Ionel Teodoreanu
La Medeleni

Vol.4 

ÎNTRE VÎNTURI

PARTEA ÎNTÎIA

1
SFÎRŞITUL UNUI AN ŞCOLAR

Ardeau numai luminile utile, depărtate cu preciziune unele de altele, aerian izolate, cu spaţii de noapte marină între licăririle lor fragile. Întuneric prin umbra onctuos spintecată ― spuma elicei fumega alb pe vîntul lins al apei ― fără de trup, tăcut; vaporul nu era decît procesiunea somnambulă a unei constelaţii grupată geometric, subt tremurul captiv al constelaţiilor fixe.
Nu răsuna nici un tunet spumos de talaz ― salt solitar sfărmat în larguri ― nici pas desculţ de val nu s-auzea, împiedicîndu-se în trena lungă. Tăcere fără cadenţă de frunză, iarbă, vînt sau undă: tăcerea cosmic destinsă în fluida boltire a celor patru zări. Cosite, vastele întinderi abureau seva salină a mării. Amar, amar parfum de toamnă, de parcă Zeul apelor adînci strivise-n palme sucul pămîntean al frunzelor de nuc şi, cu o singură mişcare, îl imensificase umed pîn' la stele.
Toţi pasagerii dormeau în cabinele alb şi jilav mirositoare a odaie de baie, cu ferestruicile închise, înfăşuraţi în pături groase, căci după suavele nopţi mediteraneene, cu dulcea lor privire de un albastru marin subt vălurile de cadînă ale lunii, şi cu suflarea lor de floare de lămîi, migdal şi portocal ― aspra noapte a Mării Negre înfricoşa ca ochii de corsar.
De aceea, coverta cabinelor de clasa I era pustie; chaises-longues-urile, goale. În curba molatecă a unora, cîte o batistă uitată amintea viteazul strănut care alungase în cabină pe călătoarea hotărîtă, în principiu, să aştepte răsăritul lunii.
Două chaises-longues-uri numai erau ocupate. Unul adăpostea o umbră, somnul unei umbre; celălalt, o lumină, o iluminare căpşunie cu intermitenţe de întuneric: ritmul luminos al pipelor pufăite. Aceasta împrăştia mirosul franc al maryland-ului. Fumătorul era un fanatic al maryland-ului, tutun a cărui aromă pornea elegiac din adolescenţa-i depărtată, cu bereta de catifea a pictorilor înclinată pe-o ureche în care viaţa din Montmartre răsuna cu zvon de sărutări, pahare sparte sau ciocnite şi argot de midinete.

"La royne Blanche comme lis
Qui chantait à voix de seraine
Berte au grant pié, Bietris, Alis,
Haremburgis qui tient la Maine,
Et Johanne la bonne Lorraine
Que Englois brûlèrent à Rouan
Où sont-ilz, où Vierge souvraine?
Mais où sont les neiges d'antan?" 

Unde era Parisul de altădată? Alt sunet aveau cafenelele, alt miros. Monedele yankee şi britanice ricanau cinic, ca şi răsfrîngerea lor în ochii midinetelor de astăzi. 
Odinioară, moneda franceză aruncată pe zincul bistro-ului era rîsul boemei calice. Nu mai răsuna. Calicia de după război se numea mizerie, şi era.
Fumul pipelor engleze şi americane, adevărat cocktail tabagic, fiertură de tutun cu miere, santal, smochine şi opiu, dulceag ca sarailiile orientale, echivoc, trîndav şi cu cleioasă ceaţă, izgonise simplul şi bărbătescul fum de maryland; ori poate acesta pierise deasupra tranşeelor galice o dată cu o întreagă generaţie al cărei parfum fusese.
Jazul antropofag, urlat, scuipat, scrîşnit, orăcăit şi hîrîit de gura cacofonică a negrilor buzaţi, destrăbălase zîmbetul francez, copil al şansonetei melancolice şi maliţioase. Vechiul Paris ardea pe rugul valutar, încălzind obrajii congestionaţi ai celor care arseseră odinioară pe Ioana d'Arc, şi ai fraţilor lor transoceanici.
Alexandru Pallă, moldovean cu străbuni de pe vremea lui vodă Ştefan, nu se mai simţea contimporan cu viaţa Parisului. Îmbătrînise?
Cînd nu mai eşti contimporanul epocii în care-ţi porţi declinul vîrstei, ci numai al pietrelor amintitoare a epocii apuse, te-ai sihăstrit în trecut, ca înserarea în apa brumărie a unei vechi oglinzi, printre tăceri uscate de mătăsuri.
Alexandru Pallă nu mai trăia viaţa Parisului, şi cum pentru el a trăi însemna a picta, nu mai picta viaţa Parisului, dar nici viaţa demodată a amintirilor. Pe pînzele lui de după război, curgeau apele Senei cu cenuşiuri lung ostenite spre funduri turburi de argint, dar nici o vîslă nu le turbură visarea, nici un catarg, nici un braţ de om, şi curgerea lor ca şi a timpului era parcă solemn împovărată de imensa trenă a propriului trecut; visau cheiurile Senei cu parapete triste şi pustii, c-un uuit de vînt parcă amuţit prin golul lor şi un vîrtej de frunze moarte, dus; cîte un pod trecea de la un mal la altul cu paşii tăcerii prin rugina lui; se năruia un zid de casă veche cu varul măcinat ca faţa de os a leproşilor.
Domina albul în toate pînzele, dar un alb a cărui fragedă lumină se stinsese, un alb colbăit ca surul fior al aţelor de păianjeni în casele părăsite.
Într-un singur peisaj, tot un parapet pe cheiul Senei, viaţa lăsase un semn. Sena curgea cu gestul halucinat al braţelor de oarbă bătrînă, călăuzind trupul prin locurile tinereţii. Pe parapet atîrna o păreche de mănuşi mici de femeie, albe. Se înecase femeia care le purtase? Poate că le uitase acolo după ce strînsese în mînile goale mînile iubitului ei. Plecase poate fericită, cu dragostea alături. Dar ani trecuseră de atunci, desigur. Mănuşile erau veştede. Parfumul delicat al mînilor care le purtase, pierise. Melancolia dezumflată a albului lor mort pecetluia gestul ostenit al anilor.
Toate tablourile puteau fi intitulate: Tăceri. Tăceri ca în unele case ale epilogului romanelor lui Turghenief. Întipărirea elegiacă a timpului pe decoruri ale tinereţii. Prin zgomotul barbar al epocii, "tăcerile" lui Alexandru Pallă erau un anacronism.
În apartamentul din rue de l'Observatoire, două "tăceri" trecuseră de-a dreptul în odaia Monicăi, deşi fuseseră dăruite Olguţei, şi deşi Alexandru Pallă socotea că mai nimerit le-ar fi fost locul în odaia pianului negru unde asculta nocturnele lui Chopin privind corbul pletelor Olguţei desfăşurîndu-şi aripile pe profilul solitar deasupra muzicei ca figurile săpate-n prora triremelor ― decît în odaia unde Monica îşi lucra teza de doctorat ― Baladele lui François Villon ― cu o gravitate blajină de bunică
şi c-un zîmbet blond de miere şi de tei în cozile medievale.

*

Brusc, noaptea fu neagră.
Enorm răsărită în enorma încruntare, plată, grea, fără lumină, de un roş otoman ― luna. Orizontul era straniu ca un zid care deodată ai simţi că te pîndeşte c-un ochi de ciclop; ca un uriaş zid de marmură neagră care ar deveni deodată un ochi roş, fără trup, fără cap, fără pleoape, fără gene, fără pupilă, ochi opac, orb, care totuşi te vede, vine, creşte, se dilată, te cuprinde, te soarbe umplîndu-se de sîngele inimii tale...
Coşmarul se ridică de pe pieptul mării. Desprinsă de pe tăiuşul zării luna pluti masiv. Deasupra şi în jurul ei pe cer se aprinse ca într-o mohorîre de fum gros, sanghinul nimb al vulcanilor.
Vroiau parcă să înflorească maci din truda şi mocnirea sîngerie.
Înfloriră, roşi, rubinii, profirii... se topiră în largă dîră. Îngălbeniră.
Palid, nuferi galbeni tremurară.
În noaptea limpede, cu abur aiurit plutea paloarea pură a lunii, alungată tot mai sus de groaza roşie, căzută în adîncuri, a monstruosului ochi tentacular din încleştarea căruia scăpase. Şi marea era acoperită de sudoare rece.

*

― Nu dormi, Olguţa?
Trupul din chaise-longue nu se mişcase. Ochii nu clipeau; mari deschişi, priveau pironiţi, fără să vadă în afară, ostenind faţa, fruntea; privire din acelea care lasă cearcăne subt ochi şi o dungă pe frunte.
― Olguţa!
Alarma exagerată a glasului care-o chema, o deşteptă.
― Am visat, Paşa... şi dumneata ai visat? urmă glasul şovăitor, cu o ironie automată.
Întoarse capul pe o parte. Vroia să fie singură.
― A răsărit luna!
― Da.
Se răsuci pe o coastă. Pledul îi lunecă de pe picioare. Paşa se ridică, se aplecă acoperind la loc trupul suplu. Răsufla greu, ca după un efort. Scutură cenuşa pipei, o umplu, o aprinse.
Zorii lunii se ridicau pe mare de pretutindeni, ca şi cum luna n-ar fi fost izvorul, ci numai semnul deşteptărei lor. Albe denii în miez de noapte.
Unii oameni trăiesc în pat. Deopotrivă pentru somn şi lenevirea trează, patul îi cheamă cînd iubesc, cînd cetesc, cînd visează. Viaţa lor e un lent şi cotidian înec în pat.
Dacă şi-ar face bilanţul plastic al orelor de pat şi-al celorlalte, viaţa lor ar putea fi reprezentată printr-o vastă suprafaţă orizontală, într-un colţ al căreia, prizărit, un mănunchi de verticale s-ar ivi ca o caravană în deşert.
Pentru Olguţa, patul însemnase întotdeauna spaţiul strict al somnului şi nimic mai mult. În copilărie, cînd deschidea ochii dimineaţa, spontan sărea din pat, resortul săriturii fiind parcă în ridicarea pleoapelor. Această elasticitate a copilăriei o păstrase agresiv de-a lungul anilor şcolari şi al celor următori.
Acum şedea întinsă în chaise-longue, trează, cu ochii deschişi. Înfrîngere de corabie cu pînzele întinse, răsturnată pe ape.
Mari, gravi, neclintiţi ca fluturii de noapte în lumină, ochii priveau.
Îi era frig. Dar răceala venea mai ales dinlăuntru.
Trecuse iarăşi prin vis gîndul acela, ca un gheţar plutitor. "Voilà, il est parti le petit bobo... mais s'il venait a se répéter, il faudra l'enlever tout de suite" ...
Fraza păstra încă, intact, parfumul farmaceutic, iodat şi fenicat, al hirurgilor. Cînd o auzise întîia oară, o înregistrase superficial urechea şi profund sufletul. Profesorul Mass, meridional sonor ca o peşteră cu ecouri şi hirsut, albise cum se zahariseşte un gavanos cu dulceaţă de nuci: tumultul cîrlionţat al părului, musteţilor, sprîncenelor şi bărbii era o cristalizare zaharoasă din care două nucuşoare verzui rîdeau: ochii. Intonată de buzele lui, fraza se impregnase de bonomie jovială. Nu putea ieşi o profeţie lugubră dintr-un astfel de om ilar. După cîteva luni însă, procesul de dezagregare al cuvintelor de buzele care le rostise şi de accentul cu care răsunaseră atunci, se împlinise. Fraza răsunase din nou, aton, cu miros hirurgical, impersonală ca şi cum cuvintele care-o alcătuiau s-ar fi format de la sine din tăceri de spital.
"...mais s'il venait à se répéter"...
Olguţa cînta. Monica lucra în odaia ei. Paşa îşi fuma pipa. Rupt, un acord răsunase ca un candelabru răsturnat.
O tăcere cu sîngele zvîcnind în tîmple.
Obrajii Olguţei albiseră.
Apoi, capacul închis brusc răsunase lung. Pianul amuţise negru.
― Noapte bună, Paşa!
Congediat mult mai devreme ca de obicei, Paşa strînse o mînă îngheţată.
A doua zi, însă, şi în toate zilele care urmară pînă la îmbarcarea din Marsilia, pentru Monica, Paşa, pentru profesorul ei de pian şi pentru toate camaradele ei şi ale Monicăi, Olguţa fu aceeaşi Olguţă de pînă atunci.
"...mais s'il venait"...
Cînd îţi aminteşti cuvintele cuiva, e o mişcare în suflet, un murmur mut, o vorbire a gîndurilor. În sufletul Olguţei, însă, nici o silabisire nu răsuna. Şi totuşi, fraza era. O vedea deodată, după ce o fixase lung fără s-o vadă, ca bolnavii pironiţi în ghips pe spate, desemnul sau crăpătura păretelui din faţă, mereu privit, absorbit de ochi, orizont identic al cîmpului vizual.
Începutul era un coşmar. Simţise răceala viperii şi înţepătura colţilor în sînul drept. Se deşteptase cu tîmplele reci şi inima-n galop. Lucidă, imediat îşi dăduse seama că, în timpul somnului, cruciuliţa cu lemn sfînt, pe care o purta din copilărie la gît, atîrnată de un lănţujel lung, îi încrustase, ostil parcă, un colţ în sînul drept.
Atît. Adormise iar, pe cealaltă coastă.
Peste cîteva luni, dimineaţa, în odaia de baie, cu o mişcare familiară din copilărie, îşi apăsa părul cu palmele, de o parte şi de alta a cărării. Abia ieşise de subt duşul rece. Simţise o jenă, ca o haină nouă greşit tăiată, care te strînge subţioară. Făcuse mişcări cu braţele. Jena dispăruse. Reapărea însă atunci cînd ridica braţele deasupra capului. Parcă se strîmtase pielea. Descoperise cauza: o mică duritate rotundă, superficial ascunsă în sînul drept.
Ridicase din umeri şi se îmbrăcase. Cîteva zile scena matinală se repetase, fără ecou diurn. Între timp, Monica plecase în Pirinei, pentru cîteva zile, la prietena lor comună Andrée Bertrand. Se dusese la profesorul Mass, din cochetărie, ca să-i extragă "cette énervante boule de graisse"
"Extracţia" luase proporţii de operaţie, din cauza decorului şi a cloroformului numai, căci prezenţa profesorului Mass, în uniforma hirurgicală, transforma lugubrul doliu alb al sălii de operaţie într-un alb culinar, un alb de cofetărie în care fierbe ciocolata cu dulce clocot, aşteptată de mormanele de frişcă decorativă. Olguţa se aşezase pe masa de operaţie, în lunga cămaşă de noapte al cărei miros de sulfină aducea parfum de Medeleni, îndepărtată solicitudine a doamnei Deleanu.
Un gest neprevăzut al Olguţei dăduse un ritm alegru şi zîmbitor tăcerii preliminare în timpul căreia se pregăteşte cloroformul. Fusese invitată să-şi scoată cămaşa care nu avea deschizătură în faţă. Îşi scuturase pletele şi cu o singură mişcare găsise soluţia oportună. Trasă brusc, din două părţi, de degetele lungi şi impetuoase, c-un fîşîit metalic olanda se rupse net pînă subt sîni. În această atmosferă de ea creată, Olguţa îşi părăsise trupul de o puritate egipţiană, pe masa de operaţie.
După opt zile, abia, îşi revăzuse sînul, bandajat pînă atunci, cînd profesorul Mass îi scosese firele. Puţin bosumflat, ca un obraz de copil deşteptat noaptea din somn, purta o fină semilună roză.
"...voilà, il est parti le petit bobo..., mais s'il venait a se répéter, il faudra l'enlever tout de suite"...
Era frig şi umed pe mare. O săgeta iar cicatricea, intimidîndu-i respiraţia. Închise ochii ghemuindu-şi bărbia în piept. Sufletul ostenit de trup avea descurajarea luptătorului călit în lupte glorioase, cînd îşi dă seama că lama lungă, tăioasa prelungire a braţului, care-l purtase pînă atunci ca o firească aripă bărbată, i-a devenit deodată grea în mînă şi străină, biruindu-l şi pe el .

*

Amiaza lunii ardea atît de intens încît pleoapele somnului, opace, deveneau translucide ca boabele de poamă.
Nici albul mat al varului mînăstiresc, nici cerul sur al perlei în care un zbor de îngeri s-a împăienjenit şi agonia unei lebede a fulguit; nici dura marmură în spuma căreia pluteşte alba nuditate a statuilor; nici îngheţatul crin şi nici fosforescenţa albă a zăpezii ― şi nici una din înfloririle, mîniile, gînguririle, curgerile, plutirile şi suavităţile albului pămîntesc, nu putea fi asemuită cu neclintita dezlănţuire a luminii de lună.
Fuseseră parcă păduri pe mare, păduri masive. Nu mai erau. Vibrau străvezii în golul luminii care le străbătuse mistuindu-le.
Neagră, densă ca încleştarea pămîntului, marea devenise adîncă, şi clarul ei afund era al lunii: în cer ca şi în mare. Fusese pămînt, era apă haotică după somnul metamorfozei. Dar mai era pe undeva pămînt? Mai erau munţi, dealuri, stînci, mari reliefuri aspre pe care pasul sună, şi prin care cuvîntul fîlfîie-n ecouri? Dar mai erau paşi? Mai răsunau cuvinte?
Trecea un zbor halucinat prin toate cele, pulberea unei viteze albe. Tot ce era parcă fusese numai.
Din orizont în orizont, stea, apă şi noapte, sufletul era un gol în golul fără piedică şi fără de hotar al lunii.

*

Minutarele cronometrului arătau două jumătate. "A stat", gîndi precipitat Monica, sărind din pat. Şi încă zăpăcită de somnul întrerupt de lună ca de un pumn de apă proaspătă-n obraz, puse mîna pe beretă, reveni, smunci cămeşa de zi şi ciorapii, scutură capul alungîndu-şi cozile pe spate, clipi...
Tic-tacul ceasornicului o trase de ureche. Deschise ferestruica, scoase capul, văzu ziua mare, găsi luna, o privi incredulă ca pe-o farsă de-a Olguţei, zîmbi stelelor ― era luna ― şi respiră adînc, punîndu-şi mînile pe inimă.
Cu capul înclinat pe o parte, părea că ţine-n braţe un buchet prea greu.
Prin fereastra căscată, frigul pătrunsese, rărind căldura, cutremurînd trupul Monicăi.
Închise fereastra şi se aşeză pe pat bucuroasă că erau numai două jumătate, întristată că erau abia două jumătate, fericită că va ajunge la Constanţa în zori, tristă că Iaşul nu era port la Marea Neagră în locul Constanţei, bucuroasă şi tristă de toate cele, căci bucuriile Monicăi, ca şi genele ei grele, se-nvecinau cu lacrimile.
Atîta aur îi îmbrăca părul, încît părea luminat de soare ca acele cupole ale bisericilor avîntate care mai strălucesc încă atunci cînd tot oraşul e-n amurg. Poate de asta trupul părea mai nalt decît era, culminînd în aurul aerian.
Era frumoasă? naltă? zveltă? Nu-i erau palizi obrajii, turburi ochii? Naltă, ar fi vrut să fie, zveltă, dulce, limpede ca dragostea pe care i-o aducea lui Dănuţ după trei ani de despărţire. Să-i fie trupul conturul şi iluminarea dragostei, cum pare cupa de cristal conturul şi iluminarea pură a apei care-o umple.
Dănuţ! Topit în buzele ei, numele drag nu era strigăt, ci tăcere îmbrăţişată. Îl iubea atît de mult încît numai de la el primea impresia multiplă a vieţii, zvîcnirea ei caldă. Cînd se gîndea la Dănuţ, o dulce greutate i se cufunda în suflet, şi sub bătaia inimii, ultim inel deasupra unei cufundări adînci, ardeau comorile-ngropate în fluida imensitate a amintirii.
Era atît de real Dănuţ, depărtatul Dănuţ, încît toţi ceilalţi oameni pe care-i cunoştea, cu care trăia zilnic, păreau pictaţi pe pînze moarte, cu încremenită lor mişcare desuetă, cetiţi în cărţi prăfuite, cu voce tare; pentru Monica, tinereţea celorlalţi părea situată în istorie, ca tinereţea străbunilor, căci singurul contemporan al inimii ei era solitarul Dănuţ. Uşă al cărei mîner păstra întipărirea caldă a mînii lui Dănuţ, uşă prin care năvălea copilul mare cu vestea dragostei în ochi; fereastră la care privea Dănuţ, cu bărbia în mîni, cum fîlfîiau albastre dealurile Iaşului, spre depărtata Monica; pernă, în care se îngropa capul lui Dănuţ, bucle şi parfum călduţ, ca un mănunchi de flori uitat de Monica pe divanul ei; carte în care ochii lui Dănuţ descopereau ca-ntr-o oglindă fumurie de-nserare, zîmbetul Monicăi aplecat spre el ― sufletul Monicăi era tot ce putea fi în jurul lui Dănuţ cu duioşie şi cu bunătate.
Şi totuşi se ducea spre Dănuţ, venind de departe; vaporul mergea încet şi erau...
"A stat!" se încruntă Monica.
Nu stătuse. Tic-tacul bătea regulat. Cu domoală hărnicie de furnici urnind uriaşe greutăţi, clipele mişcau trupul de lăcustă moartă a minutarului.
Erau trei fără douăzeci... şi aproape cinci minute.
Minutare! Minutare!
Ochii Monicăi se opriră pe toate minutarele familiare ei. Mergeau toate? Nu se oprise nici unul? N-a rămas nici unul în urmă?
Minutarele ceasului din bucătăria de la Iaşi mergeau. Ceas nichelat, cu pîntece de darabană, proptit gimnastic pe patru picioare, cu casca de alarmă a clopoţelului deasupra. Rămînea totdeauna în urmă.
― De ce nu-s gata puii?
― Da i-aţi poruncit pi la opt!
― Sigur. Îs opt şi un sfert, invoca doamna Deleanu sfertul academic.
― Di unde, duduie, numai şăpti jumatati-i la "riveiu" nostru, pi ochii mei, parcă ci-s chioară?
― Uf! Am să-l dau pe foc "riveiu" vostru.
― Nichelu-i incombustibil, mamă dragă, intervenea Olguţa.
Era nemuritor ceasul din bucătărie, "riveiu", cum i se spunea de servitori, "crăcănel", cum îl poreclise Olguţa din pricina atitudinei de călăreţ cu patru picioare, "blindatul", cum îi spunea nu mai puţin nemuritorul Neculai, inventatorul cuvintelor nobile.
Trei fără douăzeci şi trei de minute.
În bucătărie, focul stins, călduţ încă. Bîzîie somnul natal al muştelor. Subt cuptor cloceşte găina preferată a "babii". Baba... Le scrisese doamna Deleanu că baba se-mbată des, că slugile nu mai pot sta de răul ei şi că "dacă mai continuă, îi dau drumul"...
Inima Monicăi se strînse. Dacă nu mai era baba, în bucătărie nu mai era piuit de puişori rotunzi şi aurii, nu mai erau pisici, cîni... Dacă nu mai era baba, amintirile cu foc de toamnă, măsuţa joasă, turtă-dulce, cucoşei şi mere coapte, din bucătăria de la Medeleni, rămîneau zvîrlite-afară, ca mîţişorii lepădaţi.

*

Trei fără douăzeci şi două de minute. Minuţioasa preciziune a cronometrelor! Lumina lunii, de o intensitate solară, răspica pînă şi genele minutelor.
"Cucul" din sofrageria de la Iaşi. Cadranul negru, orele albe, minutarele aurii, cutia ca o căsuţă elveţiană: şi timpul e fermier în Elveţia. Două fetiţe cu şorţuri de şcoală, una brună cu fulgere albe de rîs şi fulgere negre de ochi, alta blondă, stînd cuminte pe scaunul grav cu perniţă, roşind cu genele plecate de cîte ori se aude cuvîntul "Dănuţ" oftat de doamna Deleanu, învăpăindu-se cu genele ridicate de cîte ori s-aude cuvîntul "Buftea", biciuit de Olguţa.
Un zgomot de resorturi, o uşiţă se deschise ca pentru o minusculă scamatorie, şi apare un cucuşor de lemn făcînd o reverenţă: "cu-cu" cîntă cucul şi dispare-n clămpănitul uşiţei urgente.
― Unu! exclamă domnul Deleanu, sorbindu-şi cafeaua şi consultîndu-şi agenda. Şi mi-i un somn!... Paa, copii!
Şi, ca şi cucul, dispare domnul Deleanu.
Cînta numai în trecut guşiţa cucului de lemn, căci numai amintiri veneau şi se sculau de la masa din sofragerie, scuturîndu-şi fărămiturile, în cadenţa complimentului automat, în miros de pîne, de tutun şi de cafea prăjită.
Lugubra pendulă antică din salon. De marmură neagră, masivă şi întunecată, ca insula mortuară a lui Bocklin în draperia rigidă a chiparoşilor. Toate orele sunate de ea aveau accentul cobitor al miezului de noapte. Sunet slab, stins, ca un vaiet de buhnă subtpămînteană. Şi cadranul ei era livid în piatra sumbră, ca o fereastră de biserică pustie în lumina lunii, prin care minutarele săgetau un zbor negru.
Trîmbiţile mobilizării în noaptea de august. Dănuţ venise în permisie de la Şcoala militară. Tuns, slăbit, timid şi taciturn, ca în copilărie, în uniforma grea de constrîngeri. 
În anul acela nu plecaseră la Medeleni. Olguţa era la Govora cu domnul Deleanu, Dănuţ la Şcoala de artilerie din Bucureşti. Mai apăsător ar fi fost pustiul la Medeleni decît la Iaşi.
Noaptea de august, cu privirea ei de căprioară gonită... Se plimbase cu Dănuţ pe străzi lăturalnice, unde nu erau agenţi de-ai comenduirei, nici coşmarul galonat, care-i dădea lui Dănuţ spasmul salutului.
Rătăciseră amîndoi în ţinutul de stele şi umbrare al Sărăriei, din care pornesc străduţe laterale spre vale, ca nişte vîsle putrezind în voia apei unui port părăsit. Erau îmbrăcaţi aşa cum se sculaseră de la masă: Monica cu capul gol, Dănuţ fără capelă şi fără sabie. Se coborîseră pe scări, trecuseră prin ogradă, ieşiseră pe stradă mînă-n mînă, ca îndrăgostiţii de la ţară, şi porniseră prin Iaşi ca printr-o odaie familiară, cu stelele pe cer ca o sulfină pe dulap, cu siluetele caselor întunecate ca nişte mobile de nuc şi de stejar, cu luminile potolite şi blajine ca luciri de candelă subt iconare.
― Dănuţ, să ne-ntoarcem, ne aşteaptă tante Alice...
O lăsaseră cîntînd la pianul din salon.
În preajma casei sub bolta unui castan... Cădeau şi acuma-n sufletul Monicăi stelele nopţii de august cu tot şiragul cerului desprins de cutremurul sărutării care-i răsturnase capul în imensitatea respirată cu gura şi bătută cu genele a cerului care-i lăsase pe frunte umezeala şi înălţimea.
Doamna Deleanu cînta.
― V-aţi plimbat, copii?
Se roşiseră cu gura pecetluită de aceeaşi sărutare, gravi.
― Hai să ne culcăm, e tîrziu!... Ce s-aude?
Trîmbiţele. Sunetul lor spart în tăcerea Iaşului.
Clopotele, grele, colosale, ca potcoavele unui cal apocaliptic pe lespezi de metal.
Uralele mulţimii. Se aprindeau lumini pretutindeni. Pendula neagră bătuse de douăsprezece ori, şi se oprise, mută, fără tic-tac, cu minutarele drepte, ca şi cum moartea şi-ar fi ridicat degetul în faţa vieţii.
Doamna Deleanu se rezemase de pian. Monica încremenise cu mîna pe tîmplă. Şi-n tăcerea rănită din care cad lacrimile, toată tinereţea lui Dănuţ îmbătrînise într-un zîmbet şi se prăbuşise în umerii plecaţi.
― S-a declarat războiul, mamă...

*

Toate luminile-s stinse, numai fereastra odăii lui Dănuţ e palidă, deşi storul e tras şi deşi lampa de la birou e cu abatjour.
Dănuţ scrie. Iar a băut cafea neagră. Iar nu doarme. Iar lucrează cu fereastra închisă, în fum de tutun, cu mucurile de ţigări morman în scrumelniţa de lîngă caiet. Nu bate la uşă. Intră de-a dreptul, în halat, papuci, cu cozile pe spate.
N-o aude. Tresare. Obrajii lui sînt în mînile ei.
Doamne! Tîmplele lui Dănuţ zvîcnind în mînile Monicăi, în mînile care de trei ani fac gestul rugăciunii atît de fierbinte că parcă n-ar fi lipite una de alta de vidul lor, ci ar cuprinde tîmplele vii ale lui Dănuţ.
Doamne! Prăbuşita respiraţie de stele a fericirii! Trage storul, deschide fereastra şi intră-n odaie ― noaptea, noaptea Iaşului, tăcerea Iaşului, parfumul Iaşului, respiraţia Iaşului, şi Dănuţ e alături, viu, în afară de Monica... şi-i tîrziu... Auzi cum bate, auzi, deasupra Iaşului, de patru ori, clopotul Mitropoliei, solemn, vast, cu bronzată cadenţă, în preajma zorilor.
― Dănuţ, Dănuţ, sînt patru! Eşti palid, Dănuţ. Ţi-s obrajii reci. Vezi!...
Zîmbesc, ochi în ochi, căci Monica e rumenă, obrajii ei sînt calzi.
Şi se stinge, muzicală, ultima bătaie a clopotului Mitropoliei.
― Noapte bună, Dănuţ!
...Oftă adînc prin zîmbetul feţei în care se stingea ultima bătaie a clopotului ieşan.
Minutarele cronometrului arătau abia trei jumătate. Şi iar zîmbi. Lumină de lună pe genunchii ei, sufletul Monicăi era lumină de zori la fereastra odăii lui Dănuţ, în care niciodată nu intrase decît casta ei închipuire.

*

Cînd luna-i plină, umbra marilor castele feudale se plimbă pe aleile parcurilor pustii, pînă departe, unde pasul turnurilor, în ascuţită încălţăminte de cavaler în armură, descălecat, se opreşte medieval, cu veacurile, printre lăncile plecate ale crenelelor.
Pe vastele şi albele alei ale mării, nici banca de piatră goală, nici joc de ape amuţit, nici secate bazenuri şi nici umbră de castel pornită lung.
Nimic decît aiurarea tăcerii şi, deasupra, braţul de marmură al lunii, rupt din umăr: purtase-n el o dezmierdare? o poruncă? un blestem?
Plutea în înălţime gestul ciung al unei statui fără trup, şi nici o umbră nu cădea pe mare.

*

Genele Olguţei tremurară. Îşi ţinu respiraţia, ca să nu alunge, să nu distrame ceea ce urechile ascultaseră, în vis parcă, şi ascultau... Ascultau?
Frigul se înăsprise.
Deschise ochii asupra stelelor în abur de lună.
Era trează. Asculta. Auzea. Aceeaşi amplă cadenţă. Aceeaşi întunecată asprime. Aceeaşi inflexiune mai pură decît a fluierelor, acelaşi sunet viu, dens, cînd ascuţit ca săgeata din arc pornită, cînd boltit în vibraţie gravă, bronzată cupolă a propriei sonorităţi...
― Nu!
Vorbise singură, poruncitor. Îşi smulse cascheta de piele, îşi clătină pletele, se ridică de pe chaise-longue, dreaptă ca vibraţia unei lănci înfipte. Era o energie sălbatecă în gest şi-n trup.
Şi totuşi, ochii plîngeau. Plînseseră. Se deşteptase plîngînd. Îşi trecu mîna pe faţă, iute, ca să-şi limpezească ochii, ca să poată vedea trenul pornit prin întuneric, în prohodul armatelor ruseşti.
Sînt întîlniri prin ani, cu acelaşi gest al mînii, al trupului şi al sufletului, atît de identice, încît ai impresia halucinantă că gestul început cu şase ani în urmă îl desăvîrşeşti după şase ani, de pildă, că lacrimile pornite din ochi cu şase ani în urmă, acuma le ştergi, abia plînse...
Ridicase mîna acum şase ani, pe un peron de gară, în urma unui tren pornit, să-şi şteargă lacrimile, aceleaşi lacrimi, întîlnite acum de mîna care, prin ani, făcea acelaşi gest.
Sufletul bascula imens, cu tot trecutul...
Îşi trecu mîna pe frunte; nu văzu, desigur, trenul demult pornit cu anii, văzu marea, vaporul, cerul...
Şi totuşi... Ascultă. Nu se mai auzea nimic. Şi totuşi cineva fluierase o arie din Boris Godunov, pe care... Nu se mai auzea nimic, nimic. Se prăbuşise tot în trecut, cu bătăile inimii.
Se aşeză din nou pe chaise-longue, singură, cu insomnia unei dureri care de şase ani, cu ochii deschişi, aştepta un zîmbet să-i usuce ochii sau o mînă să-i închidă.
Mort, îl iubea încă. Abia îl iubea. Dragoste grea, născută şi zidită în tăceri şi noapte, ca o bulină cu vaiet jalnic şi ochi de soare somnambul, deschişi în propria criptă de întuneric.
Vania Dumşa: acesta era mortul ei.
Îl văzuse în copilărie, înainte de plecarea în America. Îl uitase, cum uiţi o melodie închisă în tăcerea ta. Îl revăzuse în anul 1914. Plecase iar în Rusia. Căutase să-l uite. Îl regăsise în sufletul ei, în 1916. Şi pribeagul, mort, nu mai plecase.
O lună după decretarea mobilizării, doamna Deleanu şi Monica organizaseră o cantină aşezată lîngă peronul gării Iaşi, popas cu ceai, pîne, entuziasm şi mîncări reci pentru convoiurile militare.
Olguţa lucra la un spital, de unde o luau spre seară cantinierele de la gară.
Într-o seară, întorcîndu-se acasă, văzuseră în antretul de din faţă un geamantan de muşama jupuită, mînjit, umflat în curelele care-l încercuiau. Peste el, un palton ros, decolorat, şi o caschetă englezească.
Stăpînul lor nu ancora în nici o casă: trecea numai. Totuşi era la el acasă în orişice decor. Se instalase în salon descifrînd cu o stîngăcie de urs partitura lui Boris Godunov.
― Neculai, să mai pui un tacîm, poruncise doamna Deleanu suind scările şi trecînd de-a dreptul în ietac, neglijînd să mai spuie bun venit celui care nu purta uniforma militară într-o vreme cînd numai statuile, copacii, bătrînii, copiii şi ambuscaţii mai cutezau să fie civili.
― Treci tu dintîi, Monica, vorbise autoritar Olguţa în faţa uşii salonului, lăsînd clanţa pe care-o apucase în prima bătaie a inimii.
Monica intrase în salon, Olguţa în odaia ei.
Călătorul ajuns pe vîrful muntelui oftează: "Am ajuns?" şi se aşază pe o stîncă sau pe pămînt, respiră şi priveşte roată împrejur. Nu s-a întîmplat nici un miracol. Nu i-au crescut aripi, nici n-a început brusc un spectacol unic. Un simplu fapt: stă pe vîrful unui munte acelaşi trup care a stat pe scaunul de acasă, pe bancheta tramvaiului, sau perna trăsurii. N-are senzaţia perpendiculară, de înălţime clădită, pe care o ai de pe acoperişul unei case.
Oare e înalt muntele? Între stînca pe care stă acum şi scaunul de acasă pe care-a stat pînă acum, se cască o mie, două de metri? Într-adevăr?
Ce-i asta? Colb stîrnit? Nu. Pe mîna întinsă lăcrimează un nour aburos, din aceia care sînt o noiţă pe albastrul cerului ― văzuţi de pe fereastra casei, cînd stai la îndoială dacă trebuie să iei bastonul sau umbrela.
E împăiat? Nu. Arhanghelul bălan, cu cioc şi gheare, desface aripile şi pluteşte vast, cu familiaritate. E un vultur pe care-l urmăreşti cu mîna pe ochi, păianjen desprins din bolta cerului ― văzut de jos, de acolo unde cotcodăcesc găinile.
Aşa! Mîna deprinsă să ia ţigara sau jurnalul de pe măsuţa de noapte întîlneşte un nour, zborul unui vultur... poate şi mîna lui Dumnezeu, căci într-adevăr eşti printre stele, pe vîrful unui munte, alături de cer, în limpedele miracol al singurătăţii înalte.
Olguţa se aşezase pe patul din odaia ei.
Venise Vania. Patul era pat, masa ― masă, zidul ― zid, fereastra ― fereastră.
Şi închise ochii. Şi-i deschise zîmbind. Iubea. Era aşa de simplu încît îşi pipăi mînile, îşi pipăi faţa, să vadă dacă într-adevăr exista ea, Olguţa ― nu Vania.

*

Venea din Rusia. Pleca pe front. Războiul era pentru el o nouă călătorie, o inedită experienţă. Avea ochi verzi, mici, rotunzi, de un verde atît de tare uneori că părea sonor. Era îmbrăcat ca un trunchi de copac. Hainele păreau coaja lui robustă. Nu erau nici elegante, nici sărăcăcioase, nici clasă socială n-aveau. Îl vedeai pe el, nu hainele, care altminteri erau necălcate şi de lucrător mai degrabă, de muncitor manual.
Făcuse, în treacăt, în anii din urmă, tîmplărie. Mai fusese profesor de matematică la un liceu din Petrograd şi deţinut "pentru idei prohibite" şi profesate din întîmplare tocmai în ora de matematică.
Evadase şi venise cu geamandanul la Iaşi, să asculte puţină muzică înainte de a trece pe la cercul de recrutare să afle ce-i, unde-i şi itinerarul. Ascultase cu neclintită seriozitate ― de om care respectă mîncarea ― în timpul mesei, discuţiile curente asupra războiului. Mai erau invitaţi la masă. Mînuia furculiţa şi cuţitul cu delicateţa oamenilor puternici, pentru braţul cărora arma cea mai grea e uşoară. Obrajii celorlalţi purtau palori convalescente alături de obrajii lui, bătuţi de vînt şi arşi de soare. Nu era nici frumos, nici urît: puternic. Ca tăcerea unui clopot de bronz printre cristale, făptura lui făcea fragilă şi soprană făptura citadină a celorlalţi.
Dintre toţi comesenii era singurul care pleca pe front. Părea totuşi singurul impermeabil pentru moarte. Metalic. Mîncase copios. Nu era congestionat.
La liqueur-uri, discuţia alunecase peste Nistru, venind de la Verdun, via Ardeal. Invocarea "marei noastre aliate" stîrni un entuziasm unanim.
― Blinî, zîmbi Vania, jovial, cu o voce gravă prin timbrul ei.
Şi explicase că "blinî" e echivalentul slav al clătitelor moldoveneşti. Adică: o foaie de clătită, rotundă ca un talger de aluat, bine muiată în unt, pe care presori icre negre. Apoi îi pui capac o altă foaie, bine muiată în unt, pe care aşezi sardele. Apoi o acoperi cu o foaie identic tratată, pe care torni smîntînă; vine la rînd alta, pe care o pavezi cu mezeluri. Şi tot aşa, foaie cu foaie, treaptă cu treaptă, suie toate categoriile de mîncări imaginabile: de preferinţă cele mai indigeste. În sfîrşit, o ultimă foaie are rolul acoperişului pe o clădire. Peste ea torni unt proaspăt topit, mult, din belşug... Şi imediat înghiţi o felie, mori, bei un pahar de vutcă, învii, înghiţi alta, mori, reînvii cu vutca, şi mori iar cu blinî. [...]

*

Obştescul oamenilor, cînd sînt acasă, se aşază comod pe scaun, canapea sau pe divanuri, rezemîndu-se de speteze ori de păreţi.
Vania şedea mereu lîngă ferestre. Se profila pe cer, ca stejarii solitari. Prezenţa lui nu era durabilă; într-o încăpere dădea impresia provizoratului, ca trupul paserilor de pradă cînd stau. Iminenţa pornirii parcă îi avînta masivitatea trupească, dîndu-i elasticitate, tăiuş şi vîrf.
Cioplit oarecum în substanţa puterii, ca pietrele şi trunchiurile, voinicia lui părea involuntară şi permanentă ca a corpurilor grele. Aveai impresia că o mînă de-a lui lăsată pe umărul cuiva l-ar fi îndoit cu un gemăt; că pasul lui avea soclu, ca al statuilor. Aşa că zîmbetul acestui om era o delicată surpriză, ca prezenţa unei flori luminos întîmpinînd de-a dreptul din stîncă.
Zîmbea rar.
Dar zîmbise Olguţei.
Natural, Olguţa îi cîntase din Boris Godunov. Adică i-l cîntase în întregime. Partitura o căpătase de la Vania, în 1914.
Trecuse miezul nopţii. Toţi se culcaseră. Nici Monica nu mai era în salon. Ea ştia bine preţul unei ultime nopţi, cînd unul dintre cei doi pleacă pe front. Şi mai ştia, tot atît de sigur, că Vania era "al doilea".
Vania şuiera. Nu şuiera aproximativ partitura, urmărind mai ales melodiile, cum fac în genere amatorii de şuierat, care de îndată ce un pian sau o orchestră începe, fixează o stea, un tablou sau plafonul, şi, cu aerul inspirat al unui robinet comuni-cînd direct cu luna şi privighetorile, îşi dau drumul în sus. Şuiera ca unii şefi de orchestră pasionaţi şi afoni, care exprimă prin şuier toate glasurile pădurii instrumentale ai cărei animatori sînt. Apoi, şuieratul lui Vania nu era siropos, nici cu un singur registru. Dulceaţa glasului de femeie şi vîrtoşenia glasului de bărbat, devenite şuier, supleţă şi vigoare, cum şarpele e deopotrivă braţ de titan lovind şi trup de Salomee ondulînd ― şuieratul lui Vania, izvorît din buzele cărnoase, avea intensitatea tăcerilor din catedrale, gravitatea orgei şi a violoncelului şi puritatea soprană de emisiune a guşelor cu aripi numite privighetori.
Auzise la Petrograd, pe cînd se numea Petersburg, Boris Godunov cu Şaliapin, cîntăreţul întunecat ca o grotă marină, în care vîjîitul vîntului şi elegia undei ar fi cîntecul gemut de glasul lui Satan.
Îi vorbise de Şaliapin, pe care Olguţa nu-l auzise, situîndu-l faţă de Carusso, al cărui glas curgea prin toate pîlniile gramofoanelor, ca ploaia prin uluce. În Carusso vibra sensualitatea meridională, exprimată în literatură de d'Annunzio. Glasul lui Şaliapin, ca şi gîndul lui Ibsen, era răzvrătire şi singurătate.
Lumina electrică se stinsese la unu, înlocuită cu lumînări.
Vania explica textul, traducînd abrupt din ruseşte. Curgea parcă Nistrul între cuvintele celor două limbi, care-şi smulgeau una alteia asprimile, blestemele, durerile, ca o luptă călare, la lumini de torţi, prin aprigul hotar al apei.
La începutul fiecărui act, evoca decorurile, sculptînd cu mîna scorbura neagră a unei ferestre deschise pe noaptea ţarului, aruncînd acolo spaima unui candelabru cu limbile vîlvoi, dincolo clădind fastul sinistru al tronului uzurpatorului împărat. Astfel decorurile aveau iluminarea fragmentară, dură, zvîcnitoare a luminilor de fulger.
Lîngă Vania nu puteai concepe somnul. Viaţa curgea prin el fluvial, ca o mulţime în mers, văzută noaptea, fragmentar în lumină, fragmentar în lumina cu mii de feţe, gesturi şi glasuri, îmbulzită la poarta unei cetăţi: era şi poarta, şi mulţimea.
Salonul dispăruse, ca toate odăile în care trăia el, mistuit de decorul pe care-l impunea evocarea lui.
Boris Godunov, în noaptea aceea de septembre, murise în palatul ţarilor, cu străji neclintite ca marile buhne, cu scări atît de vaste, că parcă aşteptau să le suie pasul refluxului oceanic, cu acoperişuri pe care fîlfîie înfipt destinul ca un steag mortuar, deasupra întregii împărăţii de coruri, de blesteme, de biserici şi de temniţe.

*

A doua zi, dis-de-dimineaţă, dispăruse, lăsîndu-şi geamandanul şi paltonul.
Olguţa nu se mişcase de acasă toată ziua, cu ochii la fereastra dinspre poartă. Spre seară se înapoiase, în haină de recrut care izbutea să fie ridicolă fără să-l facă şi pe el. Haină de postav verzui, rigidă ca un carton păros, cu mîneci scurte şi umeri normali de strîmţi faţă de amploarea celor care-o purtau; pantaloni lungi cu şireturi, corcitură de izmene cu şalvari; bocanci mopşi, care imprimă ritm de scafandru picioarelor, dîndu-le sunetul lat al potcoavei de cal normand; şi capelă holbată-n colţuri, deşălată-n mijloc, bleagă-n cozoroc: însăşi tichia tîmpeniei cu cap de ridiche de lună în unghiul salutului de răcan.
Astfel intrase îmbrăcat de regiment împăratul inimii Olguţei.

*

"Cina cea de pe urmă" fusese veselă: Courteline ar fi putut-o iscăli, cum ar fi putut iscăli întreaga activitate din acea vreme a Cercurilor de recrutare. Şi Cercul de recrutare Iaşi se mutase, cu şi prin Vania, în sofragerie.
Aşteptase la Cerc de la şapte dimineaţa pînă la cinci seara; căci Cercul era atît de ocupat încît toată lumea aştepta, fără nici o excepţie, cauza preocupării fiind aglomerarea din ogradă, cauză care "sta drepţi" în ograda Cercului, efectul aglomeraţiei fiind inactivitatea înfrigurată a gradaţilor, efect care sta "în repaos" faţă în faţă cu cauza.
― ...Aşa se întîmplă cînd "cauza" e recrut şi "efectul" e gradat.
Plutonierul Vulpe, de la "biroul mobilizărei", era obligat să fie sever din pricina sprîncenelor ― dens stufoase ― şi spiritual, din pricina musteţilor cu şmecher şfichi. Acest dublu decor contradictoriu îl conciliase, recurgînd la injuria naţională "cruci şi dumnezei", pe care o murmura cînd nuanţa sprîncenelor, faraonic, cînd nuanţa musteţilor, diabolico-săltăreţ. Pe Vania îl cinstise cu ambele nuanţe, inver-sîndu-le ordinea, căci numele "Vania":
― Ia taci! dezlănţuise, prin neverosimilitatea lui naţională şi ostăşească, un cutremur ilar al musteţilor locutorii, iar foaia matriculă a lui Vania, nesupus la încorporare, judecat şi achitat, apoi nesupus la toate concentrările, provocase o cavernoasă privire, şi ― miracol ― exprimarea la singular a pomenitei locuţiuni panteice.
― Umflă-l. Bagă-l la başcă! tunase plutonierul Vulpe.
Nu se mişcase nimeni, căci toţi îl ştiau "dat dracului" pe plutonier, şi de asemenea cunoşteau toţi amnistia generală din 1916, pe care de altfel o dezaprobau. Aceasta aflase Vania din interjecţionala conferinţă pe care i-o ţinuse plutonierul Vulpe, despre amnistie şi închisoare. Frontul, faţă de închisoare, era socotit ca o vilegiatură glorioasă, nemeritată.
― Aşa-i, mă leat, românul: iertător...
― Bini, bini cu amnestie la timp di paci, da la război mai bini fără, insinuase un negustor usturoiat, care corespundea din ochi, cu ochiul, nara şi plămînii buzunarelor plutonierului.
Negustorul prefera vilegiatura închisorii.
Intervenţia neaşteptată a unui locotenent precipitase serviabil actele operetei militare. Locotenentul fusese elevul lui Vania. Teroarea pe care o inspira profesorul de matematică fostului elev nul, era atît de durabilă, încît îl salutase pe Vania cu gestul alarmat al ridicării din bancă şi cu un: "Vă salut, domnule profesor", exotic în acel decor. Şi îl servise cu promptitudinea cu care odinioară ştergea de pe tabelă cu buretele nerozia lent cifrată, subt ochii verzi ai profesorului de pe catedră.
Epilogul. La plecare, plutonierul Vulpe îi strînsese mîna.
― Îmi pare bine, domnule profesor... Cum aţi zis?
― Vania.
― Vania, oftase admirativ Vulpe. Frumos nume... Ei, bietu tatu-meu m-a botezat Ion, că m-a făcut mama de Sfîntul Ion. Ştiţi, nevoile...
― Am onoarea, domnule plutonier.
― Zi-mi Ionică, că-i mai particoler.

*

După masă încredinţase Olguţei geamandanul în care-şi avea "biblioteca" şi "garderoba civilă". Olguţa-i împrumutase un geamandan al ei, mai mic, în care-şi rînduise rufele: spălate şi cîrpite de mînă de bărbat. Răspîndeau un miros tare de săpun în calup.
― Să ne vedem sănătoşi! se adresase tuturora din pragul salonului: cordiale în hotărîtul lor contur, vorbele tuturor plecărilor.
Obrajii Olguţei erau foarte albi şi gura încleştată. Îl însoţise pînă la poartă, dimpreună cu Monica.
Încă o dată:
― Să ne vedem sănătoşi!
Şuierau locomotivele. Tremurau stelele cerului de septembre. Bocancii sunau metalic pe asfalt. Se îndepărta calm, masiv, drept, spătos. Păşind în răspărul unei ape repezi, tot aşa ar fi mers. Îl vedeai în noapte, ca printr-o mulţime care s-ar fi dat în lături în faţa lui. Trecuse pe subt lumina unui felinar. Cotise.
Tremurau stelele cerului de septembre în sufletul Olguţei aplecat deasupra nopţii, căci de la nici o fereastră de-acum nu mai putea să-l vadă.

*

Totuşi, îl mai văzuse chiar în acea noapte.
Curînd după plecarea lui Vania, cu spontaneitatea impetuoasă pe care o regăsise de îndată ce fusese singură, se hotărîse să-l însoţească la gară.
Plecase fără ştirea nimănui, prin starea de asediu a oraşului. Gara era o cazarmă revărsată. Acolo noaptea mirosea a toval ca o tăbăcărie; mai puternic decît mirosul cărbunelui, mirosul mobilizării stăpînea. Pretutindeni, pe cimentul sălii de intrare, îngrămădiţi ca sacii în antrepozite, prăbuşiţi ca trunchiurile în pădurile tăiate, soldaţii împachetaţi pentru front.
Durerea cu palmele bătătorite fuma mahorcă şi scuipa amar.
Peronul era pădure scundă, prin care sticleau roş ochii de lup ai locomotivelor.
Treceau cu pieptul împletit în pielării galbene, cu scîrţîit de geamandan nou, sublocotenenţi cu aer de liceeni deghizaţi. Unii aveau ochi de juncă şi fumau pentru întîia oară. Alţii înjurau cu miros de alcool. Ordonanţele duceau lăzi de lemn cu inscripţii albe, lunguieţe şi rigide ca raclele. La lumini fugare de chibrit vedeai o mînă cu o bucată de mălai, o traistă vărgată, o raniţă, un obraz de femeie înmărmurit ca la căpătîiul unui mort.
Răsunau numai ordinele militare, această brutală telegrafie verbală. Mulţimea tăcea: vorbele se înapoiaseră în sate, de la barieră, ca nişte mînji pe lîngă carele şi căruţele care se întorceau goale, cu o femeie, cu un copil, cu un bătrîn.
Cineva cînta nazal şi tînguitor dintr-un fir de iarbă. Mai exista iarbă, primăvara?
Olguţa trecuse dincolo de peron, dincolo de baraca ceaiurilor, spre un tren lung, împresurat de mişcările mulţimii.
― Tu eşti, Olguţa?... Pe cine cauţi? vibrase deodată noaptea, bărbăteşte.
Îşi făcuse loc, înlăturînd cu mînile două grupuri, şi răsărise în faţa ei.
Olguţa plecase ochii şi capul. Vorbise fără lacrimi, dar în şoaptă răspicată:
― Am venit, Vania... am venit... să-ţi spun... să te întorci sănătos.
O clipă, mînile Olguţei fuseseră în mînile lui Vania: izvor în vad de fluviu.
Plecase. Nici o vorbă. Nici faţa nu i-o văzuse, fiindcă nu îndrăznise să ridice ochii. Plecase, plecase. Apoi, ascunsă într-un ungher de gară, aşteptase, aşteptase, fereastră pustie cu noapte şi stele, pînă tîrziu, mult după miezul nopţii, cînd trenul pornise.
Trecuse locomotiva, peşteră de iad, cu fum, flăcări, lopeţi şi negre zvîcniri, apoi vagoane, vagoane nenumărate, cu tăceri, coruri, glasuri, cai, furgoane, lumini...
În urma trenului...
Şi nu-i mai văzuse faţa.

*

Vania Dumşa era un simplu soldat printre sutele de mii. În tot timpul războiului, geamandanul, cascheta şi paltonul lui Vania îl aşteptaseră în odaia Olguţei.
Abia în 1919, în ajunul plecării la Paris, Olguţa umblase în geamandan. În compartimentul "garderobă" erau hainele, cam sărăcăcioase fără de forma puterii stăpînului lor.
În compartimentul bibliotecă, domneau cărţile de matematică. Puţină literatură rusească, Les opinions de Jérôme Coignard, un volum de Kipling, Kim, şi Baladele lui Villon.
La fund tocmai găsise cele cinci caiete care-i cutremuraseră mînile. Cinci caiete de cifre, formule şi semne matematice. Singura urmă vie a celui dus era inaccesibilă şi enigmatică pentru Olguţa, ca aurul astronomic al constelaţiilor.
Tîrziu, noaptea, Olguţa umpluse la loc geamandanul şi, după ce privise lung pe fereastră pustiul întregii lumi, aşezase în geamandan cascheta englezească şi paltonul, care pînă atunci, scuturate şi periate zilnic, stătuseră afară.
Şi totuşi plecase, trăise. Viaţa ei din ultimii ani nu avea gestul crengilor rupte. Îşi pierduse poate exuberanţa de odinioară. Ca obrazul adolescenţei de pescar crescută pe mare, energia ei devenise mai gravă, mai concentrată, de o amploare sobră în mişcările ei. Apoi muncise.
Ceas cu ceas, zi cu zi, ultimii trei ani petrecuţi la Paris erau ogor arat de mînile ei, cu toată puterea braţelor şi încordarea trupului. Muncise cu severitate, despuiată de orgoliu. Sîngele de cal arab al mînilor ei se răzvrătise la început, constrîns de disciplina monotonă a gamelor şi a exerciţiilor zilnice. Îl stăpînise. Deget cu deget, muşchi cu muşchi, mişcare cu mişcare, îşi refăcuse mînile.
Erau perfecte, dulci şi dure, suple şi fierbinţi, cu-ncheietura braţelor flexibilă, şi fiecare deget stăpîn pe strălucirea lui distinctă în armonia celorlalte, ca stelele în constelaţii. Puteau scoate din claviatură sunetul pur, care-i lumină-n nopţile cu lună plină, şi armonie dominatoare în Beethoven; sunetul grav, care-i privire în ochiul lui Dumnezeu şi armonie solemnă în Bach; sunetul fraged, luceafăr în calea magilor din Bethleem şi radioasă armonie în Mozart; sunetul stins, care-i prelungul gol al oglinzilor istorice în muzeele pustii şi armonie mistuită în Chopin.
Putea smulge gloria, cum smulsese împăratul corsican coroana împărătească din mînile papei. Îşi pregătise mînile în umbră, şi le călise în apa vie a sufletului.
De ce?
Pentru cine?
Era singură ca perfecţiunea acalmică a mării pe care plutea. Moartea lui Vania îi cruţase viaţa, lăsîndu-i intactă energia elanurilor, răbdarea înfrumuseţării lor ― dar îi luase dragostea.
Monica îl iubea pe Dănuţ; toate camaradele ei iubeau. În toate vibra un clopot, trist sau vesel, dar vibra. În ea nimic. Îşi pierduse sonoritatea esenţială a vieţii. Nu mai putea iubi. Ş-abia acum îşi dădea seama că Vania murise. Nu crezuse pînă acum. Mintea ştia că Vania murise, cum ştii că Dumnezeu nu-i; totuşi, te închini, şi absenţa-i o prezenţă.
Nu şi-l putuse închipui pe Vania mort. Un mort e galben, cu mînile inert încrucişate pe inima oprită. Sufletul ei nu-l putea răsturna în moarte. Ca un clopot, care la gestul răsturnării răspunde aprig, tot mai aprig din cerul lui de bronz, mai viu îl vedea pe Vania, pe măsură ce-l credea mort.
Se pregătise pentru el, deşi îl ştia mort. Dar îl aştepta. Muncise, se adîncise, devenise frumoasă, aprig frumoasă, ca un acord fără pedală. Pentru cine?
"Mais s'il venait a se répéter, il faudra l'enlever tout de suite."
Ştia că murise Vania, fiindcă abia acum vorbele doctorului Mass, cu prevestirea lor lugubră, se prefăcuseră în cenuşă uşoară.
Calmă, se ridică din chaise-longue. Alexandru Pallă adormise cu bărbia în piept. Învăluit în vasta pelerină neagră, cu barba luminoasă, părul alb în ondulată răscoală şi trăsăturile solemn frumoase, părea un mitropolit mort ascultînd coruri.
Umbra Olguţei trecu lîngă el, spre marginea covertei. Îşi rezemă coatele pe ea. Înclină capul. Pletele-i alunecară pe tîmple, deschizînd aripele lor de corb heraldic. Adînc, adînc privirile căzură ostenite în lumina apei.
Luna se înclinase. Fără cută, cer senin de dimineaţă, marea aştepta obrazul lunei.
― Bietul papa...
Îl vedea, acum trei ani, pe debarcaderul portului Constanţa, cu tîmplele acoperite uşor, mătăsos, de fumul alb al bătrîneţii, pe care degetele ei îl dezmierdau uneori. Plin de păcatele normale tuturor bărbaţilor, dar ţinîndu-le în vitrină, şi totuşi pur ca şi surîsul de copil pe care anii nu i-l izgoniseră; înecat în datorii de bacara, muncind de dimineaţă pînă seara ca să-şi sporească noaptea datoriile la club o dată cu nesomnul; devotat tuturora, înşelat de oricine vroia, zîmbind de toate, mai ales de el; cu fruntea lui bombată, ca o minge zvîrlită de un copil pe-o margine de acoperiş, şi cu pasiunea lui total admirativă pentru Olguţa.
Venise la Constanţa, smulgîndu-se de la un proces important, ca s-o mai vadă pe Olguţa. Sosise cu un sfert de oră înaintea plecării vaporului. Nu găsise trăsură. Venise pe jos: în goană. Era năduşit. Părea mai îmbătrînit în lumina crudă a soarelui marin. Venise încărcat de pachete. Bomboane de mintă, ca acele pe care în copilărie le oferea Olguţei din biuroul de la Medeleni, şocolată, un buchet de violete, un carton de prăjituri, o sticlă de colonie: tot ce putuse cumpăra în goana trăsurii care-l dusese de la Palatul Justiţiei din Bucureşti pînă la gară. Olguţa era mai naltă decît el. Îi dezmierdase tîmplele năduşite şi fruntea fără de astîmpăr. Ea era singurul lui camarad adevărat. Pleca.
― Fetiţa mea...
Şi-l văzuse micşorat pe chei, din depărtare, fluturînd batista subt soarele necruţător, cu braţul întins ca un copil care şi-a pierdut zmeul.
Îi telegrafiase ziua sosirei la Bucureşti.
Scutură capul deasupra apei cu umedă suflare. Ar fi vrut să puie mîna pe fruntea tatălui ei şi să-i spuie:
― Papa, să nu fii supărat pe mine. Tu eşti bun. Dac-ai şti, şi tu mi-ai da voie.
Uită tot şi pe toţi...
Respira liniştit. Şi trupul şi sufletul o ascultau.
Va face un plonjon, va înota ― apa era glacială ― şi se va îneca. Imaginaţia îşi stinse luminile pe toate zările. O preocupau detaliile mărunte: să-şi scoată paltonul, pantofii şi rochia. Voia să fie suplă, cu mişcările libere în apă. Nu putea primi s-o înece, s-o asasineze greutatea hainelor. Vroia să înoate lung, frumos, tăind apa pe o coastă, cu avînturi ascuţite, pînă cînd, ostenit, îngheţat, la fel cu sufletul, trupul va consimţi frăţeşte să se odihnească definitiv în adîncimea aceluiaşi pat de lumină curată.
În vîrful picioarelor se îndreptă spre proră, depărtîndu-se de Alexandru Pallă. Îşi descheie unul cîte unul nasturii paltonului.
Toată marea era o aureolă uşoară între zări de argint umbrit.
Fiecare mişcare, proiectată pe clarul deşert, era simplă ca în stampele biblice.
Îşi deznodă fularul de la gît, fără grabă...
― ...?
Îşi trecu mîna peste frunte, plecă urechea, ascultînd.
Limpede, şuierul răsuna din nou.
Maşinal, îşi înnodă la loc fularul.
Boris Godunov intră în sala tronului, îşi vede copiii. E nefericit. Stafia ţareviciului ucis e în inima lui...
Cine şuiera?
Se strînse în palton, încheindu-şi nasturii cu degetele-n friguri.
Cine şuiera moartea lui Boris Godunov?
― Va...
Numele frînt în întîia silabă se rostogolise ca o tidvă, nu din buzele Olguţei, ci din trecutul căscat.
Era îngrozitor de straniu şuierul mortului, cîntecul buzelor lui, suflarea lor, răsunînd după şase ani, în singurătatea mării.
Cine şuiera întocmai ca Vania?
Cine cuteza?
Sub fruntea Olguţei ochii se înăspriră, deasupra lor, sprîncenele îşi desfăcură aripele curbe.
Şuierul venea de jos. Traversă puntea, coborî îngustimea scărilor repezi, cu şuierul în urechi, călăuzit de el, cu pumnii strînşi, cu dinţii strînşi. Vroia să-l vadă şi să-i spuie:
― Taci.
Cui?
Nu se mai auzea nimic.
Coverta cabinelor de clasa III-a mirosea a gudron, a ulei şi a cauciuc încins. Mormane de parîme, clădite ca nişte buţi de frînghie. Lăzi. Buccele. Panere.
S-auzeau maşinile duduind înfundat.
Un marinar neverosimil, de tinichea parcă, în mărime naturală, proiectat pe cer.
Şuierul...
După un morman de parîme era şuierul, omul. Nu era. Marea, luna, frînghiile, tîmplele, maşinile vaporului îi băteau în tîmple.
― Vania.
O umbră culcată într-o barcă de salvare se ridică, mult mai înaltă decît Olguţa, crescu, crescu mult mai înaltă decît cerul, se aplecă... Un uriaş o culege în palmă, o ridică spre ochii lui verzi, minusculă în tremurul de libelulă al inimii, o lasă, o ridică, o lasă, o ridică... Ochii verzi, marea, înecul într-o privire verde... Şi o orgă, în catedrala lumii, cu toate vînturile mării, înălţă un singur acord:
― Olguţa!
Şi amuţi secată.
Tremura. Cu tot trupul şi cu dinţii. Se destrăma în ploaia unui tremur, care-i cernea mintea, gîndurile, amintirile. Dinţii ciocniţi mărunt îi sunau ca o măzăriche de gheaţă pe sticlă. Nu putea vorbi. Nu putea zîmbi. Dezagregat în tremur ca o ninsoare, cu ondulări de vifor, sufletul îşi pierduse conturul.
Mormanul de parîme de care-şi rezema spinarea avea o duritate vînjoasă de rădăcini seculare. O învelise cu paltonul lui peste paltonul ei. Pe podele, subt ea, aşternuse un pled cu o arsură neagră: de ţigară probabil.
Ochii ei aveau intensitatea de întuneric şi mişcarea amplă a ochilor de paralitic. Îi urmărea toate mişcările.
Întîiul gînd se formă deodată şi răsună absurd, formidabil de, absurd în tăcerea de cataclism care-l născuse.
― Un "primus".
Vania fierbea apa într-un ceainic de metal, la flacăra unui "primus" aşezat pe o lădiţă.
"Un primus", stărui gîndul şi, după el, a doua absurditate răsări: Primum vivere, deinde philoso-phari. Cu această maximă îşi inaugurase cursul de filozofie, profesorul de la Humpel.
Poate că întîiul om, Adamul biblic ― deschizînd ochii în care se năştea privirea omului cu mugurul luminii în ea, şi mişcînd mîna cu care ridica lespedea veacurilor ― şi-a frecat ochii, mahmur, ca orice om care se deşteaptă din somn. Dar strănepoţii au vrut ca ediţia princeps a omului, încă umedă de tiparul dumnezeirii, să fie sublimă, deşi în clipa aceea n-avea cine s-aplaude.
De aceea deşteptarea întîiului om e reprezentată floral: crin pur al întîii mirări desfăcîndu-se gol, mireasmă şi petală, în mîna lui Dumnezeu.
Din absurd în absurd, din glumă în glumă, din amănunt în amănunt, sufletul Olguţei se refăcea. Miliarde de păianjeni zideau din nou golul prin care statura unui uragan trecuse, lăsînd portalul dimensiunii lui. 
Vania existase pentru ea din clipa cînd îşi auzise numele spus de el, dar existase astronomic, nebulos: cum o planetă-i pentru altă planetă. Apoi totalizat în contur geografic, ca un continent: Vania ― ca un continent răsărit din ape ― viaţa lui Vania. Exista viaţa lui Vania. Mai mult o certitudine decît o realitate.
În vaste vîrtejuri concentrice, sufletul se apropia de el. Pînă cînd uman, ultimul cerc încremeni în zîmbetul umed al privirii care-l cuprinse pe Vania, se topi şi, viu, căzu de pe gene de-a lungul obrajilor.
― Bea, Olguţa.
Cu o mînă îi sprijini capul, cu cealaltă îi duse ceaşca fierbinte la gură. Sorbi ceaiul, cu lacrima pe buze, şi abia atunci îşi dădu seamă că era trează.

