de făcut?
― S-o persecutăm şi noi pe ea.
― Atunci hai să mai cîntăm odată.
― Hai.
Şi din nou, glasul de soprană şi cel de bariton silabisiră pomelnicul ritmat al tantelor.
Dimineaţa intra pe ferestre ca un viscol de polen, aurind sclipitor covoare şi oglinzi. Monica şedea pe divan lîngă sobă, ţinînd pe genunchi o carte din "Bibliothèque rose".
― Săraca Olguţa! oftă ea adînc din cap.
Din întîmplare, Monica aflase adevărata pricină a contramandării plecării la Iaşi, dar făgăduise doamnei Deleanu să nu spuie nimic Olguţei.
... Et l'oncle Leon.
― Bravo, papa!
― Cu aşa profesoară ajung departe!
― Ştii ce, papa? Hai să te-nvăţ acompaniamentul!
― Vrei să mor?
― Hai, papa... c-un deget măcar.
Vrînd-nevrînd, domnul Deleanu se aşeză la pian.
Olguţa începu să-i călăuzească degetele nedibace printre clapele uniforme.
Uşa salonului se deschise încetişor. Anica-şi vîrî numai capul, aşteptînd. Monica ieşi afară.
― A venit doctorul?
― Da, duduie, înghiţi Anica ştergîndu-şi ochii cu pestelca... Cere coniţa spirtul din dulap şi un prosop curat.
Cu prosopul şi sticla în mînă, Anica o luă la goană pe scări. Monica intră în salon cu fruntea încreţită şi ochii grei.

La tante Julie,
La tante Sophie,
La tante Melanie
Et l'oncle Leon...

Doamna Deleanu ieşi cu doctorul în tindă.
― ...?
― Dă, doamnă... azi... mîne: e o chestie de ore.
― Să-l transportăm la Iaşi, la spital...
― Păcat de cheltuială! Nu rezistă.
― ...Anica, du-l pe domnul doctor la curte... Domnule doctor, vorbi doamna Deleanu trecîndu-şi mîna peste frunte, fetiţa mea îl iubeşte pe moş Gheorghe... Aş vrea să nu ştie... O lăsăm să creadă că eşti un client al bărbatului meu, venit pentru afaceri.
― Voyons! N-aveţi nici o închietudine, zîmbi doctorul ridicînd mîna. În cinci minute sîntem cei mai buni amici. J'en fais mon afjaire (1).

1 Ia te uită!... Mă descurc eu (fr.).

Văzîndu-l pe doctor, ţăranii aşezaţi pe prispă se ridicară în picioare, salutîndu-l adînc.
― Scapă, domnule doftor? întrebă unul.
― Ceva moştenire? glumi doctorul ascuţindu-şi privirea. N-aveţi nici o grijă. Mult nu mai are.
Urmat de Anica, doctorul trecu înainte; trăsura-l aştepta la poartă cu Ion pe capră.
― Spurcăciune! scuipă printre dinţi Oţăleanca, urmîndu-l c-o privire duşmănoasă pornită din ochii uzi de lacrimi curate.
Moş Gheorghe cercă să închege un zîmbet mucalit cu colţul buzei şi coada ochiului; zîmbetul răsări trist pe faţa topită în jurul ochilor amari de suferinţă.
Doamna Deleanu se aşeză pe marginea laviţei, binişor.
― Vrei ceva, moş Gheorghe?
― Duduie, şopti el rar, frămîntîndu-şi degetele subţiate, di ci m-o mai împuns?
― Fiindcă aşa trebuie, moş Gheorghe. Asta-ţi dă sănătate.
― Sărut mîna... da eu aş zice să vie părintele. Ochii lui moş Gheorghe stăruiră umili subt privirea doamnei Deleanu care, încet, întoarse capul.
― Bine, moş Gheorghe, are să vină şi părintele... dacă vrei.
Un oftat greu curmă tăcerea.
― Te doare, moş Gheorghe?
― ...
Ochii moşneagului, îndreptaţi spre ferestrele luminoase, se umplură de lacrimi.
― ...Am să ţi-o aduc mai încolo, moş Gheorghe.Odăiţa în care Olguţa descoperea fructele din livada Oţălencei, după aromă, de cum intra pe uşă, mirosea acum a iod, a eter şi a spirt ars.
― Bună ţuică, domnule Deleanu.
― Bătrînă.
― Bună şi bătrîneaţa la ceva! clipi doctorul. Şi întorcîndu-se către Olguţa: A la vôtre, mademoiselle!
Olguţa îl privi cu ochi de miop şi-şi vîrî din nou nasul în carte, obraz în obraz cu Monica.
― Monica, ai băgat de seamă? Clientul se rade pe frunte! şopti ea, prefăcîndu-se că ceteşte.
Profira ieşi cu tablaua, aruncînd doctorului o privire scîrbită: mîncase toate aperitivele.