*

Tremurul de frig se convertise în profundă vibraţie de căldură, cu unde repezi.
Copiii, cînd intră vara pe uşa sofrageriei, prăpădiţi de murdari şi rupţi, după ce o după-amiază întreagă au bătut mingea au obrajii Olguţei. Aceşti obraji sînt gloria sîngelui. Dar şi ochii, în negru, erau la fel cu obrajii. Şi buzele, în roş, erau la fel cu ochii. Numai capul i se vedea, aprins în aroma agerii tinereţe, deasupra mormanului de stofă care-i înghiţise trupul.
Tăcea cu vioiciune. Tăcea cu absolută sinceritate a obrajilor, a ochilor şi a buzelor. Sufletul abdicase: culoare în obraji, privire în ochi, umezeală pe buze, era adînc avînt de sevă pentru faptul fraged al fericirii.
― Îmi pare bine că te văd, Olguţa.
Un prietin îţi oferă la el acasă, ca aperitiv, o tartină cu icre negre. Crusta pîniţii e blondă şi sună sfărmicios ca o cojiţă de purcel fript; miezul e o spumă de aluat pufos; untul, pur ca privirea vacii; icrele, boabă cu boabă delectabile în gură cum sînt mărgăritarele în şirag.
Minunea comestibilă e cumpărată, amănunt cu amănunt, de la brutărie, lăptărie, băcănie. La rîndul tău, cu bani identici, vei oferi prietenului o identică sinteză de delicii. Te opreşti, din întîmplare, lîngă un zidar care mănîncă pe o schelă. L-ai văzut din depărtare. Îl admiri. Apetitul său franc, în decorul muncii oprite ― var, cărămidă şi căldări ― dă seducţiuni imperioase pînii care rîde lat, măslinii brune şi-ndrăcit sărate, şi slăninii vărgate cu cioric ardeiat. Te uiţi la schelă, te uiţi la zidar, înghiţi. Se întîmplă să te vadă şi, spontan, să-ţi taie cu cuţitul o felie de pîne, una de slănină şi să ţi le ofere cordial.
Cele mai simple vorbe spuse de Vania dădeau impresia că şi le smulge dintr-o substanţă limitată, că-i împuţinează hrana lui; astfel căpătau semnificaţia preţioasă a unui dar rupt de la gură.
― Îmi pare bine că te văd, Olguţa.
Să-i spuie:
― Şi mie, Vania.
Nu. Era inutil.
Dar cînd spui cuiva pe care nu l-ai văzut de şase ani, după o tăcere de şase ani, "îmi pare bine că te văd", şi cînd vorbele sînt spuse sobru, cu seriozitatea unei bucurii prea adînci ca să fie exuberantă ― înseamnă că cel care se bucură văzîndu-te, te-a ţinut minte, te-a regretat poate.
― Mi-e cald, Vania, ia-ţi paltonul.
― E frig. Păstrează-l.
― Tu?
― Eu beau ceai.
Niciodată Olguţa nu acceptase privilegiul creat de bărbat femeii slabe, atunci cînd e frumoasă. Adică, bărbatul să tremure fiindcă paltonul său cavaleresc... Sau să primească duşul ploii torenţiale, fiindcă umbrela sa ocrotitoare... E penibil să vezi un bărbat răzbit de frig, livid, cu dinţi clănţănituri, zîmbindu-ţi protector ― şi e şi mai penibil să-l vezi subt ploaie, permeabil, bleg, gutunărit, caricatură omenească a sifonului, contemplîndu-te cu ochi prometeici de pompier care-a stins focul.
Acceptă totuşi paltonul lui Vania pe umerii ei, fiindcă Vania nu tremura, şi ea, fără paltonul lui, desigur c-ar fi tremurat. Numai lîngă Vania accepta să fie femeie. Şi era într-atît, încît nu se miră nici de ea, nici de Vania.
Îl vedea, ca întotdeauna, profilat pe cer. Îşi bea ceaiul, ruseşte, cu o bucată de zahăr în gură, sorbindu-l clocotit dintr-o farfurie albastră, scobită adînc. Aşezat pe o lădiţă, cu genunchii desfăcuţi, aplecat deasupra farfurioarei, avea atitudinea soldaţilor în tabără cînd îşi beau supa din gamelă.
Nu se schimbase. Absorbea enorme cantităţi de ceai, la masă mînca întreit mai mult decît ceilalţi comeseni, dar fără lacomă pripire, grav şi concentrat ca cei care-şi fac semnul crucii înainte de a se aşeza la masă ― şi isprăvea o dată cu toţi.
Într-un muzeu cu armuri medievale, statura lui n-ar fi părut confecţionată în atelierele de croitorie ale unui veac debil. Văzîndu-l pentru întîia oară, cuvîntul "bărbat" îţi venea pe buze cu intonaţia amplă cu care exclamai: "un munte" ― cînd ochii şi gestul mînii ridicate îl văd şi îl salută.
Rasă, dură ochiului, faţa lui nu părea luminată de brici, britanic, ci rebelă părului ca stînca toridă.
Rotunzi şi foarte mici, după criteriul spaţial, ochii lui Vania erau obositori de intenşi. Două puncte verzi dilatate într-atît, încît vibraţia culorii devenea lumină. Păreau concentrarea altor ochi mai mari, ca soarele trecut prin lupă. Văzîndu-l de profil, te frapa nasul.
Un nas straşnic, cu nări groase, curb arcuite deasupra buzelor cărnoase. Însă după ce exclamai în faţa nasului ― comic în sine ca toate nasurile mari ― vedeai împlîntarea masivă a frunţii scunde, late, bombată deasupra arcadei, ca metalele, nu ca petalele, vedeai agerimea netă a bărbiei scăpărînd, şi-ţi dădeai seama că linia întregului profil, cu proeminenţa dominantă, întrecea linia profilului normal nu după ritmul deformant al caricaturii, ci în măsura în care capul calului din frunte, suprem distins în plină viteză, întrece la potou nările calului de alături. Vedeai profilul avîntului spre viaţă, întrecîndu-l pe-al celorlalţi ― şi deveneai simplu spectator.
Acest profil ― pe atunci descarnat şi famelic ― în primăvara anului 1917, pornise din lagărul de prizonieri români, tîrînd prin noapte un trup vărgat de bătăi, se ridicase ca fumul negru şi se aplecase deasupra unei sentinele cu cască prusacă, gîtuită cum storci un burete ― trecuse prin toate nopţile Germaniei, ca printr-un tunel, săpat pe brînci, cu fruntea şi cu mînile, şi se înălţase subt cerul atît de suav comercial al Elveţiei, hirsut, pămîntiu şi enorm. Nu se oprise. Pornise din nou spre Germania cu armatele franceze, la pas, pe brînci, tranşee cu tranşee, în uniforma albastră; apoi, sergent în corpul expediţionar francez, plecase în Rusia. În 1921 era la Geneva, improvizat librar. Cel mai ciudat librar al Genevei. Nu accepta în librărie decît preferinţele sale, pe care le impunea clienţilor.
De pildă, clientul intra cerîndu-i Sous les yeux d'Occident de Joseph Conrad. Braţele amplului librar se ridicau şi cădeau vast dezolate.
 Stimate domn, e o carte slabă. Acest Conrad e polonez şi scrie englezeşte. Această carte, scrisă în englezeşte de un polonez expatriat, descrie sufletul rusesc văzut de mintea unui englez. Vedeţi ce amestec înfiorător! Dacă vi se oferă un voiaj gratuit în Japonia sau o carte de Loti despre Japonia, cred că n-o să ezitaţi şi o să alegeţi vaporul. Ei bine, stimate domn, eu vă ofer o călătorie gratuită în sufletul rusesc: toate volumele Dostoievski, Fedor Dostoievski. Nu ezitaţi. Sous les yeux d'Occident! Dumneavoastră aveţi ochi de occidental, eu vă ofer autentica dramă slavă. Cumpăraţi un volum de Dostoïevski, iată: Fraţii Karamazov. Costă şi mai ieftin pe deasupra.
Clientul şovăia.
― Stimate domn, vă rog acceptaţi această carte. V-o împrumut, v-o dăruiesc. Permiteţi-mi să adaug şi Les possédés.
Clientul, uluit, ieşea cu două cărţi subt braţ, pentru care fantasticul librar nu acceptase bani.
Alt client cerea o carte de Paul Bourget. Se pomenea cu o carte de Mirbeau, în care fadul Bourget se topea ca un elegant borcan de briliantină la dogoarea unui foc haiducesc, la care se pîrjolesc în frigare berbeci întregi.
― V-am cerut Bourget, răspica lectorul.
― Mi-aţi cerut, stimate domn, o otravă cu care desigur v-aţi intoxicat. V-am oferit antidotul.
― Dar...
― Vă rog, acceptaţi-l.
― Domnule...
― Îmi veţi fi recunoscător.
O domnişoară cerea Toi et moi de Paul Géraldy.
― "Ariane, ma soeur, de quelles amours blessée, vous mourûtes, aux bords où vous futes laisséel" recita Vania, îndulcind metalica octavă a glasului său, dîndu-i, pentru Racine, timbrul de oboi. E frumos acest suspin, nu, domnişoară? Cumpăraţi Racine, domnişoară. E miere curată, vă asigură un urs adevărat. Géraldy e un manechin de modă. Îl vedeţi în toate vitrinele, gratuit. E păcat să daţi bani...
Uneori, oferea ceai clientului incredul, şi făcea lungi lecturi irezistibile. Glasul gros exalta luminozitatea netedă a frazei lui Anatole France, care apărea cărnoasă, goală, albă şi rotundă ca o nimfă ondulînd printre trunchiuri de pădure seculară. Tragedia în lumini de zîmbete şi de legume a lui Crainquebille, cînd ridică din greşeală vălul Justiţiei care-i dă lipsă la cîntar, lui, negustorul ambulant, cu umilă şi onestă balanţă; duhul doctului şi sfîntului abate Jérôme Coignard, măsluitor la joc de cărţi, fur, asasin şi linge-blide, în cugetul căruia zîmbetul, ca şi lumina soarelui, e veşnic şi se formează din fuziunea corpurilor solide ale seriozităţii; Bergeret, savantul dascăl universitar, încornorat de nevastă subt ochii lui, şi care în loc să facă moarte de om, îşi ia coarnele de pe frunte, coborîndu-şi-le în cugetare ca un emoţionant motiv decorativ săpat pe zidul unei peştere primitive de întîii oameni; Paphnuce, cel care-şi servea trupul de o murdărie îndîrjită, cerului, în vîrful unui stîlp, ca un aperitiv în vîrf de scobitoare, oferit lui Dumnezeu; şi toate făpturile născute din lumina păgînă şi zîmbetul lui France ieşeau din rafturile şi din paginile dughenei acestui librar care vindea viaţă sau o dăruia.
Refugiaţilor ruşi le semnala şi împrumuta recenta literatură rusească. Lirismul fioros al poemului Celor doisprezece de Alexandru Blok, prin glasul lui Vania, năvălise în sufletul refugiaţilor ca un vînt siberian, fosforescent de alburi şi imensităţi.
Evident, dăduse faliment.
― Comerţul nu e o instituţie filantropică, epilogase Vania.
Aflase de la nişte refugiaţi basarabeni că de curînd murise un alt Dumşa, fără urmaşi direcţi, lăsîndu-i o moşie în Basarabia, dar că Vania era considerat ca mort, şi că, pe deasupra, fusese condamnat la moarte în contumacie, de militari, pentru dezertare la inamic.
Se instalase la Marsilia, hamal în port, ca să-şi agonisească banii pentru repatriere. Directorul unui circ îi propusese să devie "şampionul Siberiei" la lupte franceze. Refuzase. Avea o profundă aversiune pentru aspectul sportiv al puterii, mai ales comercializat. Întîrziase mult la Marsilia, deşi era bine plătit pentru excepţionalele sale merite musculare, din cauza cîtorva concerte interesante ascultate de sus la galerie, unde spatele, care încărca şi descărca sacii în port, se înălţase ca o colonadă înfiptă-n vîrf de munte, spre cerul de vînturi, fulgere şi luceferi, al muzicei.
Pe coverta clasei a treia, adevărată mahala de naţionalităţi, curînd după îmbarcare, Vania devenise un personaj respectat cu teroare la început, cu simpatie mai apoi. Pe acelaşi vapor, se îmbarcaseră la Marsilia, cu destinaţia Constantinopol, doi boxeuri negri poids-lourds, expulzaţi de boxul francez pentru grave abateri de la loialitatea pugilatului în ring: Sam şi Jimmy [...]. Erau formidabili şi puerili. Teşită, fruntea matahalelor conţinea naivităţi de buratec şi zburdălnicii de limonada gazoasă. Ca munţii acefali din poveste, se băteau cap în cap, glumeţi. Prindeau muşte ca dulăii şi le mestecau c-un zîmbet gîdilit în fălcile blindate. Dimineaţa se antrenau, cu iuţeli săltăreţe de purici în gambele de smoală statuară, luîndu-şi fiecare duşul bolohănos de pumni reciproci, c-un zîmbet de săpun.
După amiază jucau cărţi, în doi, trîntiţi la pămînt, ca nişte malaci miopi cu botul într-o cutie de bomboane colorate. Se furau unul pe altul, trişînd necontenit, cu o enormă evidenţă, ceea ce egaliza jocul. Rîsul le venea ca un strănut săltat în trombă. Cîştigătorul jubila astfel.
Spre seară înghiţeau alcool, cu sticla, umăr lîngă umăr, cu braţele încrucişate, sticla lui Sam vărsîndu-se în gîtlejul lui Jimmy, sticla lui Jimmy gîlgîind în botul fără botniţă al lui Sam. Apoi, turtiţi de beţie, ca o baltă africană subt soarele harapilor, cîntau pe două glasuri.
Sam bolborosea ca o broască devenită tobă mare, milos şi fleşcăit de duioşii subite; Jimmy horcăia nazal şi bas ca un trombon devenit contrabas prin răguşeală şi mugetul tîmpeniei prin metempsicoză. Apoi dormeau laţi, ca vărsaţi din butoaie cu nămol, şi somnul lor buzat avea nări sforăitoare de harmasar între iepe.
Într-o zi, un glumeţ îi înfierbîntase cu alcool înainte de a-şi fi isprăvit jocul de cărţi. Alcoolul devenise geniu în craniul lui Sam, care observase că Jimmy trişează.
Bătaia se învîrtejise subit ca un simun, fără mănuşi de box. Marinarii cercaseră să intervie. Zburaseră ca pleava, frînţi. Atunci se întîmplase miracolul vieţii lui Sam şi a lui Jimmy, fenomen cardinal în mintea lor, cum ar fi căderea Romei pentru antichitate.
Bătaia lor era un mod vertiginos cu dimensiuni de par. Două braţe îl deznodase subit, dublînd unicatul. Un pumn alb în ochii lui Sam, un pumn alb în ochii lui Jimmy, cu scînteile de rigoare. Aşa se prezenta fenomenul. Sam în stînga, Jimmy în dreapta; braţele lui Vania între ei. Se îmbulzeau capetele înfricoşate ale rasei albe, de jur împrejur.
Jimmy se ridicase. Sam la fel. Vania între ei, nemişcat. Ritmul vertiginos al bătăii părea suspendat o clipă, pe culmea unei îndoite prăbuşiri a negrilor spre albul impostor.
Miracol! Reacţia celor doi negri fusese aceeaşi. Ca maimuţele avîntate după o insectă, care în plin elan, întîlnind o nucă de cocos, uită de insectă şi apucă nuca, Sam şi Jimmy, de o parte şi de alta a lui Vania, îi contemplau pumnii, ca pe un aerolit sfărmat în două de capetele lor. Un idol pentru Sam, altul pentru Jimmy. O porţie pentru Sam, alta pentru Jimmy.
― A-ooh! se hlizi Jimmy, cu fetişism de negru şi accent englezesc.
― A-ooh! se hlizi Sam întocmai.
Reputaţia lui Vania era stabilită. Era tratat cu deferenţa datorită unui zeu, cu braţele însufleţite de mari motoare. Pînă şi bucătarul înţelegea să-i aducă ofrande, amplificîndu-i porţiile, omagiu la care Vania era foarte sensibil, căci, după cum spunea el, arătîndu-şi cu dezolare întinderea trupească, avea de hrănit o familie numeroasă. Accepta totul pînă la nas. Trupul călătorea în clasa treia, dar nasul nu accepta mirosul promiscuităţii dormitorului comun. De aceea îşi alesese drept culcuş o barcă de salvare suspendată pe punte. Nimeni nu-i spunea nimic. Noaptea îşi fierbea apă pentru ceai. Nimeni nu observa. Toată noaptea, şuiera. Nimeni nu auzea. Capriciile lui erau încorporate în peisajul uman al clasei a treia, ca ale unui munte, cu norii şi zăpezile lui, în scobitura cu sate din vale.
E drept că devenise simpatic tuturora. Pentru copiii mici care plîngeau, Vania era o jucărie cu proporţii de monument şi agilităţi de paiaţă. Rîdeau şi oamenii mari, copilăreşte, cînd mai pe franţuzeşte, mai pe nemţeşte, mai pe româneşte, Vania deforma o povestire de Cehov, pe înţelesul bucuriei acestor oameni veşnic trişti fără să ştie.

*

― Vania, de atîtea zile călătorim împreună! răsună dezolat glasul Olguţei.
― Tu sus, eu jos, zîmbi Vania, gesticulînd cu un deget în sus şi în jos.
― Dacă ştiam...îţi ţineam tovărăşie, urmă Olguţa cu o uşoară încordare a sprîncenelor.
― Nu se poate! Tu sus, eu jos, reluă Vania, cu acelaşi gest, refrenul.
Sprîncenele Olguţei se îmbinară deasupra agerimei ochilor. Nimeni, absolut nimeni şi nimic n-ar fi putut-o opri să-i ţie tovărăşie lui Vania "jos", cum spunea el. Era atît de evidentă răzvrătirea ei, încît Vania zîmbi.
Serioasă o clipă, subt zîmbetul lui, dojenitor de serioasă, faţa i se dărui toată în culorile obrajilor şi zîmbetul ochilor. Cuvîntul "jos" îşi pierdea vertiginos semnificaţia pe care i-o dădea Vania, în glumă de altfel ― "sus" căpăta o semnificaţie de surghiun, umilitoare pentru Olguţa, şi "jos'' devenea inaccesibil, încîntător, cum e fereastra casei sărăcăcioase la care răsare, acolo şi numai acolo, obrazul fericirii.
Vania nu mai călătorea în clasa treia. Clasa treia era locul care-l adăpostea pe Vania; clasa întîia, decorul fad şi mort prin care Vania nici nu trecuse. Vaporul îşi schimbase configuraţia obiectivă, căpătînd una lirică, aşa cum se întîmplă în oraşele în care deodată te-ai îndrăgostit de cineva. Cartierele cele mai frumoase, pe care le preferai, devin sarbede; cartierul prin care trece, sau în apropierea căruia locuieşte iubirea ― cartier pe care-l ocoleai pînă atunci ― îţi pare atît de inaccesibil, chiar dacă e foarte sărăcăcios, încît cea mai modestă casă de acolo te intimidează ca o rudă a fiinţei iubite. Şi dacă nu-s grădini pe acolo, grădina-i pentru tine-ndrăgostitul, presimţirea micei respiraţii călătoare.

*

Cînd ai trăit o viaţă întreagă printre lucruri şi fapte aspre, purtîndu-ţi colţii condensatei tale singurătăţi, cînd ai trăit războiul, dîndu-ţi seamă că civilizaţia e o pictură nu un organism viu, tenul unui fard, nu al sîngelui, cînd ai simţit mereu că fiecare om, prieten ori duşman, e un copac vasal al codrului primordial, la umbra căruia, în loc de bancă, un lup aşteaptă, în crengile căruia, privighetoare, o gorilă clipeşte lubric; cînd te-ai deprins să nu mai socoti viaţa ca un mănunchi de flori, idilic, cules de îngeri şi prefirat din poala lui Dumnezeu, ci ca o absurdă îndîrjire milenară într-o vastă indiferenţă spaţială; şi cînd şuieri melodiile muzicei ca să nu scuipi, şi-ţi apleci ochii pe file ca să-i speli de viaţă, nu ca s-o găseşti acolo ― e ciudat, foarte ciudat, să simţi deodată frăgezimea unui zîmbet omenesc, hărăzit ţie!
Faţă în faţă cu zîmbetul Olguţei, Vania întoarse capul, încet de tot, ca o enormă lacată cu cheia demult pierdută, deschisă de o floare, ca o lacată dată în lături cu poarta de fier pe care o cetluise pînă atunci.
Sufletul pierduse curajul ― sau nepăsarea ― unei mişcări. În faţa zîmbetului Olguţei, sufletul lui Vania şedea de profil. Ciudat!... Ca şi cum în cerul pe care-l ştii deasupra capului, cu indiferenţa absolută a miliardelor de stele, s-ar întîmpla deodată ceva nu în legătură cu astronomia, ci cu tine.
Să simţi deodată că o stea ― răzvrătindu-se, rupîndu-se din legile constelaţiilor, desprinzîndu-se din algebra lumilor strălucitoare ― te priveşte, se uită la tine, şi ceea ce pînă atunci era lumina ei devine un zîmbet pentru tine, s-o simţi a inimii tale, nu a cerului, şi să-ţi fie frică nu de un trăsnet, ci de o stea care te-a ales.
De şase ani sufletul pierduse libertatea unei mişcări. Un glas lăuntric edictase o lege: "Acolo n-ai să te uiţi".
"Acolo" era Olguţa. "Acolo" era o scenă pe un peron de gară: o fetiţă ― nu? ― venise în goană la gară, trecînd printr-un oraş întunecat, plin de soldaţi, ca să-i spuie: "Să te întorci sănătos", cu ochii plecaţi şi mînile ei ― mînile de o suverană energie deasupra clapelor pianului ― subţiri, uşoare şi timide în mînile lui...
Fără voie, Vania îşi privi mînile ― trecuse tot războiul asasin prin ele, cu baionete, puşti, evadare, gîtuire, granate, glod, singe ― şi găsi, neşterse, mînile subţiri, uşoare şi timide.
Oare venea într-adevăr în ţară pentru o moştenire?
"Acolo n-ai să te uiţi."
"De ce?"
Respiră adînc şi nu se uită.
Dar îi era sufletul ca un munte învăluit în violete.
Se stinsese zîmbetul şi culoarea pe obrajii Olguţei. Abia acum îşi dădea seama că Vania se schimbase: nu mai vorbea cu ea. Şedea singur, privind marea, cu capul întors. Profilul i-l vedea numai luna.

*

Cu douăzeci de ani în urmă, Vania Dumşa, văr de al doilea după tată cu doamna Deleanu, sosise ― sau, mai exact, căzuse la Iaşi, refugiindu-se din Rusia, unde tînărul student revoluţionar avea de ispăşit o pedeapsă de 10 ani în frigoriferul politic al Siberiei. Cu păr ceva mai lung ― curînd retezase scurt acest romantism aparent ― cu bluză rusească, geamandan pirpiriu, palton, şapcă şi pungă plată. De pe atunci cu geamandanul, ca Don Quichotte cu Rosinanta pe căile-lactee ale morilor de vînt.
Devenise imediat gloria facultăţii de matematici. Dar o glorie neagră, ca Lucifer printre îngerii fondanţi ai paradisului. Inaugurase ironia şi chiar sarcasmul în dialogul matematic dintre bancă şi catedră. Nivelul cugetării celorlalţi era al hîrtiei cu cifre, clădite în volum prin suprapunere, pe cînd cifrele palpitau înalt în cugetarea lui, ca stelele vii ale cerului. Pentru ceilalţi matematica era o profesie, pentru el, o aspiraţie sufletească, acelaşi elan care pe unii îi duce spre Dumnezeu, pe alţii spre pămînt.
Dar concomitent cu activitatea matematică, neîndestulat, întreprinsese diverse activităţi publice, în genul celora din Rusia, care-l făcuseră să devie scandalul universităţii şi al benignului oraş moldovenesc.
Vroia, de pildă, pămînt pentru ţărani, el, un Dumşa, fecior de boieri adevăraţi, student pe deasupra. Vroia pămînt pentru ei, fiindcă socotea că numai pămîntul posedat pe veci va fi generatorul de civilizaţie al acestei clase formidabile numeric, deci al ţării întregi, căci, spunea el, civilizaţia oraşelor nu însemna civilizarea ţării, după cum tratamentul estetic al obrazului plin de coşuri, cu pudră şi sulimeneli locale, nu înseamnă purificarea infecţiei sîngelui. Concepea de asemenea exproprierea nu ca o gratificaţie de acordat ţăranilor, ci ca o restituire.
Reacţiona în acest fel faţă de toate realităţile sociale soluţionate agreabil, pe atunci, pentru clasele dominante.
Vroiau şi alţii ceea ce vroia Vania, dar vroiau moldoveneşte, decorativ, blajin, aşa cum aspiră spre cer timidele şi molaticele dealuri ale Moldovei: gesturi de fum mai mult decît de pămînt. Aducea puţin Nistru în Moldova Prutului şi-n Iaşul Bahluiului. 
Animator, găsise aderenţi, mai mult, fanatici între camarazii săi. Înjghebase o revistă intitulată scurt Nu, care opunea un veşnic veto "da"-urilor obşteşti .Evident, nici profesorii nu erau cruţaţi de acest "nu", erga omnes, cum spuneau colegii de la Drept. Revistele universitare, îndeobşte, au un public limitat, căci, în genere, n-aduc altceva decît entuziasmul tineresc de care buzunarele părinţilor sînt blazate. Revista lui Vania însă aducea în oraşul lui Panu acel pelin al sarcasmului, pe care mulţi bătrîni îl apreciaseră în tinereţe. Aşa că Nu în Iaşi era preţuit esteticeşte. Ciudat: ceea ce era destinat acţiunii sociale, destructive pentru doctrina reacţionară, era aplaudat în saloanele Iaşului. În sfîrşit! revista era discutată, apreciată, hulită, criticată, detestată: într-un cuvînt avea lectori. Directorul ei avea duşmani. Colaboratorii ei, prestigiu. Revista pamflet e un edificiu cu un singur paratrăsnet. Nu îl avea pe Vania.
Trăsnetul solicitat apăru din senin, o femeie: Ioana Pallă. Femeile mai îndrăzneţ curioase sufăr o străveche atracţie pentru oamenii reputaţi "răi": aceeaşi impulsiune, în ordinea intelectuală, ca cea care le face să prefere alimentele pipărate, muştarurile, sosurile englezeşti, în ordinea alimentară. Răutatea e "picantă". În salonul "închis" al Ioanei Pallă, intrase tînărul revoluţionar transnistrian.
Cast trupeşte şi sufleteşte, cum numai palizii ruşi nu englezii cu sînge şi ten de tomată, ştiu uneori să fie, Vania reacţiona agresiv, cinic, brutal ― în idei, evident, căci, profund iniţiat de propria-i delicateţă nu confunda, româneşte, vulgaritatea cu puterea ― în faţa Ioanei Pallă, prerafaelită pe atunci, în discuţii, ca un vitraliu cu suavităţi de crin lunari şi stînjenei vesperali.
Vorbele lui Vania consumau dinamita şi vitriolul tuturor atitudinilor explozive în revoltă şi corosive în judecăţi. Brutalizată, Ioana admira în el fastul barbar al puterii bărbăteşti, şi-l stimula pe tărîmul discuţiilor.
Majuscula iniţială a atitudinei lui Vania ― iarăşi în discuţii ― faţă de fenomenul "femeie", alături de părerile curente, era acelaşi "nu" prometeic al tinereţei universitare în jurul lui grupate.
Nu! Femeia nu poate fi o proprietate individuală, cît timp Adam e un plural şi Eva la fel, de cînd cu gramatica paradisului pierdut. Căsătoria monogamă: invenţia creştinismului, utilă preoţilor prin virtualitatea de noi căsătorii, şi avocaţilor prin divorţurile prealabile. Poligamia natural că e anatemizată de preoţi şi condamnată de legişti, de vreme ce le expropriază latifundiile profesionale.
Nu. Fidelitatea e crimă de les-biologie. Viaţa este proces de experienţe cît mai variate, nu de monotonii reiterate. Toţi oamenii de geniu, toate formulele proeminente ale vieţii sînt rezultatul unui adulter proxim sau depărtat. În pomicultură adulterul moralei e sfînta instituţie a altoiului. Şi însuşi pămîntul e fructul unui adulter cosmic.
Nu. Femeia să fie nesinceră, perfidă, diversă, conglomerat de sincerităţi autonome; să poată iubi mai mulţi bărbaţi deodată, cum marea primeşte în acelaşi culcuş de apă suplă, în care trupul ei e veşnic altă lumină cu alte unde, revărsarea, felurit ritmată şi colorată, a fluviilor care-i dau viaţă şi vigoare.
Iubirea platonică? Nu. Nu există. Există glande şi există frumuseţea. Varsă cincizeci de ani pe dragostea eternă a lui Romeo şi Julietei; Julieta va închide fereastra ca să nu răcească, trăgînd storul pe splendoarea lunii, care incomodează somnul; Romeo, numai la gîndul că există scări ― de lemn comod, nu de mătase elegantă ― va binecuvînta eternitatea plană, cu perne moi, a patului. Reia-le cei cincizeci de ani, şi fiziologic vor fi lirici în poemul lui Shakespeare.
Nu! Nu! Nu!... Corsar negru în faţa flotelor imense ale da-urilor, distrugea.
Într-o zi, Ioana Pallă, campioana suavităţilor în discuţii, spusese da. Şi Vania. Adică "da"-ul căzuse între ei ca un măr copt; vorba devenise fapt trupesc.
Ioana gustase cu o profundă jubilare savoarea decepţiei. Era întîia femeie a acestui padişah al haremurilor verbale. Trupul Ioanei, ca întîiul steag înfipt în Polul Nord, fîlfîia pe o împărăţie de zăpezi intacte, fără urme de galoşi, în bătaia unor vînturi nealterate de nici un iz omenesc. Epilogul întîiului dialog trupesc fusese neaşteptat pentru Ioana. Vania îi ceruse să plece cu el! Unde? Oriunde. În Africa, în America, în Australia; de pe atunci avea aptitudini continentale. De ce? Nu putea să accepte ignobilul gest de a saluta şi surîde omului bătrîn care era soţul amantei sale. De ce? Prefera să bea apă din pumni sau să moară de sete, decît să-şi moaie buzele după altul. De ce? Fiindcă o iubea. Ei şi?
― Cum?
Aşa cum ar striga profetul tînăr în faţa cerului crăpat deodată, gol, fără Dumnezeu: "Cum?" cu sufletul spart ca şi cerul.
― Bună seara.
― Ne vedem mîne, Vania, zîmbise Ioana Pallă, care cunoştea perfect legile gravitaţiei.
Dar nu-l cunoştea pe Vania. A doua zi, tînărul revoluţionar plecase în America. Îi era scîrbă nu numai de Iaşi, de Moldova, de România, ci de întreaga Europă. Oceanul despărţitor era de rigoare: atlantică batistă dusă la nas.
Desigur că şi Ioana Pallă ar fi plecat după el în America ― gestul lui Vania bătea recordul picantului ― dar între timp sosise din Franţa Alexandru Pallă, dînd o inedită savoare Europei.
De atunci ― douăzeci de ani ― Vania cunoscuse femeia, aşa cum mănînci din picioare, aşa cum bei din fîntîni, mereu altele, la drum lung, în scurtele popasuri.
Dincolo de trup nici o femeie nu trecuse în mînăstirile dragostei zăvorite de blestem.

*

Se înclina mereu obrazul de palori al lunii pe umărul ei gol.
Pe tipsia mării, un parfum de trandafiri galbeni ― era vag apusul lunii.
Pe toate zările, sălciile tăcerii, oglindindu-se în ape. Simţeai, în noapte, clipa de cufundare lăuntrică a toamnei, cînd singură îşi spune cu cea dintîi frunză căzută: Du-te.

*

Pe unii oameni în momentele grele ale vieţii îi persecută acelaşi motiv exterior. Un stor de pildă, pe care l-au văzut legănîndu-se în vînt, în clipa cînd au aflat o moarte, îl văd în faţa ochilor de cîte ori durerea, îndoiala sau melancolia îi apasă. Pe alţii o melodie de gramofon. Pe alţii, unghia stupidă a degetului lor arătător. Pe alţii o caterincă şi un papagal verde ca harta Irlandei.
Pe Vania, gîndul Americei. La aceeaşi fereastră sufletească, din acelaşi vîrf de turn în care rareori se suia, vedea exact acelaşi contur: America. Continentul era acolo lipit de fereastră, ca un păianjen în aţa lui. Numele noului continent avea în sufletul lui un răsunet psihologic, nu geografic. America nu era dincolo de Atlantic, ci în creierul lui, ca un centru autonom, determinînd anumite reacţii particulare, anumite ticuri. America, un fel de epilepsie a libertăţii.
Rupse tăcerea, întorcînd capul spre Olguţa.
― Ştii că plec în America...
"Iarăşi", dădu să îngîne Olguţa, dar tăcu fiindcă spaima îi împrejmuise vorbele.
Glasul lui Vania era liniştit şi informativ. Dar vibraţia lui aşternea pe obrajii Olguţei, ca gerul pe fereastră, abur peste abur, paloare peste paloare, alb peste alb. Şi iarăşi o impresie nouă, de o noutate stranie, pentru Vania. Dacă pămîntul pe care mergi, pe care-l calci, fără să te gîndeşti la el ― duritate încorporată în paşi ca cerul în ochi ― ai simţi deodată că sufere din pricina ta, fiindcă paşii tăi sînt grei, dacă ai simţi înlăuntrul lui ca o durere fără de expresie aparentă, fiindcă îl calci ― ce-ai face: ai merge înainte, sau te-ai opri?
Zeflemeaua, ironia, sarcasmul, duritatea le înfipsese în oameni, cînd trebuia, ca să înainteze prin indiferenţa lor masată: prora nu despică val sau linişte, cînd pînzele-s desfăşurate?
Şi iată că, deodată, mişcările lui, capriciile libertăţii lui, pornirile nevoilor lui ― limitate la trupul şi sufletul lui ― porunceau durere sau bucurie în altcineva.
Îşi pierdu echilibrul firii lui, ca un om educat de presiunea atmosferică a pămîntului, deşteptîndu-se într-o planetă nouă, în care pasul devine salt, braţul ― aripă. Vrei să te pipăi, şi te loveşti îngrozitor cu propria ta mişcare, detractată. Lacrima-i glonţ; şoapta ― bubuit.
― Am moştenit o moşie în Basarabia. O vînd şi plec... Mă vezi tu pe mine proprietar în România?
Să cauţi fraze, oarecum hazlii, în faţa unor ochi negri care te privesc cu un fel de mirare amară...
"Mă vezi tu proprietar în România"; un ecou răspicat îi repetă vorbele în craniu. Ce însemna asta? Motivarea acţiunilor lui! De ce? Pentru cine? Niciodată nu dăduse socoteală nimănui. Niciodată nu-şi anunţase, nici explicase intenţiile, necum faptele.
Era jenat, intimidat. Tot ce făcea devenise deodată forţat, nenatural. Actele lui cele mai simple aveau spontaneitatea tunetului. Stîrpise din el umbra cabotină pe care analiza o pune în jurul faptelor, concomitent cu formarea lor, atenuîndu-le vigoarea sigură. Acum le culegea şi le dădea drumul, ca unor foşti vulturi deveniţi muşte cu pretenţii.
Perseveră totuşi, fiindcă prefera să fie ridicol decît să existe istovitoarea transparenţă a tăcerii între sufletul lui şi ochii negri.
― ...Mi-a revenit fobia Europei. Aş fi plecat în Rusia, dar s-a schimbat.
Capul căuta cuvinte. Nici construcţia frazelor, banal gramaticale nu mai avea abruptul frazei lui. Culegea cuvintele din dicţionare. Nu mai aveau sînge, necum sîngele lui.
― [...] Plec în America. Mă fac fermier.
America devenise un carton de jucării, în care era o fermă de lemn, cu iarbă artificială, animale cu miros de clei şi etichetă.
Căuta cuvinte cu febrilitate. Era în sufletul lui mişcarea dezordonată a picioarelor de cărăbuş întors pe dos.
Tăcerea începea.
― America...
Tăcerea se forma, limpede, de cristal dur.
Tăcu, prins în gheţar, ca un gol de aer.
― Vania...
Ce se întîmpla?
Buzele Olguţei se chinuiau în neastîmpăr. Ştia să vorbească. Orice gînd găsea conturul sunetului precis în buzele ei, care nici în copilărie nu bîlbîiseră. Întotdeauna viaţa îi dăduse cuvintele care devin faptă, călcînd pe buză ca pe un hotar de luptă.
Dar acum?
Era în sufletul ei o îngenunchiere, cu mînile împreunate, care cerea cerului cuvintele.
― ...eşti hotărît să pleci în America?
Îşi înclină capul, prezentînd fruntea ca un scut.
― Da.
Fruntea Olguţei se plecă mai tare, şi genele.
― Vania...
Şoptise numele desprins din bătăile inimei.
― ...mă iei şi pe mine?
Îşi aplecase capul de tot, cu fruntea pe lespedea destinului.
― De ce?
Aspre, cuvintele porniseră cu pumnii strînşi din gura lui Vania spre fruntea lui, nu spre Olguţa. O loviră. Îl privi cu ochi în care nici o stea nu răsărise: Noaptea începutului.
― Fiindcă te iubesc.
Azvîrlise un soare în braţele unui om.
― Şi eu te iubesc.
Cine vorbise?
Olguţa ştia, fiindcă ascultase: Vania nu, fiindcă vorbise.
Din nou plecată, Olguţa îşi răcorea buzele pe lespedea destinului.

*

― Cînd plecăm?
Glasul Olguţei trecea pe subt umbrare cu mult soare printre frunze. Sunetele erau grave de fericire, obosite de belşugul lor.
Dacă şi-ar fi întors faţa spre Olguţa, i-ar fi răspuns: "Cînd vrei".
Dar şi-o ţinea în palme, grea. "E un copil, e un copil", cîntau coruri de glasuri în el. "Cruţ-o... las-o, e un copil", porunceau glasurile în el.
Vorbi, ţinîndu-şi capul aplecat:
― Sînt un vagabond...
― Ştiu.
― ...Sînt... unchiul tău...
Glasul se înăsprise.
― Ştiu.
― ...Sînt cu douăzeci de ani mai mare decît tine...
Cum ar spune vîntul: vin de departe, am pornit cu gheţarii, am fost amar prin brazi, crîncen pe mări, am scuturat floarea livezilor de portocali şi am venit cu rîndunelele. Sînt bătrîn.
Olguţa zîmbea. Se rumenea omătul piscurilor pe obrajii ei.
― ...Am iubit o femeie...
Ochii Olguţei se micşorară şi, fără să vrea, scutură pletele care-i cădeau în ochi, descoperindu-şi fruntea.
― ...Acum douăzeci de ani, urmă Vania, sfărîmînd cu inima tăcerea buzelor.
Olguţa regăsi un zîmbet care clipise.
― ...Viaţa... viaţa...
Pieptul larg al lui Vania se umflă. Călca în sfîrşit pe pămîntul lui.
― ...Viaţa...
O privi pe Olguţa cu ochii care priviseră mereu viaţa în faţă, dominînd-o cu trupul bătut de toate vînturile, de toate nevoile, de toate greutăţile...
Şi întîlni un zîmbet, cu duioşie ireverenţios.
― Viaţa... e grea.
Atît găsise ca să bată medalia Infernului al cărui miros ars îi palpita în nări.
― Ştiu.
Un "ştiu" de rîs topit.
Şi pe aceeaşi faţă zîmbetul se stinse, trăsăturile se ascuţiră, fruntea se ivi, copleşind şi dominînd rotunjimea copilăroasă a obrajilor.
― Ştiu, Vania...
Mînile lui Vania, pe genunchii lui încleştate, se umplură parcă de conturul obrajilor Olguţei, rămînînd tot pe genunchii lui.
― ...Te iubesc, şopti Olguţa.
Obrazul Olguţei se înclinase fraged pe viola prăfuită a vorbei vechi.
Şi iarăşi zîmbetul aprinse feerii de ger subt lună.
― Cînd plecăm?
Şedea în faţa Olguţei, aplecat spre ea, cu mirare şi fără mirare, ca o mare statuie de granit, care deodată ar vedea cu ochii ei de piatră macul privit de ochii orbi pînă atunci, în zeci de primăveri.
Înlătură cu o mişcare a mînii grămezile de ani din jurul lui, şi cu un zîmbet care se resemna să fie fericit vorbi încet, cu glasul lui adînc:
― Plecăm, Olguţa.

*

Prin somn îi simţise toate mişcările, cum simte fundul mării umbra unui nour din cer, călătorind altfel decît umbra vietăţilor adîncului mut.
Alexandru Pallă se deşteptă neliniştit, ca şi cum ar fi pierdut ceva. Întoarse capul: chaise-longue-ul Olguţei era gol.
Îl privi totuşi, şi după ce ochii constatară absenţa, nu cum te uiţi la un scaun de curînd gol, ci cum măsori conturul precis al singurătăţii.
Spumoasele crengi ale lunii în declin atîrnau frînte de propriul lor belşug.
Îşi umplu pipa, o aprinse. Un căscat alungă întîiul fum înainte de-a fi intrat în piept. Privirile-i alunecară pe punte, pe mare, pe cer, pe zare.
Trase un fum mai îndesat şi-i dădu drumul cu putere, oftînd.
"S-a dus în cabină."
Niciodată gîndul lui n-o desemna pe Olguţa, nominal. Însă pronumele care-o cuprindea avea un timbru şi o inflexiune specială. Într-o carte religioasă, tipărită negru, ar fi fost majusculă cu roş chenar, pe care un fir de busuioc şi-ar fi lăsat piperul: dar o carte pe care nimeni n-ar îndrăzni s-o deschidă, închisă între scoarţe pentru vecie.
Fetele lui... Le iubea deopotrivă, adică voia să le iubească deopotrivă... Cînd se gîndea la Monica, o vedea lumină de soare uitată de trecut într-o fereastră ogivală, vestind senin cu rîndunele ― şi zîmbea. Deasupra Monicăi se boltea cerul Florenţei. Presimţita şi fireasca vecinătate a acelui cer o făcea parcă atît de surîzător blondă ― dimpreună cu teii ― şi atît de pur înaltă, deasupra spicului bogat. Cînd se gîndea la Olguţa... prefera să fie alături şi Monica: astfel, numai emoţia lui îndrăznea să zîmbească.
De trei ani era tovarăşul lor, camaradul lor sur, într-o măsură bunicul lor. Cuvîntul "bunic" îi inspirase statornic aversiunea pe care ţi-o dau cuvintele împăiate de literatură: lună, dor, Veneţia... Acum îl înspăimînta, mai puţin alături de Monica ― faţă de care toţi oamenii vîrstnici aveau atitudini de bunici măguliţi ― imperios, însă, alături de Olguţa.
De acum înainte...
Îl aruncase viaţa între ele, cum ar arunca vîntul o pelerină asupra unui zbor de cocori.
Dar fără miracolul tovărăşiei unui cîrd de cocori cu o pelerină, aceasta e o sumbră bucată de postav bleg cu fald romantic şi miros de maryland. Şi atît.
Bună de pus în cuier, nu în colivie.
Se întorcea în ţară, fiindcă se întorceau fetele. Le însoţea pînă la capăt, cu toate că acum trei ani plecase hotărît să nu se mai întoarcă.
Plecarea de atunci!
Oroarea de atunci, în stare să răstoarne un munte, nu o inimă!
O muscă veninos şi gras lucioasă, înşurubîndu-se într-un hoit, e un spectacol hidos, firesc însă, care te dezgustă de moarte şi de heruvimii ei verzi.
Dar un frag rumen, fraged, aromat, mărgean de rouă, răsărind pur ca luceafărul dimineţelor biblice pe buzele unui hoit, te-ar dezgusta de fragi pe vecie. Aşa era înfiorătoarea copilărie a frumuseţii Adiei, pe sufletul ei: frag pe buzele unui hoit.
După cinci ani de căsătorie, cînd se deştepta dimineaţa cu Adia alături, o privea cu zîmbetul nou al celui care a dormit în iarbă de primăvară şi s-a trezit în zori om, între viorele şi rouă.
Anii treceau pe alături de ea, ca o armată în marş, care s-ar despica de la sine, călcînd flori tinere, şi-ar merge în vîrfuri, strivind miresme, ca să nu turbure somnul unei ciobăniţe frumoase, adormită în luncă.
El îmbătrînea, Adia rămînea tînără. Îi sacrificase pictura, adică i-o hărăzise ei. Din 1914, de cînd se căsătorise cu ea, pînă în 1919, pînzele lui erau ferestrele unui mare palat, prin care se juca o infantă cu păr roşcat ca ruginile soarelui şi ochi verzi de răcoare vegetală; răsărind la o fereastră, la alta, cu alt neastîmpăr, alt zîmbet şi altă mirare răsturnată în visteria luminilor şi a culorilor.
Sufletul lui o iubea fără pauzele care sînt clipirea ochilor dragostii, o iubea cu ochii veşnic deschişi, ca ai apelor.
Cele mai mari iubiri au clipe, ore şi zile moarte ― au osteneli, au saţ trecător, au reculegeri în singurătate, au discontinuităţi, intermitenţe; au, într-un cuvînt, ca şi pămîntul, anotimpuri care, după exuberanţe în afară, poruncesc tăceri şi înviorări subterane. El o iubise pe Adia mereu. Miliardele de clipe ale celor cinci ani fuseseră toate iubire, adorare, uriaş policandru cu toate luminile aprinse pentru ea, pentru cele mai mărunte şi neînsemnate mişcări ale ei.
Alţi oameni cînd iubesc, nu orbesc pentru priveliştea mulţimii celorlalte femei. O iubire pentru ei e o virtualitate împlinită, dar celelalte virtualităţi rămîn disponibile şi agere. Parfumul părului altei femei decît cea iubită, rămîne în nara lor lung palpitînd; rîsul unor buze mai tinere decît cele pe care le sărută, le dă uneori vigoarea, alteori nostalgia muşcăturilor umede: şi şerpuirea unei coapse, dacă nu le fulgeră sîngele în braţ, le lasă spirala unei istovitoare visări.
El o iubise total. Un fluviu duce mării toate ploile şi toate apele unui vast ţinut mărginit de munţi. Acolo sînt şipote, izvoare, şi cerul oglindit de ele, şi florile, şi brazii, şi plopii, şi stejarii, şi căprioarele care s-au adăpat, şi zig-zagul trăsnetului solitar în creier de munte, şi freamătul pădurilor, şi aripa cu zimţ a diavolului în miez de noapte, şi inelul de argint care s-a înfiorat pe miezul pulpei de ţărancă, şi piscul zborurilor, vulturul, şi nufărul de-o clipă al pîntecului rîndunelei, şi tăcerea zăpezilor, şi parfumul toamnei. Un fluviu aduce mării care e o adîncă oglindă a constelaţiilor, tot misterul lumii topit în oglinzile lui curgătoare.
Astfel o iubise: cu toată simplicitatea sufletului şi cu întreg fastul talentului.
Natural, dorinţele şi capriciile cele mai absurde ale Adiei erau primite nu de voinţa lui, ci de dragostea lui, cu porţi împărăteşti deschise pentru ea.
Astfel, în timpul războiului, cînd hotarele pribegiilor frumoase îi erau închise, cumpărase casă mare la Iaşi, unde nopţi de-a rîndul ofiţerii aliaţi, mai ales medicii armatelor aliate, cunoscuseră ospitalitatea unui boier moldovean trăit la Paris, biblioteca unui român poliglot şi artist, şi candoarea unui mare pictor ale cărui coarne aveau dimensiunile şi paleta unui curcubeu interaliat.
În timpul zilei, Adia era soră de caritate întru Cythera şi Lesbos, dimpreună cu nedespărţita sa cumnată Ioana Pallă. El se închidea în atelierul de pictură cu pipa, trudind şi chinuind culorile cum Dumnezeu le-a chinuit înainte de a face lumile.
Verzi erau ochii Adiei; el pribegea cu soarele în braţe prin luncile, crîngurile şi codrii verdelui, ca să găsească ochii Adiei.
Roşii erau buzele Adiei: inima lui era rană în piersici şi însîngerare în rodii ca să le presimtă.
Roz era chipul Adiei şi trupul cu obrajii sînilor: sufletul lui era nisip printre scoici şi vînt printre caişi ca să-l atingă.
El trăia în atelierul de pictură cu Adia, ca livezile cufundate în meditaţia primăverei. Cu Adia rareori era singur. Se întorcea de la spital seara tîrziu, împreună cu Ioana Pallă, purtînd pe frunte crucea sanitară, însoţite de un alai întreg de uniforme albastre, verzui etc... Mesele aveau înbelşugare şi cadenţă de chef deghizat în banchet.
După masă oaspeţii dansau cu cele două amfitrioane.
El privea zîmbind, nu cum priveşte un bărbat îndrăgostit pe femeia lui frămîntată de alţii, ci cum priveşte un părinte îndrăgostit pe fetiţa lui zburdînd printre păpuşi şi jucării.
Se culcau foarte tîrziu. Adia adormea cu o spontaneitate copilărească, răsturnînd pe pernă părul şi obrajii la care paleta şi penelul rîvniseră. O privea la lumina mică a lămpii de noapte, îi auzea respiraţia care-i punea un abur pe inimă, îi privea mişcările somnului înmugurind încă, o creangă înflorită ― şi era fericit.
Între timp, scandalul luase proporţii de monument public. Spitalul la care lucrau Adia şi Ioana Pallă, adăpostea mulţi soldaţi. Foştii ţărani. Întorşi de pe front mutilaţi, aduceau o resemnare încruntată pe masa de operaţie, şi-n noua viaţă, pe lîngă picioarele sau braţele de lemn, acea mirare a sutelor de mii, în faţa căreia reformele sociale trebuiau să răsară nu ca un act de generozitate, ci ca un act de prudenţă. Aceşti ţărani din moşi strămoşi cunoscuseră desfrîul turcilor, al fanarioţilor şi al boierilor corciţi sau băştinaşi ― şi-l socotiseră ca un drept boieresc. Dar acum de cînd mîna lor mînuise prea multă vreme puşca şi sabia ca să nu uite toată resemnarea coarnelor de plug din urma coarnelor de bou ― nu mai puteau accepta ceea ce pînă atunci nici nu cutezaseră să judece. Verdictul invalizilor vîrstnici fusese drastic: izgonirea celor două infirmiere care confundau crucea roşie cu felinarul roş. Aceasta, după ce răniţii mai tineri priviseră săptămîni de-a rîndul, de pe ferestruica unui closet al etajului de sus, cum într-o odăiţă albă cu sofa, dosită tuturor privirilor şi ferestrelor, "două muieri scîrnăveau pămîntul lui Dumnezeu". Într-o zi ferestruica closetului care făcea victorioasă concurenţă vorbelor şi gravurilor obscene de pe ziduri, se purificase. Spartă cu cîrjele şi braţele valide, uşa se prăvălise. Adina şi Ioana Pallă, goale, cu blănile pe ele şi desculţe în pantofi neîncheiaţi, trecuseră prin "huideo"-ul unor oameni prea scîrbiţi ca să-şi spurce cîrjele lovind ceea ce se loveşte cu scuipatul numai.
Scena făcuse înconjurul întregii societăţi ieşene înainte ca să ajungă la urechile lui Alexandru Pallă, abia atunci cînd devenise amintire picantă din vremea războiului. Lovise pe cel care-l informase, somat să explice o glumă echivocă. Nu credea. Nu putea crede. Intrase totuşi neanunţat, pe furiş, în casa fratelui său, unde Adina îşi petrecea după-amiezele, şi văzuse tabloul familiar ferestruicii closetului de la spital. În acea clipă nu-l îngrozise atît palpitarea nudă a celor două femei, cît zîmbetul candid de copil deşteptat din somn cu care Adia-l privise prin fagurii revărsaţi ai părului.
Frag răsărit pe buzele unui hoit.
Soluţia divorţului îi apăruse atunci în toată trivialitatea ei. Să pui în vitrină viaţa nupţială! Nu.
Părăsise tot. Nu luase nimic din casa în care ruşinea şi scîrba urlau a pustiu. Însărcinase pe prietenul său de club, avocatul Iorgu Deleanu, să-i administreze averea înjumătăţindu-i venitul între el şi femeia care-i purta numele. Numai formalităţile paşaportului îl mai reţineau. Pleca la Paris, în oraşul tinereţii.
Acceptase cu distrată indiferenţă la început, apoi cu surdă enervare, apoi cu lehamete resemnată, rugămintea domnului Deleanu, de a fi însoţitorul Monicăi şi Olguţei, care plecau în Franţa pentru studii. În schimb, nu cedase de loc stăruinţelor de-a renunţa la itinerarul pe apă, alegînd trenul în locul vaporului. Şi Olguţa prefera vaporul, aşa că plecaseră pe mare, fără ştirea doamnei Deleanu, cu consimţimîntul smuls domnului Deleanu şi complicitatea lui.
Acum trei ani... Aceeaşi noapte rece subt stele, ca un dar de înălţimi al munţilor, coborît pe mare. Aceeaşi punte goală. Aceleaşi chaises-longues-uri părăsite pe rînd. Acelaşi Alexandru Pallă, învăluit în amplă pelerină, cu pipa, cu barba sură, părul alb ondulat, aceeaşi faţă palidă cu trăsături de o înaltă frumuseţi, dar scurmată, devastată. Schimbase cu fetele încredinţate lui formulele de strictă politeţă, şi atît. Monica se retrăsese îndată după masă în cabină, Olguţa se instalase pe punte într-un chaise-longue.
Plecaseră unul cîte unul, toţi admiratorii nopţilor, afară de Olguţa. Alexandru Pallă aşteptă mult, şi din ce în ce mai ostil, plecarea ei. Îl sîcîia şi tăcerea, pe care o presupunea febrilă, guralivă, şi futilă, a tinerei lui tovarăşe. Şi pe deasupra, tinereţea femeiască nu-i mai părea ca o răcoare înviorătoare pentru ochi şi suflet, ci ca o pîndă veninoasă.
Olguţa nu pleca. El n-o privea. Avea impresia că se îndărătniceşte lîngă el, lîngă celebritatea lui, aşteptînd exclamaţia, vorba, conversaţia: dezvelirea monumentului ilustru.
Olguţa nu pleca. El fuma pipă după pipă. De la o vreme o uitase. Suferea atît de mult că uneori îi venea să ofteze şi să geamă ca ţăranii, cînd bolesc pe prispă. Miliardele de clipe în care ardea o iubire de cinci ani fumegau înecăcios ca lumînările de său stinse. Îngreţoşarea era vastă şi profundă, ca acele crăpături care despart continente, dar o iubea încă pe Adina. O iubea, fiindcă simţea nevoia de a o lovi cu pumnii: impulsiune care tot spre trupul ei îl mîna.
Dacă marea, în loc să fie cuprins de apă sărată ar fi groapă de putrefacţii, fluviul tot acolo s-ar vărsa. Dar Alexandru Pallă era ora, nu fluviu, şi sufletul său alungat de aceeaşi mişcare prin acelaşi vad se încreţea de scîrbă în preajma trupului nopţi de-a rîndul vegheat şi adorat, zile de-a rîndul cîntat şi împodobit.
Cum? Tot nu plecase? Întîlnise profilul Olguţei proiectat pe stele, cu ochii deschişi. Tînăra lui tovarăşă, nici nu dormea, nici nu vorbea, nici nu-l iscodea.
O privise de cîteva ori de-a lungul nopţii îngheţate, regăsind-o cufundată în acelaşi gest spre stele.
Zorii, răsăritul soarelui. Nu exclamase nimic. Nu-i notificase priveliştea. În argint de dimineaţă, profilul tovarăşei lui era sever şi închis în semnificaţia lui, ca o literă chinezească de tuş.
― Bună dimineaţa, aţi dormit bine, domnişoară?
― Mulţumesc. Am dormit bine.
Plecase. De ce minţise tovarăşa lui tînără, care o noapte întreagă veghease cu ochii deschişi? Iubire? La vîrsta ei iubirile au insomnii cu scurt circuit. Durere? La vîrsta ei durerile plîng şi adorm în culcuş comod, nu pe scaune, fie ele şi chaises-longues-uri.
Atunci?
Cîteva nopţi, tăcerea lui Alexandru Pallă se mirase alături de tăcerea Olguţei. Apoi o stimase. Tăcerea unei fete frumoase şi tinere, care nu dormea, alături de veghea unui bărbat, e o perlă neagră mai preţioasă decît lumina, fumul şi sclipirea celor albe.
Astfel descoperise Alexandru Pallă tăcerea Olguţei, înainte de a o descoperi pe Olguţa. Se mirase din nou. Taciturna lui tovarăşă de nesomn, nu era nici timidă, nici tăcută. Vorbele spuse de ea aveau îndoitul aspect al chipului ei: hotărîte şi agere, ca trăsăturile şi ochii, copilăros vesele, ca plinul obrajilor. Cu aceeaşi siguranţă vorbea, glumea, tăcea şi se mişca. Nu căuta nici să placă, nici să se impuie celorlalţi. În atmosfera de înfrăţire specială călătoriilor pe vapor, cu fizionomia ei unanimă, datorită unor cauze identice acţionînd asupra unei grupări omologate de identitatea decorului în care se mişca, Olguţa trăia izolat, fără să fie ursuză, singură, fără să fie retrasă. Spre deosebire de ceilalţi, care erau veseli, visători sau preocupaţi numai cînd şi fiindcă şi ceilalţi oameni erau la fel, cum ai îmbrăca smochingul, fracul sau sacoul ― după cum te duci la un ceai, la un banchet sau pe stradă ― Olguţa avea tăceri, veselii şi umbre ale ei, numai ale ei, de propriile-i legi ordonate, distincte de-ale celorlalţi, dar intense ca ale tuturora la un loc.
Uneori toamna are nevoie de o pădure întreagă ca să-şi desfăşure şalul persan cu arabesc de crengi, colorit de frunze, căderi de franjuri. Dar sînt copaci solitari, cedrii de pildă, pe al căror trunchi nu cresc coroanele de crengi ale copacilor în turmă, ci păduri. Umbra lor e un cer aşternut la picioare. Toamna e toamna lor, păunul de aur hrănit, crescut şi desfăcut în palma imensităţii lor. Prin crengile lor, nici luna, nici soarele nu trec ― popas fugar pe o banca ― ci călătoresc.
Sufletul lui Alexandru Pallă cunoştea îmbelşugarea acestor singurătăţi, tumultul acestor tăceri. Înainte de a cunoaşte sufletul Olguţei, îi bănuise dimensiunile.
Fetele tinere cînd nu glumesc, au deseori cochetăria să-şi valorifice puerilitatea buzelor cărnoase şi candoarea ochilor limpezi, vorbind lucruri serioase. Nici haina de doliu, din acest punct de vedere, nu le displace: frăgezeşte tenul şi întinereşte tinereţea mai bine decît fardul.
Şi femeile bătrîne au uneori predilecţie verbală pentru lucrurile serioase, îndeobşte rezervate bărbaţilor. E lugubru. Atunci seriozitatea nu mai e un aspect dur, unghiular al vieţii, ci o pulbere înecăcioasă a morţii.
Olguţa nu vorbea niciodată lucruri serioase. Le ocolea poate. Dar seriozitatea era subt vorbele şi glumele ei, ca pămîntul subt pasul copiilor şi oamenilor mari deopotrivă.
Existenţa statornică a acestei seriozităţi ― din care se desprindeau toate mişcările ei, vorbe mici, fapte mici, gesturi zilnice, îi purifica vioiciunea de acea futilitate gazoasă, apreciată uneori ca un atribut exuberant al feminităţii, care dă valută-fleac şi greutatea-fulg comportării femeilor în genere. De aceea, alături de ea un bărbat putea să rămîie bărbat, fără instantaneul "tuns, ras şi frezat", după care bărbatul ridică ochii spre femeie ca spre o oglindă menită să-l satisfacă. Cuvîntul "camaraderie" suna cinstit şi plin alături de Olguţa.
Debarcînd la Marsilia, Olguţa îi spunea lui Alexandru Pallă: "Paşa"; Alexandru Pallă îi spunea tovarăşei lui "Olguţa". Nici Olguţa nu se înălţa, nici Alexandru Pallă nu se cobora.
Cînd doi oameni s-au cunoscut, în faţa morţii de pildă, se cunosc perfect. Dar rareori oamenii au prilejul să se cunoască aşa de bine. Unii oameni însă, foarte loaiali, despuiaţi complect de cabotinism, se pot cunoaşte foarte bine în condiţii de o banală normalitate. Mai tîrziu, se vor sătura poate unul de altul, dar decepţii nu pot avea niciodată.
Alexandru Pallă se împrietenise în aşa chip cu Olguţa, şi în aşa măsură preţuia prietenia Monicăi ― cînd de lampă intimă, cînd de candelă subt icoane, cînd de fereastră spre lanuri de grîu ― încît devenise, în tot timpul şederei la Paris, oaspete familiar mesei de seară, în apartamentul din Rue de l'Observatoire. El locuia în ostrovul Senei, numit La Cité în preajma Catedralei Notre Dame. Acolo avea şi atelierul cu pînze înnourate de cenuşiu şi alb. O dată cu Adia aruncase şi paleta culorilor ei. O regăsise însă, şi-o reluase.
Prietenele lui, Olguţa şi Monica lucrau: Monica la Sorbona şi la Bibliothèque Nationale, Olguţa, la profesorul ei de pian şi acasă. Atmosfera de muncă tînără a casei lor dăduse lui Alexandru Pallă voinţa de-a ridica sceptrul culorilor, aruncat. Paleta de la Iaşi arzătoare şi fragedă de tinereţea culorilor tari
Îmbătrînise ca un om: pălise, surîse, albise, în împaienjeniri de zîmbet stins.
Mult alb, dar pierise soarele, şi stinse erau stelele pentru acel alb, şi doar o lună subterană ca ocnele de sare îl cărunţea cu veacurile ei.
Şi cheiurile Senei pe care le picta erau amare şi pustii, ca sufletul celui care-şi aşternea singurătatea chinuită pe pînze, izgonind-o treptat din el, creată.
Zilele treceau. Artistul copleşea încet cu încetul pe omul de pînă atunci, încorporînd în actul creator toate experienţele care devastaseră sufletul şi trupul omului. Alexandru Pallă se echilibra în noua viaţă. Adia, mistuită în alburi de scrum, de fum şi de cenuşă, nu mai era o amintire tragică, ci profundul ferment al unei noi configuraţii picturale. Pe cheiurile Senei îmbătrînise o dragoste; apele Senei pro-hodeau un trecut.
Spre seară, pe la şapte, Alexandru Pallă privea ceasornicul, cu ochi de lucrător pentru care seara e o răsplată, o vacanţă. De la el pînă la apartamentul fetelor erau vreo doi alegri kilometri parizieni, împestriţaţi de tinereţă universitară pînă la Jardin du Luxembourg, de unde Boulevard-ul Saint-Michel, oprit o clipă, bătrîneşte, în dreptul grădinii pline de copii şi de baloane colorate, pleca pacificat, se întîlnea cu amintirile de vals din faţa Balului Bulier şi, întinerit, se bifurca împrejmuind grădina Observatorului, ca un buchet cuprins în braţe, în faţa căreia Alexandru Pallă, pieton greoi, se oprea să răsufle.
― Vos nièces sont à la maison, îl anunţa inutil, cu o regularitate cronometrică, conseioza imobilului, un fel de chioşc de ziare devenit femeie, cu obraji puponi, sprîncene şi mustăcioară de pîslă şi glas de tenor sopranizat în gramofon.
Urca scările pe care coborau gamele pianului de sus, suna, şi intra. Gamele încetau. Monica venea, blondă, cu tîmplele zburlite şi mînile studioase pătate de cerneală; Olguţa, brună, scuturîndu-şi pletele pînă atunci aplecate pe game. În clipa aceea, toţi trei intrau "în recreaţie" ca şcolarii. La Paris, Alexandru Pallă înlocuia pe domnul Deleanu. Ca şi el sosea cu surprize: uneori stridii proaspete, alteori brînzeturi picante, faimosul saucisson de Lyon, o langustă, un pâté, sau baclavale, cataif, bunătăţi cu gust de-acasă, exotic la Paris, fabricate numai într-o cofetărie din Boulevard Saint-Michel la întretăierea cu Rue des Écoles, în drumul lui Alexandru Pallă.
Acolo, în sofrageria solidului apartament de burghez francez, Alexandru Pallă cunoscuse un aspect întinerit al vieţii de familie, al vieţii de la Medeleni. Căci Olguţa, cînd se înveselea, era şi copilăria Olguţei, dar şi domnul Deleanu, iar Monica, rămînînd Monica, era şi doamna Deleanu. Ea conducea redusa gospodărie, urmînd dogmele de acasă, dar cu graţia tinereţii ei blinde. Monica făcea menu-ul, dezorganizat de surprizele, previzibile de altfel, ale lui Alexandru Pallă. Tot ea, aşezată în capul mesei, servea, veghind cu gravitate ca Olguţa să mănînce, dojenind-o la nevoie, ceea ce stabilea de îndată între ele raporturile dintre Olguţa şi doamna Deleanu.
Olguţa întinerea sclipitor în acele clipe, iar Monica se maturiza în felul fetiţelor îmbrăcate cu rochii de femeie. Tot Monica prepara, în ibric adus de acasă, cafeaua turcească: raritate la Paris. Cafeaua era destinată lui Paşa, dar Olguţa nu accepta acest privilegiu, după cum nici Monica nu accepta ca Olguţa să-şi strice somnul bînd cafea. Ceea ce însemna o acceptare, după luptă, din partea Monicăi. Luau masa într-o atmosferă de cordialitate neumbrită.
La aceste mese participau uneori, prin vorba Olguţei, cei de acasă. Olguţa reconstituia c-un vîrf de zîmbet, scenete de la Iaşi şi Medeleni. Printr-un tacit acord, războiul era eliminat din discuţie, de toţi trei. Războiul aparţinea tăcerilor izolate: vorbele îl ocoleau, ca să poată respira şi zîmbi. După masă, Monica îşi relua lucrul în odaia ei, Olguţa cînta, Paşa fuma.
Uneori plecau împreună la concerte, la operă sau la teatru, ca trei buni camarazi; apoi supau împreună.
Duminica, Paşa prezida un dejun de fete: prietene de ale Olguţei şi Monicăi. Unele frumoase, altele sluticele, dar toate tinere, toate gătite şi copilăroase în veselie, fiindcă era duminică după o săptămînă de intensă muncă. Intimidate la început de maiestatea frumuseţii lui Alexandru Pallă ― mitropolit într-un pensionat de fete ― şi de celebritatea lui ― de mult pariziană ― se familiarizaseră cu el ca hulubii Veneţiei cu statuile glorioase. Mîncau lucruri bune, preferau dulciurile ― de care se îngrijea mai ales Paşa ― fumau cu o ignoranţă încîntătoare ţigarete obligatorii fiindcă băuseră cafea turcească, susţineau controverse literare în complicarea cărora Olguţa excela drăceşte, beau şi cîte un deget de curaçao sau o "fină" cu proporţii de degetar, avînd convingerea că au făcut o adevărată orgie, rîdeau fiindcă se credeau ameţite ― în realitate erau numai îmbujorate ― dansau, privind cu impertinenţă de şcolăriţă care joacă pe catedră cînd profesoara e în fundul clasei portretul domnului decorat şi demodat: bunicul proprietarului apartamentului mobilat, dansau, dansau, şi plecau tropăind ostentativ pe scări, gata să cînte Marseillesa şi să dărîme Bastilia; lăsînd în urma lor o dezordine atît de irezistibilă încît Monica, în loc să se încrunte ca doamna Deleanu, rîdea ca Monica şi ca Olguţa, privindu-l pe Paşa, care, furat şi el de revoluţie, scutura scrumul pipei pe covorul proprietarului.
Din ce în ce, Paşa participa mai adînc şi mai amănunţit la viaţa lor. Teza de doctorat a Monicăi, Baladele lui François Villon, crescuse subt ochii lui, foaie cu foaie, capitol cu capitol. Subiectul tezei era datorit într-o măsură Olguţei. Ea i-l sugerase. Vagabondul slut, poltron, uscăţiv şi nemernic, care-şi ducea sufletul printre tîlhari, beţivi şi dezmăţaţi, ca o desagă de heruvimi, intrase demult în sufletul Olguţei prin glasul lui Vania, celălalt vagabond, dispărut, ca şi Villon, în fluviul pribegiilor, nu în căminul mormîntului. Paşa, la fel cu profesorul Monicăi, se îndoise ca Monica va putea duce la bun sfîrşit o lucrare care în afară de cunoştinţe istorice şi lingvistice, cerea o adîncă experienţă a vieţii, a unei vieţi care nu accepta raftul bibliotecii, ci numai arşiţa sau viscolul drumului şi popasul crîşmei. Dar acea viaţă rebelă literaturii există totuşi în baladele vagabondului. Exploda în ritmul biografic al baladelor; cetindu-l pe Villon trăiai viaţa lui Villon. Aşa că experienţa necesară priceperii lui nu era nevoie numaidecît să fie prealabilă lecturii, căci o căpătai cetindu-l.