― Şi cu ce se delectează, mă rog, domnişoarele? Dacă nu-s indiscret? le întrebă doctorul aşezîndu-se pe divan alături de ele.
― Les malheurs de Sophie(1), recită repede Monica, titlul cărţii, strîngîndu-se în Olguţa.
― Les malheurs? A! Nu! Cu-aşa cetitoare trebuie să schimbăm titlul. Eu propun: Les bonheurs de Sophie(2).
Spiritual, aspiră aer pe nas. Olguţa se încruntă.
― Şi vra să zică, Sofia dumneavoastră e nenorocită? Ia puneţi-mă şi pe mine la curent cu nenorocirile ei.
― Cum nu, se oferi Olguţa, privindu-l drept în ochi.
― Vous avez la parole. (3)
― Sofia noastră, începu Olguţa descoperindu-şi fruntea, combativ, era o fetiţă ca şi noi...
― Frumoasă, cuminte şi amatoare de poveşti, îi luă doctorul vorba din gură.
― Şi binecrescută, adăugă scurt Olguţa.
― Bucuria părinţilor, încheie doctorul.
― De unde ştii mata?

1 Nenorocirile Sophiei, roman al contesei de Segur (1799―1874) (fr.).
2 Bucuriile Sophiei (fr.).
3 Aveţi cuvîntul (fr.).

― Aa! Ce nu ştiu eu?! Îmi spune degetul cel mic.
― Daa? Te rog să spui mata degetului cel mic ― care? de la mîna stîngă, de la mîna dreapta... sau de la picior?
― Iacătă-l!
Olguţa îl privi cu deosebită şi lungă atenţie.
― Te rog să-i spui mata că spune minciuni şi drept pedeapsă să-i tai unghia.
Unghiile doctorului erau tăiate ― sau, mai exact mîncate ― scurt. Numai degetul cel mic al mînii drepte era privilegiat cu prisosinţă, datorită pesemne unei concepţii estetice.
― Ha-ha! Şi de ce spune minciuni, domnişoară?
― Fiindcă Sofia noastră nu era bucuria părinţilor.
― Nu-mi vine a crede!
― Ascultă mata şi ai să vezi.
― Je suis tout oreilles. (1)
― Odată, vine un domn în vizită la părinţii Sofiei...
Domnul Deleanu, subit, se aşeză pe divan, la picioarele Olguţei.
― Sofia tocmai cînta la pian. Ce să facă? Se scoală şi ea să-l primească pe musafir, fiindcă era o fetiţă binecrescută. Dar musafirul n-o lăsa în pace. În loc să stea de vorbă cu părinţii Sofiei ― cum stau oamenii mari ― el vorbea cu Sofia...
― Olguţa, eu aş propune să ne aşezăm la masă, se amestecă domnul Deleanu.
― N-o aşteptăm pe mama?... Şi-atunci, urmă Olguţa îndîrjită, Sofia nu s-a mai putut ţine şi i-a spus în faţă: "Domnule musafir, nu pot să te sufăr: fiindcă te razi pe frunte, fiindcă miroşi ca o farmacie şi fiindcă nu-mi dai pace".
Tăcere gîtuită.
Uşa se deschise. Doamna Deleanu intră cu o prefăcută însufleţire.

1 Sînt numai urechi (fr.).

― O veste bună: o scrisoare de la Dănuţ.
― Ia să văd, sări Olguţa.
― Haidem la masă... Ei, cum vă-mpăcaţi? întrebă doamna Deleanu pe doctor.
― Admirabil! Ne tachinăm deja. Ştiţi: "Qui s'aime se taquine(1)l".
Domnul Deleanu îşi muşcă musteaţa, strănutînd.
Din plicul deschis se revărsă pe farfuria doamnei Deleanu un teanc de fotografii.
― Dănuţ! Uite: Dănuţ! se bucură doamna Deleanu.
― Ia să vedem, mamă.
― Tuns! se-ntristă doamna Deleanu, privind cu de-amănuntul fotografia proaspătului licean.
Singur doctorul îşi mînca omleta cu brînză şi verdeţuri.
― Mamă, uite: scrie ceva pe dos.
― "Pentru Monica de la Dănuţ", ceti doamna Deleanu slova caligrafică... Poftim, Monica.
Zugrumată de emoţie, Monica şi luă fotografia fără s-o privească, o aşeză pe genunchi pipăind-o cu degetele, înghiţi, şi-şi trecu şervetul peste obrajii aprinşi.
― "Pentru papa de la Dănuţ".
― Hei! Ca o ridiche! Căpăţînosul tatei!
― Asta-i pentru mine. "Pentru Olguţa de la Dănuţ."
― Mamă, da aceea pentru cine-i?
― "Pentru moş Gheorghe..." ceti repede, oprindu-se prea tîrziu, doamna Deleanu.
― Bravo, Dănuţ! jubilă Olguţa. Eu i-o duc lui moş Gheorghe.
Toţi se posomorîră. Numai doctorul zîmbi, clipind cu înţeles cătră doamna Deleanu.
― Staţi, mă rog, interveni el mestecînd. Daţi-mi şi mie o fotografie. Nu-s eu prietenul juneţii?

1 Cine se iubeşte se tachinează (fr.).

― Poftim omletă, ripostă crunt Olguţa îndesînd farfuria înspre el.
― Chiar aşa. Hai să mîncăm, se scutură doamna Deleanu.
― Ce scrie, mamă? Ceteşte scrisoarea.
― "Dragă mamă, mi-e foarte dor de voi toţi, de moş Gheorghe şi de Ali"...
O pauză lungă.
― Lasă, Alice. Ceteşte fiecare după masă.
Dacă n-ar fi fost doctorul la dejun, omleta s-ar fi întors aşa cum venise, fără ca bucătăreasa să se mire.
― Mamă, eu mă duc la moş Gheorghe să-i duc fotografia, anunţă Olguţa urmărind cu o privire cruntă pe doctorul care intra în salon.
― Lasă, mai tîrziu, Olguţa. Moş Gheorghe-i dus la pădure. Mergi cu tata cînd s-o întoarce.
― Mergi şi tu, papa?
― Nu ţi-am promis? Îi facem noi doi o vizită!
― Şi ne dăm în scrînciob?
― Vai!
― Şi pe client îl lăsăm acasă, nu?
― Nici vorbă!
― Bravo, papa! respiră Olguţa. Nu pot să-l sufăr. Ai văzut cum mănîncă?
Doamna Deleanu întinse Olguţei scrisoarea lui Dănuţ.
― Ceteşte-o cu Monica. E vorba de nişte gavanoase! cercă ea să zîmbească.
Auzind cuvîntul gavanoase, rostit de doamna Deleanu, Olguţa tresări. Luînd-o pe Monica de mînă, se grăbi spre odaia ei, în care nu se făcuse încă foc fiindcă Olguţa pretindea că-i prea cald.
Doamna Deleanu începu să plîngă.
― Biata Olguţa! dădu din cap domnul Deleanu.
Olguţa cetea cu glas tare scrisoarea lui Dănuţ; lîngă ea, Monica urmărea cu privirea şirurile neregulate pe care ar fi vrut să le alinte şi să le sărute.
"...Băieţii de aici mă rîd fiindcă vorbesc moldoveneşte. Chiar m-au poreclit «Şoldoveanu» şi «domnul Măi». Mie nu-mi pasă. Numai mi-i ciudă că spun minciuni! Spune şi tu, mamă dragă, dacă-i adevărat că eu spun: «şi mai faşi» în loc să spun «ce mai faci?»"...
― Nu-s eu acolo, că v-aş arăta eu şi mai fac! se stropşi Olguţa la nevăzuţii munteni, prigonitori ai lui Dănuţ.
― Da nu-i adevărat, Olguţa. Dănuţ nu spune-aşa! sări şi Monica, aprinsă de mînie.
― Sigur dă nu spune! Da-s proşti muntenii! Ştii, ei îs cam surzi! explică Olguţa compătimitoare. Cînd vorbeşti cu un muntean trebuie să ţipi, altfel nu te-nţelege. N-ai auzit? Ei nu spun măi ca noi. Ei ţipă: băăă!
..."Da nici eu nu m-am lăsat", urmă Dănuţ îndărătnic.
― Bravo ţie! aprobă Olguţa pe neştiute.
Monica primi omagiul.
..."Ieri, cînd intram în clasă, un băiat spunea arătînd pe nişte băieţi din altă clasă: «Mă, ei are liber, al dracului!" Atunci eu am sărit şi i-am spus că nu ştie să vorbească româneşte, fiindcă în româneşte subiectul se acordă cu predicatul, ş-atunci trebuia să spuie: ei au liber». Toţi băieţii rîdeau şi spuneau că el are dreptate, fiindcă eu sînt şoldovean căpăţînos. Eu n-am spus nimica"...
― Foarte rău! dezaprobă Olguţa.
― Ce era să facă săracu Dănuţ? îl apără Monica.
― Să-i insulte şi să-i bată.
"...da în ora de română, l-am întrebat pe domnul Ilie Popescu cum se spune. El mi-a dat dreptate. Da eu nu mai pricep nimic! Chiar el spune tot aşa: «Ei are»! Spune tu, mamă dragă, şi-a bătut joc de mine sau nici el nu ştie româneşte?"
― Ilie Popescu, eşti un prost! Se cunoaşte şi după nume că-i prost; nu-i aşa, Monica?
― De ce, Olguţa? El i-a dat dreptate lui Dănuţ.