"En ce temps que j'ay dit devant,
Sur le Noël, morte saison,
Que les loups se vivent de vent
Et qu'on se tient en sa maison,
Pour le frimas, près du tison;
Me vingt ung vouloir de brisier
La très amoureuse prison
Qui souloit mon citer debrisier..."l

Olguţa se dilata cetind aceste versuri, care-i umflau pieptul cu nostalgii de crivăţ.
― Poezia lui Villon decolorează întreg lirismul sedentar al Franţei, spunea drastic Olguţa, şi Monica împărtăşea blînd această judecată.
Îmbărbătată, aparent numai de Olguţa, Monica îşi aplecase sufletul asupra odiseei villoniene. În năframa Veronicăi, abur delicat ţesut, nu se întipărise mai viu decît în piatră, lemn şi marmură, chipul lui Isus?
Monica lucra cu simplicitatea pietăţii. Uitase că scrie o teză de doctorat, deşi munca informaţiunii biografice şi bibliografice şi scrupulozitatea ei studioasă îi aduceau mereu aminte de caracterul lucrării. Scria despre baladele lui Villon cu aceeaşi sinceritate cu care îi vorbea lui Dănuţ despre literatura lui. Nu rîvnea nici să fie originală ― obsesie juvenilă a lucrărilor de doctorat ― nici să scrie frumos ― pacoste a debutanţilor.
Pentru ea, Villon nu era un subiect sau un pretext, ci un om. Un om atît de om, încît în el erau mai mulţi oameni ― unii răi, alţii buni, alţii şi mai răi. Din pricina asta era poet. Monica ştia că ea e o simplă fată îndrăgostită din copilărie pentru totdeauna de un Dănuţ nestatornic, felurit, uneori făţarnic, care-i ascundea multe lucruri urîte subt căldura vorbelor frumoase, dar că Dănuţ o iubea şi că poate iubirea lui Dănuţ era mai preţioasă decît a ei, fiindcă Dănuţ, feluritul Dănuţ era un cor de oameni, pe cîtă vreme ea, Monica, era un singur glas ştiind un singur cîntec. De cîte ori îl iertase pe Dănuţ; de cîte ori îl va ierta...

"Vous portastes, digne Vierge, princesse,
Jésus régnant qui n'a ne fin ne cesse.
Le Tout Puissant, prenant nostre foiblesse,
Laissa les cieulx et nous vint secourir,
Offrit à mort sa très chère jeunesse;
Notre Seigneur, tel este, tel le confesse,
En ceste foy je vueil vivre et mourir."1

Şi înţelegea foarte bine tînăra îndrăgostită că dacă pămîntul n-ar plămădi ticăloşi ca Villon, Fecioara Maria n-ar mai avea pe cine să primească în cer, avînd pe buze zîmbetul mamei vagabondului cînd îl vedea sosind rupt, murdar, urmărit de legi şi totuşi dulcele ei copil.
Astfel Monica se prinsese tovarăşă cu steaua zidită într-un păcătos trup de om, mînat de vînturi.
Cu tîlharii, cu popii derbedei, cu femeile care se vînd, prin temniţe, prin taverne, prin gropi, pretutindeni, drumul lui Villon era pur printre păcate, şi dureros printre cîntece. Viaţa lui era viaţa unui fluier căzut din cer, apropiat de toate buzele, zvîrlit din toate mînile, şi cules din nou, de mîna care-i scăpase prin somn, mînjit, dar cu acelaşi sunet.
Aplecată pe biografia vagabondului, Monica niciodată nu se încruntase, niciodată nu roşise. Cu drept cuvînt Olguţa poreclise pe foasta Melizandă la mère de Villon. Stilul Monicăi avea delicată siguranţă şi meditativul calm, care călăuzesc copita calului de munte prin cele mai anevoioase poteci.
Alexandru Pallă, zi cu zi urmărind lucrarea Monicăi, era uimit de maturitatea judecăţii, de lipsa totală de pedantism scolastic, de independenţa unei gîndiri nealterate de învăţătură, şi de bunătatea înţelegătoare, care se desprindeau din rîndurile aşternute de o mînă hărăzită parcă dezmierdării pe frunte. Lucrarea Monicăi era vie. Semăna cu ea. Contemporană cu Villon, aceeaşi Monică, desigur că dacă l-ar fi întîlnit i-ar fi întins mînile cu bunătate, fără nici un dezgust. În filigranul lucrării de doctorat, Alexandru Pallă vedea acesată scenă.
Totuşi, cu o zi înainte de susţinerea lucrării, Paşa nu-şi găsea astîmpăr. Avea obsesia "tracului". Reacţiona cum ar fi trebuit să reacţioneze Monica. Dar Monica era calmă.
Şi Paşa şi Olguţa asistaseră la examen. Olguţa încruntată, măsurînd cu ochi caricaturizanţi, soborul învăţaţilor examinatori. Paşa, fără pipă, căutînd-o mereu, frămîntîndu-şi mînile şi răscolindu-şi barba. Sala plină de publicul parizian specializat în astfel de spectacole. De altfel, vînătoarea de gazele are un deosebit farmec pentru amatorii de emoţii crude şi fragede totodată.
Ceea ce izbise mai întîi sala, fusese sluţenia ― normală de altminteri ― a examinatorilor, de îndată ce Monica se izolase de public pe scaun, înaintea lor.
Ochii tuturora întîlniseră, însorit ca vitraliile cu tîmplele iluminate de cer, un profil desprins de pe vitraliul unei catedrale franceze. Cu mînile încrucişate paşnic pe genunchi, Monica aştepta, sala o privea ― o priveau şi savanţii dascăli, înainte de-a-i examina ştiinţa. Plutea un început de zîmbet ― istoric, nu ironic ― în sala Sorbonei.
Desigur că cei care-o examinau, cunoşteau altfel alhimia limbei franceze, şi alt orizont aveau pentru situarea în priveliştea franceză a operei lui Villon.
Era mică învăţătura candidatei, în faţa specialiştilor coalizaţi, din faţa ei.
Dar Monica, în colocviu cu sluţii învăţaţi, părea tînăra contemporană a lui Villon, şi ei ― posteritatea lui bătrînă. Le vorbea despre Villon, răspunzîndu-le la întrebări, cu gestul recules pe care-l are cel ce pomeneşte de un mort în preajma căruia a trăit odinioară.
Era într-o măsură, prin felul cum le vorbea, o bunică informînd cu siguranţă blajină pe savanţii ei strănepoţi, despre un om pe care ei l-au studiat, pe cînd ea l-a cunoscut.
"Femme je suis povrette et ancienne,
Qui riens ne sçay: oncques lettres ne leus."l
Parcă pluteau deasupra ei versurile baladei în care mama vagabondului vorbeşte cerului, adunînd îngerii spre ea, cum vin copiii la fereastră cînd ninge alb.
Se forma un zîmbet desuet pe toate buzele. Întrebările prea filologice se sfiiseră. Colocviul se-ndepărta de bibliotecă, apropiindu-se de viaţă.
Le răspundea cu un bun simţ care dezarma dogmele ştiinţifice şi severitatea fizionomiilor interogative. Astfel, Ioana d'Arc, ţărăncuţa, avea un zîmbet rumen şi o vorbă sănătoasă, care cîştigau victorii, comandînd ştiinţei războinice a căpeteniilor militare.
Olguţa zîmbea, un zîmbet care săruta obrajii Monicăi şi chiar pe-ai dascălilor.
Rumoarea sălii, după examen, aducea vorbe insolite în acel decor rigid şi doct.
― Elle est charmante!
― Délicieuse, la petit roumaine.
― Quelle grâce!...
― Parcă ieşim de la Operă, după o reprezentaţie de-a Pavlovei, rîdea Olguţa, braţ la braţ cu Paşa şi cu îmbujoratul doctor în litere, îndreptîndu-se spre poştă de unde succesul trebuia să treacă în România.
La Paris, festivitatea succesului fusese organizată de Paşa. Participase şi profesorul de litere al Monicăi, bătrîn cu ochelari maliţioşi, indicat comesean al Olguţei care găsise momentul să-şi răzbune emoţiile încercate în timpul examenului. Zece fete şi doi bărbaţi. O veselie de douăsprezece persoane, cu şampanie şi trei sticle de Bourgogne-Musigny, de mult pregătite de Paşa. Profesorul Monicăi nu ştia dansuri moderne, pe cele vechi le uitase, şi avea reumatism.
Dar răzbunarea Olguţei prelungise diabolic valsul, început cu Monica şi reluat de alte nouă fete vindicativ tinere, pînă cînd, profesorul de literatură clipind miop, suflînd precipitat, cu gulerul moale şi trupul la fel, fusese purtat de fete spre divan ca un simplu candidat cuprins de leşinul celor respinşi la examene.
Astfel trecuseră trei ani. În ajunul plecării, Paşa printre cufere şi pachete, în dezordinea absorbită sistematic de lăzi, avea aerul nedumerit al unui obiect familiar, pe care nici un geamandan nu-l accepta.
― Paşa, adică de ce n-ai veni cu noi în ţară? exclamase Olguţa, rezumînd situaţia.
― Adică de ce să nu vin? meditase Paşa.
Şi venise cu fetele îndărăt, spre ţara pe care o lepădase la plecare.

*

Cînd ai adormit noaptea tîrziu, cu fereastra deschisă pe o livadă neagră, şi cînd dimineaţa o vezi deodată, izbucnitor de albă, dimineaţă-n dimineaţă, hohot de flori pe obrazul luminii ― exclami ca un nerod:
― Primăvara!
Şi eşti ca un voievod atunci încoronat, în zalele primăverii. Te-a surprins, dar o aşteptai de cu noapte. Strigătul cu buzele deschise în adîncul inimii pîndea.
Dar cînd, călătorind pe aspră mare, cu luna şi cu noaptea, cu apa şi tăcerea, ai uitat că-n acea clipă pămînturile-s verzi de pasul ierbii, şi zorii zărilor, argint şi rumen, sînt floare în livezi ― şi cînd deodată primăvara e asupra ta, îţi cade în braţe cu mii de trupuri calde, cu mii de aripi vii, cu mii de glasuri picurate ― eşti în miracol, taci şi priveşti cerul deschis deodată ca un fluier cîntat.
Aşa căzu primăvara asupra vaporului plutind pe unda Mării Negre. Venea din cer, aripă lîngă aripă, pană sprintenă, guşă albă, zbor ascuţit, subţire glas. Ca mii de frunze revărsate-n poala vîntului de mii de crengi, ca mii de aplauze din cer venind şi ca un nebunesc veştmînt de umbre şi de ciucuri, căzut deodată la picioarele dansatoarei dezgolite în spirala opririi în vîrfuri ― brunul stol de rîndunele învălui cu vînt, cu ciripit, cu freamăt şi cu inimioare, vaporul de lemn şi fier.
Le vezi pe sîrmele de telegraf, albe şi brune de neastîmpăr ca ochii gitanelor cînd te privesc; le vezi dînd streşinei blajine, mişcare de arcaş; le vezi subt cer zig-zagul negru ― dar niciodată braţul omenesc nu poate fi creangă acestor muguri de noapte şi de trăsnet, nici tovarăş.
Dar acum, domniţele cerului se-nvecinau cu palma bătătorită a omului şi cu tot ce această palmă grosolan clădise şi-mpletise.
Veneau de departe, din Africa toridă a palmierilor şi a nisipurilor iuţi. Degetul tînăr al primăverii, întorcea o foaie de poveste din Africa, peste mări, cu cerul zugrăvit albastru şi literele risipite-n vers.
Primăvara! Simţeai alături tîmplele primăverii aplecată asupra rîndunelelor ei.
Şi viaţa omenească a vaporului deodată se sfii, greoaie, zîmbind captiv, ţesută-n rîndunele.

*

Sunetul mării îl găseşti simplificat în cîteva litere ale alfabetului, dacă îl cauţi acolo în loc să-l cauţi în coardele şi în gîtlejurile instrumentelor muzicale. Îl găseşti în s, în f, în ş şi în v.
S. Un s, ascultat pe o imensitate. Marea e liniştită. Nici un relief de val, nici o frunză de apă nu-ţi vădeşte pădurea de adîncuri. Calm. Totuşi urechea ascultă marea pe care ochiul o vede mută. Ce răsună? De unde? Ce fior catifelat dezmiardă auzul? Ssssss... Astfel şampania după ce s-a potolit în clara cupă de cristal, musează încă pe margini. Acelaşi s, nezimţat de nici un z, acelaşi s şoptit de buza aerului ― dar s-ul mării musează delicat într-o cupă atît de vastă că zările abia îi pot cuprinde claritatea în mîni. E oftatul aburit al imensităţii calme.
F. Foşnet, dar ca de fum. Nimic nu se clatină pe mare.
Pe albastrul cu afunduri verzi, un sul de spumă rîde alb. Fffff... E lenea moale a mării. E spuma plină ca o guşă de hulub. E zborul onctuos, ca al buhnelor albe în lumină de lună.
Ffffff... Se desprind fulgi de pe aripa uriaşă a pămîntului.
Ş. Fierbe spuma în clocote mari, şuierînd. Şşşş. E ca o gară din care toate locomotivele lumii, în aburi şi în fum, ar porni, clătinînd temeliile pămîntului, cu uraganul lor de fier înspumat.
V. Ochii se închid ca să nu vadă. E gura de leu a pămîntului, cu colţii împlîntaţi în urlet. E vîjîitul vînturilor sfărîmat în colţii altei imensităţi. Pe nici o coardă n-a cîntat.
Dar uneori marea tace. Lîngă ea urechea e ca lîngă un zid de care trupul e lipit. Atunci, de pe ţărmuri se aud numai glasurile pămîntului venind pe mare. Stai pe malul mării şi auzi greierii ca în livadă. Eşti lîngă undă, şi-ţi auzi inima cu urechea pe ea. E straniu ca şi cum marea ar fi devenit spaţiul împovărat dintre gîndurile tale. Şi-n locul mării apăsate, oftezi, uşurînd-o.

*

De mult nu mai exista pentru ureche. Plecase. Tăcea ca o bancă de curînd goală, dar o bancă de pe care zece munţi s-ar fi ridicat, lăsînd mirarea absenţei lor formidabile.
Lin, ca în lunecare unsă de arcuşuri, lumina se ivi pe zare.
Şi marea, dispărută din urechi, începu să existe pentru ochi atît de suav încît îţi venea să o respiri ca pe o floare atunci deschisă. Fără cută, abia înălbăstrită, avea petala de înserare a stînjeneilor viorii, pe care o clipă de soare îi decolorează. Lumina zorilor înlocuia lumina lunii, înclinînd palori. Mîni delicate în văzduh şi imensităţi sfiite în faţa lor.
Ţinînd ochii închişi, numai cu plămînii ştiai că se luminează. Şi totuşi apusul lunii prin lumina zorilor, şi ochii pur încercănaţi ai mării fără val, lăsau o sfîşietoare tristeţă.
Simţeai că tîmplele în jurul cărora ar fi lucit această aureolă s-ar fi înclinat ca tîmplele crucificatului.
Zîmbise prea mult. Era luminos ostenită. În faţa ei veghea Vania ca un foc aprins pentru ea; de jur împrejur, popasul istovit al rîndunelelor. I se închideau genele şi în tremurul lor vedea lumina alergînd desculţă pe ample trepte albe, ochii verzi ai lui Vania şi capul rotund al rîndunelelor. Cînd deschidea genele îi surîdea lui Vania ca prin somn, răcorindu-şi fruntea cu o clătinare a capului.
Ştia că e fericită, ştia că e ostenită. Somnul şi Vania ― două feţe profund îmbinîndu-şi oglindirea, cu umbre şi lumini, în sufletul ei. Îi era ruşine să-i spuie lui Vania: "Mi-e somn" ― şi-i era atît de somn! De mult şedea încremenită pe pledul lui Vania, rezămîndu-se de mormanul de parîme ― acum turelă de rîndunele ― învelită cu paltonul lui Vania peste al ei. Uitase de trup. Era numai un obraz cuprins în plete şi doi ochi care clipeau. Vorbise şi glumise mult, şi se simţise adunată şi adăpostită în tăcerea lui ca un joc de ape într-un bazin de piatră.
"Îi lipseşte un nasture şi am să i-l cos."
― Îţi lipseşte un nasture ş-am să ţi-l cos, repetară buzele hotărîrea gîndului.
Somnul o făcea să vorbească, aşa cum rîzi în ger. Căuta sunetul vorbelor, ca să nu adoarmă de-a binelea.
Şi-ar fi culcat obrazul pe pieptul lui Vania, acolo unde-i lipsea nasturul, ca să închidă ochii fără să-i mărturisească somnul care-o cuprindea moale, dens, ca blăni de lutră ― dar era prizonieră în paltoane.
― Ţi-e somn, Olguţa.
Tresări clipind ca la auzul bubuitului în munte. Îl măsură cu ochii mari, îl revăzu. Rîsul îi acoperi din nou faţa cu somn, aplecîndu-i genele.
― Nu.
Şi adormi.
Vania o privea, alături de ea, aşa cum stă nisipul la marginea mării, umbrit şi luminat pe rînd de capriciul undelor. De cîte ori capul Olguţei se înclina pe-o parte, cu pleoapele grele ca somnul fluturelui pe tulpină subţire, îi venea să întindă palmele lui mari, şi nu îndrăznea, c-o bătaie de inimă. Era atît de treaz în cadenţa adîncă a inimii, încît tot ce se întîmpla în faţa şi în jurul lui, devenea straniu şi prea gingaş, ca apropierea zorilor după nesomn. În faţa capului cu plete negre şi obraji rotunzi, care tresărea, clipea sperios şi nu zbura ― la fel cu toate rîndunelele ― era ca un cioplitor, trăit numai în cariere de piatră, mînuitor de daltă şi ciocan, deprins s-audă sunetul tare al fierului intrînd în stei, deprins să ridice puterea grea a blocului colţuros, care deodată ar vedea, cu dalta împlîntată şi ciocanul ridicat, acolo unde erau stane, mărunt norod uşor de zburătoare.
Chiar adormit, semăna atît de mult cu rîndunelele capul fără trup al Oguţei, înclinat în aripele lucioase ale pletelor, împrejmuit de zborul oprit al rîndunelelor, că nu îndrăznea să-i adăpostească somnul în mînile lui, cum nu îndrăzneşti să-ţi apropii mîna de trupul rîndunelei care stă pe zborul ei ca o stea în cer, imens depărtată deşi clară ochiului.
Trecuse noaptea, şi zorii luminau minunea adusă de noapte, curînd; curînd trebuiau să se deştepte oamenii. Ochii lor aveau să întîlnească, în decorul familiar privirii, capul înclinat printre rîndunele. Îi venea să alunge rîndunelele ca să le cruţe de privirea oamenilor ― şi-i era milă de istovirea lor. Îi venea să deştepte capul adormit ― şi nu se îndura să se despartă de el.
Într-un pustiu, el singur, ca să cruţe odihna rîndunelelor şi somnul capului împrejmuit de aripi brune, ar fi dus vaporul în braţe, fără gemăt, cu faţa sleită, năduşită şi arsă, dar cu un zîmbet fericit.
De ce nu era în pustiu cu povara de aripi în braţe?
Era printre oameni. Aveau să se deştepte din somnul care-l izola de ei, aveau să privească, să zîmbească, aşa cum zîmbesc oamenii cînd văd alături de un bărbat chiar un cap de rîndunică adormită.
Mînia nu-i strîngea pumnii; îi micşora numai ochii, înţepător.
Soarele era subt orizont, ca o bătaie de inimă subt platoşă.
― Olguţa...
Şoptise, încovoiat cu mii de crengi asupra ei. Rîndunelele soprane vorbeau mai tare decît glasul gros. Poate rîdeau în aerul fraged, cum rîd subt streşini.
― Olguţa...
Se ruga.
Dacă n-o trezea el ar fi trezit-o soarele, peste o clipă, două, trei... Un tumult îmbelşuga lumina.
―Olguţa...
Îi puse mînile pe umeri, luîndu-i paltonul, cum desfaci un mugur.
Olguţa tresări.
― Nu dorm!
― Nu dormi, dar ţi-e somn, zîmbi Vania şi, uşor, o ridică.
Şi o văzu în proaspăta lumină a dimineţii, întreagă, trup în loc de zbor, aducîndu-i un zîmbet somnoros pe o înaltă tulpină, din acelea care cresc atît de sus încît îşi înclină floarea la fereastra casei cu o lene sprintenă.
― Ce să fac, Vania?
Clipea de somn.
― Să te culci.
Plecară cu paşi şovăitori. Umblau printre rîndunele ca printre flori atunci deschise, fără alei. Ajunseră lîngă scara îngustă şi repede. Unul lîngă altul se opriră. Olguţa îşi ridică somnul cu genele spre el. De pe orizont, întreg, cu gest de lampă ridicată de împărătească mînă, soarele îi lumina roş obrajii.
Vania crezu că a făcut un pas îndărăt, dar nu-l făcuse decît sufleteşte. Era ca un turn neclintit, înfiorat de un fir de iarbă care creşte. Olguţa îi întinse fruntea cu semnul soarelui. Vania era atît de mare că ar fi trebuit să se aplece, şi atît de împietrit că ar fi trebuit să se dărîme ca să ajungă fruntea întinsă lui.
Olguţa aştepta, cu fruntea ca un zbor oprit plutitor; ridică genele, văzu, şi cu o alintată mişcare ocrotitoare îşi alătură obrajii de marele piept bărbătesc. O clipă, cît soarele întrecu orizontul. Fugi pe scări în sus. N-o mai văzu. Îi atîrna o icoană pe piept.
Respiră larg.
Curgea parcă un zvon de izvoare subţiri printre rîndunele. Pornise zborul soarelui. C-un singur avînt, izbucniră ascuţit, săgetînd cu tuş negru, roşul de lac chinezesc al soarelui rotund. Se cufundară în văzduh, departe, mai departe, pînă cînd se şterseră pe cer, ca o inscripţie măcinată de veacurile clipei cereşti.
Puntea era goală. Puteau să vie oamenii, cu viaţa lor de toate zilele.
În dreptul soarelui, şedea drept un om din larg clădit, ca o poartă închisă cu lacăt de veci, prin care trecuse Dumnezeu.

*

Vîntul dă mării bucla des lucind a hulei, dar calmul aşterne nebuloase alei lactee ţesute-n fum de perlă, în argint pufos şi alburiu ca al mugurului de salcie, în albastru suav aburit ca al guşei de stînjenel, în brumăriu de prună şi în sur de promoroacă.
Gingăşia risipelor de pe aripele fluturilor străvezii, dar pe vigoarea unei imensităţi adînci. Diafana fibră a zorelelor, cernută prin tremurul aripei de libelulă, sclipind pe puste de borangic.
Cădeau polenuri de cer, albăstrind lumina. Era ca o evaporare în vibraţie a ponderei şi a conturului, în marea luncă de culori neînflorite.
Gîndul se înclina şi, fum, se topea alene.
Marea: jilavă respiraţie şi lumină de seră cu multe violete şi înserare în vitralii largi.
Sufletul era o mişcare de voaluri prea străvezii ca să existe: mănunchi aiurit de adieri.
Totul era departe şi albăstriu, ca aşezat pe zări de toamnă cu nelămuriri de cer şi de zbor dus. Îţi venea să priveşti cu mîna pe ochi sau printre gene, ca şi cum marea pe care pluteai ar fi fost un punct pierdut în cer, albastră dispariţie, pastel al golului şi-al vagului.
Pe hotarul dintre concret şi abstract, marea era un început sau un sfîrşit de somn al luminii, cu visul nopţii pălind între gene.
Dacă ar fi existat vorbe, ar fi avut parfumul căţuilor cu mirodenii ale basmului arab, crescînd în zmalţul tăcerilor.

*

Deşi o noapte întreagă femeile, mai friguroase decît bărbaţii, se înveliseră cu pledurile, dorind flacăra sobei, acum, în preajma sosirii, se gătiseră cu rochii subţiri, cu imprudenţa cochetă a florilor în dimineţi de primăvară.
Dimineaţa marină le pedepsea, împlîntîndu-le fiorul verzui care încreţeşte pieliţa obrazului cu vibraţia bătrîneţii. Culorile vii, exaltate de soare, dădeau punţii înfăţişarea unei plaje de lemn. Pantofii albi hulubăreau, doi cîte doi, plini de neastîmpărul pe care-l dă femeiei apropierea valului şi a uscatului.
Comozi, bărbaţii îşi păstraseră paltoanele pe umeri, ca la plimbarea de toamnă prin grădină. Binoclurile erau în plină activitate, cum sînt la varieteu cînd, de departe, prin sticla măritoare iei ca aperitiv optic piciorul dezvelit al dansatoarei. În loc de jartieră, farul Constanţei avea medalia verzuie, cu vorbe solemne şi profil domnesc. Cîteva capete se trudeau să fie coloniale, prin căştile de plută cu înveliş de pînză şi răsuflători, rude cu bostanul şi cupola. Altele copiau din răsputeri fizionomia flegmatic energică a ofiţerilor de marină, care la rîndul lor o importau din Britania şi din literatura lui Claude Farrère, ale cărui volume sînt garda de onoare a bibliotecii marinarilor recenţi.
Copiii erau navigatori, prin inscripţia şi panglicele beretelor, şi muşte, prin întrebările cu care-şi sîcîiau mamele, muşte şi ele, la rîndul lor, pentru consortul cu privire de amiral şi nervozitate maritală.
Intimitatea de sofragerie, rău de mare, punte şi dans, care înfrăţise aproape două săptămîni familia cosmopolită a clasei întîi, se dovedea precară în faţa uscatului. Fiecare cap de familie devenea feudal între bagajele, odraslele şi nevasta lui.
Flirturi şi idile se încheiau cu vagul în privire al răului de mare şi cu gest grabnic de batistă pentru gutunarul suav al ochilor.
Obsesia indiscreţiei vamale încreţea multe frunţi, şcolăreşte, ca la apropierea orei de matematică.
Ţărmul se apropia, pierzîndu-şi vălul albastru aşternut de zări, avînd în frunte Cazinoul, care este întîiul păcat al Constanţei în faţa mării, al doilea fiind statuia lui Ovidiu, în faţa cerului şi a eternităţii Imperiului roman.
Pe punte începea înfrigurarea călătorilor de pe peron, cînd se anunţă expresul urgent, prin palpitaţia clopoţelului şi duduitul şinelor. Sentimentul plecării copleşea absurd pe cel al sosirii. Femeile erau enervate de gîndul că au uitat ceva în cabină şi o priveau recapitulativ, bărbaţii îşi pipăiau toate etajele buzunarelor şi se uitau la ceas, tic echivalent cu al femeilor cînd se uită în oglinda poşetei.
Comandantul vasului se suise la comandă, într-un fel de costum de tenis galonat. Vaporul îşi încetini mersul, devenind parcă mai greu. Începu manevra elegantă, dar mult prea migăloasă, a intrării în port. Înălţate deodată ca poştele pe sfoara zmeului ― pe catargul mare, pavilioanele cu numele vaporului, fîlfîiră colorat.
Două steguleţe se ridicară: albastru pentru pilot, galben pentru vizita medicală.
Din port se desprinse un fel de gîscă, rapid plutitoare, cu gît de fum, care, apropiindu-se, deveni vaporaş cu direcţie imperinent perpendiculară pe flancul vaporului. Venea, crescînd, dar din ce în ce micşorat în contrast cu enormitatea sporită a vaporului, ca o ţigaretă serviabilă de la care o havană cu proporţii de castravete solicită focul.
Pilotul se sui pe vapor. Actul întîi se isprăvise. Aşteptai cortina şi aplauzele.
Pilotat de noul-sosit, vaporul trecu printre faruri, intrînd solemn din mare în cuşca portului, cu statura lui clădită pentru larguri, dar demnă în exil.
Între comandă, proră şi pupă începu schimb de porunci, gesturi şi urlete, ca o sfadă stacată proiectată pe cer, de la prea mare distanţă ca să devină bătaie. Comanda: "Funda", slobozi un huruit apocaliptic, ca şi cum vaporul, fără să ştie, ar fi adus în pîntecele său un cataclism. Prin nările vaporului, ancora se prăvăli ca o cruce pe un mormînt de cruciat, însoţită de cascada zornăitului de lanţuri şi fierării, ca un galop medieval.
"Bandulele" zburară festiv ca serpentinele. Parîmele vînjoase fură prinse de "babalele" cheiului, enorme boturi de fier de care sînt priponite vapoarele. Şi, nebuneşte, hîrîind delirant, ca într-un atelier de croitorie în care toate maşinile deodată trepidează, vinciurile vaporului se dezlănţuiră, aducîndu-l inert spre chei, captiv între parîmele întinse, ca trupul unui Guliver ostatic în ţara piticilor.
Cînd ai ajuns în faţa peronului cu trenul, te cobori grăbit. Cînd ai ajuns cu vaporul în faţa cheiului, lipit de zidul debarcaderului, stai. Stai tot pe vapor, cum fierbe apa în oală, dar stai. Ai impresia că eşti atîrnat în cuier.
Formalităţile se suiră imediat pe punte, vamale şi medicinale. O dată cu ele, şi infracţiunea, adică micul privilegiu, atît de reprezentativ pentru ţara pe malul căreia vaporul acostase. Infracţiunea era încarnată de un avocat. Avocatul era domnul Deleanu. Nu era nici vameş, nici doctor, dar băuse vermut şi cu doctorul, şi cu vameşul, formînd cu ei o trinitate care păşea inseparabilă pe puntea vaporului oprit.
― Olguţa!
O căuta prin mulţime, cu privirea vertiginos lucidă a jucătorului de cărţi, care desparte cupa, trefla, pica şi caraua în iureşul maşinei de treier.
Avea tîmplele albe şi masca mistuită a bătrîneţii, mască numai, căci ochii erau de copil la uşa pomului de Crăciun, inima la fel şi mişcările capului şi-ale braţelor dovedeau agilităţi de veveriţă.
― Olguţa!
O avea în braţe, o strîngea, o săruta, spunîndu-i numele printre sărutări, ca o veste.
― Fetiţa tatii!
Şi era ciudat şi înduioşător să vezi pe acest copil cu părul alb, strîngîndu-şi în braţe păpuşa regăsită, spunîndu-i cu ochii părinteşti umezi: "Fetiţa tatii" ― în timp ce "fetiţa", mai mare decît el şi imperios tînără, îi dezmierda tîmplele albe, de care curînd avea să se despartă, înălbindu-le mai tare şi mai greu decît anii.

PARTEA DOUA

Înainte ca ochiul să o vadă, mult înainte, cataracta Niagarei se anunţă formidabil urechii. O auzi, o simţi. E vibraţia surdă încă a unei drîmbe cu dimensiuni de fluviu, pe buză de uragan; apoi e vîjîitul unei coarde de contrabas de himalaică statură. În preajmă-i, întinderea unui ocean, cutremurată, s-ar încreţi. Dar timpanul? Pe fondul enormităţii sonore, bubuitul tunetului îţi pare fleac efemer, situat în ordinea liliputană a insectelor ― şi explozia tunului, puşcă de soc, infantilă şagă. Fără să vadă cataracta, urechea a apreciat vastitatea ei, căpătînd un nou criteriu sonor, care pregăteşte ochiul pentru năprasnica arătare a mugetului cosmic, îmbăiat de spume.
Aşa trebuie să fie şi cu oraşele în care viaţa se adună şi răsună exploziv; să existe pentru auz, cu fizionomia lor distinctă, înainte ca ochiul să le întîlnească ziditul contur, felurita configuraţie. Dacă un orb care a trăit într-un oraş, revenind în el, după o lungă absenţă, nu-l va recunoaşte ascultîndu-l numai cum sună şi cum tace în contratimp, oraşul acela există pe harta ţării, dar viaţa tumultoasă a oraşelor l-a expulzat din rîndurile ei agresive. Oraşul acela e mort. Dac-ar fi om, i-ai spune: "Sinucide-te".
Un astfel de oraş e capitala Moldovei. Iaşul nu mai are puls de oraş diurn, nici zvon de oraş nocturn.
Ascultat cu ochii închişi, Iaşul e aceeaşi trepidaţie hodorogită de căruţe ― şi trăsurile ieşene au sunet de căruţă pe străzile ieşene ― a tuturor oraşelor de provincie moldovenească, în care tăcerea spaţiază, ca la sate, lătrat de cîni, muget de vite şi rare accente omeneşti.
Are totuşi şi Iaşul un sunet vioi, o impetuozitate sonoră, care domină un singur moment al zilei: dimineaţa.
Acel răsunet de viaţă îl dau harabalele de gunoi ale primăriei.
Dis-de-dimineaţă somnul ieşenilor tresare, tresaltă şi se cutremură. Bucureşteanul, care de la cinci dimineaţa doarme într-un urlet organizat, distribuit în toate ungherele Capitalei cu felurite nuanţe de intensitate ― ar dormi înainte, fără să-i pese de bîzîitul de bondar în grabnică traiectorie. Dar ieşeanul ― răsfăţat o noapte întreagă în tăceri de undă submarină ― saltă cu bătăi de inimă indignat. Cine-i tulbură liniştea fără cută a somnului de dimineaţă care e pentru somn ceea ce caimacul e pentru cafeaua turcească? Cine-i învîrte la ureche această uriaşă huruitoare de Moşi? Cine? Harabalele primăriei. Din dealul Sărăriei, vreo douăzeci-treizeci de hara-bale, la care-s înhămate cele mai jalnice gloabe, gunoi al rasei cavaline, se revarsă la vale, de-a dura, în goană hurducată şi dîrdîită, fiindcă-i pantă; căci pe drum drept, gloabele lehametei de-abia ar putea urni harabalele goale. Conducătorii acestor vehicule sînt tinere haimanale, veseli derbedei, cu faţa roză şi muc de ţigară în colţul gurii: sfîrc impertinent al buzei de jos, ţinînd loc de musteaţă; cu un bici care e o vargă cu şfichi de sfoară putredă, ridicat spre cer cu gest imperial de sceptru; cu faţa mînjită ca a homarilor, haine peticite şi chiot haiduceşte ţuguiat.
― Hii, hiiiii!... Hio, hiooooo!...
Şi harabalele se prăvălesc la vale ca butoaiele deşarte, rostogolindu-se dogit, sărind la hopuri în epileptica destrăbălare a ciolanelor de lemn, una după alta ca mătăniile şi ca sudălmile, împroşcînd vrăbiile uliţelor, viscolind colburile, răsturnînd pietroaiele, evocînd carul sfîntului Ilie beat în dezmăţata lor fugă, chiuind, ţipînd, urlînd, cu ritm de jaz şi de orgie, cu gest de talgere şi darabane.
Gata?
Gata.
Harabalele au intrat în ograda primăriei pentru lung popas.
Iaşul reintră cardiac în somnolenţa-i de basm; idealurile albăstresc pe zări surîsuri de liliac şi stînjenei; colbul cade din nou pe uliţele sale; tăcerea se coace în soare ca pînea în cuptor, aşteptînd noaptea care o va deschide viorie cu roza petunie a lunii.
Mult va mai ţine coşmarul harabalelor municipale? se întreabă ieşenii somnului etern. Desigur că nu. "Oraşul e sărac, şi cu sau fără harabale, trăieşte în murdăria sa ca Veneţia între lagune şi ca volumul în anticărie. Într-o zi, gloabele primăriei vor deceda. După război şi gloabele s-au scumpit,.. aşa că Iaşul va scăpa de gloabe. Harabalele vor rămînea anatomic în grajdurile din dealul Sărăriei. Atunci abia, capitala Moldovei va avea liniştea caselor bătrîneşti, unde servitorii fac grijitura de dimineaţă în vîrful picioarelor desculţe, sau n-o fac de loc, ca să nu tulbure liniştea boierilor.
Ş-atunci în sfîrşit, Iaşul va avea tăcerea de hrisov îngălbenit, uscat şi prăfuit, deschis pe pupitrul dealurilor, cu un fragment de istorie ― subt privirea albastră a cerului.

*

Foasta odaie a Monicăi, numai cu mobile vechi de la bunica ei. Oglinda, ovală şi uşor brumată, ca lumina toamnei cînd încep funigeii. Masa de scris, rotundă, acoperită cu un şal pios cîrpit; masă pe care vezi coada de păun multicolor a unei pasienţe, ochelarii cu antene lungi şi curbe, şi chiar o pisică în care somnul are sfîrîit de samovar în odaia de alături.
Dar în foasta odaie a Monicăi locuia Dănuţ. Viaţa odăii se concentra aplecată asupra mesei. Miros de tutun fumat, şi fum de tutun în lentă erupţie. Cenuşii arabescuri, lungi temenele de cadîne în voaluri străvezii, perdeluţe răsucite, aţe de păianjeni, poteci aeriene... Pe masă, două scrumelniţe, adevărate panoplii tabagice; creioane, un cuţitaş, cărţi, caiete, o batistă şi o lampă cu picior elastic şi glugă de metal, din care lumina îşi apleacă obrazul palid de călugăriţă pe caiet, pe carte, sau pe creionul ridicat în aer interogativ, ca o cumpănă de fîntînă la răspîntii.
Faţa lui Dănuţ, chiar dacă nu-l cunoşti, ai mai văzut-o. Unde? Cînd?... Ciudat, gîndul care vrea să-şi aducă aminte în loc să caute printre oameni tineri fuge în trecut, mai în trecut, la o parte de oameni, printre tăceri, printre ziduri vechi... şi a găsit. E chipul pe care-l întîlneşti în unele case bătrîneşti, într-un portret cu ramă de lemn negru sau de catifea roasă. E chipul tinereţii imberbe, cu păr buclat şi faţa îndulcită de un zîmbet sau o lumină de toamnă, a unui strămoş care a murit tînăr, sau a rămas tînăr într-un portret atîrnat pe zidul unei odăi cu amintiri, ori trimis într-un pod cu vechituri. Tinereţea lui e mai blîndă decît a strănepoţilor, fiindcă e în trecut, şi e mai delicată, fiindcă zîmbeşte brumat într-un portret îngălbenit, cu ramă veche.
Cu aceste capete ale tinereţii străbunilor anonimi semăna blîndeţa obrazului lui Dănuţ, în bucla castanie a părului rostogolit pe spate. Şi tenul lui avea paloarea uşor smolită a vechilor portrete. Şi surîsul lui ― de altfel, obrazul purta îndulcirea ovală a unui veşnic surîs somnolent ― nu părea de loc contimporan al epocii de energie care-a transformat pacea într-o tensiune de război neîndurat între conaţionali. Surîs anacronic, trimis acestui obraz de o epocă în care foşneau mătăsurile valsului, luminate de candelabre, purtate de berline şi căleşti. Acest veşnic surîs cu ochi castanii şi obraz copilăresc prin curbe, grav prin frunte, făcea pe Dănuţ să pară unora timid, altora ironic, altora distant, altora visător, altora adormit, altora prostuţ. Acest surîs, însă, aducea ritmul altei epoci, mai blînde, mai leneşe, mai reculese şi poate mai armonioase. Tinereţea lui Dănuţ se înapoiase cu acest surîs din războiul tunului şi al tranşeelor. Alţii veniseră vociferînd, alţii cu pumnii strînşi, alţii cu pieptul plin de decoraţii ― funcţionari ai gloriei ― alţii, reformatori sau profeţi, alţii cinici, cu apetit de viaţă festivă. El venise fără decoraţii şi fără glorie, cu acest surîs care la început părea timorat ca al copiilor crescuţi de oameni bătrîni, cînd intră în societate. Demobilizat din armată, se demobilizase din epocă. Din pricina aceasta numai, acceptase, supunîndu-se rugăminţii cu ochi umezi, păr alb şi vorbe puţine, a mamei lui, să rămîie la Iaşi cu ea, fără de Monica şi Olguţa. Era ostenit. Profund ostenit. Parisul nu-l mai atrăgea ca odinioară. Ar fi plecat şi el acolo, numai ca să nu se despartă de Monica. Altminteri, viaţa exterioară în formele ei cele mai încîntătoare şi fastuoase - şi Parisul pentru orice tînăr e sinteza tuturor seducţiunilor contradictorii ― nu-l mai chema. Dorea izolarea. Iaşul, oraşul lepădat de viaţă în istorie, i-o oferea ca un azil de bătrîni. Fetele plecaseră fără de el, cu toate eforturile lui Herr Direktor de a-l trimite şi pe Dănuţ. Numai Monica ştia că Dănuţ, rămînînd la Iaşi, cînd ele şi aproape toţi camarazii lui plecau în străinătate, nu făcea decît un singur sacrificiu: acela de-a se despărţi de ea. De aceea, Monica îi scria zilnic. Fiecare foaie nouă a calendarului aducea o altă scrisoare. Într-un saltar avea manuscrisul, ordonat scos din plicuri, al celor trei ani de viaţă pariziană ai Monicăi. De altfel, de trei ani trăia mai cu seamă printre manuscrise. În oraşul Iaşi, unde numele Deleanu avea o notorietate obştească ― de la chelneri şi birjari, pînă la cei mai mizantropi pensionari ― Dan Deleanu era aproape un necunoscut prin pronume. El nu exista social.
― Aa! Sînteţi fiul lui Conu Iorgu!
Acest refren i-l repetau, cu mici variante, toţi cei pe care se întîmpla să-i cunoască.
În India, izbucnitoare de lavă vegetală, oraşele trăiesc atîta vreme cît energia lor umană e mai puternică decît a pămîntului fecund pe care îşi înalţă armoniile de piatra şi de marmură. Fiecare oraş e monumentul unei victorii asupra solului, al cărui belşug e virulent ca ura. Dar braţul omului zidar al clădirii care-l va adăposti şi împodobi, trebuie să vegheze ca al pilotului pornit pe mare cu corabia, căci în pămîntul biruit, cu încordări de rădăcini adînci, pîndeşte furtuna vegetală, gata să-şi arunce valul de frunze, înecînd fapta omului temerar.
Astfel, oraşele din India trăiesc atîta vreme numai cît întemeietorul lor, omul, ştie să fie şi oşteanul lor.
Dar ce frumoasă le e moartea, atunci cînd omul luptelor se pierde-n vis prea lung. Fanfarele pădurilor cîntă înalt agonia vieţii omeneşti. Lespezile netede, pe care fruntea făpturii drepte şi-a prosternat gîndul la picioarele zeilor, tresar ca lespedea învierii lui Hristos, şi, sfărîmate, lasă drum avîntului de rădăcini. Statuile lui Budha, solar sculptate-n aur, cu mari ochi de smarald deasupra zîmbetului de dumnezeiască miere, se-ntunecă, în noaptea vegetală a lianelor gigante.
Vezi o pădure în hoarda pădurilor indiene. Cine-ar crede că-n inima ei e o cetate înălţată de mii de oameni de-a lungul veacurilor lungi! Şi totuşi, sute de cetăţi de marmură, fildeş şi aur, faguri ai roiului uman, se sting în vastele păduri, ca stelele căzute de pe boltă în nopţile de veci.
Murea şi Iaşul. Bietul pămînt moldovenesc nu putea spune: "Veniţi, păduri". Murea ca regele Lear, orb cerşetor, la poarta faptelor sale domneşti.
Dar în odaia Monicăi, sufletul unui tînăr întristat de viaţă şi poate-nfricoşat, pregătea Iaşului ceea ce pămîntul nu-i putea da: cîntecul agoniei şi moartea frumoasă.
În frămîntarea singurătăţii şi tăcerii visul căuta elanul marelui gest vegetal al lianelor indice, trudindu-se să fie de ajuns de înalt şi de ajuns de vast, ca să culeagă în elegia braţelor, moartea capitalei trecutului românesc.

*

INCANTAŢIUNE

Pasăre e şi buhna, pasăre e şi raţa. Dar între făptura hieratic dreaptă ca braţul ridicat din cot al faraonului pe tron, şi friptura cu trup şi puf de baletistă şi măcăit de broască răguşită, noaptea şi-a înălţat pînă la stele, statura ei de mister, buhna e în noapte, raţa în ogradă. Mănîncă-ţi raţa cu varză călită, dar lasă buhna cu vaiet antipatic superstiţiei, şi dumitale, a cărui ureche apreciază mac-macul diurn al comestibilului şi trilul bine reputat al privighetorii.
Cuvîntul poate fi şi buhnă şi raţă, acelaşi cuvînt. Raţă în ograda dumitale, e buhnă în noaptea mea. 
De cîte ori pe zi spui: "aur". E un cuvînt. Îl ai pe buze şi eşti sărac dacă nu-l ai şi-n buzunar. Dă-mi-l: Nu-ţi trebuie. Îl voi lua ― îl vezi? e un cuvînt, o împărechere de silabe, o deschidere şi o închidere a buzelor ― dar eu îl voi lua în mîni, şi mînile deodată-mi vor fi grele. Nu deschide ochii mari! Nu te mira! Nu sînt boscar! Dar mînile mi-s grele de cuvîntul lepădat de buza dumitale. Le vezi. Capul iubitei cu păr blond n-a fost mai dulce povară în mînile dumitale, decît acest cuvînt în pumnii mei. Îl vezi! E capul despletit al iubitei mele care-a adormit în mînile acestea. E somnul blond, cu obraji calzi. Respiră. Nu te-apropia! E un simplu cuvînt. Mîna dumitale nu va găsi nimic. Priveşte numai.
Spuneam că-i greu cuvîntul murmurat de dumneata? Nu! E uşor. Mînile mi-s grele, căci masiv trebuie să fie pocalul în care strugurii cu boabă deasă ― busuioci în dulcea respiraţie a unei toamne de demult ― vor plînge busuioacă lacrimă.
Uite. Strîng mînile încet. Respiră lung. Parfum de tei? Ce blonde sînt miresmele cînd curg din faguri storşi! Nări, surîs şi pofticoasă salivă ― făptura dumitale-i ca o vacă în faţa mînilor mele. Vrei să mă paşti? Sau mă admiri? Te rog rămîi cum eşti. Nu aplauda. Gestul acesta al hulubilor cînd zboară, lasă-li-l.
Acuma închide ochii. Nu brutal. Nu-ţi încreţi faţa; ţi-o va încreţi bătrîneţa, curînd. Închide ochii uşor. Adu-ţi aminte de jocul de-a baba-oarba. Eşti băieţel mic. Ai pantaloni scurţi, genunchii zgîriaţi şi bucle. Uită că eşti chel. Scoate-ţi ochelarii. Descreşte-ţi sufletul. Lasă-l uşor. Deschide oblonul şi fereastra cu miros de colb; copilăria-ţi intră prin fereastra deschisă. O simţi? E un parfum de lilieci albi. Eşti în grădină. A plouat puţin. Cerul e vioriu spre înserat. O fetiţă vine să te lege cu batista ei. Las-o. Îţi tremură buzele sau zîmbeşti? O iubeşti pe fetiţă, dar nu ştii că dragostea se joacă de-a baba-oarba. Vrei să-ţi ridici şosetele răsfrînte, dar nu îndrăzneşti. Nu mai vezi nimic. O noapte cu parfum de liliac ud, o fetiţă care pluteşte albă cu liliecii, şi rîsul ei mut e albă tăcere în parfumul liliecilor. Îţi bate inima. Ai prins-o pe fetiţă. Smulgi batista. Ai strîns prea tare mîna fetiţei. Tace întristată; taci trist. Cerul e albastru şi întîia stea, de aur subţire, tremură deasupra capelelor voastre, ca lacrima pe care nici unul n-aţi plîns-o.
Uite steaua. E în mînile mele, desprinsă din tremurul genelor copilăriei, într-o seară cu cer albastru şi liliac alb.
De ce scoţi punga? N-o poţi cumpăra. Era a dumitale, dar ai pierdut-o în suflet şi "Mica publicitate" a Universului nu-ţi poate da ajutor să o găseşti.
Închide ochii. Îţi poruncesc. Închide-i tare, cum îţi astupi urechile în preajma sunetului năprasnic.
Încoardă-te. Propteşte-ţi bine picioarele. Vor izbucni milioane de trîmbiţe. Ia seama. O pădure de aramă îşi va trimite urletul drept în făptura ta. Pregăteşte-ţi inima: să-ţi fie scut, nu spaimă.
Deschide ochii.
Soarele!
Vezi sau auzi?
Şi ochii, şi urechile, şi trupul ţi s-au cutremurat. Te-a trîmbiţat soarele epopeilor, soarele legendelor, fabulosul soare. Ai ascultat cîntecul gloriei.
De-acum înainte să ştii bine cine eşti cînd mergi cu umbrela subt soare, şi cînd tragi storul dimineaţa ca răsăritul să nu-ţi tulbure somnul.
...Mi-ai împrumutat un cuvînt: aur, na-ţi-l îndărăt.
Nu uita însă atît de curînd, că între buhnă şi raţă, noaptea şi-a înălţat pînă-n stele statura ei de mister.
Iunie 1915

Dănuţ şterse cu două linii titlul de atunci, Incantaţiune, înlocuindu-l cu următorul: Hocus-pocus.
Adăugă menţiunea: "1922".
Aceste schimbări de titluri, cu adăugirea anului, se întîmplau de cîte ori Dănuţ răsfoia caiete vechi. Titlul nou era în genere expresia unei atitudini critice faţă de celălalt. De multe ori, paginele de proză aveau mai multe titluri, succesiv adăugate, fiecare sentenţionîndu-şi mirarea, ironia sau dezgustul pentru titlul precedent. Astfel, o pagină lirică avea ca prim titlu firma: Dumnezeu. Al doilea titlu era: Genunchii tinereţii. Următorul: Strănut.
Îşi răsfoia deseori caietele, cum alţii cercetează fotografii din tinereţă, în decorul anualelor vilegiaturi. Îşi revedea etapele sufletului, cu atîta preciziune, încît ar fi putut descrie gestul care însoţise cutare pagină, şi toate preocupările lăturalnice.
Între Incantaţiune şi Hocus-pocus, trecuse războiul. Caietul de atunci avea următorul titlu: Peştera lui Ali-Baba. Peşteră plină de cuvinte. Era îndrăgostit de ele. Descoperea rînd pe rînd, cîte un cuvînt, încorporîndu-l în bătăile inimii lui, dîndu-i o viaţă proprie prin modulaţia adjectivului, prin ritmul verbului, fosforescenţa metaforei şi perspectivele visului.
Era obsedat de cuvinte. Cum alţii trăiesc printre femei, el trăia printre cuvinte. Le vedea în distinctul lor contur, le auzea, le respira. Nu le căuta prin dicţionare, lexice sau cronice. Nu le alegea după vechimea lor faţă de contimporaneitate, nu-l interesa arhaismul, exotismul sau capacitatea lor poetică de pînă atunci, adică numărul plăcilor de gramofon care cîntau prin pîlnia lor înţepenită.
Pentru el, cuvîntul întîlnit începea o viaţă nouă, ca şi cum şi-ar fi pierdut memoria vieţii de pînă atunci. Între el şi cuvînt se întîmplă fenomenul numit dragoste între bărbat şi femeie, care face pe femeia îndrăgostită să devie altfel frumoasă, altfel femeie, cu nou suflet şi proaspăt trup, pentru ultimul iubit; de nerecunoscut pentru penultimul.
Viaţa lui de atunci era o veşnică bătaie de inimă pentru un alt cuvînt. Pe acela îl întîlnea tînăr şi robust legat, ca o fată de ţară care scoate apa ― cu mînecele suflecate ― dintr-o fîntînă de răscruce în preajma unui codru negru, arătînd obraji răcoros roşi ca fragii, şi cozi negre împletite parcă din adînc de codru. Bătăile inimii erau un galop haiducesc ducînd de-a curmezişul şeii creanga îndoită de belşug a unui trup de fată mare.
Alt cuvînt îl privea, frăgezit de spaimă, în graţia opririi cutremurate, ca o căprioară întîlnită la izvor, întindea mînile. Avea în mîni, ca şi izvorul, bot umed de căprioară îmblînzită.
Găsea în drumul prăfuit al tuturora cuvinte dulci ca mătasa păpuşoiului; cuvinte care păreau surceluşe moarte, şi care, în suflarea buzelor, spuneau mirări de fluier încă necîntat; cuvinte inerte, care, atinse de căldura buzelor, deschideau ochi atît de negri că-ţi plecai genele în faţa lor.
Abia atunci cunoscuse bogăţia frustă a limbii româneşti, pe care literatura departe de-a o istovi, nici n-o ostenise măcar.
Vorbit, desigur, de buza strămoşilor păstori şi războinici, cuvîntul românesc adăpostise şi literatura, ca un pămînt pe care-au poposit nomazi în corturi. Dar rari erau cei care l-au arat adînc. Plugul românesc intrase numai în pămînt ― pe-alocuri numai, căci mai vaste erau întinderile necultivate decît celelalte ― dar în vorbă, plugul nu intrase. Grase în sevă, vorbele aşteptau intacte, vorbă lîngă vorbă, bogăţie lîngă bogăţie.
În limba franceză, de pildă, în care Dănuţ scrisese la început ― cînd limba românească îi părea inexpresivă şi săracă ― fiecare vorbă e o statuie definitivă. Limba acestei ţări e o vastă galerie de statui. Cel care ar vrea din nou să sculpteze, în loc de blocuri ar trebui să sfarme vechile statui, şi-n ele să închege noua formă, să deştepte altă viaţă. Dar cine s-ar încumeta să sfarme marmura Venerei din Millo? Ce daltă şi ce mînă ar îndrăzni să tulbure şi să clintească o perfecţiune întrupată? Doară barbarul sau nebunul pentru care aşchia de marmură sfărmată, şi lovitura care sfarmă, sînt privelişte şi muzică mai preţioasă decît tăcerea închisă în lunara eternitate a statuii; sau nerodul care crede că mîngîind o formă existentă o creează din nou.
Această conştiinţă profundă a limbii naţionale, îl făcuse a doua oară român, înainte de-a deveni scriitor.
Acest fenomen prealabil de naţionalizare artistică, îl socotea ca un punct de plecare în evoluţia sa.
Dar ceea ce-l izbea acum ― în 1922 ― caietul datat din 1915, era tonul epatat, nu orgoliul, mai degrabă vanitatea care se desprindea din rîndurile Incantaţiunii, de pildă. Fiecare rînd al Incantaţiunii se fălea parcă: "Uitaţi-vă la mine ce bogat sînt! Uitaţi-vă ce pot face eu dintr-un cuvînt! Nu mă aplaudaţi, nu mă felicitaţi, dar uitaţi-vă la mine. Am nevoie de privirea voastră ca să-mi măsor mai bine puterea şi bogăţia. Un rege fără de norod nu mai e rege. Fiţi voi norodul regalităţii mele. Voi, nivelul mării; eu, muntele."
Lămurea gesturi de parvenitism literar în paginele acestui caiet, în sufletul acelei epoci hotărîtoare pentru el prin naţionalizarea sufletului, prin adînca şi personala încorporare a sunetului românesc în sonoritatea lui. Ai fi zis că nu se născuse în palatul său sufletesc, ci într-o colibă, şi că deodată devenise stăpîn într-un palat al său, dar în care nu trăise şi nu intra cu gestul firesc al stăpînului, ci cu fanfaronadă exuberantă, sau abia stăpînită, a norocosului îmbogăţit.
Literatura unor evrei din România îi dădea aceeaşi impresie de nefiresc, de ostentativ, de febril. Peştele dac-ar deveni subit om, ar fi epatat că are mîni, picioare şi glas. În loc să se folosească de mîni, de pildă, ca de un organ cu care s-a născut, le-ar produce, le-ar pune în evidenţă, ca pe-o distincţie nobiliară pe care vrea s-o observe toţi. Ş-atunci fiecare gest făcut de acele mîni ― oricît de natural în sine ― ar deveni pretenţios ― şi ratat. Dacă ţi-ar oferi un chibrit, n-ai şti ce să-i spui şi ai şovăi între: "Mulţumesc pentru chibrit"; şi "Da-da. Am văzut! Ai mîni. Felicitările mele." La fel cu celelalte atribute, de curînd dobîndite.
Acest gest, corcitură de utilitate şi vanitate ― falsă monedă prin aceasta ― îl vedea în literatura cîtorva evrei români. Cuvîntul întrebuinţat de ei, dacă era românesc, devenea prea românesc, tinzînd parcă să dovedească naţionalitatea lor neaoş românească, mai mult decît să exprime riguroasa nuanţă a unui gînd. De altfel, cei care ocoleau mai zeloşi, în literatura românească, neologismul, erau evreii scriitori. Ei importaseră arhaismul cel mai greoi; import, căci îl aduceau din ţara cronicelor, atît de nefiresc el, domolul cuvînt de munte sau de şes, în febrilitatea şi subtilitatea lor citadină.
Şi în ordinea lecturilor se reedita aceeaşi atitudine. Scriitorii cei mai lăudaţi de evreii literaţi sau gazetari, erau Eminescu şi Creangă. Admiraţia pentru Caragiale, mai reală şi foarte explicabilă, era mai puţin sunată, căci Creangă e zvonul franc al satului românesc clădit din lut şi baligă, iar Eminescu e cotnarul amar, cu amintiri de nuc, al celor mai pure podgorii natale.
Îl mira acum această asemănare de ton (între literatura lui din 1915 şi literatura unor evrei români. Se vede că pe atunci, de curînd descins din literatura franceză, era un român debutant sau, mai exact, un român neofit, cunoscut fiind zelul excesiv al neofitului, saltul dincolo de spinarea calului, de teama lui dincoace.
În toate faptele, întîmplările şi creaţiunile vrîstelor crude, vei găsi imperfecţiuni, vulgarităţi şi dezarmonii, pe care luciditatea sporită de experienţă şi maturizare a vîrstei din pragul căreia te judeci şi analizezi retrospectiv, le poate uşor desprinde şi sublinia. Dar gestul revelator, într-o măsură e admirativ, ca şi al corecţiunii părinteşti. Căci toate cusururile vrîstelor din urmă, îţi arată o mai exuberantă energie, îţi dovedesc o mai impetuoasă vitalitate ― într-un cuvînt, îţi amintesc viguros de o tinereţă treptat dusă prin eliminarea imperfecţiunilor care-au caracterizat momentele ei succesive, făcînd din perfecţiunea actuală, presupusă poate, o caducă încremenire.
Acest caiet din 1915, Peştera lui Ali-Baba, aparţinea unui Dănuţ mai tînăr, mult mai tînăr. Poate că tînăr pur şi simplu. Căci acum, privind îndărăt prin anii războiului, regreta parcă acel accent de juvenil triumf al sufletului de atunci, deşi îi descoperise viciul.
Schimbă maşinal ― adevărat tic al mînii ― vechiul titlu, prefăcînd Peştera lui Ali-Baba în Game, luînd astfel caietului semnificaţia sau pretenţia de tezaur, dîndu-i-o pe aceea de exerciţii verbale.
Închise caietul Gamelor, luînd unul mai recent, intitulat Ceasul cucuvaielor.
Titlul acesta i-l pusese noaptea, o noapte de acum trei ani, curînd după plecarea Monicăi.
Casa era goală. Vechea casă Dumşa, cu două etaje masiv suprapuse şi toate odăile pustii, afară de ietacul mamei lui şi de foasta odaie a Monicăi, locuită de el. Nu primise încă nici o veste. Aflase din întîmplare nebunia domnului Deleanu ― aşa aumea Dănuţ această slăbiciune a tatălui său ― de-a consimţi ca fetele să plece pe marea plină încă de mine plutitoare. Cu o săptămînă înainte, un vapor se cufundase.
Mama lui nu ştia nimic. Domnul Deleanu era la Bucureşti.
A cincea noapte de la plecarea Monicăi; întîia, însă, cu gîndul călătoriei pe mare.
Şedea cu cotul rezemat de marginea ferestrei deschise. O nuvelă începută, intitulată Mînile, se vestejise fad. Sufletul o lepădase. Odaia era ostil curată. Se făcuse grijitură mare, înainte ca Dănuţ să se instaleze în ea. Totul era rigid aşezat de mîna servitorilor. Mirosul de terebentină al podelelor ceruite, aşternea ca o pojghiţă de gheaţă acolo unde zîmbiseră flori. Cînd întorcea capul înlăuntrul odăii, vedea pe masa Monicăi ― nu devenise încă masa lui de lucru ― luminată în plin de lampa cu picior elastic şi glugă de metal, o fotografie de-a Monicăi, încadrată în lemn negru, la fel cu masa, cu lemnul fotoliului, cu poliţa dată cu baiţ, şi cu "bahut"-ul bombat.
Cînd Monica era la Iaşi, făptura ei luminoasă, chiar cînd lipsea de acasă, punea o vibraţie de blond cald pe toate mobilele vechi de lemn închis. În încăperea profund locuită de ea, ca în odăile cu mari buchete de crini, era o luminozitate şi ca o prăfuite de polen.
Dar plecarea Monicăi pe mare, mirosul tare al terebentinei şi aerul împăiat al decorului orînduit de servitori, restituiau lemnului negru accentul său mortuar, lăsîndu-l să domine.
Aşa veghease în timpul războiului, în unele nopţi de acalmie. Tăcerile nopţilor de pe front erau mai stranii şi mai greu de înfruntat ― căci aduceau gîndul ― decît bubuitul tunului şi ţăcănitul mitralierei, care porunceau fapta. Instinctiv, toţi camarazii lui simţeau aceasta, şi dacă acţiunea îi izola pe fiecare la bateria lui, inacţiunea militară îi coaliza, ca preajma cimitirului pe cei care se plimbă noaptea la ţară. Se adunau în grup compact ca să alunge tăcerea, s-o uite. Improvizau distracţii cît mai puerile, ca şcolarii în recreaţie. În genere, jocul de cărţi cu ritmul său iute, cu emoţiile sale tari ― un fel de parodie a războiului, în care riscul vieţii e înlocuit prin al pungii ― satisfăcea şi nevoia de uitare în comun, şi dorinţa de combativitate, de exterminare a aproapelui, fără de care distracţia îşi pierde piperul, devenind anodină, fadă. Incapabili de-a secreta veselia din ei ― aportul de glume şi anecdote adus de foştii civili se epuizase repede ― o absorbeau din sticle, căutînd să respecte în acest mod de înveselire, principiul vaselor comunicante. Discuţiile evocau mai ales femeia ― războiul, ca subiect de discuţie, era monopolizat de societatea străină frontului. Evocau femeia cu cinism şi cu brutalitate fiziologică, aşa cum în genere e discutată femeia de grupurile bărbăteşti, care echilibrează prin trivialitatea comună, sentimentalismul individual, a cărui pudoare cu ciudat aspect e trivialitatea.
Dănuţ nu putea participa la aceste desfătări ― patetice prin tăcerea împrejmuitoare. Era inapt pentru petrecerea în comun. De cînd era în liceu, încercase cheful între camarazi, fără să izbutească. Veselia unui grup omenesc îl întrista. Hohotul de rîs destrăbălat al veseliei colective, în loc să-l asimileze săltăreţ, îl expulza, amar. Pe lîngă aceasta, nu ştia să joace cărţi şi nu putea bea alcooluri nici cît o mireasă. O cupă de şampanie, pentru el era un efort, a doua, o pedeapsă, a treia, o imposibilitate. Nici glumeţ nu era între oameni, căci zîmbetul isteţ al glumei numai singurătatea i-l stîrnea uneori, ca o seminţă explozivă, întîmplător adusă de vînt.
Această inaptitudine nu-l făcea mîndru cum face pe unii oameni ipocriţi sau mahmuri din pricina ficatului, care văd în izolarea de veselie, sau incapacitatea de veselie, semnul superiorităţii. Dimpotrivă îi invidia blajin pe ceilalţi, cum invidiezi pe orăşanul grav cu care te plimbi la ţară, cînd îl vezi dansînd alături cu ţăranii, o horă, o sîrbă sau o bătută, puţin ridicol, dar superior ţie prin accesul ritmurilor alegre şi naive, în faţa cărora ironia ta e totuşi pedestră şi ignorantă.
Natural, se resemnase în singurătate, complect despersonalizat de uniformă şi de viaţa în comun.
Veghease multe nopţi, la uşa unui bordei, pe prispa unei case ţărăneşti cu geamuri sparte şi ograda pustie, pe trunchiul unui copac sfărmat de un obuz, pe scaunul rigid al unui cheson, sau pe stînca de munte, subt stele mortuar apropiate de suflet.
Era ca o antrenare pentru neclintirea şi tăcerea trupului în moarte, veghea lui fără cuvinte şi mişcări. Nici o revoltă. O resemnare ca a pietrelor, dacă natura le-ar fi dat conştiinţa nemişcării lor minerale, printre ritmurile vegetale, animale, umane şi astrale. Îşi pierduse complect facultatea artistică de-a îşi împodobi tăcerile. O dispreţuia. Pe-atunci, literatura morţii şi a deznădejdii îi apărea cabotin făţarnică.
Cum poţi să versifici sau să exprimi frumos tristeţa, de pildă, pe care o proclami profundă şi definitivă? Expresia artistică, ritmul inerent ei, conţine în ţesutul ei intrinsec, un optimism, o bucurie, o activitate satisfăcută, o energie măgulitoare, care dezmint categoric autenticitatea tristeţei astfel exprimate. Mortul, în clipa cînd moartea l-a pecetluit, nu spune: "Sînt mort. Priviţi-mă." Neputinţa definitivă de-a notifica această stare, îl face să fie mort. Altminteri ar fi un pseudomort. Dar natura nu umblă cu fleacuri, nici nu-i cabotină. Mortul nu e vanitos, nici orgolios, fiindcă-i mort în faţa celui viu alături de secretul său indescifrabil. E mort pur şi simplu. E definitivul punct. Literatura însă, după fiecare moarte pune două puncte.
Această energie vanitoasă şi ipocrită făcea pentru el impură sinceritatea literară, îndepărtîndu-l de lecturile care i-ar fi fost singurul refugiu accesibil împotriva singurătăţii şi tăcerii. În acele veghi, dragostea lui pentru Monica îşi pierduse strălucirea literară, fastul decorativ, înduioşările agreabile ― căpătînd o amploare sobră, care domina cu linie pură de munte pe orizont, toate văile, toate terasele sufletului, toate liniile curgătoare de ape.
Gîndul Monicăi nu-i mai trimitea măgulitor parfum de tei înflorit la fereastra lui, ci grav miros de brazi. Cuvîntul "etern", între dragoste şi moarte ― amplu şi egal prezente ― devenea simplu ca semnul crucii făcut de ţăran la auzul clopotului de bronz deasupra căruia, tot clopot, e cerul.
În timpul războiului nu scrisese nici un rînd. Sufletul se simplificase în jurul Monicăi, adîncindu-se treptat subt bolţile religioase ale tăcerilor de-atunci.
Pe front însă, moartea îl împrejmuise pe el, exaltînd lumina Monicăi în întunericul lui.
Acum presimţea moartea lîngă Monica, dureros, ca firul subţire al tăcerilor de pe front. Altăceva e să mori, şi altăceva să ţi se prăbuşească religia, cu cerul care o adăpostea, lăsîndu-ţi vidul. Pentru sufletul lui, moartea Monicăi ar fi fost un fapt minuscul şi enorm, cum ar fi dispariţia unui inel nelipsit degetului, care ar avea drept piatră, miraculos, cerul cu toate constelaţiile ― pierderea lui lăsîndu-ţi dunga de vid a unei absenţe pe deget şi toată aiurirea vidului deasupra.
...De la o vreme veghea devenise stranie. Ceasul Mitropoliei bătuse miezul nopţii deasupra tăcerii, ca o toacă de utrenie într-o mînăstire cu călugări morţi în chilii.
Avea două tîmple capul lui aplecat la fereastră. Una, cea dinspre noapte, însoţea cu zvîcnirea ei un vapor înaintînd pe mare; cealaltă, dinspre odaie, simţea privirea luminată de lampă a unei fotografii. Şi între ele ― fir mai subţire decît trilul greierilor ― tăcerea frontului, sufletul lui.
Ceasul Mitropoliei bătuse unu. Nu-l auzise. Urechea lui asculta mările, mările... Pe nesimţite, tîmpla dinspre odaie se întorcea şi ea spre fereastră, intrînd în noapte, dimpreună cu cealaltă, cu înclinarea frunţii grele.
Cînd priveşti îndelung întunericul, sau cînd veghezi în întuneric, cu ochii deschişi, lumina deodată întîlnită, e ca o spaimă. Cu ochi de noapte, întorcîndu-se, privise brusc fotografia luminată în plin. Şi se cutremurase din creştet.
Existase Monica?
Gîndul îl străbătu cu îndoială, o clipă de fulger numai, dar covîrşitor ca o zvâcnire de halucinaţie şi nebunie, dilatîndu-i creierul în aburi reci.
Existase Monica?
Sau se îndrăgostise, ca anahoreţii, de chipul zugrăvit al Madonei?
Exista un chip iluminat de focul nebun al privirii lui. Dar viaţa, viaţa Monicăi existase?
Şi dacă nu existase, atunci el?...
Gîndul era ca un om zidit între oglinzi, care caută ferestre şi aer.
I se prăbuşise fruntea pe braţe, cu. geamătul scurmat al pieptului.
Şi noaptea, ca în miracolele vremurilor evanghelice, îi puse un pui de cucuvaie pe marginea ferestrei. Ridicase capul. Întîlnise ochii rotunzi în aurire ai pasării, privindu-l. Venise să-i ţie tovărăşie pasărea nopţii. Era o prezenţă alături de fruntea lui, ca o cunună şi ca o mînă. Ochii ei de aur umed, ca două candele pogorîte din cer, îi aduceau înălţimi. Şi ce suveranitate în trupul mic, în portul capului rotund, cu peniţele de deasupra ochilor, în nimb! Mică, şi totuşi ca un pisc de munte, dreaptă, deasupra înălţimilor purtate-n trenă.
Pasărea morţii?
Nimic lugubru în tovărăşia puiului de cucuvaie. Dimpotrivă, ochii ei îl înălţau, apropiindu-l de cer, deasupra sufletului ca deasupra norilor, în calmă armonie de senin.
Zburase.
Dănuţ luase fotografia Monicăi din odaia cu mobile negre şi o aşezase pe marginea ferestrei, în locul puiului de cucuvaie. Adormise cu fruntea pe braţe, împrejmuit de calm şi stele...

*

CEASUL CUCUVAIELOR

Capul ţi-e greu, ochii răi, inima amară. Aşteaptă.
Strîngi pumnii, buzele te dor în sînge, oamenii ţi-au fost haini. Aşteaptă.
Braţul Domnului e lung. Scurt ţi-e braţul. Pe mări, departe, în calea luminii tale, mîna Domnului ridică vîntul să ţi-o stingă, crapă valul, să ţi-o înghită. Braţul ţi-e scurt, puterea lui, nemernică. Nu poţi alunga vîntul, nici ocroti lumina scumpă inimii tale. E Dumnezeu. Eşti om. Aşteaptă.
Nu te uita în viaţă. Întoarce-ţi ochii de la oameni. Ascunde-le şi lacrima, şi zîmbetul. Nu te uita la cer. Întoarce-ţi ochii de la Dumnezeu. Nu cere, nu cerşi. Aşteaptă.
Să vie noaptea, să vie tăcerea, să fie pustiu pămîntul mormintelor şi-al somnului, să fii singur, părăsit de toţi, lepădat de lumină, gonit de soare, să te ardă flacăra singurătăţii. Aşteaptă. Apleacă-ţi capul pe fereastră. Să-ţi fie fruntea lespede călcată greu de talpa vieţii; să-ţi fie inima potir pentru cenuşă numai; să-ţi fie ochii orbi luminii, şi mînile ca rădăcinile în piatră seacă.
Şi în adînc de noapte neagră-n tine şi-n afară ― cînd vei auzi: "Cu-vau, cu-vau..." ― înalţă-ţi capul prăbuşit de viaţă, printre cucuvaie. Şi-aşteaptă noua zi cu fruntea dreaptă printre cucuvaie, căci toată noaptea, răcoarea stelelor lăsînd izvoare pe o frunte mai înaltă decît piscul munţilor, îţi va spăla de praful vieţii, fruntea înălţată printre cucuvaie.

*

Dacă între sufletul creator şi societatea ambiantă s-ar stabili ad-hoc, un raport geometric, sufletul reprezentînd centrul, iar societatea, circomferenţa care-l include cu o succesiune neîntreruptă de puncte, roind la egală distanţă de punctul central ― activitatea literară a lui Dănuţ, din ultimii trei ani, ar putea fi caracterizată prin două mişcări: una centrifugă, alta, centripetă. Avea şi înainte de război aceste două mişcări contradictorii, dar pe atunci le realiza în felul următor: pe cea dintîi, mişcarea centrifugă, trăind, adică învăţînd la şcoală, făcînd sporturi, fiind elegant în faţa oamenilor şi pentru ei, cetind literatură, iubind-o pe Adina Stephano cu toate resursele trupeşti, afirmînd asupra ei drepturi de proprietate, simţind în faţa ei grijă de proprietar ameninţat pe toate hotarele, de vicleşugul şi cupiditatea vecinilor, şi înlăuntrul proprietăţii terorizat de însăşi mişcarea terenului flotant pe care a clădit; gustînd în Sevastiţe, libertatea şi sălbăticia stepelor în care turmele fără frîul vasalităţii, zburdă suverane; cunoscînd cu Rodicele porcina desfătare a lefăitului în glod gras, prin faldul căruia ritul descoperă o cireaşă, o coajă de harbuz sau un măr, ronţăite cu zîmbet şi bale; experimentînd cu Ioana Pallă opiata putere de idiotizare a unor femei din rasa mitologicei Circee...
Pe Monica o excludea din aceste categorii exterioare, nu din delicateţă, ci pentru simplul motiv că Monica, demult plămădită în substanţa lui sufletească, urma alte legi, avînd o mişcare de creştere şi descreştere în conştiinţa lui, dar rămînînd permanentă, ca o stea gemănă lui, din aceeaşi constelaţie.
Mişcarea centripetă, pe atunci, o realiza scriind.
Scrisul era un refugiu: sufletul se retrăgea în el ca anahoreţii în pustiu după ce păcătuiau, ispăşind prin singurătate păcatul vieţii.
Acele două mişcări, însă, erau succesive îndeobşte, ca două anotimpuri distincte. Epocile de viaţă exterioară declinau prin lehamite şi marasm, însoţite de nostalgii neputincioase de scris ― asemănătoare cu învîrtirea elicei vaporului în vid ― şi dispăreau în clipa de hotar a scrisului absorbant şi purificator.
În timpul războiului, o singură mişcare îl dominase puternic şi statornic, mişcarea centripetă. Deşi războiul fusese epoca de permanentă şi energică activitate ― mai intensă decît celelalte prin caracterul altfel silnic, şi altfel serios decît cel al activităţii şcolare ― niciodată nu se izolase de viaţa exterioară mai complet decît în timpul războiului. Dar nu prin literatură. Se izolase alături de moarte în atitudinea de rugăciune mută a dragostei.
După război, sufletul lui Dănuţ îşi pierduse activitatea proprie. Era ostenit. Se oprise lîngă Monica, aducîndu-i docil tot sufletul, ca un mare covor persan abia început pe harfa ţesătoare care i-a sunat întîile acorduri, colorate. Un an întreg, se odihnise alături de Monica. Ea urma la Facultatea de litere cursurile ultimului an. O însoţea la Universitate., ascultînd uneori şi el distrat cursurile de la Litere deşi era înscris la Drept. Seara se plimbau împreună la Copou. Alteori făceau, împreună cu Olguţa, excursii cu automobilul spre munţii Moldovei. Astfel, un an trecuse, ca o plimbare pe subt tei înfloriţi.
Monica plecase, dezaxîndu-i singurătatea. Se mutase în odaia Monicăi. Nu demult, începuse o nuvelă stranie, intitulată Mînile. Noaptea de spaimă şi de deznădejde îl înstrăinase de ea. Apoi veniseră primele scrisori de la Monica, fiecare deschizînd vitralii cu lumina Monicăi în singurătatea lui. Astfel, sufletul se deşteptase la o nouă viaţă limpezind cu noi reliefuri în calme lumini, toate prefacerile, achiziţiile şi experienţele de pînă atunci.
Cele două mişcări de odinioară, reveniseră, dar simultan, nu succesiv. Ceasul cucuvaielor reprezenta mişcarea centripetă. Un elan de lirism, care-l făcea să înainteze în adîncurile lui, prin tuneluri săpate numai cu puterea mînilor. Dar concomitent cu această mişcare, tot în izolarea deplină, mişcarea centrifugă îl ducea spre oameni.
Începuse o serie de nuvele cu pronunţat caracter psihologic în care cerca să creeze obiectiv, psihologii distincte de a lui.
Această osmoză a celor două mişcări, potrivnic îndrumate, îi crease o stare de singurătate durabilă, distinctă de a celorlalte vrîste. Era singur, dar împrejmuit de o viaţă intensă, care-i primenea mereu izolarea, dîndu-i dominatoare putere, robust calm. Rămînînd în pură izolare, era totuşi aplecat asupra vieţii tuturora, ca un cer. Elanul care odinioară îi poruncea să trăiască în rîndurile oamenilor, să se zbată, să păcătuiască şi să sufere cu ei, de astă dată îl ducea spre viaţă cu viaţa în braţe, vărsînd-o pe hotarul de la care începe viaţa, dar oprindu-se acolo şi revenind, aspirat de el ca roua de soare, după ce a căzut.
Astfel, actuala lui izolare nu însemna istovitoare contemplare a unui punct fix în deşert, ci conştiinţa de mulţime lăuntrică, de vastă şi diversă pluralitate, pe care o dă faptul născut al creaţiunei, omului planetar singur în armonia universală.

*

Ceasul Mitropoliei bătu de douăsprezece ori, solemn şi familiar, ca o pendulă într-un mare salon cu luminile stinse. Urechea lui Dănuţ înregistră ora imediat, dar mintea o consideră mult după ce clopotul o sunase. Această anticameră a sunetelor în ureche, îl făcea să pară distrat între oameni, obligîndu-i inutil să repete o întrebare, de pildă, pe care o auzise perfect, dar la care răspundea mai tîrziu decît cel ce trăieşte exclusiv în realitatea prezentă. Era socotit distrat şi visător, şi era tratat în consecinţă, cu o tolerantă nuanţă de superioritate. La tribunal, colegii vorbeau mai tare cu el, cum vorbeşti cu surzii şi cu cei care dorm în tren. Distrat? Ochiul şi urechea lui înregistrau minuţios, filmau şi fonografiau necontenit, tot ce se petrece în jur ― dar fără ostentaţie, involuntar. Pentru majoritatea oamenilor însă, a observa înseamnă a holba ochii ca cei care privesc petele lunii în telescop; a asculta înseamnă a-ţi face cornet cu mîna pe ureche, ca cei care vorbesc la telefon cu alt oraş alungind mînios pe oricine vine să-i tulbure din activitatea absorbantă.
Omul normal, cu o exclamaţie măgulită, îţi notifică luna pe care, continuînd să vorbeşti cu el, demult ai simţit-o şi ai urmărit-o răsărind cu coada ochiului şi ochiul mare al memoriei vizuale. Şi totuşi el are aerul că ţi-a dat bacşiş răsăritul lunii. Astfel că tu, distratul, veşnic Cristofor Columb în descoperirea realităţilor inedite, eşti nevoit să înduri ca toţi oamenii normali să-ţi servească de călăuză în ţările demult cunoscute pasului tău, să taie generoşi pentru tine, foile cărţii de tine scrise, să se socoată amfitrioni pe pragul caselor tale.
Omul normal are o conştiinţă simplu construită, întocmai ca ochiul lui omenesc, al cărui cîmp vizual e de ajuns de restrîns. Această conştiinţă, ca şi ochiul, poate înregistra ceea ce e situat în faţă, între ea şi obiectul său: faptul observat, trebuind să existe raportul dintre retina fotografică şi tabloul care o impresionează. Ca să observe ceea ce e prea lăturalnic, sau situat îndărătul său, trebuie să iacă o mişcare importantă... Întoarce capul ca să observe ce se întîmplă la spate; dar cum privirea peste propriul său umăr e incomodă, întoarce şi trupul aşezîndu-se întotdeauna cu faţa, atunci cînd observă. Astfel, starea de observare a omului normal îi dă o atitudine specială, generalizată în tot trupul ― un fel de mobilizare generală a făpturii sale. Acest efort îl face să trăiască exclusiv în prezent, în actul pe care-l săvîrşeşte.
Conştiinţa observatorului înnăscut însă, e omeneşte anormală, ca ochiul camelionului. Mişcările iuţi, mici şi circulare ale ochiului de camelion nu proclamă niciodată pînda sa. Crezi că doarme, tocmai în clipa cînd limba sa vertiginoasă îşi pregăteşte traiectoria cleioasă, în tact cu ochiul care-i indică microscopic apropierea vietăţii savuroase.
Astfel, conştiinţa adevăratului observator, îmbracă aparenţa somnolenţei, ceea ce-i dă putinţa să nu incomodeze sau să alarmeze acele mărunte fapte şi atitudini cu dimensiuni de insectă, care exprimă adevărul omenesc altfel decît sinceritatea verbală şi faptul declarat la vamă, căci adevărul omenesc e numai contrabandă. Cu singura deosebire că în natură, mătăhălosul copac nu se ocupă de educaţia camelionului cu aparenţă trîndavă, nici nu-i spune cînd vede o insectă, cu glasul său de bas vegetal:
― Hei, camelionule, trezeşte-te! Scoală! Uite-ţi vine mîncarea.
Pe cîtă vreme Dănuţ, între oameni, simţea supărător bunăvoinţa lor masivă ca bocancul potcovit, de a-l trezi din toropeală şi inerţie.

*

Uitată, ţigara i se stinsese între degete, insinuîndu-i în nări duhoarea de mahorcă a tutunului de după război, miros asemănător cu al tovalului soldăţesc. Respiră, întorcînd capul spre fereastra deschisă, suflarea de lilieci abia înfloriţi, a nopţii de primăvară. Şi abia atunci ascultă cele douăsprezece bătăi ale orologiului Mitropoliei, de mult stinse. Ascultă, şi revăzu Mitropolia faţă în faţă cu ruina gălbuie numită Palatul Justiţiei.
Această fugară şi involuntară evocare a decorului profesional ― de un an era avocat ― îi alungă zîmbetul care-i îndulcea trăsăturile. Faţa slăbi deodată, arătîndu-şi osatura descurajată ca la bolnavii de piept. Sufletul îşi închise porţile, lăsîndu-l în afară pe cel care putea să tulbure cu griji omeneşti fastul catifelat al fluturilor de noapte. Strînse caietele. Aprinse o nouă ţigară. Era alt om, odaia era alta. O trapă scufundase omul şi decorul de pînă acum. Prefacere totală şi instantanee. Asemănarea lui Dănuţ cu vechile portrete ale tinereţii străbunilor, dispăruse. Obrazul de acum, l-ai fi putut întîlni la fereastra unui spital de copii, în preajma Crăciunului.
Clipele acestea erau echivalentul amar în epoca tinereţii, al întristărilor lui de copil cînd dumineca se apropia de luni, cea mai aguridă zi a săptămînii şcolare.
A doua zi avea un proces la Curtea cu juri, după amiază, şi altul, dimineaţa, la Judecătoria de ocol.
― Domnule judecător, dosarul acesta...
― Domnule preşedinte, onorată curte, domnilor juraţi, în faţa domniilor voastre...
Dosarul de la judecătorie era alcătuit din cîteva procese-verbale dresate la comisariat, cu cerneală verde, oţetită-n ochi, consemnînd bătaia şi sudălmile dintre un proprietar şi chiriaşul său. Dănuţ reprezenta interesele chiriaşului, care era şi reclamant şi inculpat, graţie strategiei avocatului proprietarului bătăuş. Cuvintele, "porc", "haimana", "stîrpitură", "şpagă", "bou", "tîmpit" şi altele asemenea alcătuiau armonia specială a acestui dosar. Clientul lui Dănuţ dorea să "arate canaliei de proprietar cine-s eu" ― şi plătea şase sute de lei, dînd acont două, ca Dănuţ să-l facă "albie de cine" pe proprietar, în faţa co-mahalagiilor invitaţi la festinul oratoric. Adversarul lui Dănuţ era vestitul Todiriţă-bun-de-gură, un vlăjgan mehenghi, care purta în buzunarul de la piept, cel destinat batistei, cîte doi-trei ardei roşi, fiindcă mînca mereu în tîrg din pricina aglomeraţiei proceselor, şi nu putea suporta mîncarea neardeiată. Acest Todiriţă era o glorie a judecătoriilor de ocol. Înainte de a-şi începe pledoaria se crăcăna plescăind din limbă.
― Onorată giudecată, articula el, îndreptînd o mişcare de taur spre placidul jude.
Şi, concomitent, cu sfîrcul pleoapei clipea către public.
― E dat dracului! răsuna în sală opinia publică, dilatată.
Auditoriul, dacă nu judecata, era cîştigat.
Pe lîngă aceasta, faimosul Todiriţă avea impunătoare atribute bărbăteşti. O statură de dulap, capul flocos, cum e coada dulăilor de stînă, şi o musteaţă pe care degetele o puteau parcurge de-a lungul unei depline perioade oratorice.
Ce putea face Dănuţ în faţa lui Todiriţă, decît să zîmbească? Cu zîmbetul însă poţi cîştiga femeile reale, dar Justiţia cu ovare de bronz, nu. În pretoriul dreptăţii judiciare, zîmbetul şi tăcerea sînt suveranele atribute ale magistraturii. Avocaţii trebuie să vorbească mult. Clientul plăteşte kilogramul de vorbe şi sucul lor concret: sudoarea, aşa-zisă a frunţii.
Dă-i-l, dă-i-o, de vreme ce faci acest negoţ de vorbe şi sudoare.
Aşadar, mîne dimineaţă, Dănuţ ― imberb ca un adolescent cu chip de fată, suspect de tinereţă auditoriului matur, care vede în musteaţă un testimoniu cerebral ― trebuie să împrumute de la incomparabil virilul Todiriţă, din ale sale plăci de gramofon, o placă între plăci, şi să-i dea drumul cu gura căscată în emisiune, şi să asculte, pe deasupra, din gura sa ieşind, vorbele cu ciorapi roşi ale lui Todiriţă.
Pe mîni te speli cu aspră perie şi cu săpun, torni şi alcool şi eşti curat. Pe dinţi te freci cu periuţa gras fardată de pastă dentifrice, gura ţi-o clăteşti cu apă fenicată sau oxigenată şi eşti dezinfectat.
Dar buzele ― buzele mîrşăvite într-o Judecătorie de ocol, într-un decor de crîşmă de rohatcă, în faţa mahalalei care pute şi ascultă pe bănci ― cu ce le speli, cu ce le arzi?
Între timp, prin micile grădini ale Iaşului, primăvara răstoarnă proaspete buchete de liliac.
La amiază, după inhalaţiile judecătoriei de ocol şi după taciturnul dejun în doi cu doamna Deleanu, porneşte spre Curtea cu juri, care e instalată în localul Şcoalei primare "Gheorghe Asachi".
Curtea cu juri e pusă între santinele ca un cuvînt în ghilimete, fiindcă o clădire nu poate fi arestată. La portiţa de intrare, un comisar asudă, cu şapca pe ceafă şi ţigara, scobitoarea sau scuipatul între dinţi. Face baie de soare. Sui treptele cu sonoritate de recreaţie şcolară şi cu miros de latrină tot şcolară. În ograda şcolii se joacă vrăbiile. Juraţii se plimbă pe coridoare, necăjiţi ca părinţii cu odrasle repetente. În sala de şedinţă, mirosul rău e un solist care-şi acordă instrumentul în surdină. Curînd îşi va calma stridenţele de fanfară municipală. 
Un sergent stă, stă pur şi simplu ca lîngă un cadavru, alături de o bancă dată lîngă părete înaintea celorlalte bănci, ca atunci cînd sînt elevi supra-numerari. Păreţii sînt decoraţi cu planşe anatomice şi cu diverse portrete animale. Vezi o vacă grasă, cromolitografic albă, cu ugerul ca o lună plină împănată cu sparanghel roz în sfîrc, suptă de un viţel cafeniu, ceea ce dă o grandioasă icoană a cafelii cu lapte şviţeriene şi a maternităţii. Vezi un cal zdravăn, dar cuviincios ― de lemn ai zice, ― care nici nu baligă, nici nu nechează. Un elefant îşi înalţă palatul animal, cerşind cu trompa o portocală sau o notă bună pentru copiii palizi. Locul justiţiei e marcat de o alăturare de mese lungi, foarte asemănătoare cu acele mese insolit plantate la poarta gradinelor publice, cînd se dau serbări de binefacere patronate de cucoane din înalta societate. Cel dintîi răstignit în încăperile justiţiei este Hristos. Îl vezi pe crucea lui, pătat de muşte, prezidînd monumentalele călimări judiciare, condeiele cu peniţe crăpate şi tenul sanghin al codurilor Hamangiu.
Grefierul în robă e premergătorul celorlalte robe cu mai multă solicitudine pentru digestie, decît cea subalternă. E negru ca un pian închis într-o sală de concert goală. Îţi cere o ţigară şi te încurajează, indicîndu-ţi "juraţii lui". Căci fiecare grefier de curte cu juri, are juraţii lui, ca un pachet de cărţi cu care vei cîştiga matematic. Te apleci cu el ― mirosul de cufăr cu molii al grefierilor! ― asupra listei juraţilor, ca pe o listă de mîncare, alături de chelnerul competent şi serviabil. Asculţi un lung monolog. Dacă acuzatul şi-a ucis nevasta infidelă, grefierul taie pe toţi juraţii înşelaţi care erau să-şi ucidă nevasta, dar au revenit. Cum majoritatea juraţilor ignorează drama lor conjugală, juraţii disponibili sînt numeroşi, recuzările anticipative, reduse. Dacă acuzatul şi-a dat foc casei, grefierul alege buchetul celor despăgubiţi de casele de asigurare împotriva incendiului. Pentru omucideri rurale, sînt buni juraţii evrei. Pentru tîlhării sînt contraindicaţi. Pentru avorturi, mamoşii oferă antidotul achitării.
Cînd ţi-ai ridicat faţa de pe lista comentată de buzele grefierului, oraşul cu toţi cetăţenii săi majori, pute ca un canal desfundat. Grefierul îţi mai cere o ţigară. Îi dai trei ― grefierii în contact cu ştiinţa avocaţilor- cunosc dictonul: "Alle gute Dinge sind drei" ― şi pleci pe sală unde te aşteaptă acuzatul între sentinele. Pentru a zecea oară te întreabă:
― Ce să spun, domnule avocat?
Căci avocatul, universal ca Dumnezeu, ştie mai bine decît clientul faptele acestuia, solitar săvîrşite.
Între timp lumea se adună în sală, ca la foc, ca la bătaie, ca la luptele cu tauri. Publicul curţilor cu juri vrea emoţii tari. Sentimental şi lacrimogen la început, cînd acuzatul plînge, şi cînd din sală îi răspunde bocetul nevestei şi al copiilor adevăraţi sau tocmiţi ad-hoc, publicul îşi şterge ochii. Dar cînd reprezentantul familiei victimei zugrăveşte cu badanaua gesturilor oratorice şi cu mugetul vitelor în incendiu, ticăloşia criminalului, publicul îl urăşte pe cel compătimit la începutul şedinţei. Şi ura publicului creşte cu fîlfîirea neagră a oratoriei în robă a procurorului. Acuzatul e condamnat. Finalul rechizitorului, cu silueta braţelor avîntate în lături, e ca o cruce neagră de corbi pe un mormînt. Dar se ridică suav şi insidios apărătorul. Inimile publicului sînt suspendate ca legumele în coşurile olteanului.
Preludiul apărării moaie ochii, îndulceşte inimile, ca orchestrele care te fac să oftezi sentimental în restaurante, pe cînd îţi tai bucata de friptură în sînge şi-ţi aduni cartofii rumeori.
Pe rînd, apărătorul e filozof, e uman, e analist, e jurist, e biblie: ai zice că vorbesc cu ritm şi dulce grai, foile bibliotecilor de popularizare pentru adulţi.
Cîte nu învaţă publicul de la un avocat în vervă! Dar e teribil apărătorul! Întrerupt de procuror, îl sfarmă ca un automobil în plină viteză pe o biată zburătoare.
Dar e şi şmecher apărătorul! Întrerupt de preşedinte, se-ndulceşte, se transformă, ca un cazan cu smoală fierbinte devenit revărsare de sirop de fragi. Mamele ar vrea să-l aibă ginere; fetele ― logodnic; femeile măritate ― amant; bătrînii ― fiu; copiii ― tată.
Ce fericit e acuzatul care are un astfel de avocat ! Fiecare rîvneşte ― ideal ― această onoare.
Dar bietul acuzat! Ce om de treabă! Ce om necăjit! Publicul află ororile jandarmeriei, care smulge mărturisiri, inchizitorial...
― ...E ca pe vremea lui Ignaţiu de Loyola...
Tunată, comparaţia frapează ca un vers minulescian. Publicul ar vrea să strige ca la întrunirile politice:
― Jos cu el!
Dar clopotul preşedintelui protejează memoria lui Ignaţiu de Loyola, şi apărătorul, profitînd, ridică un ditiramb vibrant, magistraturii imparţiale şi civilizate. E ca un început de migrenă în sală. Dar mesajul oratoric continuă pînă cînd întregul public ― cu mica fracţiune de public privilegiat a juraţilor ― va fi omogen în mînile febrile ale oratorului.
Şi deodată fenomenul se întîmplă. Avocatul e suprem. Ridică braţele spre cer ― cu kilogramele palpitatorii ― şi cere achitarea cu un gest care trînteşte fleşcăit şi inert întregul aluat al publicului şi al juraţilor. Aştepţi să-şi şteargă sudoarea cu dosul palmei ― ca rîndaşii după ce-au frămîntat aluatul cozonacilor. Nu! E sudoarea sfîntă a muncii. O lasă să curgă, beat.
Publicul achită. Justiţia populară, la fel.
Aplauze. Clopoţel. Tumult teatral.
Mulţimea vine spre apărător, ca moaşa cu fătul în braţe spre patul lehuzei palid zîmbitoare.
Ş-afară, afară a trecut limpede printre lilieci înfloriţi, o zi de primăvară, c-un mănunchi de ceasuri ale tinereţii tale.
Dar Curtea cu juri e o instanţă excepţională, cu viaţă sporadică. Decorul cel de toate zilele ai avocatului ieşan e Palatul Justiţiei, aşezat pe strada Ştefan-cel-Mare, în faţa Mitropoliei.
Strada Ştefan-cel-Mare! Numele voievodului moldovean sună ciudat celui care mai simte ecoul istoric, nu asfaltat, al acestor silabe ecvestre, printre dugbenele de încălţăminte, galanterie şi comestibile, cu firme în "ici", "feld" şi "sohn"', care întovărăşesc domnescul bulevard pînă în faţa Mitropoliei, se opresc lăsînd spaţiu naltelor clopote, şi-l însoţesc iar pînă la biserica Trei Ierarhi care-i un cor în noaptea Învierii, în aur de odăjdii şi flăcări, avînd în spate stampele albastre ale dealurilor, şi-n faţă tot firmele în "ici", "feld" şi "sohn".
Cînd minutarele ceasului Mitropoliei arată douăsprezece, curtea fostului palat roznovenesc ― de mult intrat în melancolia epilogului boierimii ― e plină de ţărani ca un iarmaroc trist. Procesele încep la unu, dar pe citaţii ora judecăţilor e douăsprezece, aşa că ţăranii, încrezători în cuvîntul scris, aşteaptă de la unsprezece judecata anunţată la douăsprezece, principial începînd la unu, şi efectiv la unu jumătate. În aşteptarea judecăţii, se descalţă ― căci au făcut drum lung ― scot merindele din desagi, mănîncă şi rabdă cu dinţi strînşi sau gura căscată.
La abator, în clipa cînd vita-i înjunghiată, muştele verzi rîd mai aproape, şi javrele flămînde ale mahalalelor înaintează în procesiune somnambulă.
În preajma lui douăsprezece sosesc premergătorii baroului, cu nările dilatate. E cuconul Ştefanache, e nenea Petrache, e domnul Matache, e Mitriţă pur şi simplu, cel mai şoltic dintre tineri, care calcă pe urmele bătrînilor. Sînt cei mai gravi avocaţi, premergătorii în viteză. Nu se uită nici în dreapta, nici în stînga la norodul orizontal. Îmbrăcaţi în negru, redingotă mai ales, au inel masiv de aur cu briliant ― sau cvarţ ― focos bombat pe degetul gesticulărilor, deocamdată în repaus pe mînerul bastonului purtat ca un sceptru. Subt braţul stîng au o geantă plată, cu care dimineaţa au adus pînea şi zarzavaturile din piaţă. Lanţ de aur pe burtă. O culoare la butonieră, care să fie sau să samene cu insigna unei decoraţii. În buzunar au cel puţin o sută de cărţi de vizită, cu numele, toate titlurile lor ― fost subprefect, licenţiat în drept, locotenent de rezervă ― şi adresa în mărime supranaturală.
Sosesc cîte doi sau trei deodată ― fiindcă toată dimineaţa au pîndit şi s-au pîndit pe străzi ― dar au aerul că nu se cunosc între ei. Trecerea lor prin ograda plină de ţărani ― clienţi în perioada de incubaţie ― e austeră şi grandioasă ca o procesiune de arhimandriţi. Ţăranii văd în ei un fel de prapur al Justiţiei ― n-au aflat că ei, ţăranii, sînt coliva ― şi, ridicîndu-se în grupuri, îi salută adînc.
E un adevărat balet decorativ în straie albe, prin care lebedele negre ale baroului trec cu geanta subţioară. Trec, nu se opresc, nu văd, nu ştiu nimic; se duc direct spre intrarea palatului, cu pasul solemn al celui care merge spre altarul catedralei, şi direcţia imperios orientată a celui care se duce la closet pe coridorul hotelului.
Au intrat.
Au dispărut.
Suspendată în urma lor reverenţios, viaţa îşi reia fizionomia de mică ţinută.
Unde-s?
La o fereastră-i unul; la alta, celălalt. Ochiul nautic al lui Ulysse nu era mai profund decît al lor. Una, două, trei, patru, cinci, şase, şapte perechi de ochi, cu ochelari sau fără, la ferestrele obscure ale Justiţiei, radioscopează chimirul ţăranilor din ogradă.
Oricine poate fi împricinat; nu oricine, client. Căci nevoia, beleaua sau năpasta cad pe oricine, dar banul ocoleşte pe mulţi. Ochii de la ferestre sînt de avocaţi, căci ştiu să aleagă, fără vorbe, pe clienţi de împricinaţi, în categorii distincte. Alegerea e sigură, definitivă. Pădurarul spune dintr-o dată copacilor pe nume: acela-i frasin, acela-i ulm, acela-i fag, acela-i stejar. Adevăratul fumător, trăgînd un singur fum, va deosebi tutunul basarabean de cel bîrlădean, pe acesta de cel dobrogean; precum şi tutunul de Cavalla de cel de Smirna şi aşa mai departe. La fel, băutorul afinat îţi va preciza vrîsta şi podgoria vinului gustat. Această aptitudine se numeşte ochiul sau gustul profesional.
Acest ochi profesional, în avocatură, nu-l capeţi la Facultatea de Drept. Îl ai sau nu-l ai. Facultatea de drept îţi dă ― sau se zice că-ţi dă ― ştiinţă. Ochiul profesional, însă, îţi dă clienţi. Şi avocatura, cînd se mărgineşte la ştiinţă, e "natură moartă", ca şi Facultatea de Drept.
Aşadar, cuconul Ştefanache, nenea Petrache, domnul Matache şi emulul lor, juniorul Mitriţă, după ce şi-au deschis ochiul profesional îndărătul ferestrelor, intră în acţiune profesională. Căci descoperirea vocaţiunii de client în masa împricinaţilor e abia un preludiu al vînătorii care curînd va începe. O deschide cuconul Ştefanache, decanul de vîrstă al celorlalţi, iesă din palat aşa cum a intrat, cu acelaşi pas de statuie, dar priveşte, măsoară, cîntăreşte, prubuluieşte, ţinteşte, în dreapta şi în stînga. Şi deodată se opreşte.
― Ce-i cu tine?
Inima ţăranului interpelat e ca o măslină în scobitoarea privirii lui cuconu Ştefanache.
― ...Ce să fie, boierule!... Ia, năcazuri, oftează omul, cu căciula în mînă, trecîndu-şi dosul palmei peste musteaţă.
― La cît eşti condamnat?
― Pentru nica toată, boierule! Mi-o suduit muierea, mi-o cotonogit scroafa! Rabdă el, omu, da...
― I-ai dat cu paru?
― Cu paru, sărut mîna, da la chicioare...
― Greu! meditează cuconu Ştefanache, holbînd ochii bulbucaţi şi lăţindu-şi gura cleioasă de broască în rut.
― Greu, nu zîc! oftează omul.
― Cîte pogoane ai?
― An prost, boierule! Mi-o murit vaca, giţica boleşte, muierea o căzut gre...
― Şi te ţii de ticăloşii, mişelule! tună cuconu Ştefanache. Omori oamenii!
― Da n-o murit 'răcan di mini! Ne-am împăcat. Vini amuşi cu căruţa la tîrg.
― Legea nu iartă! ripostează subt bolţile veşniciei crunte cuconu Ştefanache, care ştie că în materie de loviri simple împăcarea părţilor stinge acţiunea publică.
Ţăranul şi-a înfipt privirea în pămînt, ca o roata de car pe care nu-l mai poţi urni.
― Dă citaţia!
Se supune. Îşi desface brîul, scoate o batistă eu floricele, se dă puţin în lături, pieziş ― dar cuconul Ştefanache a şi văzut sutarii coşcoviţi în sul uleios deasupra citaţiei păturită cu sfinţenie. Ia citaţia, scoate ochelarii cu ramă de aur, îi aşează pe vîrful nasului, dă capul pe spate ― cu aerul statuilor de bărbaţi politici, care citesc un discurs ― descifrează conţinutul şapirografiat al citaţiei, stă, priveşte cerul, se eţăreşte în pămînt, scoate agenda, o deschide, notează ceva mărunt, pătureşte citaţia, o închide în agendă, agenda intră în buzunar. Ţăranul simte că a devenit ca ursul cu inelul trecut prin nări, în mîna ursarului care ţine lanţul, şi greoi, urmează paşii mărunţi ai lui conu Ştefanache.
Cînd au ieşit împreună dm Palatul Justiţiei, sulul bumăştilor din chimirul ţăranului, a trecut plat în buzunarul lui cuconu Ştefanache. Dar ţăranul, devenit client, nu se miră. El a văzut pe dregătorii din grefă înclinîndu-se cu respect în faţa avocatului său; el a văzut degetele cu strălucirea briliantului umblînd, aşa cum ai încerca o varză, cu dosarul în care e luna de puşcărie ― şi simte că şi-ar vinde şi giţelul numai să-l scape cuconu Ştefanache de cei trei ani de temniţă pe care domnul procuror, în tălmăcirea lui cuconu Ştefanache, îi cere judecăţii împotriva lui. Încetul cu-ncetul, pînă la unu, tot ce era susceptibil să devină client a devenit. Gloata clienţilor, împărţită în loturi, aparţine avocaţilor premergători, ale căror agende, la ziua respectivă, albe dis-de-dimineaţă, ş-au acoperit de nume, ca un zid nocturn de ploşniţe.
Se apropie ora legală. Sosesc trăsurile cu avocaţi şi avocaţii pedeştri, urgenţi, cu servieta subţioară, ca pasagerul ajuns la gară o dată cu soneria clopoţelului. 
Intră. Intră. Intră. Cum trec, trec, trec, trec, stîlpii de telegraf, oblici, pe lîngă ferestrele expresului.
Unu.
Împricinaţii evrei, care îşi pierd vremea cu folos la cafenea, nu la Palatul Justiţiei înainte de ridicarea cortinei, sosesc în grupuri. Discută, gesticulează şi se opresc în răstimpuri, gata să se ia la bătaie, dar nu se iau; pornesc iar şi discută. Deşi n-au servietă subţioară, toţi par avocaţi prin febrilitate, gesticulare, şi tonul peremptoriu. Înlăuntrul palatului ei sînt în mediul şi în largul lor. Zîmbesc avocaţilor, clipesc grefierilor, dezmiardă umărul aprozilor, interpelează pe copişti cu porecle, şi salută cu mătănii musulmane trecerea cu pas descompus a magistraţilor de la curte.
Unu şi cinci.
Dosarele din grefă au trecut pe mesele de şedinţă. La uşa secţiilor, grupuri-grupuri se îngrămădesc în jurul listelor de procese, ca în faţa afişelor de mobilizare. Sălile de şedinţă absorb mereu. Băncile împricinaţilor au aspectul galeriilor de cinematograf, în timp ce filmul rulează. Primul film îl rulează avocaţii din incintă, înainte de intrarea magistraţilor.
Fumatul e interzis pentru public. Avocaţii fumează, scuipă şi leapădă scobitorile uitate între dinţi de la prînz, căci numai în tren aceste gesturi sînt penalizate cu amenzi instantanee. Unii îşi citesc dosarele, cum învaţă lecţia şcolarii înainte de intrarea profesorului în clasă. Căci avocatul e isteţ prin definiţie, şi ca să ştie un proces n-are nevoie să citească dosarul. Îl ştie prin intuiţie, punîndu-şi degetele în contact cu dosarul. Aşadar, deocamdată avocaţii discută: un fel de passe de arme, preliminare. Aceste discuţii tind neglijent către spirit, ironie şi humor. Nici unul nu tace: tăcerea, în această profesie, e viciul suprem. Dacă vorbele ar putea fi materializate în mucuri de ţigară, de pildă, discuţia premergătoare intrării magistraţilor ar reprezenta o cantitate pentru care întreg Palatul Justiţiei ar fi scrumelniţă neîncăpătoare.
Clienţii de pe bănci sînt în extaz. Ei simt într-un singur avocat mai mult zgomot decît într-un oraş industrial. Cum să n-aibă încredere în avocaţi? Această potenţă sonoră creează un prestigiu special avocatului în Palatul Justiţiei. Femeile cunosc astfel un aspect sonor al virilităţii, altul decît cel al pintenilor militari. Cele care au divorţuri, simt lămurit că ar divorţa numai de dragul avocaţilor. Tot publicul trăieşte mai intens în acest mediu locvace. Fiecare simte că prinde viaţă, ca în faţa mării sau a şpriţului. Se stabileşte încet cu-ncetul, un ritm epileptic. Împricinaţii capătă ticuri nervoase, au nostalgii săltăreţe de sîrbă şi bătută. Părţile adverse simt că devin mai adverse; cele dispuse la conciliere se sfiesc şi renunţă la această laşitate, inculpaţii pentru schimb reciproc de palme se miră şi regretă că n-a fost de pumni şi de picioare; cei care s-au instalat zvîcnesc în aripele captive ale sudălmilor; în sfîrşit, surdina conflictelor umane, scoasă treptat, sloboade şi dezlănţuie aprig instinctele în incinta justiţiei, ea în codrul primitiv. Cu singura deosebire că în acest cadru al civilizaţiei supreme, instinctele apar la ghişeuri separate. Aceste ghişeuri de instincte verbalizate sînt avocaţii. Onoare acestor vestale. Şedinţele au fost deschise, procesele au început. Avocaţii nu mai merg: aleargă. Ferească-se din calea lor clientul staţionar!
O dîră: a trecut un avocat. Alta: altul. Vezi-le. Evită-le. Traiectoria acestor stele are ghionţi şi lasă vînătaie.
Publicul înghesuit în întunericul coridoarelor tremură şi palpită.
Din pragul secţiilor aprozii urlă şi se tînguie, ca geamandurile şi ca sirenile în ceaţă.
O mînă, o batistă pe frunte, o servietă care spînzură în goană, e un avocat care-a pledat la o secţie şi-a izbucnit la alta.
― Idiotule!
E clientul care-a răspuns lung şi prost la interogator.
― Lasă-mă, cucoană, nu mă-nnebuni!
E clienta cu divorţul.
― Pitacii!
E procesul cîştigat în stare agresivă de onorar.
Fiecare sală are mişcări de flux şi reflux, clipă cu clipă. Oameni răsar, oameni dispar. Oameni? Umbre? Păpuşi automate?
În rumoarea generală, glasul pare că strănută, sughiţă şi nechează. E ca o bătaie vorbită. Braţele boxează, fără să lovească. Picioarele aleargă, fără să înainteze. O hîrtie încleiată pentru muşte, dar imensificată şi cu muşte umane.
Două secţii de curte, două de tribunal, Parchetul şi cabinetele de instrucţie, lucrează, lucrează, lucrează, sună, sună, sună.
Există tăcerea?
Întuneric şi fum pe toate coridoarele, ca în preajma erupţiei vulcanice. Closetele îşi trîmbiţează fetidul amoniac acru, din colţ în colţ, din etaj în etaj.
Nefericit suflet cu trenă lungă ce cauţi în acest decor?

*

Are şi Palatul Justiţiei un loc de odihnă, de înviorare, de reculegere. E aşa-zisul restaurant al coanei Lenta Bodron, văduva plutonierului Lică Bodron, fost aprod pe vremuri al Curţii de apel, apoi client al Parchetului, pensionar al Penetenciarului, mort pe cîmpul de onoare ― ierte-l Domnul, că Lenţa l-a iertat.
Numitul restaurant e o încăpere mult mai scurtă şi ceva mai largă decît culoarul unui vagon de cale ferată, pe linia Crasna-Huşi. Un sfert al acestei încăperi e bucătărie; urmează un paravan de scînduri, şi localul propriu-zis al restaurantului. O singură masă îl ocupă în întregime. Două bănci de locantă muncitorească, se îndoaie sub povara nobilă a avocaţilor în repaos. Faţa de masă a fost albă pe vremea cînd coana Lenţa Bodron se numea Lenţa Ilieş, căci coana Lenţa a îngropat trei bărbaţi, de la care are şase feciori şi trei fecioare, dintre care cea mai fragedă e aghiotantul opulentei sale mame cu statură de maior intendant.
― Ţico, un şpriţ ca la "Capşa"!
Ţica Bodron ― e cu plotonierul, ultimul mort al Lenţei ― ştie că "şpriţul ca la «Capşa»" e formula aristocratică a şpriţului tare. De aceea, mîna ei culinar mirositoare varsă în paharul ― din care cu o simplă mişcare a lepădat restul şpriţului precedent ― o licoare roşie ca sfecla stricată, numită vin, pînă aproape de buza paharului, aţîţînd-o cu un şfichi de sifon.
― Ţico, o costiţă de Constantinescu!
― Ţacă Mariţo, o costiţă de porc, zîmbeşte Ţica, complice şi părtaşă la spiritul politico-gastronomic al juristului înfometat.
Ţaca Mariţa e a doua odraslă, mai vrîstnică şi mai trecută, a coanei Lenţa, care a făcut-o cu domnul Popovici, al doilea defunct în ordinea maritală, inspector al podarilor, pe cînd trăia.
Ţaca Mariţa, divorţată, găteşte; Ţica serveşte, iar cucoana Lenţa priveghează, ţine casa şi răcneşte.
― Ţico, pardon, un rahat cu apă rece!
Ţica vîră mîna într-un fel de putină de tinichea, din care desprinde un rahat curb în degete, ca un limbric roz.
― E de trandafir, pentru dumneavoastră, serveşte Ţica rahatul, ripostînd c-un madrigal "pardonului"' hăzos.
În această atmosferă ― în care numele Ţica, trecînd din gură-n gură, e ca o gamă săltăreaţă de ţimbal, şi glasul coanei Lenţa, ca un arcuş mîrîitor de contrabas ― avocaţii gustă un binemeritat repaos în antractele proceselor. Anecdotele au precădere; cele pornografice, proeminenţă. Fetele coanei Lenţa nu-s sfioase, iar mama lor, în clipe de mînie, întrece în savoare şi cruditate vocabularul anecdotelor din jurul mesei. Mediul e cordial. Pe bănci stau avocaţii bătrîni; la spate, pajii baroului ascultă şi se iniţiază. Clienţii se îmbulzesc la uşa cu geamlîc, fiindcă înlăuntru nu încap. Ochii lor au solicitudini calde pentru odihna apărătorului respectiv. Dacă avocaţii ar fi ouă, puiul din ei ar evolua şi ar ieşi numai subt privirea clocitoare a clienţilor de la uşă.
Dar această săliţă este importantă şi din alt punct de vedere. În ea, reprezentantul presei ia contact cu viaţa judiciară. Cronicarul judiciar al presei ieşene are un nume autentic desigur, pe care-l ştie numai actul său de naştere, şi un pseudonim gentil, cunoscut tuturor lectorilor de ziare: Menestrel. Menestrelul judiciar e un tinerel cu păr vertical creţ, cu lavalieră violetă, precipitat la vorbă, cu o uşoară gîngăvire care dă un acompaniament de mandolină vorbelor sale repezi ca o cădere din balcon. Avocaţii îl numesc Pîrţişor, pseudonimul Menestrel părîndu-li-se fad. El însă, consecvent cu punctul său de vedere, preferă să i se spuie Menestrel. Cînd reportajul judiciar e măgulitor pentru avocat, Menestrel e numit Menestrel. Cînd, dimpotrivă, diabolicul Menestrel, succint şi lapidar, informează publicul că avocatul X a apărat pe negustorul Y, care a fost condamnat pentru speculă, avocatul X îl interpelează pe Menestrel în agoraua Lenţei Bodron:
― Măi Pîrţişor, tot tachinezi gazetăria?
Dar acelaşi avocat se duce după Pîrţişor, şi într-un fund de coridor îl prinde, îl acopere, cu atitudinea cetăţenilor care zăbovesc cu faţa lîngă un zid dosnic, spunîndu-i cordial:
― Menestrel dragă, să dai o notă la ziar. L-am achitat pe Goldmann, ştii, cel cu fabrica de sifoane.
Şi Menestrel dă, dar, satanic, elimină numele avocatului pledant, ceea ce-l face să redevină Pîrţişor, căci viaţa lui e sunetul acesta alternat de Pîrţişor cu Menestrel, şi Menestrel cu Pîrţişor.
În Palatul Justiţiei şi activitatea, şi inactivitatea, e febrilă. Un avocat care n-a avut nici un proces e tot atît de ostenit ca şi unul care a pledat la toate secţiile. Aşa că spre seară, avocaţii care părăsesc Palatul Justiţiei sînt unanim istoviţi. Pornesc în grupuri, profesional vociferante, profesional familiare. Toată lumea îi cunoaşte şi-i salută. Ei se înrudesc cu întregul judeţ, căci toţi cetăţenii le sînt clienţi. Pavajul pe care calcă e o afacere de ei pledată. Casa în dreptul căreia sînt, de ei a fost evacuată, închiriată, vîndută, donată sau ipotecată. Omul pe care-l salută cu un zîmbet special ― tradus în vorbe, zîmbetul ar însemna: ştiu, ştiu, n-ai nici o grijă! ― e o dată în agendă, un termen, un acont şi-un onorar. Birjarul care-i solicită reverenţios, i-o contravenţie. Femeia care le zîmbeşte lung, e-un adulter, o bigamie, un avort sau un divorţ. Vatmanul tramvaiului, cu mîna ostăşeşte la chipiu în faţă-le, e un omor prin imprudenţă. Băcanul cu faţă de şuncă şi zîmbet tos ― ca şi zahărul dat lipsă la cîntar ― care-i invită la aperitive gratuite, e un proces de speculă, sau o contravenţie la legea repausului duminical.
Ei nu calcă pe uliţi, ei nu respiră floarea liliecilor, ei nu trăiesc în Iaşul dealurilor şi-al tăcerii, ci-ntr-un spectral oraş profesional, clădit din procese şi afaceri, capital învestit, poliţi protestate, falimente născînde. Fereastra sufletului le e agenda, în care viaţa e repartizată pe secţii de Tribunale, pe cabinete de instrucţie, pe secţii de curţi de apel, civil, penal sau comercial. Pentru ei naşterea e un act de stare civilă; căsătoria un contract bilateral; viaţa, e o minoritate, o succesiune de procese şi tranzacţii; moartea, un testament urmat de un proces, sau o succesiune ab-intestat.
Răsăritul soarelui e pavilionul ridicat de judecătoriile de ocol, care încep la nouă dimineaţa; amiaza e storul tras la tribunal sau curte în timpul pledoariei cu batista pe frunte; iar seara, vestibulul clientelei din biroul de acasă. Noaptea lor îmbracă tot un caracter profesional, căci impregnaţi de pledoariile, replicele şi ripostele zilei trecute, şi obsedaţi de combinaţiile zilei viitoare ― ca doctorii, de iod şi izuri fenicate ― visează ce-au vorbit şi ce-au gesticulat, şi sînt neliniştiţi de larvele obscure ale pledoariilor viitoare.
Şi desigur că dacă la sunetul trîmbiţilor transcereşti ale supremei judecăţi ― tot judecată ― în faţa cerului, a creatorului, a îngerilor şi a sfinţilor, făpturile umane s-ar trezi din somnul morţii cu vorbele pe buze, avocaţii ar începe în cor:
― Domnule preşedinte şi onorat tribunal...