― Nu trebuie să ţii cu proştii, Monica. Ei n-are dreptate niciodată .
"De cînd m-am tuns mi-i foarte frig. Şi nu ştiu de ce, da mi-i ruşine cu capul gol! Ce-ar mai rîde Olguţa să mă vadă aşa!"
― Săracu Buftea! zîmbi Olguţa, privind fotografia din mînile Monicăi. Parcă-i dat cu var pe cap!
Olguţa reîncepu lectura. Monica nu-şi mai lua ochii de pe fotografie. Asculta şi privea. Dănuţ, în uniformă cu pantaloni lungi avea o poziţie foarte fotografică: un picior înainte, ca la comanda militărească "pe loc 'paus!"; o mînă voivodal înfiptă în şold, cealaltă, purtătoarea chipiului, atîrnînd ţapănă de-a lungul coapsei; capul strîmbat în sus. Surîdea serafic mînei nevăzute a fotografului. Roşi, obrajii Monicăi îşi însuşiră zîmbetul.
Scrisoarea se isprăvea cu următorul post-scriptum: "...Şi eu am mîncat dulceaţă din gavanoasele de la Olguţa. Bună mai era, mamă dragă! Numai la noi acasă se face aşa bună dulceaţă!"
― Bravo, Dănuţ! Aşa aş fi scris şi eu.
Olguţa admira retorica măiestrie cu care Dănuţ îmbinase spovedania jafului dulceţilor păstrate pentru iarnă, cu slăvirea lor şi măgulirea păgubaşului ― fără să-şi dea seamă că acel "bună mai era, mamă dragă!" departe de a fi un vicleşug, pentru Dănuţ era o naivă şi deplină doină.
După împărtăşanie, moş Gheorghe privise lung aburii albăstrii ai fumului de tămîie plutind înfloriţi prin odaie. De la o vreme aţipise. Acum dormea cu faţa în sus. Braţele-i atîrnau în lături, grele. Şi trupul, şi chipul păstrau parcă întipărirea resemnată a unei răstigniri.
Doamna Deleanu îl veghea, aşezată pe un scăunel alături de laviţă, cu coatele sprijinite pe genunchi şi fruntea cufundată în palme.
Veghea şi Oţeleanca. Neîndrăznind să stea jos, subt acelaşi acoperămînt cu doamna Deleanu, şi fiind ostenită de lunga şedere în picioare, îngenunchease în faţa icoanelor.
Doctorul, întins pe prispă, la aer curat, cetea un roman franţuzesc, făcînd reflecţii specific româneşti.
...Pe cînd era de-o samă cu Olguţa, doamna Deleanu căpătase de la moş Gheorghe un dar nepieritor, ca trandafirii Iericonului: zîmbetul copilăriei. Fără de moş Gheorghe nu l-ar fi cunoscut. Nu doar că n-o iubeau părinţii! Dar mama doamnei Deleanu, greu zdruncinată de la naştere, trăise mai mult prin străinătate. Venirile ei acasă ― din ce în ce mai rare ― nu aduceau decît o faţă mai istovită, un zîmbet mai chinuit şi o poruncă de linişte sfătuită de doctori şi rostită de Fiţa Elencu în faţa mormanelor de jucării proaspăt aduse. Conu Costache Dumşa, prins de viaţa politică, dezmierda distrat, uneori numai ― ş-atunci c-un oftat de mîhnire ― capul fetiţei timide cu care avea să i se stingă numele. În schimb, străjeri neclintiţi ai copilăriei ei în căminul părintesc, fuseseră ochii Fiţei Elencu, verzi, ca un mucegai nimicitor al oricărei frăgezimi. Mai tîrziu, dascăli şi guvernante, tot subt diriguirea Fiţei Elencu, o învăţară să fie bătrînă la minte, deşteaptă, posomorîtă şi savantă şi în alte limbi decît cea românească.
Moş Gheorghe-i ţinuse loc de mamă şi bunic. El alungase tot atîtea lacrimi pe cît deşteptase zîmbete şi-nviorări pe chipul palid al feţei istovite de învăţătură şi singurătate.
Şi ea fusese odată "duduiţa moşului". Acum era Olguţa... Şi moşul copilăriei lor se ducea...
Degetele doamnei Deleanu mîngîiară uşor părul alb al moşneagului.
Alte amintiri, de mai tîrziu, înlocuiră pe-ale copilăriei; şi acestea tot de moş Gheorghe legate şi de căsuţa lui.
...Fiţa Elencu prinsese la Iaşi ― era mult de-atunci ― o scrisoare de dragoste de la tînărul Iorgu Deleanu, profesorul de filozofie al nepoatei sale.
― Ce-i asta, Alice? întrebase ea cu scrisoarea în mînă şi un zîmbet oţeţit în ochi.
Inima nepoatei simţise greutatea întregei planete.