*

De ce se înscrisese Dănuţ la Facultatea de Drept? Fiindcă orice om tînăr, care nu-şi simte nici o vocaţiune profesională, dar trebuie să facă ceva, se înscrie la Drept, această facultate fiind pentru tineret o adevărată răspîntie de nehotărîri.
De ce devenise avocat? Fiindcă orişice licenţiat în drept, care nu se sinucide, nici nu intră în sicriul de lux al robei judecătoreşti, se înscrie în barou.
De ce profesa? Dintr-un drastic sentiment de pudoare pentru activitatea lui literară, pe care n-o concepea ca o profesie, ci ca o religie solitară. Avea douăzeci şi şase de ani, vîrstă la care orişice om valid care nu cîştigă, e un parazit, un ambuscat. Camaradul şi prietenul adolescenţei şi tinereţii lui, Mircea Balmuş, doctor în filozofie din Germania, minte şi suflet înalt, care nu izbutise să capete o catedră la Universitatea din Iaşi, era profesor de liceu, avea şi lecţii particulare, lucra în redacţia revistei Viaţa contimporană şi, în acest fel, rămînea independent, izbutind să nu fie sarcină mamei lui, rămasă văduvă în timpul războiului, cu pensiunea de magistrat la Curtea de apel.
Dănuţ, care nu plătea chirie, pensionat în chip firesc în casa părintească, nu putea concepe la vîrsta lui, gestul de a cere ― nici cu echivocul titlu de împrumut în familie ― bani de buzunar, bani pentru haine, ţigări şi cărţi, de la părinţii lui, mai rău, de la mama lui, cu-atît mai mult cu cît frecventarea Tribunalului îl pusese la curent cu ipotecile Medelenilor micşoraţi de expropriere, bîntuiţi de ani secetoşi, exploataţi în propriul profit al administratorului Haralamb Scrobohaci, credincioasă ploşniţă a familiei Deleanu.
Apoi, mai presus de toate, Monica. Căsătoria lor, situată hotărît în viitorul cel mai apropiat, n-o putea privi ca o pagină de lirism pur, deşi era, ci ca un fapt real, cu temelia în viaţă, şi mai ales în viaţa de toate zilele. Sufleteşte, Monica era copilul părinţilor lui, soră cu el şi cu Olguţa. Dar civilmente, Monica nu era sora lor, nu făcea parte din neamul lor. Era o orfană crescută de părinţii lui, dimpreună cu copiii lor. Viaţa ei în casa lor, judecînd obiectiv, era vasală carităţii soţilor Deleanu. Solicitudinea părinţilor faţă de proprii lor copii, e o datorie umană şi socială. Trebuie să-i îngrijească, trebuie să se sacrifice pentru solida clădire a vieţii lor, fiindcă i-au făcut fără consimţămîntul lor, al copiilor. Gratitudinea copiilor faţă de părinţi e firească, dar nu e obligatorie. Copilul slab, cu suflet şi trup bicisnic, dezarmat în viaţă fiindcă nu-i decît o versiune mai debilă a propriilor lui părinţi ― dacă-i va urî sau duşmăni fiindcă l-au condamnat la viaţă prin fapta lor, nu va fi un monstru, ci un judecător imparţial, liber pe cugetul şi verdictul dat în faţa conştiinţei sale.
Dar creşterea unui copil străin, e o donaţiune cu nete şi imperioase obligaţiuni din partea beneficiarului faţă de donatorii săi.
Ori, acest sentiment de obligatorie recunoştinţă faţă de părinţii săi, din partea Monicăi, era o povară pentru Dănuţ fiindcă presimţea că restrînge libertatea sufletească a Monicăi, poruncindu-i un gest totdeauna umilitor cînd e obligator şi poruncit. Recunoştinţa e pură şi uşurătoare pentru suflet numai atunci cînd se naşte de la sine, ca un parfum involuntar al conştiinţei libere. Recunoştinţa e dar regesc, un plocon de serv.
Dacă, de pildă, Monica nu l-ar fi iubit pe Dănuţ, şi dacă Dănuţ ar fi fost vădit nenorocit de înstrăinarea Monicăi de el, şi dacă doamna Deleanu, mai adînc mama lui Dănuţ decît a Monicăi, i-ar fi spus: "Aşa-ţi arăţi tu, Monica, recunoştinţa pentru noi?"
Ce-ar fi putut răspunde Monica? Să spuie că dragostea şi recunoştinţa nu se confundă, că sînt două mişcări distincte şi neatîrnate ale sufletului? Să răspundă astfel unei mame rănite de suferinţa copilului sîngelui ei?
Nu! De prisos! Ar fi trebuit să plece capul, recunoscînd astfel că iubirea pentru altul decît Dănuţ, e o ingratitudine faţă de familia Deleanu.
Aceste scene grele, însă, erau neverosimile, dat fiind iubirea lor şi raporturile de filială afecţiune şi delicată stimă dintre Monica şi părinţii lui.
Totuşi, germenul exista, fatal. Oricînd putea da naştere unei atingeri, foarte uşoară, abia nuanţă, nu lovitură de ciocan ― dar acea simplă atingere a Monicăi l-ar fi înstrăinat dureros pe Dănuţ de părinţii lui.
De altfel, dorinţa de independenţă care-o făcuse pe Monica să-şi continue studiile la Universitate şi să-şi dea examenul de capacitate, intrînd în rîndurile profesorilor de liceu ― înainte de plecarea la Paris ― vorbea clar. Nu era o mişcare de răzvrătire, de scuturare a jugului agreabil. Era o mişcare de neatîrnare firească oricărui om pentru care viaţa începe în clipa cînd devii stăpîn pe tine, dispunînd aşa cum hotărăşti deliberat. Foarte cu greu Monica acceptase plecarea la Paris pe socoteala Olguţei, care dispunea de la majorat de averea moştenită de la Fiţa Elencu. Olguţa îi smulsese acceptarea, într-o conversaţie necunoscută lui Dănuţ. Monica îi spusese atît: că Olguţa are nevoie efectivă de tovărăşia ei, şi că, de altfel, doctoratul în litere, pe care şi-l va lua acolo, îi va fi de folos.
Aşadar, Dănuţ nu numai că dorea să contribuie la independenţa Monicăi, dar vroia să răscumpere într-un fel obligaţia de recunoştinţă contractată de ea faţă de părinţii lui, luîndu-i caracterul de troc, lăsîndu-i-l pe acel de afecţiune pură. În clipa căsătoriei, Dănuţ se hotărîse să renunţe în favoarea Olguţei la partea lui de avere. Această renunţare trebuia să fie zestrea eliberatoare a Monicăi.
Ca să poată face însă acest gest, trebuia să fie în stare să cîştige alături şi împreună cu Monica banul cel de toate zilele.
Cum?
Sufletul îi oferea o corabie cu pînzele umflate pe pragul ondulat al mărilor. Viaţa îi oferea Palatul Justiţiei.
Alege!
Monica! Monica!
Ziua, cu clienţii, rob; noaptea, cu corabia, stăpîn.
Dar somnul?
De zece ani scria; pe-atunci însă nu ştia că scrisul, ca şi tuberculoza, e boală de lux. Ce crease timp de zece ani? Nimic. Făcuse game. Îşi pregătise degetele să fie suple, docile, să poată clădi acordul vast, să poată culege sunetul gingaş. Dar ce clădise? Nimic. Căsuţe de nisip, palate de scoici, catedrale de hîrtie.
Acum putea clădi. Acum putea primi viaţa în palate şi o putea îngenunchea în chilii. Dar cînd?
În clipa cînd Dumnezeu a hotărît înfăptuirea lumii, avea în faţă şase zile de trudă şi şase nopţi de odihnă.
El n-avea zilele, şi nici odihna nopţilor.
Monica! Monica!
Nu putea s-o sacrifice pe Monica. Dar nici sufletul nu putea să şi-l sacrifice, căci, sacrificîndu-l, ar fi împuţinat şi alterat însăşi dragostea lui, care avea dimensiunile sufletului său întreg, nu ciung.
Trebuia să cîştige el singur prin munca lui, şi trebuia să scrie. De aproape un an de zile, de cînd era avocat, cîştiga mai mult sau mai puţin, dar cîştiga. Dureros şi umilitor cîştig!
În genere, avocaţii debutanţi sînt nehotărîţi pe pragul profesiei. Intimidaţi de siguranţa agresivă şi ironică a înaintaşilor lor ― în care nu disting tartarinismul; descurajaţi de aspectul suburban al judecătoriilor de ocol, unde-şi fac stagiul de începători; sensibilizaţi de vrîstă şi literatură pentru trivialitatea vieţii procesuale; sfioşi la vorbă şi lesne intimidabili în această profesie în care vorba şi cutezanţa sînt organic necesare, ca braţele pentru tîmplar şi picioarele pentru ciclist; licenţiaţii în drept, dar neofiţi în avocatură, dîndu-şi seama că întreaga învăţătură de pînă atunci e ca pămîntul văzut din planeta Marte, pentru cel hărăzit traiului între oameni; decepţionaţi de avocatura visată şi decorativ privită dinafară, acum, cînd sînt în rîndurile ei intime, ca cei care rîvnesc epismul vieţii de cavalerist înainte de-a fi cunoscut cazarma: tinerii avocaţi şovăie, gata să renunţe la cariera visată. Dar cade şi în buzunarul lor, deodată, greutatea onorarului. Gustă şi ei, prin surprindere, ritmul gesticulărilor la bară şi murmurul admirativ al sălii. Confratele mai bătrîn decît ei se dovedeşte mai puţin colţos şi mult mai puţin primejdios la bară decît pe coridor, pe sală, pe stradă şi în opinia publică. Şi, minune, însăşi frenezia timidităţii lor le dă un curaj pieptos, în faţa căruia curajul avocatului bătrîn apare ros în coate, greu în genunchi, cu respiraţia scurtă. Atunci observă cu mirare că nu se cunoşteau, că s-au descoperit mult superiori propriilor lor aşteptări, paralizate de debut. Avocatura i-a prins, dezbărîndu-i de acel esenţial principiu de viaţă şi desăvîrşire al omului: îndoiala de sine. Sînt siguri. Sînt însăşi inima vieţii şi creierul care comandă. E ca o îngrăşare subită a sufletului, pînă atunci zvelt şi flexibil. Sînt avocaţi. Sînt în perfect echilibru cu viaţa şi cu ei înşişi. Vor trăi pînă la capăt, radioşi, cu iluzia supremaţiei intelectuale, în cocardă. Un om a murit, un avocat s-a născut: trăiască avocatul.
Dănuţ nu murise, nu vroia şi nu putea să moară., în contact zilnic cu avocatura, zilnic îndîrjirea lui era sporită. Profesia nu-l putea asimila.
Pledase întîiul proces alături de domnul Deleanu. Invidiat de toţi camarazii de vrîstă ai baroului, debutase la Curtea cu juri într-un proces celebru în analele proceselor scandaloase.
Acuzatul, om cu vază în societatea ieşană, moşier bogat, îşi violase propria fiică, trăind cu ea maritalmente, vreme de doi ani. Într-o zi fata fugise cu un tînăr vecin de moşie, la Iaşi. După o noapte petrecută la hotel, îşi denunţase părintele.
Pledau patru celebrităţi penale ale baroului ieşan, în frunte cu domnul Deleanu. Debutantul Dănuţ era şupranumerar.
Opinia publică era de perfect acord cu Justiţia şi chiar cu opinia particulară a propriilor apărători ai incestuosului: acuzatul era un monstru, fata, o victimă. Dar acuzatul era foarte bogat, aşa că patru avocaţi trebuiau să lucreze în răspărul opiniei publice şi al intimei lor convingeri, pentru a obţine onorarii de achitare.
Avocaţii angajaţi se mărginiseră să citească actul de acuzare, copioasă relatare a faptelor, însoţită de aferentele consideraţiuni juridice. Dănuţ copiase întreg dosarul, cu mîna lui, şi cîteva nopţi în şir, cu creionul nuvelelor şi al poemelor, meditase grafic problema pe care trebuia să o rezolve dintîi în faţa curiozităţii lui de viaţă, şi apoi, în faţa judecătorilor. Lecturile din Freud, şi în special teoria "complexului Oedip", îi dăduse sugestii preţioase pentru dezlegarea acestui proces.
Moşierul incestuos avea o biografie relativ normală. La treizeci de ani se căsătorise cu o fată de şaptesprezece ani, pe care o idolatrase. Cu ea avuse un singur copil : fata care-l adusese pe banca acuzării. După patru ani de căsnicie, fusese înşelat, adică aflase. Îşi bătuse şi alungase soţia necredincioasă, trimeţînd fetiţa la o soră a lui din Bucureşti. Nu vroia să mai ştie nimic despre fetiţă. Îi trimetea bani, dar atît. În timpul războiului, fetiţa rămasă la Bucureşti în timpul ocupaţiei germane, dovedise, pare-se, după spusa mătuşei care o creştea, aptitudini categorice pentru destrăbălare.
După război, moşierul se recăsătorise cu o văduvă frumoasă şi săracă. Între timp, sora lui de la Bucureşti, alarmată de moravurile şi independenţa sfidătoare a nepoatei, o expediase tatălui ei, cu o scrisoare edificatoare. În clipa revederii, copilul de odinioară devenise femeie, exactă reproducere în castaniu a mamei ei roşcate, demult plecată în străinătate, unde i se pierduse urma. Pentru fată, în casa părintească începu o viaţă de neîndurată severitate. S-ar fi zis că ispăşea nu numai purtările ei, ci şi păcatul mamei. Închisă la moşie, nu vedea pe nimeni, nu ieşea nicăieri, era controlată pas cu pas, şi pe deasupra pusă la învăţătură subt privegherea tatălui ei şi a mamei vitrege.
Dănuţ lămurise, analizînd microscopic toate amănuntele acestei intimităţi în trei, ecoul şi revanşa vechii gelozii, premergătoare păcatului descoperit al mamei, îmbinîndu-se surd cu severitatea bărbaţilor, în genere, pentru tot ce-i în legătură cu apetitul sexual al fiicelor lor tinere. Această severitate a tatălui e întotdeauna deosebită de a mamei, căci tatăl vede cu o incomodă repulsiune, că şi copilul său e tot femeie, şi replica acestei repulsiuni nemărturisite ― care dă ceva impur atitudinei faţă de copilul-femeie ― e excesul şi brutalitatea posomorîtă în severitate.
Moşierul îşi supraveghease exclusiv fata. Amănunt pe care Dănuţ îl reţinuse, dîndu-i toată valoarea, căci această exclusivitate în supravegherea fetei dovedea o detaşare de femeia lui, în ce priveşte gelozia. Natural, văduva frumoasă şi săracă, prudentă atîta vreme cît cea mai mică nesocotinţă i-ar fi periclitat situaţia, profitase de relaxarea supravegherii în ce-o privea. Profitase din cale-afară, căci fusese prinsă şi expulzată ca şi întîia femeie ― dar calm. Nici bătaie, nici scandal. O simplă constatare cu jandarmi a adulterului şi izgonirea din casă, lăsîndu-i timp să-şi facă bagajele.
Rămas singur la ţară cu fata lui, moşierul devenise mai sever. Nemaiavînd înlocuitor pentru îndeaproape supraveghere, şedea tot timpul acasă, încruntat, rigid, taciturn, poruncitor, lovind fără cruţare, la cea mai mică nesupunere.
Renunţînd la o evadare imposibilă ― ferestre cu gratii, uşă închisă cu cheia şi un lacăt pe deasupra ― fata în plin clocot de nubilitate, văzînd în tatăl ei nu tatăl ― un tată nu se improvizează prin severitate ― ci temnicerul ei, bărbat, găsise calea de îndulcire a vieţii ei aşa cum i-o indica poruncitor natura: să-i devie simpatică, să-l îmbuneze, să-l moaie, să facă din el un tovarăş cît mai agreabil, în lipsa altora.
După o săptămînă, citeau şi vorbeau împreună .Mai mult, feciorul care-i servea la masă ― martor în proces ― văzuse pe stăpînul său rîzînd.
După două săptămîni ieşeau amîndoi la plimbare, călări sau cu docarul. Împreună supravegheau munca ţăranilor de pe moşie.
Într-o zi, rochiile, gătelile şi fardurile cu care venise de la Bucureşti, trecuseră prin surpriză în odaia ei .Pînă atunci erau sechestrate în odaia tatălui ci.
De-atunci, zi cu zi, îşi pierdu aspectul de penitentă, luîndu-l pe acela de femeie, care, înveselind intimitatea mohorîtă a unui bărbat izolat, devine floarea şi stăpîna casei.
Conştiinţa ascensiunii în dominaţiune creează nu numai la femei, ci la toţi oamenii publici, elanul abuziv. Într-o zi, fata propusese tatălui ei o călătorie în doi la Bucureşti. Scena se întîmpla seara, la masă.
― ...Odată s-o încruntat boieru de-am crezut c-o sfarmă! I s-o umflat vinele de pe frunte, s-o făcut roş ca sfecla, o strîmbat capu-n jos şi o plecat de la masă cu şărvătu la gît, ca un om beat. Musca nu zbîrnîia.
Aşa spunea feciorul, martor al acestei scene.
În aceeaşi seară, fata ― nu mai era închisă ― bătuse, în halat de noapte, la uşa ietacului părintesc. Deschisese uşa. Se apropiase de pat.
― Ce vrei? răsunase după o lungă tăcere, un glas cavernos.
Tăcere.
Se aşezase pe marginea patului.
Tăcere.
Venise cu părul despletit pe spate. Se aplecase pe obrazul tatălui ei.
― ...Nu mai ştiam, dragă băiete, gemuse în fundul cancelariei închisorii omul bătrîn către Dănuţ, nu mai ştiam ce-i cu mine! Era lîngă mine, trup lîngă trup, femeia pe care o iubisem... Plîngea, ştergîndu-şi ochii tulburi, plini de vinişoare sanghine, cu degetele tremurătoare... pe care am iubit-o în tinereţea mea.
Fără gemăt, fără protestare, fata devenise amanta tatălui ei.
― ...Dragă băiete, să-mi fi spus odată: "Ce faci, tăticule?" scuipam pe mine şi mă zvîrleam în apa Prutului...
Doi ani, fata fusese amanta tuturor nopţilor tatălui ei. Călătoriseră împreună în străinătate. Rochiile, în garderoba ei, erau val neîntrerupt. Capriciile ei deveneau imediat faptă. Exasperată de conştiinţa păcatului oribil, virilitatea omului bătrîn răspundea frenetic femeii tinere de lîngă el.
Coaptă sexualiceşte, nu prin dragoste, ci prin viciu, de la o vreme fata se blazase de formula pe care o presimţea incompletă şi dorise dragostea idilică. Făcuse cunoştinţă cu un tînăr vecin de moşie. Fugise cu el. Raţiunea denunţării? Mai presus de toate, panica de-a nu fi prinsă şi ucisă. Vinele umflate pe fruntea bătrînului lubric în braţele ei şi glasul cavernos o urmăreau neliniştitor. Condamnarea lui la temniţă însemna liniştea şi libertatea ei.
Dar teama de scandal? Tînărul cu care fugise, îndrăgostit ideal de graţia nevinovăţiei ei, o descoperise, natural, femeie coaptă, demult cadenţată de dragoste. Dramă între ei. Dar fata-femeie ― prefăcuse drama în tragedie, ea devenind eroina, tînărul, spectatorul îngrozit. El denunţase ― revolta lui n-avea capacitate omucidă: era şi student la Drept pe deasupra ― fata recunoscuse şi narase. Fusese siluită, după cazne, lupte, ameninţări cu revolverul.
De ce nu denunţase? Era supravegheată strîns şi ameninţată cu moartea.
Acesta era procesul. Ordonanţa definitivă, rechizitorul şi actul de acuzare nu erau decît o reeditare cu amplificări şi comentarii juridice a interogatoriilor fetii.
Acuzarea era fata; acuzatul, tatăl. La mijloc avocaţii. În faţă, Justiţia. Iar cerul, podelele şi zidurile erau opinie publică. Sala era pavată, decorată şi clădită cu opinie publică în opinia publică.
Magistraţii proiectaseră şedinţă secretă. Dar deasupra tuturor puterilor constituite sînt femeile. Femeile Iaşului obţinuseră şedinţă publică pentru acest spectacol.
Apărătorii ― în afară de domnul Deleanu, care niciodată nu participa la conciliabulele confraţilor ― decretaseră singura soluţie salvatoare: nebunia. Aveau şi un punct de reazăm, într-o întîmplare care coincidă cu debutul raporturilor incestuoase. O cădere în cap, de pe cal, a moşierului, de pe urma căreia zăcuse în pat cîteva zile, rămînînd cu ticuri faciale şi cu insomnii febrile. De altfel, un avocat poate dovedi oricînd nebunia clientului său. Cu atît mai uşor se poate dovedi nebunia unui monstru.
Dănuţ nu era consultat. El n-avea nici glas, nici vot în acest conciliabul care se ţinea de altfel în ultimul moment, pe coridorul Curţii cu juri, în preajma closetelor: singurul loc neinvadat de public.
Ochii spectatorilor ― în majoritate femei: mame şi fete: studente ― aveau luciri tulburi. Dar vorbele şi murmurile erau indignate.
Dănuţ era trist. O tristeţă care-l paraliza. Văzîndu-l palid şi abătut, domnul Deleanu, cu o înduioşătoare solicitudine, îl ocrotea cu braţul, îmbărbătîndu-l.
― Dacă nu te simţi în vervă, lasă, Dănuţ. Lasă-l pe tata.
Asta cu glas încet şi ochi copilăreşti buni.
Şi subit redevenea alt om, impulsiv, agresiv, neastîmpărat, impunîndu-şi ritmul întregii dezbateri, comentînd cu glas tare lectura actului de acuzare, răsturnînd c-o replică rîsete în sală, oţet pe magistraţi.
Preşedintele venise hotărît să imprime dezbaterilor gravitate, decenţă, dramatică sobrietate. Cu neputinţă! O simplă ocheadă a avocaţilor, subliniind caracterul echivoc al unei fraze din actul de acuzare, dezlănţuia hopuri săltăreţe de rîs sughiţat cu batista la gură.
Clopoţelul sună.
Dar acest rîs al sălii, nu putea fi potolit decît cu pompele de incendiu. Era nechezatul cu nări dilatate şi ochii în friguri al sexualităţii stîrnite.
Gravitatea lui Dănuţ, între gesticulările neîntrerupte ale confraţilor, impresiona agreabil pe femeile romanţioase. Şi tinereţa lui palidă, cu păr castaniu. Se simţea lins de priviri din sală. Era îngreţoşat.
Interogatorul începu. Acuzatul îşi pierduse vorbele, calmul rostirii silabelor. Din buzele sale ieşea un gemăt neputincios, bîlbîit. Articulaţie de mut, în care sunetele deznădejdii sînt ca cioatele pădurilor tăiate. Masca şi gemătul convulsionat ale acestui bătrîn îţi dădeau fiorul care suflă ger la rădăcina părului şi încreţeşte spinarea. Şi totuşi, nimeni nu spunea: "Lăsaţi-l. E penibil. E odios. Să se isprăvească odată!"
Întrebările stăruiau, amănunţite. Ochii sălii străluceau, la pîndă.
Bătrînul rupea sunete din gura cutremurată. Oedip, cu grozăvia faptelor în ochii arşi cu fierul roş, aşa privea, aşa era.
Apariţia fetei ― adusă pe sală din camera martorilor ― produse o explozie succesivă de capete, ca a bidoanelor de benzină, apoi de murmure. În sfîrşit, o tăcere holbată de mulţime în faţa eclipsei de soare pietrifică pe fiecare, cu gîtul întins, cu ochii bulbucaţi, cu urechile căscate. Curiozitatea hîise toate chipurile, ca o enormă oglindă convexă în care întreaga mulţime s-ar fi oglindit. Uitaseră să mai tuşească. Tăceau, strîmbi.
Fata se drapase în negru, ca o văduvă. Trecu prin mulţime cu genele plecate. Ochii tuturora o dezbrăcau. În clipa cînd se opri în faţa curţii te mirai că nu-i goală ca un hrean trecut prin dinţii răzătorii. Păstra încă o atitudine de călugăriţă cufundată în evlavie. Mînile încrucişate pe batista pregătită ― alb pe negru ― umerii plecaţi, capul înclinat, cu efect negru de gene pe fuga de palori a obrajilor pînă-n ovalul bărbiei. Bărbaţii, în treacăt, îi zăriseră sînii de profil: aveau vibrant contur. Din spate îi vedeau gleznele subţiri în ciorapi negri, perzîndu-se cărnoase ― pulpe ― în negrul flotant al rochiei de ajuns de scurte ca să dea trupului, în contrast cu subţiimea gleznelor, aspect de corolă invoaltă pe tulpina ei. Văzută din spate, părea o pariziană orfană de război ― filmată pentru străinătate ― în clipa cînd vine să depună un buchet de violete ― cu batista la gură ― pe mormîntul soldatului necunoscut.
Fără să fie întrebată de nimeni, începu în şoaptă, cu ochii plecaţi, frămîntînd batista.
― Mai tare, îndrăzni un glas.
― Mai tare! Mai tare! Nu s-aude nimic! murmură corul sălii, cu ochi devoranţi şi urechi flămînde.
Clopoţelul sună.
― Vorbeşte mai tare, domnişoară! Nu-ţi fie teamă. Întoarce-te cu faţa la domnii juraţi, vorbi preşedintele cu glas scăzut, ca la ureche.
― Juraţii au faţa, noi spatele. Tristă meserie! trecu o şoaptă dinspre banca avocaţilor.
Preşidenţialul clopoţel clipi, briliantul inelarului sclipi.
Tot în şoaptă, dar mai umflată ― ca aluatul dospit, cînd, buzat, întrece marginea vasului ― fata urmă.
Nu era deprinsă încă să vorbească în public.
Şi deodată, fără legătură narativă, imprecaţia izbucni, însoţită de mînă, ca nechezatul calului de vîrful suliţei, în plin atac.
― ...Omul acesta, monstrul acesta şi-a bătut joc de virginitatea mea...
Dănuţ notă: "Virginitatea mea. Restul e secundar pentru ea."
Glasul se iuţise, cu stridenţe care, împroşcate din şoaptele de pînă atunci, surprindeau ca un ardei blînd la început, îngrozitor de iute deodată.
Publicul o urmărea cu ritmul de gîfîire al pasiunii. Juraţii deveniseră numai ochi. Perechi lîngă perechi suspendate-n aer. Un singur jurat, chel, ştirb, fără dantură, cu bărbia hîită-n sus, îşi aplecase urechea din stînga cu mîna, întorcîndu-se de profil. Acea singură ureche între cele unsprezece clipiri de ochi era monstruos coşmar, un fel de ochi păros al tîmplei, cu aripa de carne răsucită.
Mişcările fetei, libertate de constrîngerea premeditată, căpătaseră elasticitatea revelatoare a trupului şi impetuozitatea roşie a sîngelui. Descria caznele îndurate, căci monstrul de mult o pîndea. De ce alungase din casă pe nevasta lui? De ce-o închidea într-o odaie cu zăbrele şi lacăt la uşă? De ce-o ţinea nemîncată? De ce-i îngropase tinereţa într-un mormînt?
― ...Acest vampir cu chip de om mi-a supt tinereţa, mi-a distrus viaţa...
Şi pe mama ei, sărmana, o bătuse şi o alungase din casă monstrul, satirul, fiara cu chip de om. Vorbea pe nerăsuflate. Îl acuza, îl acuza, îl acuza cu trepidaţia mistreţului mîniat. O ură uscată, fără lacrimi, vehementă, impudică. Era atît de trivială în gest, vorbă şi glas, deşi frumoasă şi foarte tînără, încît omul dintre puşti ― tatăl şi amantul ei, acuzatul cu păr alb şi faţa vitriolată de privirea publicului ― ridică deodată spre ea ochi de mort care-ar vedea din nou lumea, o clipă numai, cu o mirare putredă. Aşadar el era tatăl acestei fete...
Închise ochii viermănoşi.
Fata văzu şi, sprijinită de aprobarea tuturora, exclamă:
― Un singur lucru trebuia să faci: să te ucizi. Să nu mă tîrăşti aici, pe banca infamiei...
― Straşnic temperament! comentă banca apărării, apreciind temperamentul feminin, nu cel oratoric.
Umerii obrajilor i se înroşiseră, violent fardaţi de beţia sonoră. Fiecare întrebare însemna pentru ea un avînt de trambulină. Riposta lung, sacadat, îmbelşugat, ambalîndu-se, făcînd din fiecare răspuns un zoier cu lături, aruncat în obrazul tatălui ei, reluînd cu nouă vigoare amănunte repetate de mai multe ori. În clipa cînd preşedintele o invită să se retragă, fără să-şi dea seama, stăpînită de beţia ritmică a interogatoriului, avu pasul lubric, săltat din şold, al dansatoarei care se coboară de pe masă în aplauzele şi duhoarea de vin şi patimă a bărbaţilor excitaţi, cu tamburina dansului, devenită în mîna ei talger pentru chetă. Batista-i era uscată. Ochii foarte strălucitori. I se oferi un scaun. Se opri alături de el, cu mîna pe spetează, arătînd unghii ascuţite, lăcuite purpuriu, unghii împlîntate parcă într-o inimă vie. Şedea cambrată, c-un şold proeminent, cu sînii vii. Nu-şi găsea astîmpăr. Numai patul, dansul, răcnetul, beţia sau crima ar fi putut-o uşura.
― Oribil spectacol, papa! S-a dat pe faţă adevăratul monstru al procesului.
― Taci, Dănuţ, să nu te-audă cineva!
― ...?
― Tu nu vezi! a cucerit sala.
O cucerise într-adevăr. Ochiul rutinat al domnului Deleanu văzuse just. Sala vibra. Rechizitorul procurorului nu mai avea nevoie să dovedească nimic.
După audierea martorilor, procurorul se rezemă exclusiv pe "tragedia acestui copil fără de mamă, prostituat de propriul ei tată"; pe "accentul adevărului şi al suferinţei" cules din gura unui copil căruia atît îi mai rămîne: strigătul deznădejdii.
― ...Nu mă adresez juraţilor, mă adresez reprezentanţilor tuturor părinţilor, cetăţenilor care sînt copiii părinţilor de ieri... cetăţenilor care sînt părinţii copiilor de astăzi... Acest om...
Degetul procurorului fu ţeavă de revolver.
― ...Acest om, pe care nu-l acceptă nici mormintele părinţilor, nici leagănul neprihănit al copiilor, trebuie să piară dintre oamenii liberi. Altminteri, Dumnezeu îşi va întoarce faţa de la pămîntul făpturilor sale.
Şedinţa fu suspendată pentru felicitări. După avizul unanim, procurorul ― un vibrant glas de bariton eu musteaţă brună ― se întrecuse pe sine.
Întîia cădere de cortină a tragediei avea aplauzele ei, palme pe sufletul lui Dănuţ.
Şi apărătorii îl felicitară pe procuror, aprinzîndu-şi ţigările de la acelaşi chibrit, cordiali.
Condamnarea exista în sală, ca zidurile, ca podelele, ca scaunele, ca ferestrele.
Într-o astfel de atmosferă, avocatul rutinat ştie că juraţii cîştigaţi de procuror, hotărîţi să condamne, trebuie, mai întîi, să uite complect tot ce s-a întîmplat pînă atunci. În mintea lor, procesul trebuie să dispară ca o rîndunică în somnolenţele albastre ale cerului. Activitatea liminară a pledoariei trebuie să se concentreze asupra memoriei juraţilor, făcîndu-i pase magnetice. Avocatul trebuie să surprindă pe juraţi, să-i minuneze, să-i uluiască, printr-o introducere depărtată de proces, ca Polul Nord de Polul Sud. Avocatul trebuie să distreze, să încînte, să dispună, să ademenească prin şagă, anecdotă, glumă, haz şi consideraţii generale ― pe înţelesul tuturora şi în consensul banalităţii obşteşti. În acest fel, juraţii vor merge pe un alt drum decît cel al procesului ― cu fanfară în faţă, în cadenţă unanimă ― pînă departe, hăt departe, unde avocatul îi va lăsa dezorientaţi, să se reculeagă. Fiecare dintre ei se va simţi orfan, ostenit, gata de somn, conciliant, preocupat numai de el, de binele lui, de comoditatea lui. Astfel narcotizaţi şi izolaţi, cu pleoapele grele şi luciditatea aburită, juraţii trebuie din nou treziţi, căci dacă adorm de-a binelea procesul e pierdut.
Atunci răsună un tunet vocal, din senin, răstit, crîncen, hain, care are efectul sărurilor englezeşti ― săruri de lavandă în amoniac ― destupate subt nas.
Juraţii tresaltă. Ce s-a întîmplat? Cine s-a supărat? Sînt ameninţaţi? Viaţa lor e în primejdie? Nu! Nu! Nu!
Pledează avocatul, surîzînd serviabil dezmeticirii lor, ca un conductor de tren în compartimentul somnului deputăţesc, dar indignat pe ceva sau cineva.
E agreabil să vezi un orator care-ţi surîde că distruge cu tot focul artileriilor verbale pe altcineva. E măgulitor să fii stimat de un om tare, a cărui putere urzicătoare, corozivă, contondentă şi explozivă se exercită în faţa ta pe spinarea altcuiva.
Juraţii simt atunci că trebuie să-l asculte pe acest om primejdios, să-l urmărească reverenţioşi, să-l aprobe cu capul, să nu-l indispuie, să nu-l irite, să nu şi-l facă advers. Avocatul, deci, în această atmosferă, e ca un taur intrat într-un bal, ale cărui dansatoare, văzîndu-l, dezbracă hainele roşii, arborînd cele mai albe danturi, cele mai intime steaguri albe, cele mai benigne fizionomii, cele mai calmante atitudini. Sigur pe urechea şi ochiul juraţilor, avocatul se ocupă de craniul lor. Dacă trepanaţia reuşeşte, juraţii achită; dacă nu, avocatul va casa la Înalta curte "această decizie strigătoare la cer".
― Aveţi cuvîntul.
Dănuţ se ridică. Tinereţa încruntată din faţa juraţilor nu era nici mască de avocat cu buza pe halba elocvenţei, nici statuară tăcere de orator popular. Faţa urei, pumnii strînşi ai revoltei. Primele vorbe fură pietre aruncate în judecători.
Domnul Deleanu, palid cum fusese Dănut înainte de-a se ridica, îşi aplecase fruntea pe braţele încrucişate deasupra pupitrului. După întîile vorbe, aruncate ca de-o catapultă, ridicase fruntea. În această clipă regăsea în Dănuţ vibraţia Olguţei. Uită complect că-i avocat, nu-şi mai dădu seama de formidabila gafă profesională a lui Dănuţ, şi redeveni studentul tînăr de odinioară, cu ochii săgetînd sub scutul agresiv al frunţii. Pe-atunci aşa era şi el în faţa oamenilor. Tinereţa lui în contact cu viaţa devenea trîmbiţa revoltei.
Lapidaţi, după uimirea prealabilă ― care dilata mirări cum se deschid umbrele ― juraţii începură să se răsucească în fotoliile mîncate de molii.
Dar norul trecuse, lăsînd în fizionomia sălii dezordinea grindinei mari. Toţi erau solidari împotriva unui singur om: avocatul. Acuzatul fusese uitat la părete, ca un copil la colţ cînd se ceartă părinţii.
Decongestionat de furia acumulată de-a lungul orelor de tăcere, Dănuţ îşi începu pledoaria cu altă gafă, mai formidabilă decît cea dintîi: o întrebare, aruncată în plin obraz fetei care-l privea încadrată de capetele spectatorilor:
― Dar dumneata, dumneata care ţi-ai condamnat tatăl la moarte, de ce nu te-ai sinucis?
Clopoţelul sună, exprimând indignarea generală. 
― Domnule avocat, n-aveţi dreptul să insultaţi o femeie nenorocită, răspică preşedintele, avîntîndu-şi capul peste masă.
Domnul Deleanu sări ars, dar în salt îşi schimbă fulgerător fizionomia, îmbrăcînd un zîmbet inocent:
― Întrebarea mînie n-are, domnule preşedinte. A întrebat băiatul, n-a ordonat...
O gargară ilară transformă sala, solidarizînd-o glumeţ cu avocaţii împotriva magistraţilor.
Hopul trecuse.
Întrebarea lui Dănuţ fusese explozia indignată a unei idei.
O reluă calm, arătînd pe îndelete că actul sexual pentru o fecioară se traduce prin durere, prin teroare, prin revoltă fiziologică. Înaintea plăcerii ― cardinală vieţii feminine ― fecioara cunoaşte actul sălbatic, lovitura organică pe care trupul o primeşte cu o mirare înfricoşată, crispat. Acest dintîi contact sexual, pentru fecioara îndrăgostită e un sacrificiu pe care-l face plăcerii bărbatului iubit. Întîia apropiere de bărbat e o deziluzie. Dulceaţa strîngerii de mînă şi a sărutării devine deodată agresiune brutală. Femeia care-a acceptat se teme de bărbat după ce-a fost trupeşte iubită, şi numai masca recunoştinţei bărbatului ostenit alături de ea, redevenit prevenitor şi calm, atenuează spaima femeii care-a văzut în braţele ei metamorfoza sărutării în muşcătură, a dezmierdării în strivire, a vorbei în gemăt dezarticulat ― a turturelei în gorilă. Întîia reacţie a femeii, posterioară actului sexual, e revolta, deviată îndată prin conştiinţa sacrificiului. Ultima reacţie e măgulirea, cu un aţîţător fior de spaimă din care se desprinde curiozitatea, întăia poftă.
Dar cînd actul, consimţit îndeobşte, e smuls prin viol, de către un om de care te desparte o îndoită repulsiune ― a legăturii filiale şi a vrîstei; cînd omul care te îndurerează e un monstru, atunci revolta e pură şi ia proporţiile demenţei.
Ucizi, răzbunîndu-te.
Sau te ucizi, ca să dispari dimpreună cu greaţa de tine şi de ai tăi.
Dănuţ arătă că revolverul ― subt ameninţarea căruia fata pretindea că fusese violată ― era un corp distinct de trupul acuzatului. Un om nu poate iubi cu revolverul în mînă. Poate cel mult obţine consimţămîntul iniţial, cedarea. Odată obţinute, odată dorinţa devenită act, revolverul, în chip firesc, iese din mîna şi mintea celui preocupat de actul dragostii, absorbit de el.
De ce nu-l folosise atunci, în clipa de istovire a bărbatului din braţele ei, desfiinţîndu-l, sau desfiinţîndu-se? Căci după săvîrşirea actului, în clipele imediate, raportul de forţe era inversat: bărbatul, dominator înainte de act ― prin puterea bărbătească înzecită de dorinţă ― era istovit prin plăcere, şi istovirea sexuală a unui om bătrîn echivalează cu o letargie, cu o apatie în tot cazul, care-l face inofensiv; pe cîtă vreme femeia, în plin clocot al urii, al scîrbei, al deznădejdii, e o forţă atunci născută, o energie atunci izbucnită, ale cărei manifestări niciodată nu pot fi pasive.
Care era reacţia fetei posterioară actului? Pasivitatea? Melancolia? Dezgustul debil? Dar aceste reacţii echivalează cu o resemnare. Ori, fata pretindea că luptase mereu, ceas cu ceas, clipă cu clipă ― pe cîtă vreme revolverul neutilizat dovedea contrarul.
Vra să zică, principalul izvor de informaţii al acuzării ― victima ― era suspect. Adevărul în genere nu e un atribut al victimelor; nici de data aceasta nu era.
Cu această suspiciune, Dănuţ revizui întreg procesul.
Începuse o sumară expunere a teoriilor lui Freud, explicînd semnificaţia "complexului Oedip". [...]
La lumina teoriilor lui Freud, Dănuţ întreprinsese biografia paralelă a părţilor din proces. Tăgădui că ar fi existînd "glasul sîngelui".
Rumoare în sală. Clopoţel preşidenţial.
― Domnule avocat, sînteţi prea tînăr ca să cunoaşteţi "glasul sîngelui".
― Într-adevăr, mulţi părinţi iubesc în virtutea "glasului sîngelui" pe copiii prietenului casei, ripostase tare domnul Deleanu, cu degetele în răscroiala jiletcei, privind cu fruntea toată sala.
Rîsete, cu ochii la alţii.
Dănuţ urmă, arătînd procesul de latentă formaţiune al dragostii părinteşti, care nu apare ca trăsnetul. Arătă că dragostea părintească se naşte din contactul zilnic, că e o însumare, o totalizare a treptatului ataşament de copilul pe care-l vezi crescînd subt ochii tăi. Că părintele care nu şi-a văzut copilul din clipa cînd era un aluat de carne şi un tril de greier, umanizîndu-se treptat în forme graţioase, devenind copil, ocrotit de el; distrat de el cu poveşti, cu minciuni; dezmierdat şi adormit de mîna lui; vegheat cînd e bolnav, nopţi de-a rîndul, cu sfîşietoarea şi neputincioasa milă a omului mare pentru copilul dezarmat în faţa suferinţei; cînd, într-un cuvînt, nu şi-a retrăit copilăria alături de copilul lui ― acel copil, devenit om mare, e copilul său prin voia întîmplării, nu prin perspectiva amintirilor înduioşate. Faţă de acel om, care e copilul său, părintele, dacă nu e făţarnic, va avea reacţia normală raporturilor dintre oameni necunoscuţi. Îl va evalua, faţă de criteriile, preferinţele, slăbiciunile şi antipatiile înrădăcinate în el. Îi va fi simpatic, antipatic sau indiferent, ca orişice om pe care l-ar întîlni în viaţă, exterior egoismului său. Va avea obligaţiuni faţă de el. Desigur. Dar obligaţiunile sociale nu creează stări sufleteşti conforme cu natura acelor obligaţii. Plăteşti impozite statului nu fiindcă-l iubeşti, ci fiindcă n-ai încotro: de ochii lumii, sau de teama sancţiunilor legale.
Mai departe, Dănuţ arătă că psihologiceşte acuzatul nu era tatăl fiicei sale.
Şi de la acesta nuanţă porni în analiza bărbatului bătrîn, singur la ţară cu fetiţa turburată de nubilitate. Această fetiţă, icoană castanie a tinereţii mamei ei roşcate ― deosebite prin culoarea părului, dar înzestrate cu aceeaşi neliniştitoare feminitate ― reprezenta pentru tatăl ei momentul culminant al tinereţii lui, momentul cînd îşi izgonise prima soţie, cu violenţa convulsivă a pasionaţilor sanghini. O izgonise ― dar o dorea. Dacă n-ar fi plecat în străinătate, pierzîndu-i-se urma, desigur că ar fi rechemat-o, supunînd-o aceluiaşi regim penitenciar, la care-şi supusese fiica trimisă de la Bucureşti, pentru purtări rele.
Tratamentul fetii făcea să apară în viaţa conştientă a bătrînului, o energie brusc dispărută în sufletul obscur, cu ani în urmă, după ce-şi alungase soţia. Trecutul şi prezentul se îmbinau, răscolind sufletul tulbure al adîncurilor. Fata lui era fiica lui pentru mintea lui clară. Dar fundul sexual al sufletului vedea în ea o femeie care-l făcuse să sufere, care-l putea încă şi necontenit face să sufere. Tratamentul fetii era o răzbunare, o gelozie, deghizate, nu numai pentru alţii, dar chiar şi pentru conştiinţa lui morală, în severitate părintească.
Femeia de-a doua, descoperită şi ea adulterină, fusese expulzată calm. Indignarea raţiunii o îndepărtase din casă, nu scîrba şi revolta dragostii înşelate.
De acum înainte, acuzatul şi victima erau singuri. Ajungînd la acest punct, Dănuţ declarase:
― Domnilor judecători, mă simt dator, înainte de-a începe analiza care-mi pare decizivă, să arăt că nu urmăresc jignirea acestei nenorocite fete; nu voi pretinde şi nu pretind că fata, conştient, şi-a sedus tatăl...
Sala murmură revoltată, ca şi cum ar fi declarat contrarul.
Dănuţ vorbea de aproape două ore, într-o atmosferă ostilă şi impermeabilă oricărui argument adus de el.
Simţi din nou îndemnul tristeţii: "Du-te de aici. Lasă-i. Du-te."
Dar în faţa lui, dintre puşti, un om bătrîn îl privea cu evlavie. Era o îngenunchere în privirea acelor ochi.
Urmă.
Cunoaşterea amănunţită a dosarului, informaţiunile culese de la acuzat şi martori, îndelunga lor meditare, şi elanul acela imaginativ, graţie căruia putea mula orice decor, îi dădură vorbele care crează o atmosferă cu toate particularităţile ei. Descrise curtea boierească, odaia fetei, sofrageria, ietacul bătrînului.
Descrise, cum ai descrie mobile şi lucruri concrete, gîndurile fetii, prizonieră într-o odaie ursuză, subt privegherea posacului temnicer. Arătă, în această situaţie, cît de natural şi feminin era gîndul fetii de-a îmblînzi, de-a capta bunăvoinţa ― evita cuvîntul seducere ― bărbatului de care depindea exclusiv. Şi zugrăvi, făcînd prudent uz de mărturia feciorului, treptata transformare a fetii din clipa cînd ― prizonieră pînă atunci ― devenise stăpînă; şi vertiginoasa prefacere a bătrînului, cînd după ani de mahmureală începuse să rîdă la masă.
Cine-l îmblînzise? Fata lui? sau femeia din casa lui? Evident, femeia, căci surpriza cu gătelile fetii, sechestrate din ziua sosirii de la Bucureşti, şi restituite pe furiş ― vorbea clar: "Fii femeie. Na-ţi hainele care te vor face mai frumoasă în ochii mei."
Refăcu scena din sufragerie. Faţă în faţă, la masă. Rîd. Glumesc. Şi iată că fata, cu glasul care desigur că avea accentul prefăcut şi mieros al glasului mamei ei ― cînd îl înşela fără să ştie ― vorbise:
― Ia-mă la Bucureşti, tăticule...
Sili pe juraţi să vadă scena. O apropie de ochii lor, ca la cinematograf, cînd filmul subliniază un tablou, izolînd prin mărirea dimensiunilor şi intensificarea luminii, două personagii principale, a căror mimică trebuie să fie urmărită cu de-amănuntul.
Şi astfel dădu deplinătate accentului sinistru al mărturiei feciorului.
"Odată s-o încruntat boierul, de-am crezut c-o sfarmă. I s-o umflat vinele de pe frunte, s-o făcut roş cum îi sfecla, o strîmbat capul în jos, şi o plecat de la masă cu şărvătu la gît, cu capul în jos, ca un om beat. Musca nu zbîrnîia."
"Odată s-o încruntat boierul." Se prăbuşise bucuria lui, calmul de pînă atunci. Fata nu era mulţumită cu el împreună. Gîndul ei se ducea tot spre Bucureşti: oraşul în care începuse să arate purtări rele.
"...de-am crezut c-o sfarmă..." Înviase panica, groaza din trecut, de pe vremea primei lui soţii. Înviase mama. Fata din faţa lui era strigoiul femeii de odinioară. Ar fi sfărmat-o desigur, dar venise congestia. Plecase de la masă cu şervetul la gît, roş ca sfecla ― adică vînăt ― împleticindu-se ca un om beat. Instinctiv intrase în ietac, unde se răsturnase sau se prăbuşise pe pat.
Dănuţ arătă că în momentul primei furii, acuzatul ar fi putut deveni ucigaşul copilului său.
― Şi uşor de achitat completase în surdină domnul Deleanu, cu aprobarea confraţilor.
Dar că năvala sîngelui, congestia cerebrală, îl împiedicase să-şi exteriorizeze furia. Aşa numai se explica libertatea fetii, din acea seară. Căci dacă era teafăr, ori o ucidea. În prima furie, ori reîntrona, cu sporită îndîrjire, vechiul regim penitenciar.
Ce căutase fata la el în odaie? Solicitudine filială? Teama de pedeapsă şi frica recentă erau prea vii ca să mai încapă alături de ele îngrijorarea pentru viaţa omului care fusese şi putea să redevină temnicerul ei. De altfel ― invocase iarăşi mărturia feciorului ― fata îşi continuase masa, cu fruntea încreţită, plecase la ea în odaie, se dezbrăcase, se despletise...
Reintrase deci în normal, ― dar preocupată. Hotărîrea de-a intra în ietacul tatălui ei o luase, desigur, fără să-şi dea seamă de semnificaţia ei, în clipa cînd, dezbrăcată, în cămaşă de noapte, cu halatul de noapte pe umeri, despletindu-se în faţa oglinzii, se gîndise ― în faţa oglinzii ― că hainele dezbrăcate puteau din nou să fie sechestrate, că frumuseţea ei putea din nou să fie zidită într-o odaie. În faţa oglinzii femeile, măgulite de icoana lor, întotdeauna simt acuta nevoie a admiraţiei bărbăteşti, nevoia de-a se valorifica în ochii virili: nutritiva oglindă. O imagină satisfăcătoare, în singurătate, pentru femeia dublată în oglindă, înseamnă mai ales o părere de rău, un regret, traduse printr-un oftat, printr-o privire visătoare. Ar dori ca oglinda să devie subit fereastră, vitrină sau scenă. Aşadar, în faţa oglinzii, care o arăta frumoasă şi ameninţată iar de vestejire în singurătate, se gîndise la omul bătrîn, pe care-l dominase cîtva timp, şi simţise că aşa cum era, frumoasă ca în oglindă, trebuia să se ducă şi să recîştige locul pierdut sau periclitat.
Pînă aici, Dănuţ arătase că totul putea fi controlat şi confirmat prin mărturii. Reconstituirea lui, era sinteza vie a spuselor martorilor. Din clipa cînd fata intrase în ietacul tatălui ei, martorii dispăruseră.
Dar Cuvier, cînd reconstituise, orientîndu-se după un os găsit, sau chiar o sfărămătură de os, specii animale de mult dispărute, ale altor ere, se folosise de martori? Acea logică a naturii intitulată de el "legea corelaţiunii formelor", înlocuise spusa martorilor. Aceeaşi lege a corelaţiunii formelor dă putinţă investigaţiunii juridice să pătrundă veridic acolo unde martori nu-s şi să reconstituiască logic, nu arbitrar, fapte necunoscute.
Dănuţ căutase să reediteze scena căreia fata îi da o versiune agreabilă acuzării ― în conformitate cu psihologia generală şi cea momentană a protagoniştilor.
Moşierul, în clipa cînd fata bătuse la uşă, era desigur încă ameţit de congestie. Altminteri, furia şi teama nu l-ar fi lăsat să stea întins pe pat, în timp ce fata liberă, necontrolată, putea să fugă.
Bătaia fetii în uşa ietacului era întîiul sunet viu care-l solicita. Căci pînă atunci, de cînd se sculase de la masă, "nu zbîrnîia musca", aşa cum spunea feciorul.
Fata intrase.
― Ce vrei?
Încă nu se dezmeticise. Tălmăcirea acestui: "Ce vrei?" e: "Cine-i? Ce-i?" al omului deşteptat din somn.
Complect treaz, moşierul i-ar fi spus acelei care-l doborîse la pat: "Ieşi", sau: "Ticăloaso!"
Imperativul sau injuria ar fi dovedit complecta revenire la normal. Interogativul, în acea clipă, însemna abia un început de deşteptare.
Fata se apropiase de pat. Îşi aplecase obrazul pe al bătrînului, aducîndu-i în nări parfumul părului despletit şi căldura unui trup de femeie alăturat trupului său. Omul acesta doborît de congestie, înainte de-a fi stăpîn pe mintea lui, se deşteptase fals în congestia sexuală. Lîngă el era o femeie care-i dezmierda obrajii. Lîngă el reînvia parfumul de odinioară al femeii care-l înşelase. Surd, mînia începea, dar gestul ei, în trupul slăbit şi mintea aiurită, nu era decît un val moale, dezmierdare, pipăire, apropiere posesivă de trupul alăturat.
În epoca nubilităţii, fetele plîng, rîd şi se roşesc foarte uşor. Mişcările sîngelui sînt vînt printre trandafiri. O atingere mai lungă de un trup bărbătesc le poate da o moleşeală dulce ca o sinucidere în apă caldă, prin tăierea vinelor.
Din atingerea celor două trupuri se născuse pe nesimţite acordul ritmic al sexualităţii. Nici unul dintre ei nu ştia ce se va întîmpla. Trupurile lor, val cu val, îşi impuneau legea.
― ...în acea clipă, comentă Dănuţ, un trup de bărbat se împreuna cu un trup de femeie, în cavernă. Noţiunile de tată şi fiică ale civilizaţiei nu puteau să existe, căci cele două trupuri erau în afară de civilizaţie. Incestul nu s-a născut atunci, ci numai după înfăptuirea actului, în conştiinţa tatălui şi a fetei, redeveniţi oameni în clipa desperecherii. Anterior civilizaţiei, moralei şi legii, faptul, în acea clipă, nu era păcat. Incestul a luat naştere în amintirea lor posterior înfăptuirii lui.
― Nu-l lăsaţi, nu-l lăsaţi! Nu-i daţi voie. Apăraţi-mă...
Răcnetul fetei, cu mînile la cer, cu trupul smuls din mulţime, avu efectul loviturii cu coada biciului în crupa calului. Sala cabră. Indignarea se născu în acea clipă, dar cu efect retroactiv. Toţi aveau aerul să spuie: "Cum de-am tolerat pînă acum, să fie insultată în auzul nostru, această biată fiinţă fără apărare?"
Clopoţelul sună.
Procurorul izbucni.
― Domnule preşedinte, mă fac ecoul conştiinţei tuturora, cerîndu-vă să luaţi cuvîntul domnului avocat. Morala publică e jignită...
― Dar cea particulară? răsună, deasupra tumultului, glasul domnului Deleanu.
― Evacuez sala!
― Evacuaţi ecoul conştiinţei tuturora, domnule preşedinte, zîmbi domnul Deleanu, sau invitaţi-l să fie calm.
― Domnule preşedinte, mă pun subt ocrotirea dumneavoastră!
― Rămîneţi acolo, domnule Procuror general. E un adăpost inviolabil, replică domnul Deleanu.
― Domnule preşedinte...
― De ce-aţi ieşit? Ahile avea un călcîi vulnerabil, dumneavoastră aveţi două.
Captivată de ripostele repezi, sala devenise iarăşi spectatoare.
― Urmaţi, domnule avocat, dar ţineţi seamă de ce-aţi văzut! interveni preşedintele către Dănuţ, arătînd cu palma spre sală.
Pînă în momentul întreruperii, Dănuţ crezuse ― văzînd capetele adunate în jurul vorbelor lui, văzînd încordarea generală, concentrarea tuturora ― că a izbutit să impună adevărul cu reliefuri sigure, că toţi îl văd, îl recunosc. Îşi dădu seama, fulgerător, de enormitatea erorii. Î1 urmăriseră nu cu atenţie, dar cu pasiune ― revăzînd ochii lor de-atunci, îşi dădu seama că luceau lubric ― fiindcă palpitarea spre pornografic îi delecta profund. Ceea ce căutau ei în vorbele lui, era fiorul erotic, tabloul impudic, fresca păcatului oribil. Plastice, vorbele lui ― pentru el ― erau un auxiliar al analizei; pentru ei erau un tablou în sine, un scop.
Totul se explica în acest fel. Îşi amintise o scenă din timpul războiului. Camarazii lui de regiment izbutiseră să capete un aparat cinematografic. Între alte filme ― rebuturi dinainte de război ― obţinură de la ruşi un film pornografic. Fusese invitat şi coIonelul ― om bătrîn şi puritan ― la reprezentaţie. Pînă la sfîrşit, colonelul privise scabroasa vitrină a sexualităţii orăşeneşti. După ultimul tablou se ridicase tunînd: "Să le fie ruşine celor care fac astfel de ticăloşii. Trebuie dat pe foc acest film."
Îşi adunase ofiţerii la popotă, ţinîndu-le un fulminant discurs patriotic şi antipornografic, şi sechestrase filmul destinat incinerării. Colonelul n-avea aparat cinematografic, dar avea ochelari şi lupă. "Băieţii" fuseseră informaţi de ordonanţa colonelului că filmul era citit de acesta, cu devoţiune, prin sticlele măritoare.
Acelaşi lucru şi de astă dată. Priviseră filmul care li se păruse pornografic, pe care în realitate îl făcuseră pornografie, dîndu-i caracterul de scop, eliminînd analiza al cărei punct de plecare era, şi dîndu-şi seama, cînd răsunase ţipătul fetei, că tăcerea lor de pînă atunci îi da de gol, că era pornografică aşa cum pentru ei era şi pledoaria, redeveniseră ― eliberaţi din muţenie ― gloată ipocrită, căutînd să spele prin indignarea colectivă tăcerile individual revelatoare de pînă atunci.
Pledoaria lui mai avea încă multe analize, multe comentarii. Vroia să le arate că singurul fapt care putea fi examinat din punctul de vedere al legii penale era debutul incestuos. Căci legea penală nu pedepseşte incestul, ci violul, adică actul sexual smuls prin violenţă, împotriva consimţămîntului celui care-l suferă pasiv. Că această violenţă este elementul substanţial al violului, deci, existenţa sau neexistenţa ei va include sau va exclude din prevederea penală faptul respectiv. Cum însă convieţuirea de doi ani, călătoriile în străinătate, libertatea fetei din acea vreme, eleganţa şi buna ei dispoziţie, excludeau accentul zilnic al violenţei ― dovedind, dimpotrivă, o complacere dacă nu o resemnare pentru menajul încestuos ― singurul moment în care crima ar fi putut lua naştere era acel al primului contact sexual, deşi consimţămîntul ulterior, după părerea unor doctrinari ar fi fost o ratificare, făcînd să dispară crima. Vroia apoi să le explice raţiunea acestui lung menaj incestuos; psihologia fetei, excitată de păcat, îmbătată de revanşa dominaţiunii totale asupra celui care fusese temnicerul ei şi al mamei ei, dorinţa de a-l ruina ― dovedită prin simţitoarea împuţinare a unei mari averi. Vroia, apoi, concomitent cu evoluţia fetei, să le arate evoluţia tatălui, ros de remuşcări, amînînd mereu o sinucidere reparatoare, al cărei gînd îl făcea mereu să guste din păcatul noapte cu noapte mai ispititor, mai de jar. Vroia, într-un cuvînt, să ridice în faţa judecătorilor acea mare statură fantomatică de gheţar plutitor a fatalităţii şi să le dea fiorul spectacolului a doi oameni, mişcîndu-se mărunţi în umbra îngheţat uriaşă a fatalităţii care i-a întîlnit în drumul ei indiferent. Din acest punct de vedere vroia să ceară achitarea lui penală şi compătimirea nenorocirii acestui om, pentru care achitarea însemna, ca şi ocna, şi poate mai dureros, o definitivă excludere din rîndurile sociale.
Mai vroia să analizeze raţiunea denunţului tardiv. Vroia să le arate cum se născuse în sufletul fetei care trăia în viciu, nostalgia idilei, adică a unei nouă formă de iubire, de viaţă. Intervenţia oportună a tînărului vecin de moşie; descoperirea de către acesta, că fata pe care o iubise idilic, dar pe care o dorea trupeşte, nu era fecioară. Jignirea vanităţii lui de senior sexual, abilitatea instinctivă a fetei, care preferase să dea pe faţă drama, devenind eroină de tragedie, decît să fie socotită banală fată cu aventuri...
Era inutil.
― Voi fi scurt, domnilor judecători, părăsind aceste analize ale omului, care pe dumneavoastră vă indignează iar pe mine mă întristează, şi voi descinde în Codul penal.
Examinase glacial faptul, din punct de vedere strict juridic, şi ceruse achitarea, cu un ton care le spunea: "Faceţi ce vreţi!"
Şedinţa fusese suspendată, rămînînd în continuare după masă.
― Măăă, cinică e generaţia asta de după război! Nu respectă nimic! exclamase un avocat.
În trăsura care-i ducea acasă, domnul Deleanu îl sărutase pe Dănuţ, punîndu-i în buzunar un plic în care era tot onorarul primit pentru proces şi-i împărtăşise următoarea reflecţie:
― Dragă Dănuţ, în avocatură, ca să-ţi poţi permite să spui justiţiei adevăruri de talia celor spuse de tine, trebuie să fii avocat bătrîn şi celebru ― dar atunci nu le mai spui. Eu însă te rog să rămîi aşa cum eşti... cîtă vreme voi fi lîngă tine.