― Ia să vedem noi ce-a scris domnul profesor, începuse Fiţa Elencu aşezîndu-se într-un fotoliu... "Draga mea Alice" Bre, bre!... Vra să zică, scumpa mea nepoată, un slugoi, un Deleanu oarecare, are cutezanţa să te tutuiască pe tine, odraslă de neam boieresc! Frumos! Tare frumos! Ştii tu, fetiţo, pentru ce-s făcute bicele?... Nu ştii. Ei, să te-nveţe mătuşă-ta, că-i mai bătrînă. Bicele, dragă nepoată, sînt făcute pentru tălpile groase, ca să le facă mai subţiri... şi mai simţitoare. Şi cum mai spune? "Dragă!" Un adiectiv foarte necuviincios!... Şi ce mai spune? "Mea!" Cum se poate! Nu-ţi pare ţie, scumpa mea nepoată, că acest posesiv nesăbuit porneşte dintr-o minte cu totul smintită? Că altfel nu-i cu putinţă să îndrăznească un fecior de robi să fure un cuvînt aşa de boieresc!... Mata, fetiţo, încheiase Fiţa păturind scrisoarea ca pe un document de mare preţ, ai să mergi cu mine la ţară, şi acolo am să-ţi spun eu "draga mea Alice" pînă ce ti-i sătura de dragoste, ca să nu mai simţi nevoia să ţi-o spună slugile.
Fiţa se ţinuse de cuvînt aşa de vertiginos, încît tînărul Iorgu Deleanu găsise numai o uşă închisă în casa unde preda lecţii de filozofie. Pe cînd nepoata Fiţei învăţa la Medeleni să-şi stăpînească lacrimile subt atenta priveghere a ochilor verzi, tînărul Iorgu Deleanu le lăsă să curgă în voie, la Iaşi, căpătînd bile din ce în ce mai roşii la examenele de drept.
Într-o bună zi, vine la curte mama Anica, nevasta lui moş Gheorghe.
― Sărut mîna, duduie, oftase ea ca să-şi ascundă zîmbetul, o căzut la pat moşneagul.
Fără să mai aştepte încuviinţarea Fiţei, "duduiţa moşului" pornise într-un suflet. Moş Gheorghe o întîmpinase ― mohorît de vesel ce era ― în tindă.
În loc de boală ― tînărul Iorgu Deleanu.
Moş Gheorghe ştia bine cine-i şi ce poate Fiţa Elencu. Totuşi nu pregetase.
O după amiază întreagă, Moş Gheorghe şi mama Anica pîndiseră pe geam pentru fericirea de la spatele lor. O noapte întreagă dormiseră pe prispă, fiindcă în odăiţa lor dormea somn fericit, somn tineresc "dragul duduiţei".
...Cresc uneori în faţa caselor copilăriei masivi şi blînzi stejari, al căror zvon de frunze, al căror cor de cuiburi, cu zilele şi anii tot mai scump îţi este, fiindcă în frunză şi în cuiburi trăiesc şi cîntă amintiri şi fiindcă umbra lor e dulce ca o dragoste. Şi dacă se întîmplă ca securea să-i abată, căderea lor e-o prăbuşire de trecut, şi golul lipsei lor vaier de jale.
În tăcerea odăiţei nu s-auzea decît suflarea hurducată şi şuierătoare a lui moş Gheorghe. Cu hîrşcăit de ferestrău, moartea dobora un blînd stejar.
Doamna Deleanu plîngea.
Oţăleanca se închina la icoane.
Cînd povestea sau cînd pleda, domnul Deleanu era stăpînit de un zbucium meridional care-l făcea să nu-şi găsească astîmpăr. Odată, la Curtea cu juri, înfierbîntat de oratorie şi de întreruperi, părăsise, încetul cu încetul, banca apărării; şi începuse să înainteze... Ajunsese în mijlocul sălii, între acuzat şi juraţi.
Fără să-şi dea seama, valsa mereu, înaintînd spre masa Curţii, pînă cînd preşedintele sunase clopoţelul:
― Domnule avocat, îmi permiteţi să chem aprodul să mute masa Curţii... ca să aveţi loc!
― Mă iertaţi, domnule preşedinte, replicase domnul Deleanu, oprindu-se. Adevărul te poartă înainte, ca un asalt spre dreptate. Mulţumesc onoratei curţi că m-a trimes la timp îndărăt.
De astă dată, subiectul povestirei era în cel mai desăvîrşit acord cu temperamentul povestitorului. Isprăvile celor "trei muşchetari" nu erau numai povestite, ci şi redate prin gest şi atitudine. Spada neînvinsă a lui "d'Artagnan", redusă la proporţiile pitice ale coupe-papier-ului de pe birou, doborîse atîţia guarzi de-ai cardinalului Richelieu, încît domnul Deleanu, cînd înainta, de bună credinţă, dădea la o parte cu piciorul imaginare cadavre. Coupe-papier-ul nu mai avea pic de praf: după fiecare duel, domnul Deleanu îl ştergea de sînge.
Abat-jour-ul lămpii, răsturnat pe covor, arăta că slujise de fetru ceremonioaselor saluturi schimbate între bravii Athos, Porthos, Aramis şi al patrulea muşchetar al treimei: gasconul d'Artagnan.
Ceaşca de cafea neagră era mînjită pe dinăuntru de drojdie, fiindcă ― deşi golită de pe la mijlocul povestirei ― domnul Deleanu o răsturna pe gît, muşchetăreşte, sorbind din ea închipuirea acelor savuroase vinuri care răscumpărau ― în scurtele popasuri ― truda şi încercările celor patru bravi.
Monica şi Olguţa aveau mişcări de rîndunele, urmărind zigzagurile povestitorului prin larga încăpere.
― ...Porthos îi vede, da ce-i pasă lui de patru-cinci-şase guarzi de-ai şnapanului de cardinal! C-un brînci numai, răstoarnă cal cu călăreţ cu tot...
Un scaun căzu trosnind.
― ...înşfacă pe călăreţ...
Cea mai nimerită întruchipare a călăreţului cardinalicesc era statuia justiţiei cu balanţele veşnic strîmbe. Domnul Deleanu înşfacă justiţia de bronz.
― ...şi-ncepe să facă mulineuri: trei guarzi cad morţi, doi răniţi, ceilalţi fug.
Ultimul guard ― Justiţia ― căzu din greu pe covor, în aplauzele Olguţei. Caritabilă, Monica ridică Justiţia punînd-o la locul ei pe birou.
Ca un "Hristos a înviat" rostit de preot şi apoi de mii de guri, roşeaţa soarelui ― din nor în nor, din zare în zare ― iluminase cerul.
Ograda casei lui moş Gheorghe, încetul cu încetul se umpluse de ţărani. Veniseră să afle veşti despre cel mai bătrîn şi cel mai bun dintre ei. Unii şedeau jos la pămînt, alţii pe prispă, alţii în picioare, tăcuţi şi solemni ca la moartea unui voievod.
Moş Gheorghe deschise ochii: erau turburi. Îi închise iar. O luptă fără trupuri se încinse în tăcerea odăiţei... Moş Gheorghe deschise din nou ochii. Gîndurile se mişcau anevoie ca nişte care troienite prin nebulosul îngheţ al iernii.
Doctorul îi luă pulsul. Întîlnind chipul străin, ochii lui moş Gheorghe se înturnară. Privi prin încăpere... o recunoscu... Începu să caute... Ochii doamnei Deleanu întîlniră privirile muribundului. 
Doamna Deleanu îşi trecu mîna peste frunte: uitase.
― Du-te acasă, şopti ea Oţălencei. făcîndu-i semn să se apropie, şi ad-o pe Olguţa.
Cu multă trudă, moş Gheorghe îşi urni capul din loc: aplecîndu-şi-l sărută mîna doamnei Deleanu.
Alexandre Dumas scrisese aventurile celor trei muşchetari; domnul Deleanu le istorisea prin viu grai. Pornind poate de la adagiul juridic: "La plume est serve, la parole est libre(1)l" ― povestitorul imensifica romantismul romancierului. Domnul Deleanu nu mai era avocatul Iorgu Deleanu, ci al cincilea muşchetar inedit: verbalul viteaz Tartarin de Tarascon.
Aşa că muşchetarii luptau cu oştiri întregi pe care, fireşte, le biruiau neglijent. În plin galop, Porthos smulgea buchete de stejari ― sau alţi giganţi vegetali ― pe care le arunca în capetele urmăritorilor, fără ca armăsarul de subt el ― de cea mai romantică rasă ― să bage de seamă adaosul miilor de kilograme.
D'Artagnan trecea singur prin rîndurile duşmane ― ca Isus pe valurile mării ― împărţind în dreapta şi-n stînga trăsnete de spadă şi interjecţii româneşti.
Iar cînd toţi patru muşchetari luptau delaolaltă, vîntul celor patru spade dezrădăcina pădurile. Dacă şnapanul de Richelieu ar fi fost mai practic, ar fi apelat la patriotismul muşchetarilor în loc să-i prigonească. Şi muşchetarii ― flamberge au vent(2) ― ar fi făcut mulineuri din zori şi pînă-n seară, purtînd astfel cu vîntul galic al spadelor toate corăbiile Franţei pe mări şi oceane...
De-acum înainte, haiducii naţionali aveau serioşi rivali în stima Olguţei.

1 Condeiul este sclav, cuvîntul este liber (fr.)
2 Cu panaşul fluturînd în vînt (fr.).

Anica bătu de cîteva ori în uşă. Neprimind nici un răspuns, intră.