*

La nouă, şedinţa fusese redeschisă. Adevăraţii avocaţi se simţeau datori să repare gafele de după amiază. Întîiul ridicat la bară găsise locul ocupat de reputaţia lui. Zîmbise, cu o înclinare a capului, zîmbetelor reverenţiale, care-l omagiau unanim. Chipul său ar putea fi numit visul unei halbe de bere. O jovialitate sanghină, ochi sfredeliţi de rîs şiret, fălci masive, gest familiar, care bate publicul peste umăr şi peste burtă. Era vestit pentru dibăcia lui de scamator judiciar. Pentru el, o pledoarie era un joc de-a "uite popa, nu e popa". Achitările pe care le obţinea erau aplauze traduse în decizii de achitare, răsplată personală acordată meritelor lui. Plătit împărăteşte, avea cultul exclusiv şi mărturisit al onorarului. "Chiulul clientului" ― acest diavol fabricat de Scaraoţchi, anume pentru avocaţi ― nu exista pentru el. Pleda bine, spunea el, numai cînd simţea în buzunar ponderea onorarului. Şi nu pleda decît bine. Începuse, elogiind cu hîrdăul şi lopata, meritele literare ― sublinierea o făcuse cu ochiul ― ale predecesorului său la bară, fiul ilustrului confrate Iorgu Deleanu, adevărată glorie a baroului românesc.
― ...Forma aleasă a tînărului meu confrate, limbajul cu flori de stil, cultura generală de care ne-a dat ampla dovadă, ne fac să presimţim în domnia-sa un demn urmaş al ilustrului său tată...
Uitase că domnul Deleanu era alături.
― Dragă prietene, n-am murit încă. Fii, te rog, gentil şi amînă elogiile necrologului. Cît despre fiu-meu, de vreme ce eşti exclusiv avocat, lasă pe critici să-i comenteze literatura.
Înghiţise ilar ― ca un şpriţ dat duşcă, deşi oţetit ― această întrerupere şi continuase, arătînd că dacă tinerii întrec pe bătrîni prin cultură şi prin forma literară, în schimb bătrînii deţin experienţa vieţii, pe care tinerii n-o au. În numele acestei experienţe de viaţă, cerea încrederea juraţilor. Pledase iresponsabilitatea. Acuzatul era nebun, deci beneficia de faptul justificativ prevăzut de articolul 57 din Codul penal.
Descrisese, catastrofal, ca prăbuşirea unui edificiu american cu cincizeci de etaje, căderea moşierului în cap de pe cal. De-atunci începuse să-l "lucreze" nebunia. Acest fel de înnebunire, în limbajul său special, era numit traumatic. Deci, nebunie traumatică.
Un vapor nu poate trece printr-o ureche de ac. De aceea, sufletul nu şi-a ascuns adîncurile, ridicînd ziduri de stînci. O simplă ureche de ac desparte sufletul aparent ― accesibil tuturora ― de sufletul adînc, accesibil rareori unor anumite minţi numai.
Cine trece prin această ureche de ac intră în suflet; cine trece pe alături, trece înainte, dar pe lîngă suflet. Aşa că e foarte greu să distingi pe cel care-a intrat, de cel care trece pe alături, fiindcă amîndoi înaintează cu egală viteză, în aceeaşi direcţie. Publicul admira siguranţa evoluţiei acestui transatlantic; urechea de ac era în ochii lui Dănuţ un cer gol.
Pledoaria dovedea nebunia. Problema pusă de avocat era următoarea: poate să trăiască doi ani un nebun în societate, fără ca nimeni să observe că-i nebun? Şi o rezolvase cu exemple. Preşedintele Wilson al Americei, condusese lumea, şi totuşi medicina dovedise ulterior că era nebun. Cutare concetăţean, bine cunoscut ieşenilor, frecventator asiduu al berăriei "Azuga", patru ani băuse halbe, şi fusese dovedit nebun. Urmară anecdote, aluzii, istorisiri, amintiri.
Şedinţa devenise o petrecere în familie, captivată de convorbitor. Aşteptai tava cu dulceţi şi cafeluţele. Parcă auzeai clănţănitul sticlelor îndesate în căldări cu gheaţă.
Acest om, al cărui suflet nu cunoştea tăcerea, straniul şi toate acele mirări care te fac să presimţi penumbrele şi lumina de lună ale nebuniei, vorbea despre nebunie pitoresc. Elementele ei le desprindea din paharul cu vin. Pentru el, nebunia era o beţie de lungă durată, care pe unii îi face febrili şi zgomotoşi, pe alţii, taciturni şi apatici.
Această nebunie, dovedită pe înţelesul tuturora, era acceptată cu filozofice înclinări de cap, ca un parastas după care urmează praznicul.
Avocatul următor, dîndu-şi seamă că publicul nu s-ar fi supărat ca melodia să fie bisată, reluă motivul primei pledoarii, aducînd tot aportul său de amintiri personale. Astfel, defilă în faţa juraţilor familia de nebuni notabili a oraşului Iaşi. E foarte plăcută excursia printre amintiri. Solidarizează pe cei de faţă, dîndu-le un trecut comun. Îi măguleşte pe deasupra, fiindcă între atîţia nebuni, ei singuri ― cei de faţă ― sînt normali şi încă foarte perspicaci şi inteligenţi, de vreme ce avocatul îi încredinţează că nu psihiatria ― "ştiinţa nebunilor scrisă de oameni... bizari" ― ci ei, oamenii normali numai, pot fi arbitrii unor astfel de chestiuni. Al treilea avocat, nemaiavînd ce spune, vorbi o oră, făcînd generalităţi despre sufletul omenesc. Porni de la Hamlet: "a fi sau a nu fi"... Pledoaria sa avu caracterul muzicei de sacrificiu din antracte. Dădea răgaz auditoriului să-şi sufle nasul, să tuşească, să-şi scarpine ceafa sau coşul de pe frunte, să caşte, să-şi dezmorţească încheieturile ― să-şi mai caute puţin de sufleţel. Domnul Deleanu se ridică într-o tăcere deferentă. Magistraţii luară în fotoliu o nouă poziţie, căutînd să şi-o impuie definitivă; juraţii din primul rînd îşi sprijiniră coatele pe genunchi sau se rezemară mai îndesat în fotolii; cei din rîndul al doilea se sprijiniră de spetezele fotoliilor din faţă, făcînd cu suflarea lor călduţă clisme cefei respective; procurorul, răsfrîngîndu-şi mîneca robei cu o mişcare elegantă, îşi pregăti creionul.
Înainte de-a arunca bomba ― pledoariile domnului Deleanu aduceau întotdeauna surprize care dădeau procesului o nouă întorsătură ― domnul Deleanu proclamă existenţa glasului sîngelui. Se îndoia, desigur, de existenţa acestui glas, în sinea lui, dar vorbea gîndindu-se la Olguţa, căci vorbele lui aveau o duioşie, un adevăr, o căldură, care dovedeau marea lui iubire părintească pentru Olguţa, nu existenţa glasului sîngelui. Asta pentru Dănuţ. Domnul Deleanu izbutise să impuie tuturora bătaia lui de inimă, cu fiecare vorbă în care această rară inimă de tată bătea.
Spre deosebire de majoritatea marilor avocaţi, ale căror pledoarii aduc idei, argumente şi suverane ritmuri oratorice, domnul Deleanu aducea mari emoţii umane. Îi înşela, fiindcă inima lui o vedea pe Olguţa, pe cînd ceilalţi vedeau paternitatea în genere ― dar emoţia vorbelor sale, veridică, răscolea sufletele, expulzînd orice impuritate. Era un elan de înălţare purificatoare. Respirau aer curat. Aşa că în clipa cînd domnul Deleanu afirmă că nici un părinte nu poate fi amantul fiicei sale, incestul nu mai există.
Dar rămînea acuzatul.
Urmînd, domnul Deleanu arătă că incestul e un fapt atît de monstruos, încît istoria omenirei, care uită chiar fapte glorioase între atîtea pe care le pomeneşte, înalţă pe incestuoşi la înălţimea faptului istoric, spînzurîndu-i ca pe Iuda în faţa posterităţii. Vorbi despre papa Borgia, amantul Lucreţiei Borgia, arătînd cu de-amănuntul fizionomia Renaşterii, cu arta ei supremă, care nu era decît convulsiunea fastuoasă a unei adînci destrăbălări. Şi argumentă persuaziv că incestul Borgilor era fapta rezumativă a unei epoci, nu fapta unei familii. Astfel, consemnînd numai incestul istoric, nu şi pe cel normal colectivităţilor nomade şi popoarelor primitive, făcu din incest un semn culminant al destrăbălării unei epoci şi al unui popor, cum ar fi ciuma bubonică în promiscuităţile Orientului.
Cu această premisă, analiză moravurile neamului românesc, neam prea tînăr ca să fie conrupt. Patriotismul sălii era convins mai dinainte, dar şi foarte măgulit de această analiză. Trecu imediat, abrupt, folosind atitudinea publicului, la biografia acuzatului. Fiu de răzeşi moldoveni. Tinereţă studioasă. Viaţă curată. Prima căsătorie: act de om normal. Izgonirea femeii necredincioase: act de om profund moral, care nu poate accepta în căminul lui impuritatea. A doua căsătorie, de după război: dorinţa de a-şi rechema fiica, dîndu-i şi o mamă. Şi arătă, astfel, ajungînd la momentul violului, ce insolit devenea acest act în viaţa unui om care albise curat.
Aruncă bomba. Toţi ― judecător de instrucţie, procuror, cameră de punere subt acuzare, opinie publică şi avocaţi ― plecaseră de la premisa că fata e fiica tatălui său. De ce? Fiindcă actul de stare civilă spunea aceasta. Dar actul de stare civilă dovedeşte numai în faţa legii paternitatea. Această paternitate e formală ― "Pater semper incertus"... a spus poporul cel mai lucid: romanii.
Era într-adevăr victima fata acuzatului?
Oul lui Columb, dar Columb îi dăduse stabilitate.
Ai fi zis că toată sala se născuse în acea clipă. Era un început de viaţă zîmbitoare şi mirată. Faţa procurorului se lungise, ochii i se micşoraseră. Juraţii respirau. Deveniră zîmbitori şi guşaţi.
Pentru domnul Deleanu, a dovedi era natural ca deschiderea buzelor în preajma vorbei. Le dovedi, deci, că fata nu era copila acuzatului. Refăcu biografia primului menaj. Femeie tînără şi arzătoare; om prea copt şi prea mohorît pentru tinereţa ei. Adulterul descoperit era un adulter, dar logica arăta clar că nu era întîiul. De altfel, care era raţiunea expedierii copilului de îndată ce mama fusese alungată?
Iarăşi vorbi părintele, cu aceeaşi căldură, cu aceeaşi emoţie. De copilul tău, rămas fără de mamă, nu te desparţi. Devii tu mamă pentru el. Mînuţa lui numai, întinsă spre tine, e singura rădăcină care te leagă de viaţă, atunci cînd eşti dezgustat de ea.
Să te desparţi de copil, în clipa cînd ai pierdut dragostea mamei? Dar atunci ar fi trebuit să se ucidă cel care dezlega ultimul nod de bucurie al vieţii lui.
Nu! O alungase din casă fiindcă era copilul păcatului. Alungase păcatul matern, alungase şi via lui amintire.
Juraţii erau convinşi. Aprobau.
Totuşi, domnul Deleanu găsi accentul comunicativ al unui argument neprevăzut.
― ...Aţi văzut pe acest copil, domnilor, subt ochii noştri, în faţa tatălui său. Şi aţi avut dovada neîndoioasă că fiinţa care condamna la moarte pe acest bătrîn nu e fiica lui.
Reluă glasul sîngelui, arătînd că acest glas domină sufletul cu prezenţa lui uriaşă, ca un munte. Că, orice s-ar întîmpla în vale, muntele rămîne în picioare. Oricît ar duşmăni un copil pe propriul sau tată, cu oricîtă dreptate, în clipa cînd îl va vedea la stîlpul infamiei, bătrîn şi dezarmat, va fi alături de el, împotriva străinilor, cu mila, dacă nu cu fapta, cu lacrima, dacă nu cu pumnii.
― ...De două ori glasul sîngelui n-a vorbit: în clipa cînd omul acesta a devenit amantul acestei femei şi în clipa cînd această femeie a dat ea cea dintîi cu piatra în amantul ei. Aceşti doi oameni, părinte şi fiică în faţa legii civile, în faţa legii sîngelui sînt doi străini.
Replica procurorului bătu la uşi zăvorîte, cu stăpînii plecaţi de-acasă.
După ce-şi isprăvi rezumatul, preşedintele ― magistrat călit în lupte judiciare, cu un ton care izbuti să îmbrace solemnitatea clipei, se adresă acuzatului.
― Acuzat, eşti om bătrîn, curînd vei da socoteală de faptele dumitale altui judecător, mai mare decît noi. În numele acestui judecător te îndemn să răspunzi: îţi recunoşti fiica sau nu?
Tăcerea veni ca o paloare.
Dănuţ zări capul domnului Deleanu: şi-l aplecase, greu. Nu mai era avocat; era tatăl copiilor săi.
Apoi ochii lui Dănuţ se întîlniră cu ai acuzatului. Nu putea să-i urle: "Recunoaşte că eşti tatăl ei. Fii ultimul om drept şi cinstit. Spală-ne de ticăloşie."
Nu putea. Dar era palid, cu obrazul subţiat, căci ochii acuzatului, întorcîndu-se de la el, se pironiră în pămînt.
― Nu ştiu...
Fu achitat de minciună, ticălosul care fusese cel mai curat dintre ei, el, cel legat de stîlpul infamiei, pînă în clipa cînd, învins de oameni, intrase în rîndurile lor, dîndu-le ce meritau: efigia minciunii lor.

*

Pe mînile omucide ale lui lady Macbeth, răsărise pata de sînge, shakespeareian.
Tot atît de durabil, după acest debut, gustul rînced al avocaturei apăruse în sufletul lui Dănuţ. Procesul se isprăvise la două noaptea; el adormise la patru; restul nopţii şi-l petrecuse cu alternanţe de coşmaruri şi insomnii. Somnul îl alunga în insomnie, insomnia îl lepăda în somn. Pe hotarul de pucioasă dintre coşmar şi obsesia trează simţea vorbele procesului ― viol, incest, violenţă, sexualitate, perversitate ― viermuind în el, ca limbricii, ca păianjenii, ca scorpiile. Era scuturat de acele friguri care vin din suflet, din bălţile acre ale scîrbei de oamenii între care te prenumeri zoologic.
A doua zi de dimineaţă anunţase pe părinţii săi că pleacă la un prieten, rugînd-o pe doamna Deleanu să-i pună deoparte scrisorile de la Paris, se suise în automobil ― maşină uşoară cu trei locuri, pe care i-o dăruise Herr Direktor după licenţă, destinînd-o alergăturii profesionale ― şi plecase.
Unde? Nu ştia. Se îndepărta de oraşul în care fusese procesul, de oamenii care auziseră, văzuseră şi vorbiseră sau vorbeau despre proces. Ajunsese tocmai la Durău. Acolo, la poalele Ceahlăului, printre călugării cu păr mărăcinos, sălbăticiţi şi imbecilizaţi, rude cu cimpanzeii, rîndaşi ai grajdurilor Domnului ― era în sfîrşit singur. Trăsese la arhondaric, dîndu-şi un nume fals. Nu vroia să mai existe nici prin numele său adevărat. Vroia să uite tot. Să aştepte uitarea ca o iarbă deasă, grasă şi înaltă, cum era cea din poiana schitului. Dorea apariţia uni suflet stupid şi bleg ca o vacă plină. O săptămînă întreagă trăise printre stînci, copaci şi ierburi, gonind mereu trupul, nelăsîndu-i decît răgazul somnului greu ca un stejar trăsnit. Îşi primenise nările şi plămînii cu miros de brad, ascultase, în clipe de senin, bucuria apelor de munte, copilăroasă în pîrîul care duruie pe lîngă schit; ascultase, cînd se-ntunecă piscul Ceahlăului cu nori întunecaţi ca nişte ochi deschişi ai muntelui, negri deasupra Moldovei, basul bubuitului de tunet; ascultase ploile, cum vin şi fug, lungi, pe picioare de argint; ascultase brazii, ascultase toaca, ascultase clopotul ― dar glasul omenesc îl ocolise şi acolo.
Cînd se înapoiase de la Durău, tristeţa lui avea obraji rumeni.
Dar decît să te duci după fiecare proces la Durău, mai bine rămîi acolo.
Monica! Monica!

*

De-atunci, Dan Deleanu devenise avocat, renunţînd la avocatura experimentată în întîiul proces.
Pe cît putea, adică din răsputeri, căuta să profeseze cu gura numai. Codurile adnotate îţi dau legi şi jurisprudenţe, cum magazinele cu haine pentru baluri costumate închiriază fracuri, hlamide, costume de paj, burnuzuri arabe. Codurile-n geantă, vorbele pe buze, şi atît. Se trudea să fie cît mai cenuşiu, cît mai şters, cît mai în umbră. Reverenţios cu judecătorii, cuviincios cu colegii, răbdător cu clienţii. Prin nimic să nu atragă atenţia nimănui. Să fie în avocatură cum sînt submarinele în mare, alături de vapoare: cît mai afund, cît mai invizibil. Să şteargă, să estompeze măcar aventura debutului. Să-l facă pe acel Dan Deleanu care încercase în faţa Curţii cu juri să respecte viaţa, să devină neverosimil faţă de acest Dan Deleanu, ireproşabil de culoarea colbului judiciar.
Sufletul? Noaptea, printre cucuvaie...
Dar sufletul, cînd e mare şi tînăr, nu acceptă uşor regimul impus de voinţă. Buzele celui care vorbea la tribunal, curte sau judecătorie, nu erau buzele pe care avocatul Dan Deleanu şi le lăsa în cuier, cînd venea seara acasă, alături de surtuc: erau buzele lui, unicele, cele de zi, ca şi de noapte. Şi în dosare ― în acele dosare mînuite de mîna arhivarilor şi grefierilor, în acele dosare scrise cu stridenţa cernelii violete, sau cu apoasă cerneală albastră ― ochiul clar vede tot viaţa. Şi ce trist e obrazul vieţii privindu-te îndărătul gratiilor unei foi de dosar! S-o laşi acolo închisă, s-o laşi să mucezească acolo, cînd o vezi, cînd ştii că poţi sfărîma gratia?
Greu! E greu să ţii în mînă furculiţa şi să mănînci pe deasupra cînd mînia îţi strînge pumnii!
În aceste condiţii, zi cu zi el suferea mai aspru, în timp ce camarazii lui, asimilaţi de mediul profesional, îşi găsiseră echilibrul stabil.
Intra în Palatul Justiţiei aşa cum intri în spital. Pentru un singur proces, pe care nenorocul îl rînduise al şaptezecelea pe listă, îşi pierdea o după amiază întreagă, pentru ca, de cele mai multe ori, procesul să fie amînat din lipsă de timp. În decursul acestor ore nu se mişca din sala de şedinţă. Acolo cel puţin era lăsat în pace. Şedea ghemuit într-un colţ de bancă, dormitînd printre vorbe ca printre muşte într-o bucătărie locace.
Uneori, însă, un colţ de cer albastru ca întîia prună coaptă în livadă, o rîndunică, vîrf de lance în azur, o albină intrată printr-o spărtură de fereastră, aducînd în sala de şedinţă murmurele soarelui, îi dădeau, cu valuri de sînge din inimă pornite, acea nostalgie a haiducilor puşcăriaşi cînd înverzeşte codrul. Pleca. Nu departe, căci trebuia s-aştepte rîndul procesului. Cu geanta subţioară, se ducea peste drum, lîngă cele două mitropolii. Se simţea solidar cu cea veche, dezafectată, nu cu cea nouă, hardughie cu trup de gară germanică şi patru turnuri ţuguiate infatuat, clădire parvenită şi fanfaroană, atît de străină în perspectiva alungitelor curbe ale dealurilor ieşene. Cu drept cuvînt Gheorghe Panu spunea despre ea că e o masă cu picioarele în sus. În schimb, ce dragă-i era vechea Mitropolie, pustie şi sihastră, alături de cealaltă. Cît de ieşană era clădirea care avea forma girezelor clădite-n lung! Nici un turn nu trîmbiţa deasupra ei. Doar patru cruci ridicau în semnul lor creştin clădirea care bătuse mătanie cu fruntea în faţa Domnului ceresc. Creştea iarba în jurul ei, iarba izolării şi paraginei, nu gazon. Şi trei păuni, în odăjdi de primăvară, cu straniu ţipăt, pe lîngă zidurile în ruină, erau adevăraţii preoţi ai adevăratei Mitropolii a morţii ieşene.
― Cum de-a ieşit dintr-un om vesel ca dumneata un băiat atît de trist? îl întrebase odată pe domnul Deleanu un perspicace coleg de barou.
― Fecior vesel din om trist se vede mai des: nu? Se vede că el îi tatu-meu!

*

Ceasul Mitropoliei bătu unu.
Subt lună, Iaşul era scufundat în somnul unei ape clare: oraş de altădată, înecat, adus de visul apei, ochiului. Îl pierzi, îl vezi, dispare, vine...
Întinereau mereu alţi lilieci cu floare albă şi violetă. Erau de flori întîmplările primăverii. Un mugur verde se deştepta alb şi înflorea mai tare de mirare. Un ou alb, ovală simplicitate, se deschidea crăpat, cu un luceafăr de puf blond: pui de primăvară al cloştei. Buratecul palpita de rîsul unei glume inocente.
Muşcase cineva o zarzără crudă, sau mirosea iarba atît de ud acidă?
Într-un oraş bătrîn, greu de melancolii, primăvara e veselia mirată a unei fetiţe, cînd scoate dintr-un pod cu vechituri jucăriile unui copil mort.
Cu cotul rezemat de fereastră, Dănuţ privea noaptea, de mult. Se ridică de la fereastră, intrînd cu totul în odaie. Era prea multă primăvară în noaptea Iaşului.
Aprinse o ţigară. Se-ndepărtă, se apropie de masa de lucru. Era o basculare nehotărîtă în paşii săi. O cumpănă, cînd depărtată, cînd apropiată de manuscrisele rînduite subt lumina lămpii şi-n penumbră.
― Tejghea!
Murmurase printre dinţi.
Schimbă direcţia paşilor. Porni spre fereastră, se întoarse spre uşă...
De cîteva nopţi intrusiunea avocaturii în gîndurile lui de noapte îl împiedeca să lucreze. Şi îndemnul lui Mircea, în aceste clipe cînd sufletul îl dădea afară, îi revenea obsedant.
― Publică! Publică! Publică! Trebuie să apari în faţa lectorilor. Să fii lăudat pentru defectele de care numai aşa te vei dezbăra; să fii înjurat fiindcă ai un suflet care nu seamănă cu sufletul devenit obligator şi oficial în literatura curentă; să fii dispreţuit pentru că ai necuviinţa de-a fi tînăr între bătrîni; să se încingă în jurul tău harmalaia publicistică. Atunci de abia vei şti dacă poţi rezista succesului, dacă insuccesul nu te acreşte în loc să te înalţe spre tine...
De cîte ori îl vedea şi, mai ales, de cîte ori îl vedea mohorît, descurajat, apăsat de profesie ca de o altă haină militară, Mircea îl îndemna să intre public în literatură.
― Nu-ţi spun să intri în literatură, cum ai intrat în avocatură, profesional. N-ai nevoie să faci vizite confraţilor, să-i saluţi pe stradă, să le recunoşti cu obedienţa ta, gradul de locotenenţi sau generali literari. Publică subt un pseudonim, dacă vrei, dar publică, lasă-ţi sufletul scris să călătorească, să capete experienţă. Caietele tale vor să trăiască, să iasă în lume, peste capriciul, orgoliul sau avariţia ta de tine. Nu le-ai scris pentru tine, oricît le-ai iubi. Tu eşti un cer care vrea să-şi deţie toate stelele. Nu se poate. Trebuie să cadă. Asta-i viaţa lor...
Şi-ncet cu-ncetul, Mircea căutase să-i sugereze posibilitatea unei altfel de soluţionări a vieţii şi nevoilor lui.
― Nu scrii ca să cîştigi, evident. Nici nu mai discutăm. După cum nici nu scrii ca să mori de foame. Nu e cazul, dar, în sfîrşit! Contingenţa literaturii cu banul e străină actului creator. Intervine ulterior, ca o consecinţă economică a producţiei, de orice fel ar fi. Măslinul nu face măslinele pentru comerţ. E copac, nu comerciant. Dar măslina desprinsă din natură, devine, fatal, valoare economică... Tu vei publica pur şi simplu, fără premeditarea cîştigului. Legea ofertei şi a cererii, fără de tine, dincolo de tine şi în afară de tine, va da visului tău realizat un anume indice de valoare economică. Buzunarele tale vor suporta consecinţele. Presupune că vei avea succes, că volumul tău va fi cerut de tot tineretul care nu găseşte în literatura actuală, nu hrană, dar nici aperitive măcar. Tu nu vezi că proza românească e anacronică! Pagini frumoase, dar intrate în istoria literară, testimonii ale trecutului. Tineretul mănîncă pîne uscată, şi o roade fiindcă are apetit şi n-are ce mînca. Uită-te: singura carte care pătrunde viabil în discuţia literară, e cartea străinătăţii. Snobismul literar, acest ferment real al începuturilor culturale, tot de cartea străină se interesează. De ce? Fiindcă miile de lectori activi ― cei în care literatura devine viată, nu distracţie senilă ― sînt tinerii: liceele, universităţile. Aceşti tineri asemănători între ei mai mult decît generaţiile precedente ― prin această epocă radical nouă care începe cu ei ― nu văd în literatură harta lor sufletească. Literatura actuală e o hartă a României vechi. Tu faci parte din această generaţie recentă. Literatura ta are configuraţia sufletească a acestei generaţii. Vei pătrunde. În metafora ta, prea deasă, vor recunoaşte tumultul eruptiv al acestei vrîste ingrate a unei întregi colectivităţi tinere. Vei fi citit, cumpărat, adulat, înjurat. De ce să-ţi fie ruşine de banul cîştigat cu adevărul tău sufletesc, cînd ai consimţit, în avocatură, să-l cîştigi cu eeea ce tu singur afirmi că e minciună? Şi cine ştie, Dan, poate că într-o zi, banul onest cîştigat cu sufletul tău, te va cruţa de ipocrizia avocaturii...
― În România?
― Sigur. În România. Asta-i eroarea grosolană a tuturora. Astăzi, cînd viaţa a devenit atît de grea, cînd banul nostru e atît de depreciat, şi cartea străină, prin aceasta, atît de scumpă ― literatura a devenit, sufleteşte, un obiect de primă necesitate. Ceea ce era tutunul în tranşee, este literatura în viaţa de după război. E prea amară viaţa de azi. Toţi simt nevoia să evadeze din ea, să uite ― sau să o poată înţelege, domina şi dispreţui, cu puterea, înălţimea şi ritmul unui creator. Această resursă de energie consolatoare, sau de îmbărbătare, oamenii n-o au în ei. O cer de la Dumnezeu, sau de la scriitor. Ei cer de la scriitor visul care adoarme ca vinul, şi energia care înviorează ca cea mai tare cafea neagră. Ei cer de la scriitor să le dăruiască noaptea amplificată, pentru odihnă, şi să le recreeze ziua de muncă. Cînd Eminescu a murit sărac în România, acea Românie, în totalitatea ei, era satisfăcută sau resemnată. Mai rău: abrutizată. Puţinii intelectuali revoltaţi puteau ajutora pe Eminescu, nu cumpărîndu-i cartea ― erau prea puţini ― ci prin ofranda lor generoasă. Astăzi, scriitorii epocii acestea au lectori. Dar unde-i scriitorul epocii, care moare de foame? Arată-mi-l! Există altceva în România de azi: veşnicile bocitoare. "Tragedia intelectualului" nu-i altceva decît aptitudinea plîngăreaţă a falşilor intelectuali, elefantiazisul vanităţii lor. Eu te asigur că vei cîştiga, fără ca să devii negustor ambulant de marfă literară. În clipa cînd vei publica, indignarea unui bătrîn care atîta aşteaptă: să poată profetiza dezastrul epocii în faţa apariţiei unei inedite literaturi, te va semnala dintr-o dată întregului tineret. Vei avea notorietatea unei corăbii ciumate care-a sosit în port. Curînd, o generaţie întreagă va mînca poamele necunoscute pe care i le aduci. Şi injuria va rămînea ştirbă, după ce te va fi servit, anunţîndu-te.
Războiul îl virilizase pe Mircea, dîndu-i, trupeşte şi sufleteşte, altă musculatură pe aceeaşi delicată osatură de odinioară. Îşi pierduse aspectul de adolescent, care-l făcea să samene cu sfîntul Sebastian, primind cu genele plecate săgeţile Hardtmuth ale Olguţei ― căpătînd o înfăţişare de oştean ieşit din întîia armură, proaspăt, grav: dreaptă statură a tinereţei cu ochi negri, simţindu-şi sufletul bogat ca o coamă. Întors din Germania, unde-şi luase doctoratul în filozofie, intrase de-a dreptul în lupta socială, înscriindu-se în partidul ţărănesc, în dispreţul părerii sfetnicilor ― amici de-ai tatălui său ― care-l sfătuiau să devină mai întîi liberal, ca să poată ajunge la Universitate; în România, acesta fiind drumul cel mai scurt dintre două puncte, oricare ar fi ele.
Dănuţ, care n-avea habar de politică ― "această glandă îmi lipseşte", mărturisea el ― dar care cunoştea mai mulţi avocaţi ţărănişti, şi vedea că doctrina politică nu-i diferenţiază cîtuşi de puţin de avocaţii liberali, averescani, iorghişti sau naţionalişti, îi reproşase această diminuare a libertăţii lui.
― Ce cauţi la ţărănişti anume? Dacă vrei să intri în politică, trage la sorţ, să aleagă hazardul!
Mircea zîmbise, deşi cunoştea inocenţa politică a prietenului său.
― Dragă Dan, cînd intri în politică, înseamnă că ai acest apetit fără să-l provoci, fără să-l invenţi. Şi cînd ai apetit robust, mănînci orice, cu o singură condiţie: să fie curat. Partidul ţărănesc, în stadiul său actual, e o mîncare de rînd, dar curat pregătită. În celelalte mîncări politice găseşti prea multe muşte, gîndaci şi sosuri sleite, reîncălzite. Prefer...
Copleşit de muncă didactică ― pe care de altfel niciodată n-o dispreţuia ― îşi reluase şi activitatea literară, începută înainte de război, continuată în timpul şederii în Germania, prin corespondenţe informative. Revista ieşană Viaţa contimporană căpătase prin el un tînăr judecător, altfel aspru decît cei bătrîni, al problemelor sociale şi literare provocate de război. Stimat, cum sînt oamenii temuţi, mai ales cînd sînt tineri, călca sigur, folosind pentru mers elasticitatea înviorătoare a adversităţii surde şi a răutăţii coalizate. Aceeaşi solicitudine frăţească îl lega de Dănuţ, iar de numele Deleanu, acel nod marinăresc făcut din bătaia de inimă a dragostii dintîi. Trăise. Nu-şi închinase tinereţa lui Dumnezeu, dar sufletul nu-şi aplecase genunchii decît în faţa Olguţei.
Ca să-l determine pe Dănuţ, dacă nu să publice, măcar să cunoască alt aspect al Iaşului, decît cel avocăţesc şi cel al contemplaţiei nocturne în singurătate, îl introdusese în intimitatea unui om pentru care avea, în ordinea intelectuală, aceeaşi atitudine ca şi faţă de Olguţa, în ordinea sentimentală. Acest om era directorul, redactorul, colaboratorul, tatăl, mama, fiul, soacra şi logodnica revistei Viaţa contimporană, pe care-o crease, conducînd-o de peste cincisprezece ani.
Înainte de prima vizită:
― Haide, Dan. Nu te mănîncă!
― Cred... dar n-am timp, n-am chef... Lucrez...
Îl dusese pe sus oarecum.
După întîia vizită:
― Mircea, cînd mai mergem?
Acesta era primul succes al lui Mircea. Cu activă răbdare îl pregătise pe al doilea.

*

Dănuţ începuse să scrie ― literatură, natural ― cu zece ani în urmă, la vrîsta de şaisprezece ani. Dar nu în acea clipă a primului vers desemnat grafic devenise scriitor, ci cu mult înainte. Acea clipă îl aplecase asupra caietului, nu asupra sufletului. Abia după multe caiete avea să găsească din nou ceea ce presimţise în copilărie, ceea ce căuta atunci: a patra dimensiune a vieţii, creaţiunea artistică.
...Eşti copil mic, de cinci-şase ani. Ştii să mănînci urît; să dormi solid; să plîngi cu o mie de lacrimi; să rîzi cu zece mii de zurgălăi ― şi ştii, mai presus de toate, să te joci. Te joci cu orice: cu unghia degetului cel mic, de la mînă sau picior, şi cu barba lui Dumnezeu. Contemplaţia mistică ― acea divină sugătoare de suflete, preparată de religii ― n-a absorbit mai complect un suflet, decît joaca, sufletul copilăresc.
Un copil cu o minge în mînă, e un copil cu sufletul în mînă, cum unele tablouri religioase îl arată pe Isus copil ţinînd în mîna lui pământul: trista minge. Astfel, copilul e, pe rînd, toate jucăriile lui: băţ de poarcă, minge de oină, zmeu, praştie, titirez, arşice, diabollo, cerc, păpuşă, soldat de plumb, trompetă, darabană, cal de lemn, scrînciob... În clipa cînd jucăria pe care-o ţine-n mînă nu mai e o formă a sufletului său, ci un simplu obiect de distracţie, nu mai e copil. Dar atunci, e iarăşi, pe rînd, tot ce citeşte, toţi eroii de poveste, care-l încîntă, toate chipurile văzute la cinematograf şi teatru... Apoi vine dragostea, apoi începe viaţa. De acum înainte nu mai poate fi nimic altceva decît ce e, aşa cum e. Unii încearcă în religie evadarea inconştientă de odinioară. Mulţi cred c-au izbutit. Alţii se resemnează să fie ei, limitaţi în strictul hotar al personalităţii lor. Iar alţii, izbutesc prin activităţile profesionale să nu mai fie nimic:, fericiţi ca şi copiii, sînt însă odioşi.
Dar sînt copii, plozi pe care jucăria nu-i absoarbe complect: aşa a vrut Dumnezeu, să fie în ei copilăria fracţionată.
E primăvară, de pildă. Copiii zburdă pe tăpşan. Acolo-s vrăbiile, dincolo-s copiii. Copiii se joacă de-a vrăbiile, vrăbiile, de-a copiii. Nu mai ştii!
Tăpşanul nu e un tăpşan literar, adică o tipsie de primăvară, mărginită de plopi, să zicem. Nu! E un tăpşan orăşenesc, infect. Băltoace într-o parte, rău mirositoare. Ciori grase. Ghete putrede, scorojite, fără toc şi talpă, lepădate de un cerşetor o dată cu venirea primăverii. Cutii de sardele şi tinichele de conserve. Piepteni fără dinţi. Coji de lămîi.
Şi totuşi, şi acolo-i primăvara.
Copiii se joacă, dar unul dintre ei se joacă... uituc oarecum, discontinuu. Nu fuge mereu. Nu ţipă mereu. E puţin distrat. Ai crede c-a uitat ceva, c-a pierdut ceva. Se joacă şi el, dar ştie ca se joacă, pe cînd ceilalţi se joacă pur şi simplu. E vesel şi el, dar ştie că e vesel, pe cînd ceilalţi n-au vreme să facă astfel de constatări. Şi, pe deasupra, parcă e trist, parcă neliniştit. El nu cunoaşte primăvara, nici literatura primăverii ― căci întîiul om e premergător literaturii ― dar, în afară de joacă, se întîmplă ceva care-l priveşte pe el, care-l cheamă... E chinuit puţin. Nu-i e îndemînă. Se furişează, neobservat de nimeni, dintre copii, şi se duce acasă, sau hoinăreşte pe uliţi, şovăind, ca cineva care-a pierdut adresa celui pe care-l caută. Parcă-i vine să plîngă ― un uşor nod în gît, care-l face să înghită des; parcă ar vrea să spuie ceva, dar n-are pe nimeni şi nici-o jucărie lîngă el; parcă ar vrea să surîdă, şi-i vine să închidă ochii, rezemîndu-se de zaplazul cald de soare.
De ce-a plecat din joaca celorlalţi? Ce-a păţit? E bolnav?...
În tăcerea acelei clipe de joacă sacrificată fără motiv, s-a născut un scriitor. Dar acea tăcere, cu tremurul purităţii ei neexprimate, cu extazul ei neştiut, e depărtată ca o stea. Poate că o va mai întîlni, poate că nu. Desigur însă că nu în clipa întîiului vers al tinereţii va culege lumina acelei stele.
Şi dacă tîrziu, foarte tîrziu, după ce va fi săpat mii de tuneluri, după ce va fi spart mii de munţi, va descoperi misterul acelei clipe, ce va face? Va striga oamenilor: "Veniţi! Iată ce-am găsit, iată ce am Eu"; sau închizînd la loc tunelurile, ridicînd din nou munţii, va rămînea singur, cu steaua lui?
Iată de ce Dănuţ nu publicase încă nimic
Şi iată de ce, acum, cînd se vedea constrîns de viaţă să publice, să cîştige altfel decît minţind, simţea tristeţa aceluia care în loc să ducă la tîrg ouă sau găini în coş, pentru vînzare, ar trebui să ducă steaua singurătăţii lui.

*

Începuse-n el febrilitatea care urmează marilor hotărîri, multă vreme amînate. Vrei să precipiţi clipele ca să isprăveşti mai repede, ceea ce ani de zile n-ai făcut.
Şi era burlesc contrastul dintre activitatea trepidantă a mînilor, şi aerul absent al feţii. Pusese ţigara fumată în saltarul creioanelor. După cîteva clipe abia, deşteptat de mirosul de ars, o luase de acolo. În loc să-şi îmbrace surtucul, îmbrăcase pijamaua. Era enervat de aceste necontenite confuzii, şi totuşi mereu greşea. În faţa oglinzii în care se privea ― fără să se vadă ― observase deodată că-şi înnodase cravata la gulerul cămeşii de noapte.
Izbuti în sfîrşit să fie gata. Smunci de pe masă caietul sacrificat publicităţii, cu duşmănie ― avînd gestul unui tată cînd dă partea cuvenită de avere unui copil care, împotriva dorinţei părinteşti, se expatriază. Goli servieta avocăţească, exact cum făcea înainte de-a pleca la tribunal, împinse caietul în ea, şi, maşinal, puse la loc Codul de şedinţă. O cutie cu ţigări în buzunar, servieta subt braţ, pălăria înfundată în cap. Aruncă o privire distrat cercetătoare prin încăpere, stinse lumina, şi porni. Trecu prin antret, coridoare, coborî scările în vîrful picioarelor, cu precauţiuni inutile ― casa era goală, ietacul doamnei Deleanu era depărtat de încăperile din drumul lui ― dar trupul se pregătea parcă pentru o faptă urîtă.
Noaptea, ca o fată brună de şaisprezece ani, cu lilieci în braţe.
Stele strălucitoare. Cîni care se gudură pînă la poartă.
― Aici-i număru cinci?
O siluetă precipitată de telegrafist nocturn, cu băţul subţioară, îl întîmpinase, gata parcă să-l ia în coarne.
― Ce doreşti?
― O telegramă pentru... pentru...
Îl privi deodată pe Dănuţ, cu silabele adresei pe buze.
― Mă rog, sînteţi de-ai casei?
― Nu.
― Atunci...
Făcu un pas îndărăt, cu mîna pe băţ, căutînd cu o aruncătură de ochi sergentul de noapte. Dănuţ trecu pe lîngă el şi se îndepărtă cu pas mare. Telegrafistul îşi scărpină bărbia, răsfrînse buzele a mirare, ridică din umeri şi intră, lătrat de cîni, mestecînd un fel de invizibilă mămăligă uriaşă cu băţul printre ei.
Dănuţ mergea, mergea, ca cel din poveste, care nu trebuia să privească în urmă. O telegramă! Desigur că era dată de domnul Deleanu, anunţîndu-i pe neaşteptate un proces important la Curtea de apel, pe care trebuia, mîne dimineaţă, de la unsprezece la douăsprezece, să-l citească, să-l prepare, şi după amiază să-l pledeze, împărţindu-se în două: jumătate la Curtea de apel, în Palatul Justiţiei; cealaltă, la Curtea cu juri, în localul Şcoalei primare "Gheorghe Asachi", unde avea alt proces. Domnul Deleanu izbutea să se împartă şi în patru, şi-l supunea şi pe Dănuţ, prin telegrame urgente, la acelaşi regim, anunţîndu-i procese neprevăzute, în ultimul moment.
Oftă adînc.
Şi deodată îşi simţi inima grea. Ajunsese. Era în dreptul celor două ferestre ciudat luminate, într-un oraş şi pe o stradă cu toate luminile stinse. Ferestre nalte de casă boierească: păreau foarte mari, din pricina zidului ruinat, cum în obrazul mistuit de boală, ochii cresc din cale-afară. Pe deasupra perdeluţelor albe, în fund, zăreai un raft de bibliotecă, ticsit de cărţi. Privind numai, presimţeai fumul de ţigară, care domnea acolo ca o ceaţă a insomniilor lungi. Şi lampa odăii, o vedeai de-afară, nu era o lampă întîmplător aprinsă pentru un întîmplător nesomn, ci mare glob luminos, bulgăr de gheaţă incandescentă, soare de odaie pentru o minte deprinsă să vegheze la lumina acestei amieze spectrale.
Se grăbise să ajungă la această casă, în faţa ferestrelor care hipnotizau strada şi fluturii de noapte. Totuşi mai amînă o dată. Porni înainte. Găsise, adică născocise, justificarea acestei ultime şi absurde amînări. Trebuia să-l descopere pe Puiu Deleanu, secretarul domnului Deleanu. Puiu la Curtea cu juri; el, la Curtea de apel. Adică de-a-ndoaselea. Uitase că la Curtea cu juri era angajat el, Dan Deleanu, şi nu putea să trimită înlocuitori.
Unde să-l găsească pe Puiu?
În definitiv, putea să-l puie la curent şi mîne dimineaţă cu procesul de după amiază, dar... Renunţă să-şi mai dovedească absurditatea tîrcoalelor pe care le dădea casei cu ferestre luminate. Avea nevoie să se mai mişte puţin... La urma urmei, era liber pe actele lui! Nu era obligat să dea manuscrisul.
Iarăşi!
Îl va da. Dar întîi trebuia să-l descopere pe Puiu. Unde? Dănuţ nu era de loc la curent cu viaţa şi localurile de noapte ale Iaşului. La tribunal, cînd se isca vreo controversă între avocaţii însuraţi, cu privire la supremaţia pulpelor Lizetei, de pildă, asupra pulpelor Rozei, aceştia apelau la arbitrajul tinerilor. Fusese invitat şi Dănuţ să ia loc în acest scaun suprem.
― Dumneata eşti băiat cult, domnule Deleanu. Te alegem judecător. Hotărăşte dumneata dacă are a face dicţiunea Lolei cu a lui Gretty.
― Sînt actriţe? se informase Dănuţ scrupulos, cu perfectă candoare.
― Eeec! N-ai să-mi spui că eşti călugăr!
Puiu, în schimb, în astfel de chestiuni era "doctor".
Vesel băiat Puiu Deleanu! În jurul lui viaţa cînta arii de operetă. Cercetaş şi voluntar în timpul războiului, scăpase de armată atunci cînd cei de-o vîrstă cu el abia se pregăteau s-o facă.
Deşi cu trei ani mai tînăr decît Dănuţ, ieşise avocat înaintea lui. La Universitate luase bagheta mişcării antisemite. De două ori fusese arestat; în felul acesta, înainte de a intra în avocatură, căpătase o durabilă notorietate printre clienţi şi avocaţi. Domnul Deleanu se simţea complice cu tinereţa lui eruptivă. Îi tolera toate drăciile. Strălucit student, de altminteri. Toţi profesorii ― chiar şi cei indispuşi de turbulenţa mişcărilor antisemite ― conveniseră cum laude că neastîmpăratul student are bosa juridică. În calitate de conducător al mişcării antisemite, venind des în contact cu poliţia, căpătase diverse bose frontale şi occipitale. Trecuseră. Cea juridică numai era permanentă. Plonjase în avocatură ca într-o mare de zurgălăi. Înota cu răsunet. Pleda împotriva "jidanilor" în calitate de foastă căpetenie antisemită, şi pentru ei, în calitate de secretar al domnului Deleanu. Clientela evreiască, cea mai numeroasă, care ştie mai bine decît dascălii universitari să puie diagnosticul bosei juridice, îl aprecia în ambele calităţi. Intrase şi în mişcarea chiriaşilor, valorificînd drepturile lor cu o vehemenţă revoluţionară. Proprietarii căutau să-l evacueze de la chiriaşi, absorbindu-l în rîndurile lor. Duşman la bară cu toată lumea, era prietenul întregului oraş. Poreclit "Expres" de către colegi, nu-şi dezminţea porecla profesională nici printre femeile nocturne, la care ― primit ca un expres într-o gară ― ajungea înaintea trenurilor de marfă şi persoane mature. Avea şi metresă: pe Rodica, foasta camaradă a Olguţei şi Monicăi. El o divorţase de primul bărbat, un sublocotenent rănit în război ― a cărui complectă soră de caritate fusese Rodica ― recăsătorind-o, adică făcîndu-i actul dotal, cu bancherul botezat Bercale, din Bercovici. Îşi rezervase o creanţă ipotecară asupra trupului Rodicăi.
Frecventa toate localurile de noapte ale Iaşului, căpătînd o nouă configuraţie de clientelă. Devenise avocatul competent al tuturor beţivilor, zurbagiilor şi haimanalelor. Chelnerii îl salutau pînă la pămînt, servindu-l cu viteze speciale. Muscalii cu robe de catifea albastră, opulent clocind pe capra trăsurii sprintene, alergau cîte cinci odată, pe întrecute, să-l servească pe "cacanaş Puiu".
O pornise iute în avocatură, ca şi domnul Deleanu odinioară. Îşi închiriase un mic apartament în centrul oraşului, şi-l mobilase cu tot dichisul profesional, instalînd şi telefon, şi, pe deasupra, avea şi un fecior care se intitula: secretarul lui domnu' avocat, în lipsa lui Puiu de acasă. Fostul pungaş de buzunare, achitat de Puiu şi transformat de el în fecior teatral: favorite, jiletcă în dungi cu nasturi de alamă, mănuşi albe ― se numise în epoca buzunarelor, Nicu, zis şi Spirt. Puiu îl botezase Nick, mai scurt şi mai britanic. Nick primea clienţii şi-i purta cu vorba, pînă ce sosea "maestrul". Maestrul lui Nick era un tînăr atlet sportiv ― umeri laţi, talia sprintenă ― cu faţa roză de piccolo, nas puţin cîrn, dantură ca a copilului "Cadum", frunte care sfidează cerul şi păr dat pe spate. Din pricina acestei figuri ― nu-l credea nimeni că se rade ― Puiu purta ochelari americani, cu ramă de os şi cîrlige pe după urechi, în timpul zilei, la Tribunal.
― Asta mă pozează, băieţi. Cine n-are musteţi trebuie să poarte ochelari. Cine n-are nici musteţi, nici ochelari, să se lase de avocatură.
În timpul nopţii, însă, purta monoclu. Se ţinea la curent cu modele, avînd o garderobă mereu împrospătată. Nick era îmbrăcat întotdeauna cu o modă în urma stăpînului său.
Chipul lui Puiu, ireductibil copilăros ― proclamase odată, ca reţetă pentru oratorii cu figură infantilă, cicatricea care deformează hidos ― găsise formula unei impertinenţe nemaiîntîlnite pe uliţele Iaşului. Odată, pe sala Palatului de Justiţie, Puiu, din întîmplare, n-avea masca ochelarilor americani. Un domn de lîngă el, întîlnindu-i faţa şi crezînd că face dinadins, protestase:
― Tinere, nu-i frumos din partea dumitale! Sînt om bătrîn.
― Şi eu sînt tînăr, domnul meu. Aşa sînt eu!
Involuntar, Dănuţ se îndreptase spre "Pavilion". Ca oamenii care socotesc la bătrîneţă că în oraşul lor se petrece şi acum numai în localurile cunoscute tinereţii lor, Dănuţ pornise spre unul dintre cele două localuri de noapte, întîmplător ştiute. Unul era "Tanasachi": şantanul tîrgului. Celălalt, "Pavilionul", portul Iaşului la marea de umbre a văilor cu dealuri, dominînd întinderea vînătă şi albastră, stropită cu lumini tremurătoare.
Acest loc de petrecere e o crîşmă amplificată c-un fel de lanţuri de chilii: separeurile. E situată pe strada Păcurari, alături de lugubra clădire a Penitenciarului. Bucureştenii ar fi numit-o "La Veneţia", din pricina priveliştei lacustre; ieşenii, însă, o botezaseră "Pavilion", termenii poetizanţi răsărind mai rar pe buza cetăţeanului ieşan, decît pe-a celui bucureştean, atît de inventiv în poetizarea verbală a străzilor şi a localurilor de noapte.
Patronul, grecotei cu palori untdelemnii şi cîrlionţi de culoare grasă a măslinelor marinate, servea personal numai pe clienţii de marcă, de pildă doctorul primar al municipiului sau pe domnii deputaţi; altminteri, domnea cu ochi de vameş şi mîni de moaşă îndărătul tejghelei cu stropitoare pentru pahare, îmbrăcat corect, dar fără guler, adică decorat cu motivele naţionale ale gulerului cămeşii de noapte cu canafuri roşii, şi creionul cu vîrf bont după ureche. Dănuţ intră. Era ca un bal mascat de sticle. În luminile aprinse străluceau toate culorile alcoolice, de la roşul falş al vinului măsluit, pînă la verdele halucinant al pipermintului. Un client turtit, dormea cu capul pe masă, strănutînd cîte-un fragment lăutăresc.
― Domnul doreşte...
E o formulă mai imperativă şi mai glacială decît: "Ce doreşte domnul?", servită clienţilor necunoscuţi şi suspecţi. Geanta lui Dănuţ îi dădea un iz semipoliţienesc, semifiscal. Acest hermafroditism profesional îl făcea indezirabil într-un astfel de local.
― Caut pe cineva, enunţă vag Dănuţ, privind în jur.
Patronul ridică din umeri, înnăbuşindu-l prudent pe: "N-ai decît!"
― Aveţi... treabă?
― Daa...
― Cu cine, mă rog?
― Cu domnul avocat Deleanu.
― Aa! respiră patronul. Cu domnu Puiu! Băiete, n-auzi, băiete, du-te şi spune lui domnu Puiu că-l aşteaptă un client. Zboară la bacşiş!
Şervetul cu chelnerul zburară. Reveniră, aducînd un zîmbet ca o farfurie de cartofi paille.
― Vine, vă rog. Luaţi loc.
Dănuţ zîmbi. Şi la "Pavilion", Puiu avea un vestibul profesional.
Se auziră paşi imperioşi. În cadrul unei uşi deschise, monoclul lui Puiu sclipi scenic. Părea luminat de rampă, gata să debiteze un cuplet ardeiat. Lovi zgomotos palmele una de alta. Doi chelneri se precipitară.
― Cum? Bum! Călugărul din vechiul schit la "Pavilion" a răsărit! Bum! Ce cauţi, Dan?
― Pe tine.
― M-ai găsit.
― Ascultă, Puiu, eu pledez mîne la Curtea cu juri.
― Ştiu: faimosul Hahău. Splendidă crimă!
― ...Şi a venit o telegramă de la papa. Ştii!
― Îmi închipui. Aranjăm o amînare.
― Treci tu dimineaţă pe la birou să vezi ce-i.
― S-a făcut.
― Noapte bună şi petrecere bună!
― Cum, pleci?
― Sigur.
― Dan! Îmi pare rău! Vii şi tu o dată la mine-acasă! Un pahar n-ai să refuzi!
― Puiule, nu mă ştii!
― Bine, omule, un pahar... Şampanie, Cotnar... Panaioti!
― Ordin!
― O sticlă de Cotnar de-al meu.
― Zboară, băiete! tună patronul.
Doi chelneri se precipitară.
― Puiule, ţţ!
― Nu te las nici mort! Cinci minute pe ceasornic. Hai, bre omule! Ce Dumnezeu! Am dincolo o colecţie de gogomani! Hai, zău! N-ai să regreţi! Să-mi auzi lăutarii, să-mi vezi menajeria. Stăm pe terasă. Nu-i picior de jidan. Noaptea, o splendoare! arătă Puiu cu gest larg spre uşă.
Dănuţ îl urmă.
Pe terasa de lemn, suspendată deasupra nopţii, între stele şi lumini terestre, două becuri electrice luminau o frescă destrăbălată. Guri căscate de cîntece, cu gest de paiaţă automată; păr incendiar zburlit; frunţi îmbrobonate, deasupra ochilor iluminaţi de vin; etola unui braţ bărbătesc pe gîtul făinos al unei femei decoltate, cu buzele proaspăt drese pentru noul sosit; marş pedestru de sticle albe şi negre printre sifoanele cu cască de jandarm; putrefacţii vinete de rocquefort, tirul găurit al şvaiţerului, fructe, farfurii cu anatomia fripturilor de pui...
― Ura! Ura! vociferară tinerii avocaţi, recunoscîndu-şi confratele întrezărit pe la Tribunal.
― Tăcere, broaştelor! Vă prezint, graţioase dame şi tinere fecioare, pe vărul meu, Dan Deleanu, care e căsătorit cu servieta sa.
Semnalată, servieta lui Dănuţ deveni vizibilă ca un balcon electoral.
Alături de Puiu, Dănuţ părea îngrozitor de minor. Faţa i se acoperise de surîsul timid şi parcă trist, care-l făcea să pară distrat şi absent printre oameni, chiar cînd îi privea în faţă.
Era considerat cu deferenţă, numele Deleanu ― prin tată şi nepot ― fiind o casă de încredere, cum ar fi "Mumm"-ul în şampanie.
Dănuţ se aşeză lîngă Puiu, cu faţa spre dealuri. Alături de el era Lizica, din categoria denumită de Puiu fecioară, adică, în limbaj bancar, nouă emisiune. Foasta elevă a şcoalei profesionale de fete, în loc să-şi prepare corigenţa, preferase să-şi aleagă o carieră fără de corigenţe. Era îmbrăcată ca pentru bal. Ciorapi de matasă, pantofi de matasă, rochie de matasă şi dessou-uri de matasă, asigura Puiu. Dar Lizica, în această baie de matasă, intrase cu trupul ei plinuţ de ţărăncuţă. Era bună la inimă, ca un piersic ţărănesc. Cine vroia, culegea. Orice vorbă avea pentru faţa ei rotundă, cu nări cărnoase, răsfrînte în sus, proprietăţi gîdilitoare, ilariante. Tot timpul spunea: "Dă-mi pace!", deşi, deocamdată, nimeni nu-i făcea nimic. Dar toate vorbele îi dădeau cutremure de rîs, îmbătînd-o mai mult decît vinul din faţă.
― Dă-mi pace, Puiule!
O privise.
― Cesar, de ce nu-mi dai pace?
Îi făcuse cu ochiul.
Facultatea aceasta gazoasă şi eruptivă, de rîs, suna delectabil în urechea tuturora, dar isteric în urechea lui Dănuţ, cu-atît mai mult cu cît observase că unele căutături îndreptate spre ea, proclamau violul.
În faţa lui Dănuţ, lată şi turtită ca o floarea-soarelui, era "madmazel Lina", cu un surîs centimetrat de dinţii laţi, pe o faţă albă ca smîntîna. I se mai spunea şi Dicke-Bertha, aluzie la sînii ei atît de vast bombaţi, încît ar fi încăput în ţeava giganticului tun, pentru două lovituri. Istorisea fără mofturi, "povestea vieţii ei". Fusese la "Maternitatea" nu doică, aşa cum o arătau sînii, ci moaşă, aşa cum o arăta vocabularul. O violase un mamoş, cu care trăise un an. "Fii, ce om!" ofta ea. Tot el "o avortase". "Pii, ce mînă!" suspina ea. Apoi devenise "artistă". Era şi acum, arta fiind un generos refugiu pentru cei care au suferit.
În capul mesei şedea Măicuţa. Nu venea de la Agapia, nici de la Văratic, nici de la Agafton. Dar avea o cuvioasă slăbiciune pentru negru. Haină neagră, bărbaţi bruni, viaţă de noapte. Era albă în preajma rozului, cu gene negre ca musteaţa bărbaţilor de pică. Juristul de lîngă ea, răspundea nostalgiei ei de abanos: negru dur. Poreclit Maciste, avea glas profund, statură de contrabas sculat în orhestră, şi efectiv cîntase din contrabas în orhestra Liceului Internat pe cînd era singurul elev al liceului, care trebuia să se radă zilnic. Păreau prunci, pe lîngă el, toţi adolescenţii baroului. Maciste avea nasul înrudit cu trompa, ochi minusculi şi o expresie care aducea cu bonomia masivă a elefantului. Era nelipsit de la toate chefurile. Nu numai Măicuţa rîvnea la el, ci şi silueta androgină, surghiunită de gelozie, în celălalt capăt al mesei, faţă în faţă cu rivala ei şi cu toreadorul lor. Aceasta din urmă, cap frumos de adolescent prea încercănat, îşi rezema paloarea frunţii în palmă, arătînd purpura cu ascuţit contur ― lac "Oja" ― a unghiilor, manichiurate special pentru efectul satanic. Se numea, nici mai mult, nici mai puţin, Thais. De ce Thais, şi nu Salammbô sau Salomeea? Acest nume, enigmatic pentru majoritatea clientelei, izbutise să-i creeze un prestigiu literar, nuanţat în următoarea expresie:
― Thais are un ce mistic.
Cine ştie ce reminiscenţe obscure ale ochilor aruncaţi în treacăt prin vitrina librăriilor ieşene răsfrîngeau asupra acestei Thais graţia de fum de smirnă şi de caisă a numelui celeilalte: ispita lui Pafnute.
Thais era în fruntea unei mese vesele: vin şi sifoane. Dar ochii ei nocturn desfăşuraţi, aveau privirea ultimului act de tragedie. Părea că priveşte de pe terasa unui palat contimporan cu Neron, cel puţin incendiul Romei. O dublă influenţă îşi disputa întîietatea în atitudinele ei. Văzuse în timpul războiului la Iaşi, pe Mărioara Ventura în Dama cu camelii şi Omul de altădată de Porto-Riche. Şi căuta să imite plutirile ei ascuţite de acvilă semită deasupra gloriei latine. A doua influenţă era mai recentă, şi germanică. Se numea Conrad Weidt: luciferul ecranului, asul macabrului germanic. Şi acesta era unghiular satanic. Thais, pe lîngă Mărioara Ventura şi Conrad Weidt, priza cocaină. După fiecare aspiraţie ― cu nări dilatate ― a prafului sidefiu adunat cu buricul degetelor, faţa ei devenea mai crispată ― Conrad Weidt îl juca pe Pagannini; Mărioara Ventura, rolul Phedrei. Falca ei inferioară, înţepenită în paralizia cocainei, căpăta treptat o mişcare de rumegare, un uşor rînjet. Această proiectare ritmică a fălcii, îmbinată cu paloarea, ochii negri şi influenţele teatrale, îi dădeau ceva mortuar; presimţeai capul de mort, hîrca, dar o hîrcă rămasă cabotină şi în neant.
În sfîrşit, al patrulea exemplar feminin al petrecerii se numea Iulişca, unguroaică adusă în regat de trupele de ocupaţie. La chefuri, Iulişca avea semnificaţia ardeiului roş, cel pe care-l găseşti înfipt în solniţa tuturor meselor de crîşmă. Ea nu putea spune cuiva: "Te iubesc"; sau "Îmi placi"; sau: "Eşti băiat drăguţ". Aceste expresii ale profesiei, ea nu le rostea, ci le dansa, le zbura, le gemea, le sculpta, le vulcaniza.
De pildă, Iulişca vroia să arate unui bărbat că doreşte să-l aibă client. Atunci, ea se oprea în faţa lui, trăsnită, pietrificată, indiferent dacă victima era la masă cu mai multă lume, sau dacă, alături, o altă femeie îl deservea.
Se oprea, închidea ochii, răsturna capul pe spate ― cu atitudinea celui care respiră eter ― întredeschidea buzele, strîngea pumnii, ondula şoldurile, cabra sînii. Nu ştiai ce va face: va strănuta? va exploda? va ţîşni în sus? va cădea pe spate?...
Nu! Era în transele unor vorbe de dragoste. Un cutremur o răscolea toată, buzele emiteau un şuierat de şarpe, gemut şi tremolat şi, în sfîrşit, izbucnea:
― Aaaah, cum mă arde, micule!...
"Micul" era convins că "femeie ca Iulişca, mai rar". În realitate, Iulişca prefera femeile. Dar numai bărbaţii plăteau.
La această masă, Măicuţa şi cu Thais şi-l disputau pe Maciste; Măicuţa, la rîndul ei, era rîvnită de Iulişca, pentru care Maciste simţea o virilă vocaţiune. Protagoniştii acestui complex poligon erotic, deveneau inaccesibili celorlalţi. Titularul Lizicăi era Puiu. Aşa că numai Dicke-Bertha era francamente disponibilă. De altfel, dimensiunile şi sufletul ei o făceau ospitalieră pentru toţi deodată. În jurul gîtului, ca două spade încrucişate paşnic pe o panoplie, două braţe, unul de postav albastru, celălalt de postav cenuşiu, o încolăceau. O mînă, răsărită din postavul albastru, o ciupea de ureche; cealaltă mînă, aparţinînd postavului cenuşiu, o netezea pe guşă. La spatele ei, un avocat se instalase pe scaun, ronţăindu-i ceafa, sîrguitor. Pe subt masă, diverse perechi de picioare tricotau în jurul gambelor ei, escaladîndu-le, compri-mîndu-le, parcurgîndu-le. Între timp, Dicke-Bertha bea vin, mînca bişcoturi, rîdea şi istorisea. Era ca un munte elveţian, parcurs pe o coastă de funiculare; pe alta, păscut de vaci Suchard; pe alta, exploatat de cherestele; pe alta, contemplat de un pastor calvinist, fără să mai socotim turiştii care-l suie cu alpenştocuri, şi cei care, desfăşuraţi pe iarbă, consumă savuroase alimente ― în timp ce el, muntele, se ocupă cu norii, cu cerul şi cu soarele. Norii, cerul şi soarele Dickei-Bertha erau alimentele. Trăia mîncînd. De cîţiva ani, dragostea căzuse pe planul al doilea. Nici un bărbat nu mai putea deştepta în ochii ei duioşiile antropofage, pe care o simplă costiţă de purcel ― bine friptă ― i le răscolea. O mînca pînă la os şi o sugea cum sug copiii un caramel, şi viţelul, ugerul matern. În materie alimentară avea procedeele ei. Orice om mănîncă alimentele cu pîne, pînea devenind un acompaniament pentru fiecare solist alimentar. Dicke-Bertha consuma natural, cu pîne, dar şi cu unt. Bucăţica de pîne aferentă înghiţiturei respective era o tartină cu unt atît de îmbelşugată, încît un om normal, după o astfel de tartină, ar fi renunţat la restul mesei. Acest procedeu îl învăţase de la un rus, nerespectînd decît această latură a procedeului, pe cealaltă, alcoolul simetric înghiţit, limitînd-o la litrul de vin care ajută digestia. Ceea ce pentru o profesionistă a dragostii e amantul de inimă, pentru Dicke-Bertha erau dulciurile. Contactul dintre buzele ei şi un cataif cu frişcă sau o cremă de ciocolată sau o piurea de castane era sărutarea buzelor Salomeei pe buza de zmeură îngheţată a lui Ionathan.
Luminile din vale tremurau subţire ca un preludiu de harfe. Pe dealul Galatei, un foc se aprinse, roş. Pornea o corabie cu lumină la catarg? O stea căzu sprinten, ca un pavilion lăsat; în urmă-i un cer de stele, cutremurat, sclipi lung, atunci parcă desfăşurat.
Sosea cotnarul în sticle negre, dar comesenii aclamau altă sosire.
― Huduba! Huduba! Bravo, cioară!
Huduba nu apăruse ca un violonist pe scenă, cu tăcerea subţioară, ci ca un bondar. Un deget scărpina o strună, sau un văzduh de vară. Zbîrnîia struna, răsuna vara. Stîrnite ca de-o mîncărime, glasurile întîmpinară pe lăutar, cu un: "Zumbai, zumbai; zumbai, zumbai"...
În ritmul săltăreţ ca o cadenţă de pinteni şi de drîmbe, paharele uşor pişcate cu vîrful cuţitelor picurară piuit de curci. Huduba se apropia cu scripca într-o mînă, aducînd pe-o faţă de gorilă tuberculoasă un zîmbet ca o reclamă luminoasă pentru o pastă dentifrice.
"Zumbai, zumbai; zumbai, zumbai"...
Un mare miez de nucă bătrînă, răsucită în cute întortocheate, gălbui şi negre; cu musteţile spălăcit albe, lăsate pe oală; cu urechi clăpăuge, înaripînd o gambetă strîmb aşezată pe creştet, gata să cadă; doi ochi îngrozitori de negri, dar care erau albi fiindcă ţiganul îi da peste cap, privindu-şi parcă podul gîndurilor; o redingotă ca un fel de rasol de redingotă; nişte pantaloni tubular blegi, în care presimţeai ciolanele firave ca fumul de mangal. Totuşi, ţiganul înainta pe valuri elastice, scărpinînd strunele scripcei.
"Zumbai, zumbai; zumbai, zumbai"...
Era o aiurire generală, ca un nor de ţînţari pe-o baltă, din care trebuia să se desprindă un cîntec, dar unul singur, nu oricare. Struna lui Huduba îl căuta, ochii lui Huduba îl invocau. În clipa opririi ― cîţiva paşi mai erau pînă la masă ― cîntecul trebuia să răsune.
În urma lui Huduba venea masiv ţimbalagiul, baragladină spătoasă. Burtos ca un bucătar, cu fălci proeminente ca nişte şolduri ale obrazului, cu musteaţă neagră ca un început de codru şi sprincene ca un început de corb, purta legat de gît şi sprijinit în bolta burţii, grătarul de strune al ţimbalului. Ciocanele ridicate aşteptau porunca arcuşului.
"Zumbai, zumbai; zumbai, zumbai"...
Dănuţ, cu ochii întredeschişi, asculta struna ţiganului, dar cu mai bine de douăzeci de ani în urmă. Era copil mic. Trăia bunicul lui. Doamna şi domnul Deleanu erau tineri, bruni, subţirei în haine demodate. În pridvorul de la Medeleni. Masă mare, prezidată de conu Costache Dumşa. Musafiri, Herr Direktor. Copiii mîncau înainte, dar trăgeau cu ochiul pe la ferestre şi cu urechea pe la uşele deschise. Luminele aprinse ― trandafiri palizi în globuri roze ― luminau mari buchete de flori răspîndite printre cristale, argintărie, pe olandele proaspăt albe. Cînii, pe scări, cu luciri stranii în ochi. Copiii, în cămeşă de noapte, la ferestre, îndărătul perdelelor. Afară, miros de pui fript şi de petunii tămîioase.
Şi deodată, din noapte, prin lătratul cînilor stîrniţi, Huduba, lăutarul satului, venea pe poartă, lăsînd în drum alaiul ţărănesc, scărpinînd o strună subt cerul stelelor de vară. Venea cu greierii şi cu cosaşii, negru şi pocit în hainele orăşeneşti, sunînd o strună, călărind vibraţia unei strune, în trapul şi galopul unei strune, ca acele vrăjitoare încălecate pe coada unei mături. Venea pe-o strună cel care fără strună era batjocura copiilor şi gazda bătăilor. Se oprea în faţa scărilor, ploconindu-se în faţa "măriilor-lor", dar tot bîzîind din strună. Nu-l îndemna nimeni, nu-i poruncea nimeni. El doar ştia ce vor boierii: să rîdă de un ţigan, ş-apoi să plîngă pe coarda dulce a unei scripci:

"Crîşmăriţa m-o chemat,
Jap, jap, jap!
Să-mi deie zahăr chisat,
Jap, jap, jap!"