― ...O lovitură la stînga: bang! Adversarul o parase...
Olguţa se încruntă: palpita.
― ...O lovitură la dreapta... Ce vrei? întrebă d'Artagnan dînd cu ochii de Anica.
― Afară! ţipă Olguţa. Spune, papa.
― Adversarul era chiar Athos?
― Eeei!
Anica nu-şi lua ochii de la domnul Deleanu care urma aprins povestirea. Văzînd că nu-i luată în samă, înaintă spre birou.
― A trimes cuconiţa după duduia Olguţa.
― ...Adversarul lui Porthos era chiar Aramis!
― Aaa!
― Lui moş Gheorghe-i rău de tot, vorbi tare Anica.
― Ce-ai spus? sări Olguţa.
Anica fugise. Olguţa se uită la domnul Deleanu cu fruntea încreţită. 
― Ce-a spus, papa?
Domnul Deleanu, trezit, cuprinse cu palmele capul Olguţei, strîns de tot, sărutîndu-l pe frunte. Olguţa clipi, se smunci, deschise uşa şi o rupse la fugă.
Văzînd-o pe Olguţa, ţăranii din ogradă se descoperiră ridicîndu-se în picioare. Olguţa trecu în goană printre ei, privindu-i zăpăcită.
― Moş Gheorghe! ţipă ea din tindă, gîfîind.
Oţăleanca intră după ea. Doamna Deleanu şi doctorul se ridicară în picioare. Olguţa se uită cînd la unul, cînd la altul, fără să primească nici un răspuns.
În vîrful picioarelor intrară domnul Deleanu, Monica şi Anica. Tinda se umpluse de capete. Toţi tăceau apăsător.
Obrajii Olguţei albiră. Se apropie de laviţă, privindu-l pe Moş Gheorghe cu spaimă şi neîncredere. Moş Gheorghe nu mai putea nici să-i vorbească, nici să-i zîmbească. Abia o zărea poate ― cu aburul de suflet rătăcit în ochi.
― Moş Gheorghe, nu tragi din lulea? îl întrebă Olguţa tainic, aplecîndu-se asupra lui ca să n-o audă nimeni.
Pleoapele moşneagului se zbătură pe albul ochilor. Olguţa luă luleaua de pe masa cu bucoavne. Toţi se fereau din calea ei. Aşeză luleaua în mîna lui moş Gheorghe, zăbovind îndelung cu mînuţa ei rece pe îngheţul degetelor albe.
Se duse din nou la masa cu bucoavne, luă cutia cu chibrituri, se apropie de laviţă. Aprinse chibritul. Luleaua căzu din degetele ţapene... Chibritul ardea pîlpîind în mînuţa tremurătoare.
Oţăleanca întinse lumînarea şi o aprinse de la chibritul pe sfîrşite, stingînd totodată flacăra care ardea degetele Olguţei.
― Dumnezeu să-l ierte!
― Pentru ce? întrebă rugîndu-se Olguţa, cu o sfîşietoare duioşie.
Dar toţi plecară capetele.
Şi icoanele din părete tăceau severe.
O amiază rece, cu cerul îmbătrînit de nouri suri.
Deasupra satului suna clopotul, amintind cerului depărtat intrarea în pămînt a unui om. Pe uliţa cea mare şi prin faţa ogrăzilor nu se vedea ţipenie de om în vrîstă; numai copii de cei mărunţi care vorbesc cu gîzele, se sfădesc eu vrăbiile şi se supără pe copaci. Satul părea al copiilor.
La cimitir, sătenii cu capetele plecate îndărătul familiei Deleanu ascultau clopotul jalnic.
Cînd începuse slujba la mormînt, Olguţa se descoperise. Pletele ei negre fluturaseră în vîntul aspru laolaltă cu pletele flăcărilor şi-ale moşnegilor.
Preotul era bătrîn. Cimitirul, blînd. Vorbele slujbei semănau cu-acele amuţite în bucoavnele căsuţei deşarte.
"Moş Gheorghe, unde eşti?"
― Fie-i ţărîna uşoară.
Şi deasupra mormîntului ţăranii adînciră crucea de stejar.
Dacă ar fi văzut moş Gheorghe ochii duduiţei lui, încercănaţi ca niciodată şi pironiţi fără de lacrimi asupra mormîntului ― "Aici-s, duduiţa moşului" ― privirea lor l-ar fi împovărat mai greu decît ţărîna umedă care-l pecetluise între morţi.
Îndărătul caselor boiereşti începuse praznicul de pomenire pregătit de doamna Deleanu după datini.
Cu mîna ei, Olguţa vărsă din cană în ulciorul fiecăruia. Doamna Deleanu şi Monica împărţeau paharele cu rachiu de pe tablaua purtată de Oţăleanca.