Cu capul holbat, buzat, şi ochii peste cap, Huduba, după ce se bucura într-un rînjet alb că l-a chemat crîşmăriţa, plescăia din buză în aşa fel "jap, jap, jap", încît simţeai trei palme pe obrajii lui, din senin trîntite, ca şi cum arhanghelul ţiganilor l-ar fi trăsnit de sus; pe cînd degetul cel gros al mînii drepte, suna pe strune de trei ori, hain şi îndrăcit, ca o asmuţire de cîni, urmată de un zbîrnîit de rîsete batjocoritoare. Glasul lui Huduba devenea tot mai chinuit şi mai surd, de-a lungul strofelor care-l arătau ars de dorul crîşmăriţei ― care-l chema în batjocură ― şi de năvala palmelor ― jap, jap, jap! ― refren pocnitor al obrajilor.
Dar nici el nu se lăsa:

"Hai cu mine-n Bucureşti,
Jap, jap, jap!
Să-ţi fac salbă de ciuperci
Şi papuci de castraveţi.
Jap, jap, jap!"

Şi deodată, cu spaimă şi cu jale ― alb în ochi, alb în dinţi, cu faţa de tăciune ― Huduba se cutremura, gata să plîngă printre suspine ilariante:

"Cînd s-o ieu la dezmierdat,
Jap, jap, jap!
Hop bărbatul din dulap,
Jap, jap, jap!
Şi-mi dă cu măciuca-n cap
Jap, jap, jap!"

Rîsete cu lacrimi în pridvor. Rîsete cu mîna la gură printre slujnice şi servitori. Rîsetele satului la poartă. Huduba înviase, cu scripca sluţeniei lui, toată elegia ţiganului din România, rob al tuturora, a cărui viată e un refren de palme pe obraz, în hazul băştinaşilor. Părea un sfînt sculptat în rădăcină, o sperietoare de păsări răstignită pe pocnituri de palme, cu pruncul sfînt al coardelor în braţe.
Lui Dănuţ, pe-atunci copil cu bucle, în cămeşa de noapte la fereastra veseliei, îi venea să plîngă fiindcă toţi rîdeau, şi la urmă rîdea şi ţiganul răsturnînd pe gît paharul cu vin sau cu rachiu. Avea o mie de glasuri Huduba, şi o mie de chipuri. Fiecare cîntec era cîntat de un alt Huduba, atunci răsărit din scripcă şi din melodie, ca dintr-o vrăjitorească trapă. Roiuri mucalite răscolea degetul lui pe strune. Dar uneori, arcuşul de lemn curb desprindea dintre suspinele coardelor pe cele mai pure. Atunci, gîtul uscat, smolit şi creţ al ţiganului, se înclina ca al lebedelor pe unda scripcii lui.
― N-o vinzi, măi ţigane? îl necăjeau boierii.
― N-o vindem, măria-voastră, că Huduba are un trup parşiv pentru biciuşca boierilor, da inima lui Huduba e acolea în scripcă, mititica, din mila măriei-voastre.
Trupul lui, ca drumurile pămîntului, era hărăzit piciorului omenesc ― să-l calce, să-l lovească, dar scripca lui ― inima lui ― era o ureche aplecată şi pe frunza codrului român, şi pe apele plutaşilor, şi pe gemetele bejănarilor de odinioară, şi pe viaţa satelor...
Uneori născocea refrenuri ciudate, onomatopeice, care destăinuiau mai surd, dar mai puternic decît vorbele, jalea, bucuria, ura şi batjocura.
Avea un cîntec, cu straniu refren, ţigănesc poate dacă ar fi aparţinut unui grai, care punea ca o ameninţare de tunet şi ca o joacă de diavoli între strofele dragostei:

"La portiţa mîndrei mele, mîndrei mele,
Răsăritu-au...
Lebidabidumbai-lan-dugamengher,
...două stele.

Două stele-au răsărit, răsărit,
Sau mîndra s-a...
Lebidabidumbai-lan-dugamengher,
...logodit?"

...Vra să zică mai trăia Huduba! Înviase pridvorul petrecerilor bătrîneşti, cu tinereţa părinţilor lui Dănuţ, cu bătrîneţa bunicului, şi cu copilăria lui.
"Zumbai, zumbai; zumbai, zumbai"...

"La Bacău,
La Bacău,
Într-o mahala,
S-a-ntîmplat,
S-a-ntîmplat
O mare dandana..."

Dănuţ deschise ochii, şi se văzu la o masă a prezentului, între contimporanii lui: Lizica, Dicke-Bertha, Thais, Măicuţa, Iulişca, Maciste, Puiu...
Întoarse capul spre lăutar: acelaşi Huduba, mai bătrîn, mai năruit, mai uscăţiv, mai pocit, mai jalnic.

"La Bacău,
La Bacău..."

Şi acum, el ştia ce vor boierii. Din murmurul buzelor chefliilor, el desprinsese cîntecul lor: La Bacău. Acolo, la masa petrecerii, erau odrasle de ţărani şi copii de tîrgoveţi scurşi de la periferii în inima oraşelor. Ei vroiau să trăiască viaţa: cea de oraş. Peste ei, ca o cometă a veseliei contimporane, era nasul lui Tănase. Acest nas zodiac izgonise sunetul veseliei care vine cu rîurile la vale, din munţi cu brazi. Chefliii de astăzi cereau scripcii lui Huduba cupletul trivial, şi romanţa sentimentală în care-şi suflă nasul gramofoanele.
Acolo era pridvorul trecutului cu străbunii; dincoace, masa prezentului, cu strănepoţii. Şi între ele, scripca lui Huduba.
― Dan, nici nu ţi-ai băut paharul!
Din picioare, îl dădu duşcă, mulţumi şi plecă repede. Se ducea spre casa cu ferestre luminate, cu geanta subţioară, pe uliţele pustii.
Lăutar şi el, dar scripca lui Huduba avea alte cîntece pentru noii contimporani, pe cînd scripca lui Dănuţ avea un singur cîntec pentru toţi.
Monica! Monica!

*

În clipa cînd se naşte, porecla defineşte stringent şi plastic pe cineva, dar totodată îl constrînge să fie vasalul ei.
O femeie poreclită "femeie fatală" înseamnă că în societatea ambiantă ei a fost fatală cuiva ― indiferent dacă cel care s-a sinucis pentru ea e dirigintele oficiului poştal sau şeful unei percepţii ― şi că mai poate fi fatală şi altora, din aceeaşi categorie socială. Dar totodată, din clipa cînd şi-a auzit porecla primită cu un zîmbet de sfinx ― acest zîmbet inexistent e apanagiul femeilor fatale ― va deveni şi mai fatală, deservindu-şi porecla. În mahalaua ei va profesa rolul pe care Anthineea îl profesează în suburbia literară a Atlantidei lui Pierre Benoît. Cu ochii ei bovini, cu părul ei negru lins pe tîmple, şi trupul ei de falduri lăptoase, va deveni un fel de casieriţă impasibilă a sinuciderilor din amor, a delapidărilor din amor, a divorţurilor. Poate că înainte de poreclă ar fi preferat să facă dulceţi, să bată pasienţe şi să croşeteze rozace textile pentru perne şi spetezele scaunelor ― dar magnetizată de poreclă a intrat în rîndul Messalinelor. Porecla i-a descoperit o vocaţiune surdă, impunîndu-i-o cu suverana energie a colectivităţii care a creat-o, decretînd-o.
Aşadar, porecla e receptivă ― prin faptul constatării plastice ― şi e creatoare, eliminînd sau atenuînd însuşirile divergente de la poreclă, ale celui definit, silindu-l să abunde în sensul ei. Ceea ce dovedeşte slăbiciunea omului în faţa voinţei semenilor săi. Personalitatea decretată de societatea în care trăieşte, va fi mai durabilă decît adevărata lui personalitate, alcătuită din atavism şi ereditate, convertite fiziologic şi psihologic într-o formulă proprie. Această unilateralizare a omului prin poreclă, în sensul ei, această falsificare a individualităţii ― datorită exagerării unei însuşiri în detrimentul celorlalte, e un spectacol penibil, în clipa cînd individul îşi pierde tinereţa, cînd se usucă.
Anonim, neştiut şi nedefinit de nimeni, fără nici o reputaţie, fără nici o etichetă, individul albit de ani ar fi bătrîn pur şi simplu. Bătrîneţa n-ar fi decît o surdină pe coardele sonore ale tinereţii lui. El n-ar căuta ― tocmai fiindcă-i bătrîn cu simplicitate, fără cabotinism ― să plagieze ceea ce în tinereţă i-a dat o anumită seducţiune între semenii săi. Bătrîneţa lui n-ar fi caricatura tinereţii lui, ci bătrîneţa ei, a tinereţii, frumoasă încă, în felul toamnelor. Dar rareori există acel individ anonim, a cărui bătrîneţă naturală, ca un anotimp final, să nu se înjosească histrionesc în faţa oamenilor. Şi poate şi mai rare sînt individualităţile, care, evoluînd în celebritate ― cum ar creşte o pădure în vitrină sau pe scenă ― să nu devie parcuri, adică să nu cedeze publicului loc agreabil pentru bănci şi plimbări comode, în propria lor fiinţă vasală succesului.
Cei mai mulţi bătrîni sînt parodiile reputaţiei sau poreclei lor din epoca plenitudinei tinereşti. Astfel, întîlneşti într-un salon, de pildă, un om venerabil prin vrîstă, care se arată isteţ şi neastîmpărat, tachinînd fetele, atacînd cucoanele, pretinzînd prin fapta lui să învioreze "tineretul de azi" cu glume, calambururi, istorioare şi anecdote răsuflate, care l-au făcut celebru în tinereţă lui de ieri. Ţi se strînge inima de milă. Surîzi cu efort, cum aplauzi la circ pe nenorocitul acrobat care nu izbuteşte măcar să atragă atenţia cuiva. Îl compătimeşti. Şi n-ai curajul, nimeni nu-l are ― respectul bătrîneţii ― să-i spui: "Astîmpără-te. Rămîi bătrîn. Nu-ţi şade bine să te strîmbi!"
Dar pe înfundate, tinerii hazlii ai salonului respectiv rîd de moşneagul histrion. Ei nu ştiu ― ei, cei reputaţi irezistibili ― că mîne vor fi la fel cu moşneagul reputat şi el irezistibil în saloanele tinereţii lui.
Astfel, o victimă a reputaţiei este Iaşul, denumit oraşul cultural, oraşul intelectual. Merită Iaşul această reputaţie?
Reputaţia, întîi şi întîi, e receptivă. Ea constată o realitate, nu o născoceşte. Reputaţia nu e o lăudăroşenie, o tartarinadă. Această reputaţie a Iaşului însuma o activitate culturală mai proeminentă, mai personală şi mai stăruitoare decît a celorlalte oraşe româneşti. Faptele muntenilor, între care România, sînt fiicele ideilor moldoveneşti, ieşene mai ales. Apoi "Junimea" ― acel amestec de cultură şi bun-simţ, de entuziasm şi ironie, de credinţă şi scepticism ― e templu moldovenesc, clădit între zările ieşene. Ieşană e şi armonia Eminescu, şi zvonul Creangă, şi zeflemeaua cu monoclu Petrache Carp, şi gravitatea statuară Maiorescu, şi zîmbetul Alecsandri, şi veninul tonic Gheorghe Panu.
Dar, junimiştii s-au dus: unii în mormînt, alţii în noua capitală a ţării, ducînd cu ei altoi moldovenesc, crescut în pepinierele "Junimii". De-atunci s-au ridicat şi alte generaţii între zările ieşene, visînd cu stelele, trudind cu slovele ― dar, mai curînd decît al bunicilor, exodul lor spre noua capitală a început.
Iaşul de altădată a îmbătrînit. Mai este el oraşul culturii, oraşul ideilor? Da, pretind ieşenii, dispreţuind de la înălţimea reputaţiei de alţii ctitorită, muncitoarele şi poate vulgarele oraşe ale României Mari.
Nu! Acest oraş bătrîn nu ştie să fie bătrîn ― nu el, biată făptură de ruine ― ci oamenii care-l locuiesc, vanitoşi, caricaturizîndu-i reputaţia din tinereţă. Nu eşti intelectual fiindcă trăieşti într-o bibliotecă, după cum şoarecii bibliotecilor şi păianjenii lor nu sînt intelectuali, ci pur şi simplu şoareci şi păianjeni. Nici omul care doarme într-o bibliotecă, nu e prin aceasta intelectual, căci somnul nu e susceptibil de astfel de denumiri. Un oraş nu e intelectual prin numărul clădirilor culturale unde învăţăceii tineri deprind să ţie condeiul şi să deschidă gura, ci prin e personalităţi care cu înălţimea lor meditativă şi dominatoare, împrăştie ca o aromă, pînă departe,
şi duhul oraşului în care s-au format. Unde-s aceşti stejari ieşeni, aceşti plopi ieşeni, aceşti brazi ieşeni, spre care ţara să se-ndrepte în procesiuni evlavioase? Eminescu, Alecsandri, Creangă, Panu?
Aceştia au fost, şi dimpreună au dominat zarea românească.
Dar acum?
Acum, într-un oraş bătrîn şi înăcrit de vanitate ― care vede în Bucureşti Calea Victoriei şi "Capşa", cum vede ţaţa de la perdeluţa răsucită a geamului tot ce-i urît şi aparent în viaţa vecinilor, neglijînd restul ― existau două mari ferestre luminate, pe o stradă dosnică, într-o clădire ruinată.
Acolo, ca acele buhne solitare, stăpînind palatele pustii cu măreţia lor de urne funerare, nopţi de-a rîndul veghea un om sur. Tinereţa lui crescuse pe ruinele "Junimii". Mai răsună încă ecoul paşilor lui Eminescu pe uliţele Iaşului, atunci cînd tînărul socialist, abia ieşit de pe băncile şcolii, privea luna lui Eminescu, cu întîia dragoste în ochii melancolizaţi amar de Schopenhauer.
Treptat dispăruseră marii ieşeni, atingîndu-l toţi cu pulpana umbrei lor istorice, lăsîndu-l singur în oraşul lor să le vegheze nopţile subt dublul scut de aur al ferestrelor luminate. Acolo era ultimul intelectual al Iaşului. Prin el numai, prin nopţile lui de insomnie, Iaşul putea să judece ţara lui, nu s-o bîrfească.
Dar adresa acestui om era ignorată de mai toţi ieşenii, în afară de proprietarul său, care-i intentase proces de evacuare.

*

Acest supravieţuitor nocturn al marilor ieşeni altădată avea două titluri sociale: profesor universitar şi redactor al revistei Viaţa contimporană. Dar n-avea cărţi de vizită. Nu frecventa pe nimeni, în afară de cei din biblioteca sa. Devenise profesor universitar la o vrîstă cînd socotea că fiecare student e un echivalent al personalităţii sale, a dascălului tînăr, şi că n-ar fi rău ca, de pe catedră, amical, să le împărtăşească experienţele sale intelectuale. Observase, însă, că el, dascălul, e un exemplar ciudat, cu picioare mult prea repezi pentru ale celorlalţi, cu plămîni mult mai rezistenţi decît ai discipolilor. Se văzuse în situaţia călăuzei pentru piscuri nalte, care n-ar avea nici un client, pentru simplul motiv că turiştii solicitaţi pentru ascensiune preferă berăria sau cofetăria de la poalele muntelui, cu scaune comode, consumaţii delectabile, şi cărţi poştale edificatoare cromolitografic.
Profesase mai departe ― nu putea nici să moară de foame, nici să se facă uşier la Facultatea de litere ― dar renunţase la altitudini cu turma după el. Devenise, cum s-ar zice, un profesor sceptic, oarecum mizantrop. Cînd distingea cîte-un apetit intelectual, printre elevii săi, îl invita acasă. Devenea amic, incapabil să fie profesor. Aceste amiciţii îi împuţinaseră simţitor biblioteca. Amiciţia impune sacrificii materiale.
Între timp, dimpreună cu un grup de prieteni întru entuziasm, înjghebase o revistă voluminoasă, intitulată Viaţa contimporană. Ceilalţi înclinaseră spre titlul mai general şi mai pompos: Viaţa. Adaosul "contimporană" era zîmbetul modestiei lui.
Entuziasmul care-i solidarizase era o idee, denumită ideea poporanistă. Programul revistei "literare şi sociale", nu de "literatură socială", cum de la început fusese botezată de adversari, era simplu ca un precept al celebrului deschizător de uşi deschise: La Palisse. Redactorul cerea scriitorilor, artiştilor în genere, să aibă faţă de fenomenul ţărănesc o atitudine artistică, adică imparţială. Să nu facă compot de ţărani cum făcea Alecsandri, dar nici să nu dispreţuiască pur şi simplu starea primară a acestei clase inculte, brutale, instinctive, făcînd-o insuportabilă nasului estetizant. S-o facă să trăiască aşa cum e, în adevărul social care-a creat-o. Departe de-a cere scriitorilor literatură ţărănească, le semnala dificultatea unei literaturi avînd ca subiect ţăranul şi viaţa lui, din pricina perspectivei de cugetare obiectivă, pe care mai ales acest subiect o cerea creatorului.
Fusese înţeles atît de bine, încît ani de-a rîndul poşta redacţională îi adusese vrafuri de poezii şi proză care slăveau fad şi nătîng pe "ţăranul împilat", "glia umedă de roua sîngelui", şi pe "martirul ogoarelor". Natural, coşul redacţional respectase traiectoria: tout à l'égout. Dar şi mai ciudat, reputaţia acestei reviste cu atitudine atît de eclectic artistică în faţa clasei ţărăneşti, creştea fals, formidabil de fals, în entuziasmul tuturora. Această revistă cu precepte pur artistice era socotită ca un organ literar de slăvire a ţărănimii, ceea ce determinase o serioasă curiozitate şi poate şi caritate socială pentru ţărani, fapt care îndestula, într-o măsură, programul social al revistei, dar nu şi pe cel literar. Venise războiul. Urmase exproprierea. Revista, cu acelaşi titlu, care acum părea o impertinenţă, reapăruse.
― De ce mai trăieşti? Ce mai vrei? i se spunea. Vremurile împilării ţăranilor au trecut. Lasă amintirea cruciadei duse pentru ţărani. Ai liberat Sfîntul Mormînt; du-te acasă. Adică: dispari.
S-ar fi zis că nimeni nu observa ― în genere subtitlurile sînt rareori citite ― că pe coperta revistei figura menţiunea: "Literară şi socială", şi că, în cuprinsul său se discutau alte probleme sociale, tot atît de grave, şi tot atît de miop privite pînă atunci, ca şi problema ţărănească de odinioară; şi că, pe deasupra, revista ― literară exact în proporţia în care era socială ― tipărea literatura cea mai publicabilă a epocii de după război. Se întîmpla cu Viaţa contimporană acelaşi fenomen al poreclei sau reputaţiei, care ucid sau ascund realitatea.
Aşadar, redactorul Vieţii contimporane era socotit îndeobşte, în domeniul literar, ca un echivalent al acelui ireductibil român care afurisea Parisul, pretinzînd că acolo a murit de foame fiindcă nici un restaurant n-a vrut să-i servească mămăligă, sarmale cu varză şi ciorbă de potroace.
Între timp, îndărătul celor două ferestre luminate, în vibraţia amiezii spectrale, volumele lui Marcel Proust aveau în ţara românească întîiul lector demn de epopeea insomniei lor, în straniile perspective ale timpului, discompus.

*

La poalele piramidelor, un copil egipţian, răsărit din nisip ca un fragment de umbră al piramidei, îţi oferă un scarabeu. Acuma l-a găsit, scotocind nisipul. E cald. Ţi-l vinde pentru preţul derizoriu de doi piaştri. Departe de-a te tocmi, îi mai dai doi piaştri, ca să n-ai impresia că-l furi pe bietul copil. Ai generozitatea omului care-a făcut o strălucită afacere.
Abia la Cairo, într-o cafenea, afli că scarabeul e made în Germany, şi că zeci de negustori ambulanţi îl vînd în cafenele ― cum la noi se vînd alunele americane ― cu un piastru duzina; acesta fiind preţul iniţial.
La New-Castle, în Anglia, cumperi o brichetă originală, a cărei flacără în loc să fie stinsă de vînt, e înteţită. "Ai dracului oameni englejii!" îţi spui admirativ, făcînd din brichetă o alegorie a vitalităţii engleze, pe care vrăjmăşiile continentale o sporesc. Dar pe vaporul care te aduce în ţară, într-o zi de plictiseală, pe cînd îţi răsuceşti admirativ bricheta, observi că şi invenţia britanică e made în Germany.
De la Madrid vrei să te-ntorci în ţară cu puţin spirit specific, consemnat în artă. Cumperi nişte castaniete al căror tril de toacă l-ai auzit, sedus, sunînd în mînile nervoase ale dansatoarei spaniole, întovărăşindu-i onctuosu-i şold.
Cumperi şi o lamă de Toledo. E glorioasă ca un vers de epopee; e iute ca o limbă de şarpe; şi-i înflorită, ca şi cum pe luciul ei metalic o lună plină ar fi imprimat umbra unei frunze migălos zimţată.
Şi castanietele, şi lama de Toledo sînt made în Germany. Devii atît de bănuitor, încît te-ntrebi dacă blana ursului polar, călătorind la Pol pe un sloi de gheaţă, nu e şi ea made în Germany.
În produsele sufleteşti şi intelectuale cele mai diverse vanitatea are înfiorătoarea universalitate a produselor made în Germany. Orice revistă literară sau socială e un grup de individualităţi legate printr-un entuziasm comun ― principiu de temporară înrudire ― printr-o atitudine similară în faţa vieţii, în esenţă, se înţelege ― dar şi un grup de vanităţi, şi poate mai ales. Iscălitura de pe copertă semnalează pe producătorul articolului, al prozei sau al versului din cuprinsul revistei. Desigur că e legitim şi onorabil să fii proprietarul unei case ridicate prin munca ta; dar e foarte agreabil să stai pe pragul sau în poarta casei tale, ca vecinii să te vadă pe soclu, ca trecătorii să te ştie. Poate că mai mult decît existenţa casei de tine clădită, privirea vecinilor şi a trecătorilor ― admirativă sau invidioasă ― ţi-e răsplata efortului. Acea privire îţi îngraşă sufletul şi-ţi dilată nările. Ea îţi dă acolada.
Se întîmplă, natural, ca multe articole să nu fie iscălite. Modestie? Nu! Laşitate sau prudenţă. Nu-ţi vine să iscăleşti articolul injurios, a cărui glorie se revarsă asupra-ţi cu vînt de palme şi praf de injurii. E atît de previzibil şi normal acest anonimat în care răutatea sau curajul sînt deghizate subt mască şi pelerină, încît legea presei a prevăzut printr-un articol, că redactorul revistei sau gazetei e răspunzător de calomnia sau injuria cuprinsă în articolele anonime. Sînt şi articole, mereu iscălite de un nume care e un pseudonim sau pur şi simplu cu două sau trei steluţe. Dar cînd, într-un oraş, un singur om va umbla pe străzi mascat sau costumat, însă totdeauna cu aceeaşi mască şi acelaşi costum, va fi cunoscut de către public mai bine decît toţi cetăţenii descoperiţi, Aşa că aceste pseudonime, departe de-a exprima modestia sau dorinţa de anonimat, exprimă ori jena pentru numele adevărat ― te lepezi de el, rebotezîndu-te ― ori dorinţa de-a se singulariza în plină piaţă publică.
Revista Viaţa contimporană avea mulţi proprietari stînd pe pragul casei lor, expunîndu-se privirii celorlalţi. Cu alte cuvinte, avea mulţi colaboratori. Sumarul ei, afişat pe copertă ― pentru lesnicioasa edificare a lectorului ― producea multe nume de intelectuali emeriţi şi artişti reputaţi. Rareori însă zăreai numele redactorului, de fapt directorului ei. Şi totuşi, el era colaboratorul cel mai statornic şi cel mai proteic. O jumătate de revistă era scrisă de el, dar sumarul era iscălit de alţii. Iar articolele de critică literară, pe care trebuia să le semneze ― ca să dea sumarului prestigiul numelui său ― cădeau în coada sumarului, acolo unde listele de mîncare anunţă apele minerale, şi termometrele, zero grade. Rol de scafandru, după cum se vede, nu importanţă de far. Din această pricină, i se reproşa lipsa de productivitate. Căci nimeni nu-şi dădea seamă că o revistă nu trăieşte prin salonul de recepţie ― adică prin beletristică şi articole ― ci prin obscurul complex al gospodăriei redacţionale: polemici, însemnări, recenzii şi tot felul de rubrici permanente, strecurate printre producţiile de gală, dar sporadice. Aceste rubrici, aceste note dau unei reviste o anumită atmosferă, o anumită viaţă. Toate aceste rubrici permanente sînt atribuite totalităţii colaboratorilor ― care acceptă cu un surîs modest denunţarea paternităţii lor colective ― nu obscurului redactor, care e un şef de orhestră, nevăzut, şi pe deasupra pe rînd şi oricînd înlocuitorul anonim al fiecărui solist absent. Astfel, treptat, redactorul Vieţii contimporane făcuse gloria altora: a tuturor colaboratorilor. Miniştri, dascăli universitari, academiciani, oratori publici, mari avocaţi, produceau în viaţa socială, ca un paşaport diplomatic, titlul de colaboratori ai Vieţii contimporane. Vorbeau desigur cu oarecare deferenţă despre redactorul acestei reviste, dar cu deferenţa miloasă şi compătimitoare a copilului de ţară, care odată ajuns, vorbeşte despre viaţa de martiră a bietei maică-sa, pe care însă n-o mai frecventează, recunoscîndu-i jertfa mai mult decît valoarea, pentru a converti această jertfă într-un atribut moral al provenienţei sale de jos. Prestigiul muncii anonime a acestui redactor, trecuse asupra revistei. Ori, revista erau toţi, în afară de redactorul ei. Revista Viaţa contimporană, în gura unui fost sau prezent colaborator, se traducea prin orgoliosul plural "noi", împănat de singularul "eu", procurator al pluralului. Dar pronumele "el", al redactorului, era treptat exclus.
Aşa că, încet cu încetul, însuşi redactorul revistei ajunsese să se deposedeze de revista lui. O iubea ca pe o faptă a unei colectivităţi. O idolatra ca pe un copil al altora, crescut numai de el. Pentru el, revista lui devenise o fiinţă de sine stătătoare, exterioara lui. Ciudat, acest om ― care în viaţa privată nu purtase niciodată emblema românească, injuria, iar în viaţa publică nu depăşise niciodată hotarul ironiei descriptive, nu exclamative ― era înjurat pur şi simplu. Drept răspuns la un articol în care dovedea nulitatea unui scriitor, era apostrofat cu vorbele: "bătrîn, neurastenic, maniac". Nu răspundea. În schimb, cea mai neînsemnată cîrtire sau defăimare a Vieţii contimporane îi înarma luciditatea cu cele mai subţiri săgeţi ale sarcasmului. Îşi apăra revista, reputaţia ei: singurul punct vulnerabil al impasibilităţii lui. Din această cauză, era atacat mai ales personal. Tăcerile lui însemnau pentru adversari un succes. Pe acesta li-l lăsa, zîmbitor.
Revista Viaţa contimporană avuse pentru el două semnificaţii. Întîia, comună tuturor întemeietorilor: aceea de arenă onestă, pentru lupta socială şi literară. A doua semnificaţie îi era strict personală. La Universitate, apoi în viaţa de toate zilele, nu găsise interlocutori. Mintea lui prea repede, corosiv lucidă, şi prea înaltă, nu găsea între camarazii de vrîstă, profesie şi viaţă, replica egală, comprehensivă, deopotrivă de elastică, deopotrivă de dură. Renunţase deci la oameni. Dar activitatea lui de la Viaţa contimporană nu era decît o veşnică scrisoare adresată anonimului din mulţimea anonimă: acela trebuia să existe. Fără de această ultimă speranţă, desigur că redactorul Vieţii contimporane ar fi renunţat la viaţă, după ce renunţase la oameni.
Pe acest anonim camarad al minţii sale, pe acest frate întru singurătate şi înaltă veghe, nu-l căuta ca Diogene ― poate fiindcă se temea să nu-l găsească. Dar lui îi scria. Pentru el vorbea. În faţa lui se lupta. Activitatea consemnată în paginele revistei, în perspectiva ei totală, arăta o puritate de sinceritate, de onestitate morală şi intelectuală, cum se găseşte rareori numai în viaţa oamenilor care trăiesc subt privirea lui Dumnezeu, la o parte de tumultul vieţii.
Două particularităţi îi dăduseră oarecare notorietate pitorească printre concetăţenii săi: viaţa de noapte şi fobia microbilor.
Un om care-şi petrece nopţile primind lume la el acasă, organizînd sindrofii cu fatalele partide de cărţi sau care face chefuri în oraş e reputat "om de viaţă". Vocabularul clasificator însă n-a găsit alt cuvînt pentru cel care-şi petrece nopţile trăind, în clipa cînd ceilalţi dorm sau fac chef, decît acela de neurastenic. În noapte şi printre cărţi, acest om trăia ca pădurarul în inima pădurii. Şi faţa lui, învăluită în păr sălbăticit un pic pe tîmple şi în barbă, avea oarecare asemănare cu chipul pădurarilor pe care-i vezi răsărind subt solemnele bolţi vegetale, din umbra unui stejar, ca nişte pustnici gravi, cu ochi limpezi şi ageri, aducînd şi cu bufniţa şi cu vulturul. Paloarea feţii însă, aparţinea cărţilor. Purta vaste pălării negre cu margine lată, şi pelerină. Aşa răsărea pe uliţele dosnice ale Iaşului, mergînd spre Universitate. Dacă l-ar fi întîlnit prin ruinele Iaşului, Rembrandt ar fi tresărit şi l-ar fi privit lung şi altfel decît rarii concetăţeni care-l întîlneau, măsurînd ironici această apariţie de umbră, cu prea multă lumină în faţă, şi-atît de puţin actuală din punct de vedere vestimentar.
Trăsăturile acestui om, curbe, umerii obrajilor proeminenţi, orbitele adînci, fruntea lată şi dreaptă, nasul coroiat fără hrăpăreaţă ascuţime, dovedeau o osatură fermă, nu bicisnică. Pe această osatură viguroasă, în fineţea ei, din adîncul orbitelor, ochii priveau clar. Acolo le era locul, în adînc. Erau căprui, dar umbra orbitei îi făcea negri şi parcă mai mari. Aveau ceva din rotunda claritate a ochilor de buhnă, mai ales că nasul pornea curb dintre ei. Nimic febril pe-această faţă. Calm, dar ager. Marile căpetenii militare aşa visau. În preajma luptelor privindu-şi ostile în bivuac la lumini de focuri arămii.
A doua particularitate a acestui om era fobia microbilor. Îi vedea presăraţi sarcastic pe toate cele: pe mîna prietenilor, pe clanţa uşilor, pe cartonul ţigărilor. Fumător pasionat, nu-şi fuma ţigara decît după ce-i pîrjolea cartonul la flacără, făcînd din el un fel de frigărui fierbinte. Din această cauză, buza de jos era uşor arsă. Aceşti microbi, permanenţi pe toate cele, îi dădeau gesturi alegorice parcă. După ce strîngea o mînă ― politicos, nu întorcea spatele celor care-i întindeau mîna ― scotea dintr-un buzunar o sticluţă cu sublimat sau cu alcool de peste patruzeci de grade, şi se dezinfecta. Microbii îl izolau complect de viaţă. Nimeni nu-i făcea vizite, nimeni nu-i pretindea.
"Lasă-l, domnule, ăsta trăieşte noaptea ca huhurezii şi se teme de microbi!"
Nimeni nu-şi dădea seamă ce zîmbet ironic avea această viaţă de noapte şi această fobie de microbi. Poate că nici el nu-şi mai dădea perfect seama. Dar există o formulă mai fericită şi mai cuviincioasă ― care să te izoleze de oameni, fără a le spune: "Da-ţi-mi pace, imbecililor!" ― decît viaţa de noapte şi fobia microbilor? Căci aceeaşi mînă care se dezinfecta după ce strîngea o altă mînă, nopţi întregi, fără
mănuşi şi fără sublimat, şi le petrecea mînă-n mînă cu volumele lui Tolstoi, Dostoievski sau Proust. Continua desigur şi cînd era singur să-şi flambeze cartonul ţigărilor, dar mirosul şi gustul de ars, nu distrugerea microbilor, îi deveniseră încet cu încetul, tot atît de necesare ca şi tutunul.

*

Iaşul are o grădină, Copoul, reputată frumoasă prin decret municipal şi cor civic. E frumoasă în măsura în care orişice grădină cu flori şi copaci bătrîni e frumoasă... Atributul floral şi vegetal nu-i lipseşte: prin aceasta e grădină. Ca să fie frumoasă, însă, grădina trebuie să aibă acel echilibru subtil, acea transfigurare a naturii, care face altfel frumoasă o armonie de culori zugrăvite, alături de culorile livezilor şi-ale luminii. În lunca ei natală, floarea necultivată e sinceritatea, e candoarea luncii, şi e frumoasă fiindcă exprimă această sinceritate, această candoare, care depăşesc arta, convieţuind alături cu ea. Dar în clipa cînd nu mai răsare din pămînt împodobindu-l involuntar, ci e aşezată de mîna omului într-un pămînt îngrădit, cultivat, destinat înfrumuseţării, floarea e supusă aceloraşi legi artistice, ca şi sunetul în fraza muzicală, ca şi vorba în vers, ca şi culoarea în pictură. Frumoasă în sine, latent, ea ori devine frumoasă prin armonia care o însumează altfel decît natura, ori devine sunet fals, pretenţios, vulgar, ca tot materialul prim artistic, pe care mîna omului nu l-a înviat prin creaţiune, desprinzîndu-l din natură. Aşadar, într-un parc, într-o grădină publică, nu mai apreciezi materialul vegetal şi floral din care sînt alcătuite, ci existenţa sau inexistenţa armoniei artistice, a creaţiunii omeneşti.
Din acest punct de vedere ― adică respectînd firescul criteriu ― grădina Copou e slută şi vulgară. Ea indispune ochiul ca un salon de mahala pregătit pentru recepţia deputatului, ca o romanţă a lunii dedicată primarului, ca o poezie epică închinată cutărui general de brigadă.
Ca şi Mitropolia ieşană, şi ca şi atîtea clădiri recent înălţate pe blîndele uliţi ale Iaşului, ea nu respectă armonia florentină a zării ieşene, atît de pur ondulată de linia dealurilor, că pare un văl fluturînd de pe umerii goi ai unei madone care se închină ― şi sfidează, grosolan epatată, modestia artistică a ruinelor ieşene. Totuşi, ieşenii se plimbă pe aleile Copoului şi îl admiră, aceiaşi ieşeni care compătimesc Bucureştiul, fără să cunoască Cişmigiul, grădină grasă, care nu-i departe de frumuseţă, deşi plină de doici, de ordonanţe şi de boanghini.
Grădina Copoului debutează printr-o alee centrală, mărginită de o parte şi de alta, cu bănci vopsite verde. Arhitectul grădinii a avut desigur concepţii grandioase. El a vrut oarecum să cînte din ocarină fanfare eroice. A izbutit. Această alee dominantă a Copoului, e ridicolă şi pretenţioasă. A reuşit organizatorul grădinii să facă din ea un pretext pentru alee, cum bătrîneţa face din capul omenesc un pretext pentru dilatarea cheliei. Cît de just ieşană ar fi fost o întortochere de poteci printre straturi de flori! Ce viaţă armonios distribuită ar fi dat grădinei aceste poteci alegre, chemînd perechile în toate părţile cu zîmbete de flori ― în locul acestui fals bulevard, odios ca un guler înalt şi rigid pe gîtul unui copil limfatic. Această alee centrală e plină ca vestibulul unui dentist celebru. Lumea stă şi se plimbă acolo numai. Restul grădinei e gol; copacii nu se plimbă. Cînd se dau serbări ― kermeze: aşa anunţă afişele ― grădina e neîncăpătoare, adică aleea, faimoasa alee, căci grădina e aleea precum aleea e grădină. Două mişcări în răspăr, în sus şi în jos. Ce fac oamenii aceia? Se plimbă? Nu! Se freacă unii de alţii ca periile în mînile lustragiului, atunci cînd îşi iau avîntul. Se respiră, nas în nas, ca miopii cînd se întîlnesc cu felinarele. Se împroaşcă necontenit cu praful scărmănat de paşii lor îndesaţi. Asta se cheamă a lua parte la o kermeză.
În fundul aleei, ca un sughiţ al perspectivei, se ridică un obelisc, la picioarele căruia, aşezaţi pe labe, patru lei de piatră ― poate că-s sfincşi ― veghează. Aceşti lei, de cînd au devenit de piatră s-au îngrăşat. Au oarecare asemănare cu obezitatea scroafelor, dar sînt lei. Botoşi şi mahmuri ca începutul unui formidabil gutunar în nasul bont al unui om fălcos, n-au batistă fiindcă sînt lei. Nu rag, nu urlă, nu mîrîie, dar fălcile lor de piatră abia pot stăpîni o vărsătură în cascadă.
Bieţi lei ai Africei, cine v-a pus să deveniţi celebri ?
Al doilea edificiu al acestei alei, e vegetal: un tei bătrîn, cu floare şi umbră dulce. E numit ― de aici se naşte catastrofa ― teiul lui Eminescu.
― Aici visa Eminescu, îţi explică ieşeanul, arătîndu-ţi teiul încercuit de bănci populate.
Aici n-a visat niciodată Eminescu, subt acest tei situat pe aleea principală a Copoului. Căci dacă aşa înţelegea Eminescu să viseze, se instala cu scaunul şi masa "de brad" în galantarul celei mai mari magazii de pe strada Lăpuşneanu. Eminescu n-a visat în faţa nimănui. Avea o pudoare cu dimensiuni de munte abrupt, asasin pentru turişti.
Tu, oricine vei fi, citeşte cît vrei slova lui Eminescu, fii familiar cu ea cum eşti cu cerul de deasupra ogrăzii, aibe-o în gură cît vrei şi cînd vrei ca pe-o pastă de dinţi şi ca pe un şpriţ de la gheaţă ― dar lasă-i viaţa, lasă-i visul. Nu crede că visa aşa cum stai dumneata în faţa fotografului, nici cum te razemi în cot de balustrada lojei, la concertul fără muzică melodioasă.
Nu!
Eminescu, omul acela care avea o bucată de cer în loc de frunte, în clipa cînd îndoia spre pămînt creanga de luceferi a cerului, poate rodea în dinţi un vîrf de creion, sau îşi muşca musteaţa, singur, fără să-l vadă şi să-l ştie nimeni.
Şi-n clipa cînd, cu crengile toamnei în braţul lui, arăta:

"Vezi, rîndunelele se duc,
Se scutură frunza de nuc,
Se lasă bruma peste vii,
De ce nu-mi vii? De ce nu-mi vii?"

...nu crede că era ca Hamlet cînd o trimete, pe scenă, pe Ofelia la mînăstire! Nu! Într-o crîşmă de mahala a Iaşului, cu răspopitul Creangă, urît ca o gorilă şi bun, ca un miros de fum şi baligă în soare, în faţa unei sticle de poşîrcă ― chipul lui Eminescu zîmbea lui Creangă, ciocnind paharul, şi sufletul lui dezlega toamna, cu gest de orizont.
Subt teiul lui Eminescu, tinerii visători ieşeni fac inhalaţii eminesciene.
La stînga aleei, subt un chioşc circular, nechează fanfara militară. Faţă-n faţă cu chioşcul alămurilor, de cealaltă parte a aleei, un pavilion cu ferestre colorate transportă în această grădină, nu departe de faimosul tei, visul cu halbe de bere, sirop, gustări în scobitoare, şpriţ şi alune americane.
Iată grădina Copoului.
Dar în fundul ei, într-un zaplaz înalt de scînduri putrede, vizibilă numai prin clanţă, atît e de mică şi de ştearsă, se deschide scîrţîind o uşiţă. E situată în grădina Copou, cum sînt uşele cămărilor: în fundul obscur al casei. Pleci capul, îndoi umerii ― uşiţa e scundă, ridici piciorul ― pragul e nalt, ai impresia că escaladezi o fereastră ― şi intri deodată, lăsînd în urmă toate amintirile urbane, în cea mai dulce lumină din cîte ţi-a fost dat să întîlneşti. Crezi că-i un fum albăstrui ca cel de cetini în dreptul pădurilor de brazi, dar nici brazi nu-s, nici fum nu-i. E lumina îndulcită într-atîta, încît îţi pare fum. O potecă lungă, acoperită cu iarbă, romaniţe şi rochiţa-rîndunelii, printre păpuşoi, se apleacă la vale şi se duce, se duce cu mişcări de izvor pînă departe. Şi iat-o revărsată-n aer, miere şi-n dealurile albastre, uşoare, fluide ca un cer de toamnă coborît pe pămînt ca fumul de tămîie din cădelniţă. Îţi vine să înclini capul pe umăr surîzînd. Unde eşti? Parcă s-au născut aici, din aer şi melancoliile luminii, versurile:

"Pe-un picior de plai
Pe-o gură de rai..."

Numai contururi blînde, ca versul Mioriţei. Nici-o asperitate, nici-o duritate. Toate liniile au curba obrajilor de copii şi a dezmierdărilor pe frunte. Acolo-i păpuşoi; acolo-s vii; acolo în verdeaţă e o casă, e un fum; acolo latră cînii; acolo sună o talangă; acolo cîntă un cucoş; acolo cade alb un zbor de hulubi; acolo-i un cuc; acolo-i o mierlă... Şi peste toate, lumina ca tăcerea unui surîs şi ca somnolenţa unor mari ochi albaştri.
Ce semn se desprinde de pe hotarul luminii? Cine te priveşte peste marginele lumii, ridicat deasupra ei?
Orizonturile s-au deschis ca nişte mari vitralii. Zările sînt mai adînci, lumina mai afundă şi limpede ca tăcerea unei mulţimi îngenuncheate.
Ceahlăul!
În clipele de mare cumpănă şi îndoială, aşa se arăta prezenţa lui Dumnezeu, pustnicilor deznădăjduiţi, cu credinţa zdruncinată.
Ceahlăul! Flacără albastră desprinsă din albastrul zărilor. Cunună de fum peste cenuşa norilor. Pisc în soare deasupra trecutului. Şi ai descoperit semnul poruncii. Îi vei da ascultare. Niciodată nu vei părăsi oraşul mort. Ceahlăul ţi-a dat, albastră, acolada azurului.

O simplă uşiţă de lemn despărţea Copoul de golful albastru al plutirii spre Ceahlău. Tot atît de bruscă fusese, pentru Dănuţ, tranziţia de la viaţa ieşană ― cea pe care o cunoscuse în timpul zilei ― la atmosfera odăii în care trăia redactorul Vieţii contimporane.
Numai strigătul trufiei lirice a lui Jean-Cristophe în clipa cînd cunoaşte întîia iluminare a prieteniei ― "J'ai un ami! J'ai un ami!" ― ar putea traduce cadenţa inimii lui Dănuţ, după ce făcuse, împreună cu Mircea, întîia vizită acestui om.
Iată răsfrîngerea imediată în scrisoarea pe care Dănuţ, chiar în acea noapte, i-o scria Monicăi:

"Dragă Monica,
Fac mea culpa, fiindcă sînt cinci dimineaţa şi nu dorm, şi fiindcă nu ţi-am ascultat mai demult îndemnul de-a cunoaşte pe fostul tău profesor de la Facultatea de litere. Ce vrei? Noţiunea de profesor universitar ― şi încă de literatură ― mă crispează ca valeriana pe pisici.
Ştiu! Mi-ai spus de atîtea ori ― şi m-ai convins ― că acest profesor nu invită literatura pe patul lui Procust; că n-are cîntar farmaceutic pentru vis, nici basculă decimală pentru viaţă; că vorbele lui nu merg în pas de defilare, ci, dimpotrivă, au elocinţa încîlcită şi abruptă a pasului împleticit pe clinuri de munte neumblat ― totuşi...
Ce-i bun pentru alţii nu-i bun pentru tine. Mic sînt desigur, faţă de un Eminescu, faţă de un Caragiale, dar eu sînt eu, altul decît Eminescu, altul decît Caragiale, şi călăuza unică pentru cunoaşterea lor, eu, intactul, cunoscut numai de tine, nu puteam s-o accept.
Această neacceptare era poate şi închipuirea tinerească a oricărui începător că nu poate fi înţeles de alt om ― oricît de inteligent şi comprehensiv ― mai în vîrstă decît el, dar şi pudoarea ― trufie a pudoarei ― de planetă nouă, pe care nici o lunetă astronomică n-a întîlnit-o.
Ţi-am mai spus ce dar ai tu ― miraculos pentru mine ca mersul lui Isus pe ape ― de-a mă deschide clar în faţa ta. Lîngă tine sînt eu în întregime, fără nevoia de-a mă dovedi şi explica. Lîngă alţii sînt ca o casă ermetic închisă deodată: ferestrele dispar zidite, uşile dispar tencuite. Lîngă tine se deschid de la sine ferestre mari prin care vezi tot. E ca o amplă respiraţie a plămînilor mei. E ca o dezlegare a îngheţului. E ca o dispariţie de nouri masivi. Sînt eu, dar sînt în întregime subt privirea ta. E mai mult decît dragostea. E o senzaţie de primăvară care izbucneşte din pămînt cu florile şi cu jivinele deopotrivă.
Dar tu eşti Monica.
Nu-mi închipuiam ca alături de un alt om, fără de elanul iubirii, miracolul să se repete. Totuşi s-a repetat. Am avut fericirea de-a fi profund străveziu alături de un om pe care atunci l-am cunoscut, de care nici dragostea, nici amintirile nu mă legau. Acest salut, această totală descoperire a fiinţei intime, care-şi pleacă nu pălăria ci misterul opacităţii în faţa unui alt om, l-am cunoscut din nou, şi altfel decît lîngă tine, în această noapte. Înţelegi ce mă leagă şi cum mă leagă de acest om. Sînt fericit că tu l-ai preţuit înaintea mea, fiindu-mi tot tu, şi de astă dată singură călăuză spre singurele mele bucurii.
Voi cerca să te fac să participi la această vizită.
La unu noaptea mă opream, însoţit de Mircea, în faţa ferestrelor luminate, care răsturnau o punte galbenă de-a curmezişul străzii, oglindindu-se şi-n zidul din faţă, ca două vechi icoane.
Mircea a bătut la o fereastră. Şi Mircea, şi eu, aveam un aer de conspiratori. Eram neliniştit. Iar trebuia să vorbesc, şi pe deasupra, în faţa unui om inteligent dar cu totul necunoscut mie. Mă pregăteam parcă să dau un examen, să pledez un proces. Eu, cel cu vorbe somnoroase, lipsit de spontaneitate, fals de cîte ori doresc să fiu cît mai natural în faţa unui necunoscut demn de stimă ― îmi aduceam sufletul de ureche, ca pe un copil care nu vrea să spuie bună ziua musafirilor din salon. Şi pe deasupra era în gîndurile mele zăpăceala festivă a oraşelor de provincie în preajma sosirii regelui. Dar drumul de la ferestrele dinspre stradă, pînă la uşa de dindos, m-a schimbat. Închipuieşte-ţi poarta: o poartă din acelea de lemn, strînsă în alveolele pămîntului îngrămădit în jurul ei. Are un lacăt şi zăvor, şi nu se deschide decît o dată pe an, toamna, cînd intră lemnele şi căruţa cu legume. Portiţa ei e îndărătnică şi buclucaşă. E caracterizată prin aceea că nu vrea să se deschidă. Trebuie s-o hurduci, s-o salţi, s-o împingi cu umărul, şi abia după îndîrjită luptă izbuteşti s-o dai în lături, într-un scîrţîit mîrîitor.
În ogradă, iarbă deasă şi grasă ca în ograda unei mănăstiri. Pămîntul e ondulat, plin cu gheburi şi scobituri, aşa că pasul trebuie să fie atent şi capul inclinat.
Era noapte neagră cu cîteva stele. După lumina puternică a ferestrelor din faţă, ochii noştri nu mai distingeau nimic. Bîjbîiam în urma lui Mircea. Şi cei cîţiva paşi de la ferestre pînă la uşa de dindos, mi-au rechemat fulgerător amintiri din copilărie. Ştii dorul nostru ― tu, Olguţa şi cu mine ― de mister, de aventuri, prin noaptea livezii de la Medeleni. Instinctiv ne îmbrăcam cu pelerine. Olguţa, în frunte; noi, în urmă. Eu îmi închipuiam ― gîndul detrona şefia de fapt a Olguţei ― că sînt căpitan de haiduci şi că-i conduc la un atac nocturn. Mergeam de jur împrejurul casei; broaştele, cu saltul lor moale, îmi dădeau bătăi de inimă: un licurici mă făcea să tresar, ca un ochi de lup. Dar făceam o baie de mister eroic. Îmi încruntam sprîncenele ― ca să fiu mai fioros ― eram convins că am voce de bas, musteţi şi pumni care-ar fi ucis un bou şi dărîmat un zid. Îmi încordam muşchii, şi simţeam parcă duritatea defensivă a unei zale ascunsă sub cămeşă. Era în mine şi spaima celor din casa împrejmuită, şi calmul încordat al haiducilor care atacau... La urmă ajungeam în bucătărie. Eram decepţionat de cozile bucuroase ale cînilor, de sunetul farfuriilor spălate, de zîmbetul babei care ne oferea cucoşei ― dar şi fericit că eram, în sfîrşit, la lumină, între oameni.
Ce formidabile instantaneităţi are sufletul nostru! Această ogradă necunoscută, prin care bîjbîiam spre un om necunoscut, îmi devenise familiară după întîiul pas, ca şi cum, orb, aş fi zîmbit în ograda copilăriei mele, căutîndu-vă pe voi.
Am aşteptat în faţa unei uşi de lemn cu geamlîc, dînd pe un coridor întunecat. În sfîrşit, în fund, s-a crăpat o uşă vestind lumina dinlăuntru, şi a apărut, cu părul vîlvoi şi barba zburlită, c-o pelerină pe umeri şi o lumînare în mînă, un fel de stareţ împresurat de mari palpitări de umbre şi lumini. Era ceva subpămîntean în această apariţie, ca o întîmpinare din vechi veacuri, în fund de catacombe. Uitasem că sînt în Iaşi, că trăiesc în această epocă. Eram în preajma unei legende.
Învîrti cheia în broască, aşeză lumînarea pe un dulăpaş de lîngă uşă şi dispăru grabnic, proiectîndu-şi fîlfîirea enormei umbre.
― Nu intrăm?
― Stai să-nchidă uşa. Se teme de curente, zîmbi Mircea.
Am intrat. Respectînd parcă un rit, Mircea luă lumînarea de pe dulăpaş, călăuzindu-mă. Miros umed de pivniţă leguminoasă, îmbinat cu căldură de pod încins. Scîndurile se cutremurau subt paşii noştri, ca o barcă veche. Pe lîngă ziduri, teancuri de reviste şi de cărţi. Ne simţeam spionaţi de ochi de şoareci. Lîngă uşa odăii, un butoiaş; pe părete, un portret îngălbenit al lui Eminescu. Un Eminescu îngrăşat la jaţă, puhav, cu musteaţă groasă, şi ochi rătăciţi.
Am intrat în penumbra unei odăi îmbibată de fum tabagic. În treacăt am zărit patul, un bec electric suspendat ca un păianjen, deasupra căpătîiului, o masă plină de cărţi, o cană galbenă cu reliefuri, acoperită cu un şervet.
Şi din această odaie am păşit brusc în viscolul incandescent al odăii cu ferestre luminate. Eram ca într-un fulger de magneziu.
Îţi mai aduci aminte, Monica, de o fotografie dintr-un album de la Medeleni, reprezentînd un călugăr franciscan, încins cu o frînghie, în mijlocul Pieţii San-Marco, învăluit în zboruri de hulubi? Înlocuieşte hulubii cu cărţi, Piaţa San-Marco prefă-o într-o vastă bibliotecă fumegîndă, şi vezi în mijlocul ei un călugăr franciscan, cu pelerină de umeri, împrejmuit ca de un zbor de cărţi. Aşa l-am găsit pe profesorul tău. Cărţile nu mai erau hîrtii neînsufleţite. Vibra în ele o agerime, o palpitare de zbor. Şi le vedeai pretutindeni. Din podele pînă-n tavan, de-a lungul păreţilor, numai rafturi lungi, îndoite subt greutatea cărţilor. Între ele, nici o aliniere rigidă, nici o constrîngere ordonată; o dezordine voioasă, exuberantă. Toate erau strîmbe, zburlite, îndoite; unele parcă voiau s-aplaude, altele să cadă, altele să sară. Din unele se ţuguia cîte-o fiţuică lungă, atît de lungă încît se înclina ca fumul. Din altele răsăreau broşuri colorate. Altele aveau capac un caiet coşcovit. Dar nu numai rafturile ticsite, ci mai ales odaia era inundată de revărsarea cărţilor. Teancuri de tomuri in-folio, legate în piele, mărgineau ca un zid chinezesc rafturile de jos. Subt cele două ferestre, cetate Ungă cetate, se înălţa Viaţa contimporană legată în carton. Pe scaune, iarăşi cărţi. O dormeză era acoperită cu reviste şi broşuri. Pe podele, ca o procesiune de cămile, gheburi de volume, prelungite pînă departe de şiruri desprinse. Toate erau răsfoite, desfăcute, strîmbate, însemnate, cu marginile des adnotate, cu textul subliniat cu roş şi albastru. Trăiau. În jurul acestui om plutea un zbor de cărţi îmblînzite. Aveai impresia că nu le caută, că vin singure, că un semn de-al lui ar fi chemat zborul galben al volumelor lui France sau fîlfîirea roşie a volumelor lui Dickens; că o simplă poruncă a ochilor lui ar fi prefăcut încăperea într-o foşnitoare roire de culori, ca văzduhul exotic al pădurilor tropicale. Şi părul, şi barba lui, păreau răscolite de zboruri, de vînturile lor. Îşi uitase pelerina pe umeri. Aburii fumului de tutun se îndoiau deşi în jurul lui. Ne privea. Abia atunci i-am văzut vioiciunea ochilor. Era parcă ceva vrăjitoresc în această arătare scăldată în lumina tare ca o reverberaţie de munţi calcaroşi. Omul acesta zidit în bibliotecă, brumat de fura de tutun de-a lungul nopţilor, avea ceva dominator, o năprasnică vitalitate. Nu era nici ostenit, nici îndoit, nici bătrîn, deşi sur: Satan, răsărind pe vîrf de stîncă, arătînd cu un deget omului care-l visează lumea prăvălită-n văi, această vibraţie trebuie s-o aibă, această înălţare a frunţii, acest port al capului.
Prezenţa lui înteţeşte, distribuie o trepidaţie în gînduri, o dezordine care-ţi face sufletul asemănător cu odaia în care eşti. Te simţi răsfoit, mînuit, adnotat. Eşti o nouă carte îmblînzită în această pădure de cărţi. Şi simţi deodată, stînd în picioare, neîndrăznind să alungi cărţile de pe scaune, că sufletul e la el acasă..."