Anica, Profira şi Safta ― bucătăreasa oamenilor de pe moşie ― aduceau felurile de bucate.
Sfiala posomorîtă adusă de la cimitir nu ţinu mult. Mai întăi vorbiră amintirile bătrînilor. Pe urmă izbucniră glumele tinerilor: la început în şoaptă, la ureche, apoi făţiş. Rachiul, supa fierbinte şi priveliştea bunătăţilor calde înteţiră voioşia.
Olguţa se încruntă. O vorbă aprigă îi aprinse ochii... dar porni spre casă, strîngîndu-şi buzele uscate. În faţa scărilor se opri, ca alungată de cineva. Se îndreptă spre grajd. Acolo nimeni nu rîdea...
...Acolo, pe capra trăsurii neclintite, fără de cai, fără de hăţuri, un copil plîngea cu mînile pe ochi.
Şi dumnezeul minunatelor poveşti nici nu trimese îngeri să se-nhame zburători; nici nu cuprinse de la spate pumnii uzi, dîndu-le hăţuri, nici nu şopti c-un zîmbet blînd:
"Mînă mata, duduiţă".
― Stai jos, părinte.
Vîrînd mîna subt rasă, preotul scoase la iveală un plic.
― Cucoane Iorgule, acum doi ani, moş Gheorghe ― Dumnezeu să-l ierte ― mi-o încredinţat o hîrtie pentru domnia-ta. Iacăt-o.
Domnul Deleanu luă plicul de pînză cu peceţi roşii. Pe-o faţă de coală, mîna lui moş Gheorghe aşternuse tremurătoare chirilice. După o scurtă aruncătură de ochi, domnul Deleanu se uită la preot.
― Părinte, eu am cam uitat slova asta. Fii bun şi ceteşte.
Preotul îşi puse ochelarii şi dădu glas voinţelor din urmă ale celui dus. Începea moş Gheorghe, luîndu-şi rămas bun de la stăpînii săi şi mulţumindu-le pentru pînea care o mîncase la casa lor şi pentru bunătatea cu care-l învredniciseră. Apoi arăta întrebuinţarea ce roagă să se dea banilor pe care i-a agonisit. Apoi:
..."Eu Gheorghe Iernilă, las cu limbă de moarte casa şi gospodăria me copiilor lui cuconu Iorgu Deleanu, adicătelea, duduii Olguţa şi lui cuconaşu Dănuţ. Sî li hie casa şi pămîntul mieu loc de gioacă după moartea me precum le-o fost şi cît am trăit. Iară sipetul brăşovenesc, ce am dar de la răposatul cuconu Costache Dumşa, îl lăs cu tot ce-i în el duduii Olguţa. Am adunat în sipet oleacă de zestre, din munca me, pentru duduia Olguţa. Şi vă roagă moşu cu plecăciune şi supunere să faceţi duduii Olguţa haină de mireasă din mătasurile adunate în sipet. Că dacă n-am avut eu parte s-o văd mireasă, măcar de-atîta bucurie să am parte, că mult am iubit-o"...
Între timp, doamna Deleanu intrase în birou căutînd-o pe Olguţa. Vorbele testamentului se îmbinau în mintea ei cu dialoguri din alţi ani, lămurindu-le.
"Cît, moş Gheorghe, că-i bun şi ieftin."
"Ba mătasă, sărut mîna, că-i scumpă şi frumoasă".
"Şi pentru ce, moş Gheorghe? Că doar fată de măritat n-ai?"
"Sî hie! Ştie el moşu!"
"Şi mi-i iertat mie, ca slugă veche a neamului dumneavoastră şi ca om bătrîn, să ridic ochii la stăpîna me, duduia Olguţa, şi să zic: «Duduita moşului, să nu-ţi hie ruşine să primeşti săstre de la o slugă, că munca şi dragostea îs sfinţite chiar de Domnul nostru Dumnezeu»" ...
Numai doamna Deleanu ştia ― din întîmplare ― că Olguţa îmbrăcase într-ascuns rochiţa de doliu a Monicăi pentru înmormîntarea slugei care-şi închinase munca anilor din urmă unei albe rochii de mireasă.
Noaptea de toamnă era umedă şi amară, ca izgonită din fundul unui ocean.
Pe peronul gării, doamna Deleanu, domnul Deleanu şi fetiţele, strînşi în jurul geamandanelor, şedeau tăcuţi ca o familie de emigranţi.
Trenul intră în staţie cu o întîrziere de un ceas. Se suiră repede. Pe coridorul neluminat un glas bărbătesc întrebă căscînd:
― Ce gară mai e şi asta, domnule? Cînd dracu o să mai ajungem cu-atîta stat pe loc!
Olguţa strînse pumnii.
Gorniţa sună scurt. Trenul porni din anonima gară a vacanţelor sure oraşele cu nume atît de cunoscute.
------------------------