*

Bătuse la fereastră, trecuse prin ogradă, după ce-şi exercitase umărul la portiţă. Acuma aştepta în faţa uşii întunecate. Se familiarizase şi cu ograda, şi cu riturile casei.
Era atît de puternic mirosul de frunză nouă, iarbă crudă şi lilieci în floare, încît îţi venea să răstorni capul pe spate, ca femeile sărutate pe gură.
Uşa din fund se crăpă luminos. Aceeaşi apariţie în falduri de umbre şi lumini, cu lumînarea în mînă. Ca niciodată însă, uşa de afară se deschise. Flacăra lumînării rămasă pe dulăpaşul de lîngă uşă, în revărsarea de aer proaspăt, se înclină suplu, răsturnînd lungi fluturări de umbre, pînă departe, prin întunericul ogrăzii.
― Dumneata eşti, domnule Deleanu?
― Eu sînt. Bună seara, domnule profesor.
Două braţe impetuoase desfăcură pelerina, proiectîndu-se pe stele.
― Domnule Deleanu! Domnule Deleanu! Ce catastrofă e respectul! Dumneata îmi spui "domnule profesor" cu un ton atît de reverenţios, încît mă insulţi! Şi ai dreptate. Tinereţa trebuie să insulte bătrîneţa prin respect. Domnule Deleanu, cel mai grav păcat al omului este bătrîneţa. Înţelegi dumneata ce-i primăvara?
Dănuţ zîmbi, respirînd larg.
― Te înşeli, domnule Deleanu! Să-ţi spun eu ce-i primăvara. Acum treizeci de ani ― simţi dumneata ce monstruozitate e în gura unui om să poată spune: acum treizeci de ani eram tînăr!; acum treizeci de ani eram un imbecil fudul de ce aveam în cap, nu de cum era capul pe dinafară. Eram genial, domnule Deleanu, te asigur. Tinereţa e genială. În loc să mă admir în oglindă, mă uitam în cărţi. Şedeam în Tataraşi, într-o casă cu lut pe jos. Dacă vărsăm apă se făcea glod. Zvîrleam ţigările oriunde. Era o dezordine înfiorătoare. Recitam versuri cu voce tare. Şuieram partiturile operelor romantice, de la un capăt la altul. Somnul mă ofensa. Nu-l puteam accepta... Şi cînd venea primăvara, întîia noapte de primăvară, ieşeam pe pragul casei; o casă de mahala, domnule Deleanu, o casă de bărbier; dumneata nu cunoşti aşa ceva! Şi ce crezi că făceam? Crezi că eram umilit că afară-i primăvară şi ghetele mi-s rupte, şi pantalonii peticiţi? Nu, domnule Deleanu! Eram fericit. Îmi spuneam: "Mă, băiete, a venit primăvara. Aştepţi o fată. Te iubeşte. O iubeşti. O aştepţi." Nu aşteptam pe nimeni! Dar dragostea era pe pragul casei mele. Toate fetele lumii puteau să vie. Asta-i primăvara! Să fii calic, să nu te ştie nimeni, să stai pe pragul unei case de mahala, şi să fii împăratul dragostii... Acuma... acuma dumneata îmi spui "domnule profesor", afară-i primăvară, şi-mi vine să strănut. Strănută. Poftim în casă, domnule Deleanu. Şi închide bine uşa. Natura nu respectă pe oamenii bătrîni!
Trecură în odaia albă de lumină şi de fum. Dănuţ îşi rezemă geanta pe fereastră, aşezîndu-se într-un scaun legănat pe tălpi curbe de lemn.
― Azi am avut o mare bucurie, domnule Deleanu. Am căpătat un permanent pe Căile Ferate. Uite-l: e de piele galbenă, cu fotografia mea. Sînt fericit. N-am să călătoresc niciodată. N-am să-l utilizez. Dar acest carnet... ― îl agită cu mîna, juvenil ― ...mă face stăpîn pe o ţară întreagă. Îl am aici în buzunar, şi pot pleca oriunde. Deschid carnetul şi ştiu că pot pleca în Bucovina sau în Ardeal. Asta-i fericirea, domnule Deleanu: să deţii simbolul unui grup de virtualităţi. Asta-i tinereţa: simbolul virtualităţilor viitorului. La întîi ianuar 1923, biletul acesta, tot aşa de galben şi tot aşa de curat, va fi un simplu permanent expirat, amintirea nici unei călătorii. Asta-i bătrîneţa, domnule Deleanu: un permanent de viaţă în ziua expirării...
― Dar bucuria permanentului pe Calea Ferată?
― Asta-i senilitate, domnule Deleanu!
Pelerina-i căzuse de pe umeri, pe marginea fotoliului. Nu se instala pe scaun, decît în treacăt. Fiecare năvală de gînduri, indignare sau entuziasm, îl ridica în picioare, mobil şi vivace ca popîndăii la margine de drum. Era îmbrăcat cu un surtuc de stofă gălbuie cu pătrăţele negre, a cărui formă oscila între tunică şi pijamaua de odaie. Manşete cilindrice, de modă veche; guler moale resfrînt; cravată neagră cu nodul făcut de-a gata, cam strîmbă.
Uneori ochiul drept avea încreţirea ochiului de bijutier expert, cînd îl concentrează prin monoclul tubular al lupei, asupra unui diamant. Acest gest, care-i asimetriza faţa, strîmbîndu-i sprînceana ochiului drept, exprima efortul de-a formula un gînd obscur.
În clipele de popas pe scaun şedea picior peste picior, arătînd ghete bătrîneşti cu margini de elastic, şi urechile ieşite afară. Te-ai fi aşteptat la eforturi artritice sau reumatice. De unde! Unghiurile genunchilor erau prompte, dînd un neastîmpăr juvenil picioarelor, contradictor cu încălţămintea.
Atent, pîrjolea cartonul ţigării la flacăra unui chibrit. Alături, pe birou, cartonul unei cutii cu ţigări era acoperit cu inscripţii mărunte, unele subliniate cu creionul roş. Dănuţ desluşi un galop de litere: "Majoritatea scriitorilor privesc sufletul omenesc cu luneta astronomică. Rezultatul: aproximative hărţi cu linii groase. Proust îl priveşte cu microscopul, fiindcă e altfel situat faţă de suflet"...
Cu ochii la cartonul cutiei de ţigări, Dănuţ zîmbea. Îi surprinse privirea şi zîmbetul. Îşi trecu mîna prin păr, trăgînd din ţigară fum gros.
― Domnule Deleanu, sînt un om vicios. Uite ce-am ajuns: o mînă şi un creion. Restul nu mai există. Scriu, scriu, scriu. Sînt o notă pe marginea cărţilor. Am vrut să mă vindec. Am închis în birou toate colile de hîrtie, toate caietele, tot ce era susceptibil de-a fi mîzgălit. I-am dat cheia lui domnu Balmuş, rugîndu-l s-o ţie o săptămînă. Care crezi c-a fost rezultatul? Uite-l: scriu pe cutiile de ţigări. Uitasem să închid şi creioanele! Ce diabolică invenţie, domnule Deleanu, instrumentele de scris! Dumnezeu l-a făcut pe Adam, din coasta lui Adam a rupt-o pe Eva. Păcatul vieţii e dar dumnezeiesc. Dar diavolul a desprins o aşchie din corniţa lui şi a întins-o omului. Era instrumentul scrisului... Cînd ţi-ai petrecut viaţa scriind, ridici capul la bătrîneţă, dîndu-ţi seamă prea tîrziu că păcatele lui Dumnezeu sînt ale vieţii, dar păcatul scrisului e împotriva vieţii. Cu faţa în aburii tutunului, zîmbi privind ferestrele. Spune dumneata, domnule Deleanu, în noaptea asta de primăvară n-ar fi mai cuminte, decît să grifonez cartoanele cutiilor de ţigări, să fiu sus pe Ceahlău?... Te-ai suit pe Ceahlău?
― Pînă sus, nu. Am fost la Durău.
― Se poate, domnule Deleanu? Atunci nu ştii nimic! Sări de pe scaun, avînd desigur Ceahlăul în faţa ochilor. Noaptea pe Ceahlău cu amici! Altceva nu există! Ai douăzeci de ani, o pelerină pe umeri, şi eşti pe Ceahlău! Nu trebuie să uiţi tutunul! Dacă n-ai ţigări, te-arunci de pe Ceahlău la vale, ca să ajungi mai presto la un pachet de mahorcă... Hei, domnule Deleanu, dar ca s-ajungi pe Ceahlău nu poţi umbla cu fleacuri: cu automobile, cu motociclete, cu aeroplane. Erezie! Te duci cu clasa treia pînă la Paşcani. Mănînci bine la o crîşmă: o fleică, o bucată de pastramă; bei un pahar de vin. După aceea angajezi un landou... Zîmbea către Dănuţ, învîrtind din mînă. Îi sclipeau şi ochii şi nările. Domnule Deleanu, din landou vezi lumea altfel. Landoul nu e un vehicul, e un criteriu. Peisagiile intră şi iesă cu respiraţia dumitale, ca fumul ţigării încorporat în plămîni. Dumitale nu se poate să nu-ţi placă să stai pe canapea, cu picioarele pe părete. Stai comod şi exuberant în acelaşi timp. Uite-aşa stai în landou! Trupul în fund, picioarele pe scăunaşul din faţă; cerul la cap, cerul la picioare. Caii au zurgălăi. Spinarea vizitiului e plină de soare. Şi deodată se deschide valea Moldovei...
Îşi dădu braţele în lături ― cu ochii în extaz ― aşa cum poate Dumnezeu le-a dat, împingînd munţii să onduleze tot mai argintiu albaştri spre cununa zărilor, ca să facă loc apei cu fulgere de-argint pe văi de soare.
― Domnule Deleanu, îl cunoşti pe Sadoveanu?
Dănuţ făcu un gest vag.
― Domnule Deleanu, toată valea Moldovei, toată lunca Siretului sînt Sadoveanu. Acolo te descoperi în faţa artei lui Sadoveanu. Asta înseamnă literatură: să-ţi aparţină natura. Sadoveanu e cel mai pur arcuş al prozei româneşti. Moldova, toată Moldova, e vioara pe care cîntă Sadoveanu... Luna pe care o vezi răsărind la Agapia deasupra brazilor negri, "cu lumina ei fecioară", e a lui Eminescu. Nimeni nu i-o poate lua. El o dăruieşte plină, de cîte ori răsare, lumii româneşti. Sadoveanu a dăruit României valea Moldovei şi lunca Siretului... E teribil omul acesta, domnule Deleanu! Are ochi mici de elefant şi vede tot, nimic nu-i scapă. Am călătorit odată, cu el şi alţi amici, pe Bistriţa, cu plutele. Eram scandalizat! Eu mă agitam ca un negustor de haine vechi care se tîrguieşte, pe cînd Sadoveanu juca şah, pe Bistriţa. Nu se uita la nimic. Nu vedea nimic. Fierbeam! Să-l auzi pe Sadoveanu la Toance, în loc să urle, că spune placid: "Şah la rege!" Ei bine, domnule Deleanu, peste o săptămînă îmi trimetea o nuvelă pentru revistă. Văzuse tot, domnule Deleanu. Nimic nu-i scăpase. Înghiţise Bistriţa cu Toance cu tot, pe cînd juca şah. Pînă şi un cuc, pe care-l auzisem cîntînd în timpul drumului, cînta în nuvela lui, "mirat" aşa cum cîntase în natură... Iar am ajuns la literatură! Vezi, domnule Deleanu, asta-i bătrîneţa: porneşti cu landoul de la Paşcani, şi-n loc să ajungi la Ceahlău, ajungi la Eminescu şi la Sadoveanu! Pe lumea cealaltă ― să zicem ― cei care-au trăit se vor duce în rai; cei care-au scris, în infern. Infernul, domnule Deleanu, n-are miros de pucioasă şi piatră arsă; are miros de cerneală şi creion. E o foaie de hîrtie plană, cît planeta Venus, pe care scriitorii au devenit instrumente de scris. Asta-i tortura! În vecii vecilor vor scrie fără odihnă... Dar, oricum, parcă tot e mai plăcut decît s-asculţi în paradis predicele sau anecdotele cutărui om politic, să fii în manuscrisul gheenei ordonanţa penei lui Voltaire...
Ar fi fumat neîntrerupt ţigară de la ţigară, dar prăjirea prealabilă îi impunea opriri. Şi Dănuţ fuma mult. Fumul se îndesise. Era ca un început de ceaţă în jurul reverberului unui chei londonez.
A doua zi dimineaţă Dănuţ avea proces la judecătorie. Trebuia să se deştepte cel mult la opt. Apoi venise hotărît să dea caietul: să scape de această incertitudine, de această obsesie. Uitase şi de una şi de alta. Şi alţii păţeau ca el. Scopurile vizitelor rămîneau la uşă. Dizolvate în această atmosferă, orele îşi pierdeau preciziunea diurnă şi semnificaţia socială. Şi decorul de cărţi şi fum, şi omul care-l însufleţea trăiau pe un plan special. Viaţa devenea un obiect de speculaţiune intelectuală, pierzîndu-şi greutatea pe care-o are atunci cînd o trăieşti pe cîmpurile ei de luptă. Această uşurare de viaţă, pe care-o găseşti în unele cărţi, Dănuţ o găsea în această încăpere, alături de acest om. Devenea şi carte într-o măsură, dar şi lector. Aici, reveniri la cealaltă viaţă ― echivalente cu trezirile din beţia de opiu ― nu existau. Principiul excluderii lor era permanent. Nocturnul animator, şi cînd vorbea, şi cînd tăcea, şi cînd şedea locului, vibra. Era ca faţetele briliantelor constrînse prin structura lor să sclipească mereu, dînd briliantului preţioasă agerime, fulgurant contur. Uneori vorbea numai el: rareori. În genere asculta şi replica. Replică rezumativă, care rectifica erori. Avea şi oroarea, şi pudoarea seriozităţii: de aici, fantezia şi veşnica autopersiflare.
O surpriză a conversaţiei acestui om, faţă de stilul scrierilor sale, era imagismul. Scrise, fraza colorat vorbită, analiza metaforic prescurtată în notiţă, deveneau uscat analitice, didactic clare. Pitorescul acestei metamorfoze era explicaţia imajată pe care o dădea: "Imaginile sînt un fel de fosforescenţe de licurici, agreabile în timpul nopţii. Ele nu luminează conturul total al unei privelişti, dar semnalează ochiului întinderea obscură, o fac presimţită prin luminări discrete sau vii, dar fragmentare. E percepţia poetică, suficient de vagă, pentru care lumina nu mai este un mijloc de cunoaştere, ci un scop: bijutărie pe obscur. Critica, însă, nu trebuie să lucreze cu imagini, ci cu lumina diurnă a inteligenţii. În timpul zilei, incandescenţa licuricilor devine inutilă, ca şi luminarea. Întrebuinţarea sistematică a metaforei în critică face numai dovada vanităţii criticului; imagina exprimă dorinţa lui de-a dovedi scriitorului discutat că şi el dispune de materialul poetic al acestuia. Astfel, criticul nu se mai supune la obiectul propriu criticei, ci la obiectul propriu artei. Ar fi cazul hirurgului care ar opera cucoane elegante, punîndu-şi pe degetele profesionale toate inelele de care dispune, pentru a fi «şic». Cred că această operaţiune nu se cheamă a face critică, ci a face stil. Perfecta adaptare la scop, e o lege de fier în industrie impunînd inexorabil fiecărui obiect stilul adecvat destinaţiunii sale. Caroseria unui aeroplan sau a unui automobil e un model de stil adecvat vitezei terestre sau aeriene. Tot aşa, tunul exprimă riguros expulzarea exploziei, echilibrată cu rezistenţa la această violenţă provocată. În industriile intelectuale însă, puţini oameni se miră dacă văd un tun cu corset, sau un aeroplan în formă de biserică. Cei mai mulţi chiar, admiră aceste incongruenţe, atribuindu-le fanteziei creatoare..."
Alături de Dănuţ, pe marginea dinspre el a biroului, un număr recent al Vieţii contimporane îşi producea sumarul. Ochii lui Dănuţ întîlniră un titlu de poezie: Primăvara. Cetise întîmplător poezia. Era identică, de pe aceeaşi tulpină desprinsă, cu milionul de poezii al primăverii.
― Domnule profesor, de ce publicaţi astfel de poezii? Am cetit această Primăvară. E inutilă. O apreciezi cu exclamaţia: Ei, şi?!
― Domnule Deleanu, eu, individul din faţa dumitale, mă raliez la această exclamaţie. Dar redactorul Vieţii contimporane, adică tot eu, protestează. Criteriul absolut e valabil numai în intimitatea craniului. O faptă înseamnă o cedare de absolut a minţii. Fapta e penitenţa ideii, e un antrenament pentru modestie. Cînd mie nu-mi place o poezie pe care redactorul Vieţii contimporane o publică, exclam: "Imbecilule, uite ce prostii faci!" Dar acest redactor al faptelor, ricanează: "Ce-ţi pasă! Dumneata stai cu Tolstoi şi Eminescu! Poftim în locul meu să văd cum te descurci?" Îl las deci să publice o literatură care nu-i iscălită nici de Tolstoi, nici de Eminescu. Cîte prostii nu face pentru o femeie un om îndrăgostit! Eu le fac pentru o revistă. Să nu-mi critici revista, domnule Deleanu, fiindcă între patru ochi mă constrîngi să-ţi dau dreptate. Această Primăvară e iscălită de o debutantă. O debutantă care publică de zece ani. E un dar preţios al femeilor să debuteze mereu... Ce spune? Luă revista încruntat, şi întîlnind versurile zîmbi. Cer, rîndunele, albine, soare, flori! Domnule Deleanu, puţini ştiu adresa particulară a primăverii. O întîlnesc numai la recepţii de gală. De altfel au mult curaj. Ei spun, "cer, soare", cum spun eu "batistă, chibrit". Sînt familiari cu frumosul oficial: asta-i măguleşte... Hm! Un cer de primăvară... Se ridică în picioare, cu revista în mînă. Domnule Deleanu, ia să lăsăm fleacurile, să fim oameni de treabă. Ia să presupunem că a venit primăvara. Într-un colţ de ogradă orăşănească, spre seară, un om învîrte un pui în frigare, deasupra jarului. De ce nu-l frige în bucătărie? Fiindcă s-a dus iarna, şi afară-i mai răcoare decît în căldura bucătăriei. Omul şi-a lepădat surtucul, şi-a suflecat mînicele: mişcări de vară. Nu-i tare cald afară înspre seară, dar e aer curat şi jarul la care se frige puiul îl încălzeşte şi pe el. Învîrte frigarea. Puiul: sfrrr. Unge puiul cu pana muiată în unt. Cojiţa se rumeneşte. Jarul se spuzeşte. Un miros delicios... Şi-n fund, cînd ridică ochii, să-şi şteargă năduşeala de pe frunte, zăreşte ceva albastru: cerul...
Dănuţ zîmbea.
― Spune, domnule Deleanu, e sau nu e acela cerul primăverii? Dar noi sîntem oameni de treabă. Nu l-am căutat pe sus. E prea mare, prea albastru pentru noi. Ne îngheaţă. Noi l-am luat cu binişorul şi l-am surprins. Degetul afirma hotărît. L-am văzut, domnule Deleanu. Uite o adresă particulară a primăverii. Şi cîte n-are! Nu-i spuneam dăunăzi, unui tînăr scriitor, talentat de altfel, care se repezea de-a dreptul la răsăritul soarelui: şi acela, tot de primăvară. I-am spus: "Lasă, domnule, soarele. Vrei să redai bucuria primăverii? Uită-te la pămînt. Ia un văcsuitor de ghete. A apărut în colţul străzii o dată cu rîndunelele primăverii. Se întinde în soare, şi-a reluat profesia. Vine un muşteriu. Întinde piciorul pe calapod. Lustragiul scoate crema, unge bine, dă vînt periilor, dă-i, şi dă-i, lesă un lustru cumplit. Vede soarele ca în oglindă, în ghetele pe care el le-a lustruit. Uite bucuria primăverii!" S-a ofensat, domnule Deleanu! Mi-a spus că-s om prozaic. Şi-a publicat poezia cu soarele la altă revistă. Am pierdut un băiat de talent...
― Dar prost bine!
― Poet! Poetul afirmă, contrazicerea sau discuţia îl ofensează. Poeţii seamănă cu Dumnezeu, domnule Deleanu. Lumea e o afirmaţie. Diavolul e un critic literar! Vezi raporturile! Şi astăzi, domnule Deleanu, critica e în mîna poeţilor. De asta am ajuns un om supărător. Generaţiile de astăzi vor să se apropie, prin misticism, de afirmaţia lui Dumnezeu. E foarte frumos şi înălţător, dar nu trebuie să-l uităm pe Diavol. Trebuie să-l respectăm. Dumnezeu a dat omului femeia; Diavolul i-a sugerat demnitatea... Bei un pahar de ceai, domnule Deleanu?
― Da, mulţumesc.
Îşi luă pelerina pe umeri, trecînd în odaia de alături. Dănuţ se răsturnă în scaunul legănat, cutreierînd păreţii cu privirea. Faţă în faţă, aşezate pe doi păreţi potrivnici, două tablouri se priveau: unul era o reconstituire cît mai ştiinţifică a antropoidului. Un fel de mătăhăloasă gorilă, îngreuiată parcă de propria-i vînjoşenie, într-o atitudine crăcănată de marinar beat, care iese din tavernă, cu măciuca-n mîna flocoasă, cu capul proeminent prin falca de jos, inexistent prin frunte, dominînd o întindere de pustietăţi, alăturat cavernei; celălalt tablou era o fotografie a lui Anatole France în odaia sa de lucru. Pe fondul cenuşiu al bibliotecelor, rezemat de masa de lucru, picior peste picior, îşi trimetea privirea ascuţită. Calotă pe creştetul capului, frunte înaltă, nas dîrz, ochi robuşti, mustăcioară deasupra unei buze spiritual cărnoase, barbişon viguros deşi sur, jiletcă de catifea pe un pîntec bombat ca o frunte de poet. Şi într-un tablou, şi-n celălalt, erau două versiuni ale elanului spre viaţă. Dar puterea cavernelor părea terorizată, fioros, mîrîitor terorizată, pe cînd puterea bibliotecii zîmbea. Părea mai sigur omul zîmbetului sceptic, decît antropoidul ghioagei dogmatice. Mai încolo de portretul lui France, pe acelaşi părete, un Schopenhauer cu o cravată complicată ― a cărei îmbinare cere o concentrare de cel puţin un sfert de oră în faţa oglinzii ― arăta cu degetul o frunte gotică prin dimensiuni şi cute. Concomitent cu fruntea şi cravata, producea un rictus amar şi dispreţuitor în faţa fotografului. Tristă lege a cabotinismului! Oameni care-au trăit veridic, la o parte de lume, măcar în faţa fotografului, aduc lumii tributul lor de cabotinism.
― Domnule Deleanu, ce-aveţi dumneavoastră cu Schopenhauer? răsună glasul de dincolo. Şi dumneata; şi domnul Balmuş, îl priviţi agresiv!
Dănuţ şovăi. Nu vroia să jignească. Totuşi fotografia îl provoca.
― Domnule profesor, la varieteu sau la operetă, cînd dansatoarea se-ntoarce cu spatele la public, şi făcînd o reverenţă inversată îşi dă volanaşele peste cap arătîndu-şi formele cele mai preţioase, nu poţi spune nimic. Ori aplauzi, ori n-ai ce căuta acolo. Dar cînd un Schopenhauer îşi arată fruntea cu degetul... gestul său fotografic nu e departe de volanaşele dansatoarei.
Redactorul Vieţii contimporane uită de ceai. Sări în odaie, adus parcă de fluturarea pelerinei, cu braţele în sus.
― Domnule Deleanu, acum treizeci de ani, după cele ce mi-ai spus, te-aş fi ucis în duel... Braţele-i căzură. Zîmbea plin de fum, ca un vulcan. ...Dar acum te admir. Ce tînăr trebuie să fii ca să nu-l respecţi pe Schopenhauer! E singurul om, domnule Deleanu, care are dreptul să-şi ţie degetul pe frunte. Dar asta-i frumuseţa tinereţii! Şi-n faţa lui Schopenhauer e uşoară în "volanaşele ei"!
Îşi aduse aminte. Intră în cealaltă odaie, precipitat. De-acolo, glasul răsună binevoitor:
― Domnule Deleanu, şi elementele naturei te dezaprobă. Îţi voi servi un ceai indignat!

*

Întîile lumini ale dimineţii se iviră la ferestre ca o mirare exterioară.
În odaie, ceaiuri, fum, dezordinea căruntă a scrumului presărat de la o vreme pe podele, de gestul distrat şi larg. Dănuţ avea acel început de melancolie adus de nopţile de-a lungul cărora ai evocat tinereţa unor femei moarte. Vorbiseră într-adevăr despre femei, dar despre femeile literaturii: Anna Karenin, a cărei moarte te lasă singur pe un peron de gară, printre străini; de Irena din Fum, care la optsprezece ani te priveşte cu ochii duşi spre tîmple ca ai figurilor egipţiene, pe tine, deopotrivă ca şi pe eroul lui Turgheniev; Bimmala din La maison et le monde a lui Tagore; Odetta lui Proust; Saşa din Viaţa la ţară; Tess d'Urberville a lui Thomas Hardy...
Ciudatul om din faţa lui Dănuţ le cunoscuse pe toate, le iubise pe toate. Vorbele lui despre ele păreau spovedanii. Reţinuse detalii care numai în mintea unui îndrăgostit rămîn. Descria foşnetul rochiei de bal a Annei Karenin, cînd se coboară jos de pe treapta trăsurii; în încăperea plină de fum şi de cărţi, foşnetul rochiei de bal lăsase o lungă tăcere, ca un parfum de primăvară venit pe fereastră.
La Baden-Baden, Irena avea douăzeci şi şapte de ani. Se schimbase. Cel care-o evoca o cunoscuse cînd avea optsprezece ani. Descrierea lui Turgheniev devenise o amintire a ochilor lui. Irena avea bustul şi carnaţiunea figurelor zugrăvite pe bolţile Palatului Dogilor din Veneţia.
Abia atunci Dănuţ observase o particularitate a acestui om. Cînd vorbea despre femeie în genere, o analiza şi situa fiziologic, net, fără nici o cruţare. Nici vulgaritate, nici cinism: o contractare abstractă, un efort de-a o dispreţui ştiinţific. De îndată însă ce vorbea despre o anume femeie ― Irena, Anna Karenin, sau alta ― gesturile sale deveneau de catifea ca ale fluturilor de noapte; vorbele, de un lirism evlavios, culegeau conturul celei evocate, ca o vale dintre munţi cu brazi, lumina lunii.
Ceea ce pe ceilalţi oameni îi face brutali şi vulgari în viaţă, în fiinţa acestui om se convertise în atitudine filozofică, lăsîndu-i în fapte delicateţa pe care alţii o au numai în literatură. Acest original echilibru îi dădea în toate cele o aristocraţie mai înaltă decît cea conferită de vechimea şi puritatea sîngelui nobiliar. Această nedezminţită distincţiune îl făcea să reacţioneze armonios în faţa celui mai vulgarizant subiect pentru bărbaţi: femeile.
În loc să se isprăvească prin anecdote picante, evocarea femeilor lăsase melancolie, ca o veghe printre morminte.
Becul electric se stinse. Oraşul, prin uzina electrică, le făcea semn.
Dănuţ se ridică. Luîndu-şi pălăria agăţată de mînerul ferestrei, întîlni şi geanta. Îşi aduse aminte cu o strîngere de inimă, de el, de viaţă, de avocatură, de tot... Abia îşi stăpîni un oftat. Scoase caietul din geantă.
― Domnule profesor...
Gestul era clar şi dezolat. Ochii lui Dănuţ, prin penumbra sură a odăii, întîlniră un zîmbet maliţios.
― Iartă-mă, domnule Deleanu, dar ştiu. Domnul Balmuş mi-a povestit amical... cum să spun? fobia dumitale de publicitate. Dă-mi voie să-ţi strîng mîna.
Microbii dispăruseră de pe mîna întinsă cu manuscrisul.

*

Intrînd în odaia lui, maşinal, Dănuţ învîrti butonul electric. Becul nu se aprinse.
A! era dimineaţă. Îşi zvîrli surtucul pe un scaun, îşi desfăcu nodul cravatei şi, cu o mişcare smuncită, descheie deodată toţi nasturii pieptarului cămeşii. Abia atunci zări pe masa de lucru o coală de hîrtie înfiptă cu un ac deasupra caietelor.

"Dragă Dănuţ,
O veste bună. Am primit o telegramă de la papa, în care mă anunţă că soseşte mîne seară cu fetele. Acuma: 
1. Mîne te demenajez în odaia ta. Scoală-te dis-de-dimineaţă, ca să pot pregăti odaia Monicăi.
2. Pune-ţi caietele în geamandanul de lîngă pat, ca să nu umble servitorii printre ele. De ce te culci aşa tîrziu, Dănuţ?
Noapte bună,
Mama."

Zîmbete dansară în jurul odăii.
Dănuţ porni cu paşi mari de-a lungul şi de-a latul. Vestea intrase în el ca un ritm imperios, devenit tumult. Patul şi somnul erau de prisos. Se rezemă de fereastră, respirînd adînc dimineaţa de primăvară. În tăcerea palidă, glasuri întrebătoare ciripeau ascuţit.
Ai fi zis că o aştepta pe Monica să sosească pe fereastră, nu pe uşă. O vedea apropiindu-se în cerul cu dungi blonde. Reciti scrisoarea, cuprins de îndoială. Nu! "...Soseşte mîne seară cu fetele..." adică diseară... A! Să-şi strîngă caietele. Le luă pe toate, grămădindu-le în geamandanul pregătit de mama lui. Lipsea un caiet. Da! Un caiet nu mai era al lui. Intrase în viaţă.
Dar venea Monica.
Se rezemă iar de fereastră. Soarele răsărea. Caietul! Monica! Era şi fericit, şi trist. O plecare: Caietul. O sosire: Monica.
În discul soarelui, toţi şi toate îşi recăpătau umbrele. Numai el şi-o vînduse, tocmai în clipa cind se apropia de el lumina lui.

PARTEA A TREIA

Întreţinerea curăţeniei unei case, subt denumirea generică de grijitură, însumează două categorii de acţiuni, de aceeaşi natură, urmărind acelaşi scop, deosebite însă prin profunzime şi importanţă. "Grijitura mică" este zilnică ― în principiu ― avînd ca simbol cîrpa de şters colburile, sau universalul şorţ al servitoarei, şi ca instrumente, mătura, făraşul şi bodogăneala oficiantei.
Grijitură mare e sporadică ― în unele case e săptămânală, ca şi baia stăpînilor; în altele, lunară, ca şi primenirea cearşafurilor; în altele, anuală, ca şi viligiatura; şi-n altele, virtuală, ca şi cîştigul la loterie ― avînd ca simbol evacuarea mobilelor din casă ― covoarele pe frînghie, bărbaţii la club ― şi ca instrumente, băţul de bătut covoarele, mătura cu gît de girafă pentru aţele de păianjeni, ceara pentru lustruitul podelelor, cu adaosul prealabil al sîrmei, dacă-s parchete, lighenele pentru spălatul ferestrelor, şi nervii, vizibili ca viţa din pridvor, ai stăpînei casei.
Pe lîngă aceste două soiuri de grijituri, clasificabile după criteriul curăţeniei casnice, există o a treia perturbare, înrudită cu celelalte prin nervii executorilor ― femeile ― şi crisparea ursuză a executaţilor ― bărbaţii ― dar deosebite de ele prin scop. Această a treia acţiune interioară e desemnată de vocabularul bărbaţilor prin denumirea: "mania schimbării". Graţie acestei manii, mobila ietacului a fost pe rînd în odaia salonului, în odaia biroului, în odaia sofrageriei, ale căror mobile, şi ele, la rîndul lor, au călătorit prin toate încăperile. Astfel că fiecare odaie a fost amanta fiecărui mobilier, ca în acele oribile familii nomade, în care tatăl nu e numai soţul nevestii, ci şi amantul fetelor, precum şi al soacrei sale.
În sfîrşit, o a patra categorie de acţiuni domestice se desprinde dintre celelalte, depăşindu-le prin pateticul său, înălţîndu-se între actele zguduitoare ale omului în luptă cu destinul.
Bărbatul iubit a plecat în război. Femeia a rămas singură în decorul fericirii de pînă atunci. E tristă printre amintiri. Pe o masă e fotografia lui. Înainte, la acea masă lucra. Venea în vîrful picioarelor, îi încolăcea cu braţele capul lui sever bărbătesc, şi-l vedea zîmbindu-i, luînd-o în braţe, dezmierdîndu-i fruntea. Acolo, de la acea fereastră goală pe un anotimp vesel sau trist, îl pîndea spre seară, cînd se întorcea acasă. El, nu anotimpul, era al inimei ei. Inima ei de-acum, tot la fereastră, e un cuib gol. Acolo, pe taburetul vechi de la părinţii ei, într-o iarnă, cînd el a venit acasă cu castane, s-au aşezat copilăreşte pe taburetul prea mic pentru ei, la gura sobei. Timpul trece. Veştile de la cel aşteptat sînt tot mai rare. În locul amintirilor, care oricît tot îi aduceau un început de zîmbet, vine tristeţa. E ca un îngheţ al amintirilor. Stă singură, tot mai singură şi mai părăsită, fără de cel iubit, fără de amintiri. Mobilele par înţepenite pe veci într-un cavou. O carte care cade, o fereastră care tresare, o mobilă care scîrţîe, dau presimţiri de moarte. Inima e grea ca un pendul oprit. Parcă nu mai îndrăzneşte să puie mîna pe nimic. Noaptea are coşmaruri care o prăbuşesc plîngînd deasupra patului ca pe un mormînt. Prin întuneric toate mobilele o înfricoşează. O pîndesc. Vor s-o gîtuie. Se desprinde ca o ură din muţenia şi neclintirea lor opacă.
Treptat, decorul fericirii de odinioară devine un loc de groază. Ar vrea să plece, să fugă de acolo dar acolo trebuie să-l aştepte pe cel care cine ştie dacă va mai veni.
Şi într-o zi, factorul aduce, subt un ziar veşnic zvîrlit, scrisoarea.
Vine!
Trebuie să-l primească în odaie, aşa cum îl primeşte în inima ei. Dar odaia e răzbită de tristeţa şi oroarea lungei aşteptări. Nu mai e odaia zîmbitoare de odinioară, deşi-i aceeaşi. Nopţi şi zile de moarte şi pustiu au înstrăinat-o de ei, au golit-o.
Nu grijitură! Trebuie să alunge moartea şi îngheţul întipărite în toate mobilele. Aripile ferestrelor în lături, să intre aerul şi soarele. Ochii care-au plîns prea mult se deprind să rîdă. Obrajii prea palizi trebuie să fie rumeni. E o febră şi-n mîni, şi-n odaie. Trebuie să învie, trebuie să rîdă odaia, să se lumineze ferestrele, să respire oglinzile.
Acea grijitură în friguri e o luptă a bietei făpturi omeneşti cu destinul. S-au adunat multe aţe de păianjen pe descurajarea zidurilor, şi a intrat mult colb în deşertul covoarelor.
Un om trăieşte despărţit de nevasta lui. Divorţul s-a rostit împotrivă-i. Tribunalul a încredinţat creşterea unicei fetiţe, mamei. Numai o lună pe an tatăl are dreptul să audă în casa lui rîsul copilului său.
Casă ursuză de om care-a avut familie şi n-o mai are. Mobile rigide. Posomorîrea tăcerii bărbatului singur, care nu mai e tînăr, care nu mai ştie să cînte,
să gesticuleze, să monologheze, să facă dezordine exuberantă. Casă fără de femeie şi copil: grădină părăginită între ziduri severe. Trăieşte totuşi în ea, mai mult noaptea; s-a deprins.
Dar vine şi ziua copilului. Trebuie să sosească fetiţa lui. Abia atunci îşi dă seamă că încăperile-s lugubre, că rîsul copilului înstrăinat de el se va sfii în faţa omului care trăieşte într-o casă încruntată.
Atunci, redevenit tată cu îngrijorare, lucid, cerşeşte zîmbete pentru casa în care va intra copilul. Cumpără flori pe care le-mbulzeşte stîngaci în vase prăfuite. Cumpără o păpuşă roză cu dantele albe, în braţele căreia deschide gestul secret de întîmpinare a inimii lui. O aşază pe o canapea, să nu vadă fetiţa pustiul canapelei, ci numai păpuşa. Pe mesele prea ordonate desface cutii cu bomboane. Pe covorul neumblat răspîndeşte însufleţirea cîtorva jucării: vehicule de tinichea, un tren cu resort, un vaporaş, un scrînciob, o menajerie. Pe bufetul din sofragerie, neînsufleţit pînă atunci, rînduieşte mandarine, o cutie de curmale, un carton de prăjituri, bişcoturi pudrate cu zahăr.
Luptă cu umilele lui arme omeneşti să izgonească din casă întipărirea pustiului. Să creadă fetiţa lui că întotdeauna rîd flori şi mandarine în casa omului necunoscut, să-i fie dragă măcar păpuşa din casa tatălui ei, dacă nu omul care-a cumpărat-o, punînd-o să aştepte pe canapea, ca un alt copil ― cumpărat de la magazie ― în casa fără de copii şi bucurie.
Pregătirile care se făceau în casa Deleanu, pentru primirea fetelor, în această categorie intrau. De cînd plecaseră fetele în străinătate, cu trei ani în urmă, plecase şi viaţa casei. Devenise deodată prea mare vechea casă Dumşa, ca o haină pe un trup slăbit de boală. De altfel, o dată cu fetele, părăsise şi domnul Deleanu casa fără Olguţa. De trei ani, şedea mai mult la Bucureşti. Venea săptămînal acasă, dar nu mai participa zilnic, ca odinioară, la viaţa ei. În timpul războiului, faima profesională a domnului Deleanu crescuse. Era solicitat din toate colţurile ţării pentru marile afaceri penale de după război. Se instalase la Bucureşti, de unde alerga prin toată ţara, ca o veveriţă în pădure. Clientela ieşană o lăsase pe seama lui Puiu şi a lui Dănuţ; se rărise: ograda nu mai avea însufleţirea de odinioară.
De trei ani, singurii locuitori efectivi ai casei erau doamna Deleanu şi Dănuţ. Amîndoi tăcuţi, retraşi, singuratici. Amîndoi limitaţi la cîte o odaie. Sofrageria, unde se întîlneau de două ori pe zi, era tăcută în timpul meselor în doi, ca un vorbitor de sanatoriu. Orele dejunului şi ale mesei erau punctual respectate. Programul meselor, fără surprizele explozive din pachete, ale domnului Deleanu, erau monotone ca ale pensionarilor care duc regim. Pace pretutindeni. Acalmie. Nimeni nu mai trîntea uşele, nimeni nu mai aducea cînii în casă, paşii nimănui nu mai treceau bubuitori pe scări şi prin odăi. Copilăria şi tinereţa Olguţei răsunaseră în casă ca o veşnică revărsare de castane sălbatice, rostogolite nebuneşte. Se scuturase acel castan alegru. Tăcere. Trei ani de tăcere. Aproape paragină. Doamna Deleanu nu mai avea cui să facă observaţii, nu mai era contrazisă de nimeni. Viaţa impetuoasă şi răsunătoare a Olguţei se prefăcuse în scrisori, citite cu ochelarii pe nas, la o fereastră sau la lumina unei lămpi. Nici pianul nu se mai auzea. Dezacordat de aproape trei ani, devenise o mobilă neagră, pretext pentru ştersul colbului atît de vizibil pe un pian. Treptat, casa se îmbibase de tăcere ca de un fel de umezeală.
Se făcea zilnic amănunţită curăţenie în toate odăile, dar nu mai erau flori, nu mai vibra unda de viaţă pe care-o lăsa tinereţa rîzînd, vorbind şi respirînd. Şi nu mai era dezordine. Mobilele, zilnic la fel aşezate, adormiseră somn greu. Razele de soare prin perdele luminau în suluri ca în bisericile goale. Pasul răsuna prea tare, prea solemn. Tic-tacul ceasornicelor şi al pendulelor domina tăcerea ca în casele bătrîneşti.
Şi zidurile exterioare se îngreuiaseră parcă. Era o înclinare în ele, ca în corăbiile părăsite. Plopii care hotărniceau ograda şi grădina înspre stradă, giganţi, dădeau casei tăcute o reculegere mortuară, o umbră de fatalitate.
Dar plecarea fetelor adusese şi o altă schimbare în viaţa casei: distanţarea raporturilor dintre stăpîni şi servitori. Olguţa glumea cu toţi servitorii, îi zeflemisea, se ducea la bucătărie, unde era adorată, îi poreclea, îi interpela la masă ― stabilind o glumeaţă legătură între viaţa lor şi viaţa stăpînilor. Iar Monica, interpunîndu-se între ei şi doamna Deleanu, pacifica furtunile, rezolvînd paşnic toate conflictele dintre ei. Căci cu vîrsta, doamna Deleanu devenise mai severă faţă de neascultările lor, faţă de ciocnirile dintre ei. Astfel, în lipsa fetelor, vechea bucătăreasă de la Medeleni, "baba", care în ultimul timp luase darul beţiei, fusese congediată. Monica ar fi împăcat lucrurile, mai ales că Olguţa avea pentru servitorii bătrîni, îndeosebi pentru baba, o afecţiune care-i făcea imuni faţă de oricine şi orice. Regretase şi doamna Deleanu îndepărtarea acestei vechi servitoare, contimporană cu moş Gheorghe, dar demnitatea în faţa celorlalţi o obliga să nu revie. Dănuţ suferise de pe urma izgonirii acestui tovarăş de îndepărtate amintiri, dar pasiv, fără să încerce măcar o discuţie cu doamna Deleanu. De altfel, printr-un tacit acord, nici el, nici mama lui, nu scriseseră fetelor despre congedierea babei.
Astfel, treptat, servitorii deveniseră pur şi simplu servitori, figuranţi muţi. Pînă şi limbuţia lui Neculai secase în acest îngheţ ierarhic.
Răsuna uneori la bucătărie, ascultat de noua bucătăreasă cu o perfectă indiferenţă, cîte un oftat:
― Heei! Unde-i duduia Olguţa...
Acest oftat exprimat la bucătărie, era al casei întregi, care se scufunda în tăcere şi bătrîneţă, cum se alterează o faţă omenească devenind altfel aceeaşi.
O singură zi trebuia să alunge întipărirea celor trei ani. Toate ferestrele deschise chemau viaţa întru întîmpinarea fetelor. Tumultul învierii începuse de dimineaţă. Răsunau ordine, paşi precipitaţi pe scări şi prin odăi. În salon, acordorul de piane strunea sunetele, bătînd meticulos acorduri repetate.
Alarmată de puţinul răgaz, doamna Deleanu apelase la cucoana Catinca Balmuş, cu care se împrietenise în timpul războiului. Cucoana Catinca venise în goană napoleoniană, întru ajutorul celuilalt general casnic. Lupta luase un caracter mai voios.
Un incident întîmplat în preajma dejunului luminase complet pe doamna Deleanu, luîndu-i o piatră de pe inimă. Alături de cucoana Catinca, priveghea aşezarea camerii Olguţii.
Auzise deodată o năvală. Prin uşa deschisă apăruse noua bucătăreasă, cu tulpanul strîmb, ochii în flăcări, şi o roşeaţă vie pe obraji. Hohotea.
― Sărut mîna, cuconiţă, eu la dumneavoastră nu mai stau! Da ci-s eu? Batgiocura slugilor!
― Ce-i, femeie? Ce s-a întîmplat?
― Ci să fie, cuconiţă, sărut mîna, îmi catam di treabă, pregăteam di masă. Şi mă pominesc înşfăcată, smuncită, plesnită pisti obraz... Da ci-s eu?
― Ce-i, femeie? Spune ce-ai păţit?
― O nebună, coniţă, sărut mîna! O babă zărghită! M-o bătut la mini în bucătării şi m-o dat afară. Să le fie ruşini păcătoşilor! Rîdeu di mini! Cini i-o hrănit?
Scena pe care n-o putea istorisi bucătăreasa era ceva mai hazlie. Neculai, decanul servitorilor, cum aflase că vin fetele, expediase ştafetă babei, în Tataraşi, unde şedea de cînd se liberase. Baba pornise imediat, ca un cruciat pentru liberarea Sfîntului Mormînt ,intrase pe poarta casei, autoritar. În urma ei sosea un cotiugar cu două buccele şi un sipet. Intrase de-a dreptul în bucătărie, urmată de pisici şi de tot alaiul codat al cînilor.
― Pleacă! vorbise ea calm, dînd cu ochii de bucătăreasa care-i luase locul, mînuind oalele, tigăile şi polonicele uzurpate.
Noua bucătăreasă, crezînd că are de-a face cu o nebună, zîmbise.
― Fugi, madam, caută-ţi de treabă!
Între timp, servitorii se adunaseră la uşă.
― Neculai, ce leafă are asta? întrebase baba, scoţîndu-şi polcuţa de postav negru, şi agăţîndu-şi barizul în vechiul lui cui.
― Cinci sutare belice.
Oricînd, Neculai era spiritual. Belice însemna în valută de după război.
― Dă-i cinci sutari, Neculai, din partea mea.
Neculai, bancherul babei, se executase.
Dar bucătăreasa avea ambiţie, şi locul din care era dată afară în acest mod nemaiauzit era mănos.
― Ieşi afară, madam! Mă-nţelegi cu binişorul! articulase ea, sacadîndu-şi intenţiile cu un melesteu.
Bărbat, baba ar fi servit în escorta regală. În lungime era o dată jumătate cît noua bucătăreasă; în lăţime, aproximativ de două ori. O înhăţase de după gît, cum duci cu sila un cîne la scăldătoare, acordîndu-i cu pumnul şi un tampon dorsal, care o proiectase împleticit în ogradă, de-acolo pe scări, sus, la doamna Deleanu. Curînd după ea, sosise şi baba, cu tulpan alb şi pestelcă albă.
― Sărut mîna, coniţă, bine v-am găsit sănătoşi! Am venit să gătesc nişte cozonaci pentru duduia Olguţa.
O clipă de nehotărîre.
Noua bucătăreasă bufnea încruntată. Cucoana Catinca zîmbea. Servitorii, numai ochi, îşi ţineau suflarea îndărătul uşii.
― Poftim cheile.
Baba luase cheile tuturor dulapurilor alimentare, le prubuluise din ochi, aruncase o privire către foasta bucătăreasă, şi vorbise încruntată:
― Du-te şi te chiaptănă! Nu ţi-i ruşine să stai smulsă în faţa cucoanei?!
Şi se înapoiase zguduind podelele, cu toţi servitorii după ea.
Doamna Deleanu plătise leafa pe trei luni înainte bucătăresei nedreptăţite, dîndu-i pentru deplină consolare o rochie şi un certificat presărat cu elogii, care în Iaşi putea să-i dea onorabil acces în toate gospodăriile boiereşti.

*

Nedormit, Dănuţ pornise de acasă cu automobilul, la nouă dimineaţa; abia la douăsprezece isprăvise procesul la Judecătoria de ocol; luase în treacăt nişte aperitive, în loc de dejun, pornise la Curtea cu juri, intrase la două în proces, şi abia la şapte isprăvise, achitîndu-l pe Ion Hahău pentru crima de omor cu premeditare.
Şi pe el, ca şi pe doamna Deleanu ― amîndoi reprezentau conştiinţa casei ― îl preocupase toată ziua un singur gînd: să nu descopere fetele sleirea tristă a casei din timpul lipsei lor. Fusese distrat şi la Judecătorie şi la Curtea cu juri. Îl obsedau detalii de acasă, care trebuiau modificate. O dată îi răsărea în minte pianul dezacordat; altă dată, ceasornicul din odaia Olguţei, demult oprit.
În odaia Monicăi trebuia să afume cu rădăcini de iarbă-mare, fiindcă acest miros numai, după Dănuţ, era în stilul atmosferei Monicăi. Şi era sigur că podelele vor mirosi prea tare a terebentină, acest miros glacial, inospitalier, care te face străin în încăperea locuită de tine. Nopţile de primăvară ale Iaşului erau cam reci. Poate c-ar fi trebuit un pic de foc prin odăi, să le dezmorţească. Nu ştia ce se întîmpla acasă în lipsa lui. Era neliniştit, îngrijorat. După aceea, absenţa babei! O tristeţă şi pentru Ol-guţa, şi pentru Monica. El era cauza, el, laşitatea lui comodă. De ce nu vorbise cu mama lui? De ce nu protestase?
De la Curtea cu juri plecase spre casă. Dar tot văzduhul Iaşului era plin de vorbele primăverii: numai parfum de liliac. Se întoarse din drum. Cutreierase toate florăriile Iaşului, din magazin în magazin, din barieră în barieră, umplîndu-şi automobilul cu toate florile găsite. Onorarul achitării lui Ion Hahău devenea liliac alb, roşcat, violet, vînăt, liliachiu, albăstriu ― trandafiri, garoafe. Cînd se oprise în Piaţa Sfîntului Spiridon, în faţa dughenei cu fructe, negustorii şi trecătorii înconjuraseră automobilul, care părea că vine de la o bătaie cu flori. De la Daviduţă Selţer, client de-al lui domnu Deleanu şi vechi furnizor al familiei, cumpărase toate merele ionathan, care au obraji de ţărăncuţă tînără în ger, şi aromă de migdală amară, ― şi toate merişoarele ananas, mici, palide, ovale, ca nişte mari boabe de chilimbar. Pornise din nou spre casă, lăsînd în urma lui parfum de flori, ca o ciudată grădină plutitoare cu intermitent iz de benzină.
― Şi tu, Dănuţ! îl întîmpină doamna Deleanu, arătînd spre automobilul înflorit.
Îşi zîmbiră unul altuia, jenaţi parcă de această complicitate. Odăile fetelor erau pline de liliac, dar casa n-avea destule flori. În odaia Olguţei aşezară garoafele; trandafirii albi luminară mobilierul întunecat al odăii Monicăi. Şi pe rînd, vasele cu liliac şi trandafiri porniră prin odăi, cu zîmbete şi lumini. Cădeau petale pe covoare şi podele, răspîndind pretutindeni o primăvăratică dezordine. Servitorii duceau flori, împărţeau flori, suiau flori, aşezau flori. Izbucnise atîta primăvară în casa cu ferestrele deschise, că parcă şi mobilele vroiau să înflorească. Servitoarele măturau de zor, adunînd crenguţe, frunze şi colorate petale. Afară se înnourase. Căzură picături, apoi o ploaie sprintenă, argintie. Grădina din faţă îşi trimetea şi ea parfumul de verdeaţă proaspătă şi de flori umede. Ploaia se opri, îngreuind frunzele cu şiraguri de picături luminoase; păsările, cu glasuri proaspete, o prelungiră cîntînd.
În odaia Monicăi, Dănuţ şi doamna Deleanu aşezau merele pe masă şi pe poliţa-colţar de deasupra divanului. Cucoana Catinca se ocupa de odaia Olguţei. La rîndul lor, printre lilieci şi trandafiri, merele îşi înălţară aromele delicat robuste.
Doamna Deleanu, în treacăt, verifica pianul făcînd cîteva acorduri, care răsunară mirat după atîta tăcere.
― L-ai acordat, mamă!
O sărută.
Şi iarăşi zîmbiră, complici în acelaşi gînd, în aceeaşi pudoare a lungii lor tristeţi într-o casă tăcută.
Află de la doamna Deleanu că baba revenise. Respiră lung.
În bucătărie îl întîmpină, ca altădată la Medeleni, aroma de vacanţă de Paşti, a cozonacilor. Cuptorul duduia profund. Un curcan jumulit îşi arăta roza indecenţă. Migdale curăţite ― gustă una în cinstea copilăriei ― strafide, zahăr pisat, sunetul metalic al piuliţei, nuci sparte, vanilie brumată, bastoane de şocolată de menaj "Suchard".
Cucoana Catinca făcea o cremă de şocolată, convorbind tehnic cu baba.
― Cucoană Catincă, să vă dau o mînă de ajutor!
― Da, avocatule, rade şocolata. Fă treabă!
Rase şocolata, ca în copilărie, ispitit să puie şi în buzunar, controlat de ochii sever zîmbitori ai cucoanei Catinca.
Reveni în odaia Monicăi. Afumă cu iarbă-mare, plecă, iar reveni.
― N-ar trebui să facem puţin foc, mamă?
Făcură şi foc. Dezastru! Ieşea fum. Aerisiră din nou. Iar afumară cu iarbă-mare.
Se făceau parcă pregătiri de nuntă. Veni vremea de stat la masă. Hotărîseră o masă frugală, cea mare fiind rezervată fetelor.
Sosi şi Mircea. Şi el cu flori. Alte vase, alte strategii. Mîncară preocupaţi: cucoana Catinca de dulciurile lăsate în bucătărie; doamna Deleanu, de sobele care făceau fum; Dănuţ, de nimic şi de toate. Mircea uitase complect să-i spuie că redactorul Vieţii contimporane saluta în el pe viitorul romancier, şi că, datorită manuscrisului lui Dănuţ, renunţase la somnul din acea zi.
Se sculară de la masă ca fugăriţi de cineva. Trebuiau să înceapă pregătirile pentru adevărata masă. Mircea şi cu Dănuţ, suiţi pe scaune aşezate deasupra mesei, înlocuiau becurile slabe şi pe cele stricate. Aceeaşi operaţie o repetară în toate odăile. Casa era inundată de o lumină albă, ca cea din vitrina bijutierilor.
Se ivi, o dată cu orele de noapte, o nouă problemă: cine trebuie să meargă la gară? Toţi? Nu! Doamna Deleanu nu vroia să plîngă la gară, nici să-şi sărute fetele în îmbulzeala de pe peron. Vroia să le aştepte acasă. Hotărîră deci, fără să-l consulte şi pe Mircea, că numai Dănuţ să plece la gară. Între timp, Mircea va face ordine în biblioteca Olguţei, iar cucoana Catinca şi doamna Deleanu vor lua ultimele măsuri.
Dănuţ porni cu un ceas înainte de ora sosirii trenului. De la poartă se întoarse îndărăt, sui scările şi, pe furiş, intră în ietacul doamnei Deleanu. Aprinse lumina, deschise şifoniera, luă din imuabilul colţ sticluţa cu parfum, trecîndu-şi dopul pe tîmple şi pe haină. Închise şifoniera, alarmat de scîrţîitul ei lung. O uşă trîntită îi dădu bătăi de inimă. Nu era nimeni! Se înroşise. Fugi pe scări. Trecînd prin dreptul odăii lui de jos văzu lumină. Se uită pe fereastră şi-l zări pe Mircea în faţa oglinzii, pieptănîndu-se concentrat.
Şi el!

*

Ploua dulce, răscolind miros de ţărnă primăvăratecă.
Dănuţ opri ceva mai la o parte, trase capota şi porni lăsînd maşina sub privegherea vizitiului şi a lui Neculai, care sosiseră înaintea lui, expediaţi de doamna Deleanu. Intră pe peron, consultă ceasul gării, se informă din nou despre sosirea trenului ― răspunsurile erau aproximative, avînd mai degrabă caracterul de opinii personale, de impresii, decît de informaţiuni; controlă tabela de întîrzieri şi intră în restaurantul gării. Chelnerii dormitau cu cotul pe tejghea şi şervetul subţioară. Solicitaţi cu vorba "pst!" priveau cu neîncredere pe client, îşi sugeau buzele şi veneau rigizi ca hipnotizaţi.
Dănuţ comandă o cafea turcească dublă...
― Cu rom?
― Fără.
― Gusturi! comenta placid chelnerul strănutînd în şervet. Una cafea fierbinte, dulce, specială, dublă! răsună glasul monoton şi indiferent ca măslinele caprei.
Dar întorcîndu-se din nou la tejghea, chelnerul privi lung figura lui Dănuţ, cercînd parcă să-şi amintească ceva.
La capătul mesei la care se instalase Dănuţ, un basarabean cu cizme, ras pe cap, cu dublă bărbie şi triplă ceafă, sorbea ceai, sfîrîind ca un stol de vrăbii speriate, ofta adînc, şi fuma, el enorm, ţigareta minusculă.
Mesele lungi, cu tacîmurile puse, ocupate de cîte-un singur client, aveau aerul dezolat al banchetelor contramandate în ultimul moment. În fundul sălii, aşezaţi pe scaune fără de masă în faţă, al căror rost nu ţi-l explicai la început, şedea o colecţie de tipuri de ambe sexe, pe punctul de-a adormi, priviţi cu dispreţ de patronul restaurantului. Această aliniere de scaune în fundul sălii era destinată celor înfriguraţi, care-ar fi dorit să stea la căldură, fără să consume. Dar nu parabola bunului samaritean îl determinase pe patronul restaurantului să facă astfel de liberalităţi, indisponibilizîndu-şi gratuit scaunele, ci mai degrabă legenda lui Tantal, convertită în strategie comercială. Iarna, de pildă, clientul răzbit de frig, dar ferm hotărît să nu consume, vede oferta generoasă a scaunelor. Nu poate rezista. Intră, salutînd zîmbitor încăperea, se aşază pe scaun, îşi pune geamandanul subt scaun sau la picioare, şi stă. Înăuntru e cald. Zăngănitul linguriţelor în paharele cu ceai e o muzică simpatică pentru cei înfriguraţi. Miroase a rom. Cornuri rumene, de languros aluat, aşteaptă pe masă bunul plac al clienţilor. Parcă ar vrea, şi parcă nu-l lasă punga. Tare-i bun ceaiul cald, şi tare-i cărpănoşel buzunarul cu arginţi! Stă, cum se zice, în cumpănă. Determinarea sa, într-un sens sau altul, atîrnă de un nou factor. Apare. N-a observat pasagerul înfrigurat situaţia scaunelor generoase. Sînt aşezate între două uşi care dau afară: una pe peron, alta pe sala de intrare, adevărat frigorifer. Cînd uşile acestea se deschid pe rînd, vine un val de frig. Trece. Dar cînd se deschid dimpreună, sau cel care intră, în consumator nu în tolerat, uită o uşă deschisă, şi pe deasupra, şi cel care intră pe cealaltă, întîrzie în prag, fără să închidă uşa, pasagerul de pe scaun simte un cutremur total, o durere în falcă ― nevralgia măselelor ― şi un junghi în spate. S-a hotărît. Ceaiul e singurul remediu pentru salvarea sănătăţii periclitate. Devine deci consumator, aşa cum a decretat liberul său arbitru.
Iarna nu e un anotimp permanent. Scaunele dintre uşi însă, deveniseră un fel de obicei al pămîntului. Figurau deci şi primăvara. Erau pline; restaurantul, gol! Destinul inversase rolurile. Patronul deţinea rolul lui Tantal, în faţa pasagerilor adormiţi la distanţă de mesele fără clienţi.
Cafeaua lui Dănuţ, fierbinte, dulce, specială, dublă, sosi. Chelnerul aştepta, privindu-l pe Dănuţ ca pe un cobai de laborator.
Dănuţ sorbi, frămîntîndu-şi buzele. După întîia impresie de dulce şi fierbinte, lichidul negru lăsa un gust straniu, greu de definit. Cafeaua devenea o şaradă. Amintea parcă mirosul muşamalei şi gustul creioanelor. Nu! Mai degrabă mirosul mîlului şi gustul săpunului de rufe. Nici asta! Se înrudea cu mirosul băcăniilor de barieră, care vînd ghemuri de sfoară, nuci şi sineală într-un iz de rachiu şi de guzgan. Era dulceagă şi iute, fadă şi pipărată, răspîntie de gusturi nedefinite, obscuritate tulbure ca şi culoarea ei.
― Dă-mi şi un rom.
― Nu vă spuneam eu?! zîmbi chelnerul, servindu-i păhărelul pregătit. Cafeaua are fierbinţeală numai; romu-i dă gust.
Chelnerul dispăru. Îndărătul tejghelei, sau în camera de alături, care comunica printr-o uşă cu fundul tejghelei, răsunară şoapte, paşi.
Chelnerul apăru din nou.
― Nu doriţi un şpriţ de la gheaţă?
― Nu.
― Avem şuncă proaspătă de Praga.
― Mulţumesc.
― ...Matale sînteţi din localitate?
― Nu.
― Călătoriţi?
― Da.
― Poate vreţi o cutie de zacuscă?
Dănuţ ridică ochii spre chelner.
― Nu, domnule, lasă-mă-n pace!
― Ştiţi, aveţi o figură... rusească. Sînteţi român?
Arunca dese ocheade spre tejghea. Palmele lui Dănuţ tresăriră. Nu observase îmbulzirea de capete dindărătul tejghelei. Chelnerul acesta cu şervetul lui pătat se agita în jurul lui cu aere de toreador.
Toată banca din fund privea spre el şi spre tejghea, cu ochi alarmaţi. Într-o tăcere suspectă, pe la spatele lui Dănuţ, un ofiţer cu manta de ploaie se strecurase pe lîngă zid. Ajungînd în dreptul lui Dănuţ, plescăi din limbă, dădu ochii peste cap, şi, mefistofelic, îl bătu peste umăr:
― Ce-ce-ce mai faci, Oliniţki? Unde-i legitimaţia, puişorule?
Trupul şi pumnii lui Dănuţ zvîcniră scurt, săltînd deodată. Un scaun se prăbuşi. Dindărătul tejghelei, patru agenţi civili şi doi comisari se repeziră cu pumnii ridicaţi. Dănuţ, uluit, se răsuci spre agresorul din spate.
― ...Tonel!
― M-m-m-măăă! T-t-tu eşti, măăă!
Spontan, se îmbrăţişară: nu se mai văzuseră de şapte ani.
În jurul lor, agenţii forţei publice clipeau nedumeriţi, încremenind în poziţie de atac. Spectatorii scenei se ridicaseră în picioare. Publicul peronului se îngrămădise holbat la ferestre.
Revenind în prezent, Tonel se întoarse către agenţi.
― Bine, mă boilor, ăsta-i Oliniţki?
Îşi desfăcu mantaua de ploaie. Pieptul apăru plin de decoraţii, cu insigna comisarilor regali ai consiliilor de război.
Un comisar cu carnetul în mînă articulă timid:
― Domnule comisar regal, poftiţi semnalmentele: statură înaltă, păr şaten, ochi căprui, barbă rade, musteaţă rade, fizionomie suspectă, semne particulare: poartă cizme de şevro...
― Unde-s cizmele? tună Tonel, cu ochi fulgerători.
― Dă! Subt pantaloni...
― Nu vezi că are pantofi!
Trăsnit de acest suprem argument, cu ochii la pantofii lui Dănuţ ― care-i stabileau definitiv identitatea ― comisarul ridică din umeri, oftînd. Făcu o plecăciune şi se retrase, urmat de tot alaiul poliţienesc .Ca un ultim bubuit al furtunii care pleacă, răsunară surd nişte "dumnezei", la adresa chelnerului, care indusese în eroare pe reprezentanţii ordinei publice.
― Proşti-s, măă! se jelui Tonel către Dănuţ, dînd din cap.
― Băiete!
Patronul se precipită.
― Faţă de masă curată. O baterie la gheaţă. Stai! Şampanie.
Poruncise şampanie, cu tonul şi gestul energic al comandei "Pentru onor, arm'". Civilii din sală se strînseră pe scaunele lor, modeşti, ca să-i facă parcă mai mult loc.
Tonel nu se schimbase. Era acelaşi Tonel, Otonel, Ciripel, Tontonel sau Mototonel, din clasa şaptea a Liceului "Lazăr", cu faţa sferică, ten de fecioară elveţiană, mustăcioară de cărbune, şi glas superb de bariton, care da o savoare scenică celor mai neînsemnate vorbe spuse de el. Vorbele lui Tonel păreau cîntate ea acele fraze cotidiane, tenorizate, sopranizate sau baritonate într-o operă. Spunea, de pildă: "Ce mai faci?" ― şi urechea ascultătorului aştepta acordul vioarelor suspinătoare, şi răspunsul evaporat al sopranei lirice: "Bineee, iubitul meeuuu..."
Totuşi, două schimbări erau clare. Întîia: uniforma de locotenent, cu decoraţii pe piept şi insigna Justiţiei militare. A doua: o diminuare a bîlbîielii. Acuma bîlbîia mai mult mut, cu buzele şi pleoapele prealabil, înainte de-a începe fraza. Pornea elicea. Odată prins, cuvîntul iniţial izbucnea ca o fanfară eroică, abundent salivat. Astfel îşi convertise bîlbîiala într-o sonorizare supraumană a vorbelor. Cei care vorbesc cu surzii, şi oratorii populari, aşa ar trebui să vorbească. Această sonoritate concomitentă cu bombarea pieptului îi dădea un aer cezarian. Ochii privitorilor situau deasupra capului lui Tonel arcuri de triumf şi acvile de aur: asta era părerea lui. Inaccesibil ironiei, ca şi în liceu, de cînd era comisar regal aspira la alaiul teroarei.
― Măă, Deleanu, măăă! Tempi passati! Tot crai, mă! Da ce cauţi la Iaşi?
― Fac avocatură, Tonel.
― Măă, să vii la Chişinău, să vezi, măăă! Să-l vezi pe Tonel, măă! Ard, mă, cu fieru roş!
Pumnul închis făcea energic gestul săpunirii unei rufe întinse.
― Miliţie, Tonel?
― De unde, măă! Gogeamite comisar regal! Pfiii!
― Aa!
― Da, mă, n-ai văzut! Urmăresc un agent bolşevic. Norocu lui Tonel, măă! Dădui peste tine, şmechere! Ce faci, mă?
― Bine, Tonel, zîmbi Dănuţ, căci vorbele lui Tonel călătoreau prin "măă" ca printre straturi de varză.
― Ce-ţi mai face dama?
― ...?
― Aia, mă, zi-i pe nume, o pontam şi eu... Aneta Stephano, măă! Adina, mă, Aneta era servanta. Tempora, măă! Să vezi dame, măă! Chişinăul are dame! Bate Bucureştiul, măă! Ghimnaziste, mă! Pfiii! Elită, mă! Ia uite!
Arătă un inel de aur cu coroană de briliante, pe un deget gros, păros, cu unghii lăcuite şi murdare. În jurul încheieturii braţului, brăţară de aur.
Tonel aspiră aerul pe nas, clipind din ochi.
― Stai, mă, să-ţi ofer o ţigare!
Scoase o tabacheră de aur masiv, cu desemne de smalţ vioriu, înlăuntrul căreia cinci ţigări "Funcţionar" şi o ţigaretă "Mircea", încălecau un pol păturit.
― Ai?
― Bravo, Tonel!
― Ce, măă? Am şi cruce la gît: aur, măă! Damblaua damei, înţelegi! Măă, să vezi damă! Foastă damă de onoare, măăă! Ce ţi-i ţaru, ce ţi-i Tonel? Să vezi franţuzească! Să vezi ciorapi! Să vezi chiloţi, măă! Avea baie, mă! Din pat în baie, din baie în pat ! Aşa-s, mă, astea! Pfiii!
― Rusoaică, Tonel?
― Da, mă, nu-ţi spusei? Damă de onoare, măă! Rasputin, măă!
― L-a cunoscut pe Rasputin?
― Da, mă, avea cîrlig la damă! Ce-ce? Se pune cu Tonel, mă? Ce dracu, români sîntem! Mea culpa, măă! "Toa mio că Rasputin!"
― Ţi-a spus ea?
― Da, mă! P-p-pe onoarea mea!
― Vorbeaţi franţuzeşte?
― P-hă! Mi ţi-i întorceam un compliment!
― Pe franţuzeşte, Tonel?
― Pare rău, mă! Cînt şi şansonete. A giorno, mă! Să vii, mă, să vezi la mine la Chişinău! Să-ţi arate Tonel ce-i un chef, ce-i o damă! Măă, să vezi ghimnaziste!
― Ce-i asta?
― Eleve, măă, ghimnaziste. Să vezi, mă, ce ştiu! Pfiii! Să vezi beţie, mă! Uîc: una-ntr-un colţ. Da nu se lasă, mă! O ia da capo! Să-ţi arăt eu ce-i rusoaica, măă!
― Dar ruşii?
― Phee! Bolşevici, mă. Marxişti, mă! Troţki, Tolstoi! Parcă Tonel ce-aşteaptă! Arde-i, băiete! Măăăă!... se bătu Tonel cu palma peste frunte, atît de tare, încît chelnerii scoaseră capetele peste tejghea.
― Ce-i, Tonel?
― Balmuş, măă! S-a-nscris, mă, la ţărănişti!
― Ei, şi?!
― Cum, mă? Român cu bolşevicii? Cu rusoaicele, măă! Bolşevicii în Nistru, mă! Tu te vezi cu el?
― Da.
― Trimite-l, mă, la mine. Păcat, mă, element bun... Hhh-hardtmuth, măă! Auzi, măă! Hardtmuth la ţărănişti! Pare rău, mă! Tempi passati!
Şampania sosi, purtată de patron într-o căldare cu gheaţă. Restaurantul gării n-avea cupe de şampanie. Tonel făcu, în treacăt, cuvenitele observaţii. Şampania nu se aduce în căldare.
― Frapiere, domnule, de argint masiv...
― Vedeţi, domnule comisar regal, noi... arătă patronul, cu un gest dezolat, restaurantul gol.
― De asta n-ai clienţi, domnule. Frapiere de argint masiv, chelneri cu mănuşi albe, cupe de cristal. Ce-i bolşevismu ăsta? Ai făcut armata?
― Se cunoaşte, măă! Şampania, mă, e uniformă de mare ţinută! Mănuşi albe, argint, cristal.
Patronul turnă şampania, cu călcăile lipite. Era vădit impresionat.
Ciocniră. Tonel, consecvent cu stilul şampaniei, dădu paharul peste cap, duşcă, cum dai ţoiul de ţuică. Patronul repetă porţia. Altă răsturnare, altă umplere spumoasă.
Comisarul cu semnalmentele lui Oliniţki apăru gîfîind, cu batista pe frunte, aducînd miros de ploaie şi sudoare.
― Domnule comisar regal, l-am găsit.
― Raportul!
― Cizme de şevro, înalt, palid...
Tonel sări, dădu duşcă al patrulea pahar, îmbrăcă mantaua de ploaie, şi-l luă la o parte pe Dănuţ.
― M-m-mă, Deleanu, fă-mi bine cu cinci sutari. Ţi-i trimit la leafă... Nu iei o ţigare?
Aşeză sutarii în tabachera de aur, subt ţigaretele "Funcţionar", peste polul mai vechi.
― Plata!
― Lasă, Tonel.
― Salve, mă!
Pe lîngă patronul frînt în două, cu călcîile lipite, şi printre chelnerii aliniaţi, Tonel trecu sunîndu-şi pintenii, încruntat, urmat de comisar. O singură problemă îl preocupa: care-o fi diferenţa dintre pielea de box şi cea de chevreaux?
― Nuanţe! murmură el printre dinţi.

*

O dată cu soneria care anunţa trenul pornit din staţia Nicolina, sosi în goană un muscal cu doi cai; descriind o curbă elegantă pe cauciucuri mute, în trapul cu scîntei, opri în faţa uşii de intrare. Puiu sări. Salutat de tregheri, trecu spre peron. Pardesiu pe talie, pălărie cenuşie înclinată pe-o tîmplă, monoclu, pantaloni cenuşii, a căror cădere respecta treptata strîmtare a semnelor de exclamare, ciorapi cu baghetă, pantofi de lac.
― Dan!
Şinele vibrau. Din tremurul luminilor din fund, două lumini roşii se dilatară agresiv. La curbă, ferestrele trenului fură vizibile ca un metraj luminos. Terasamentul dudui. Tregherii se precipitară. Masiv tăioasă cu vîntul ei metalic şi aburii ei fierbinţi, maşina intră; pe rînd, vitrinele vagoanelor, cu manechine umane, trecură.
Tumult. Ordine. Strigăte. Mişcări. Îmbulziri. "Pst"-uri. Vociferări.
― Trei tregheri la conu Iorgu Deleanu!
Şase se precipitară. Puiu şi Dănuţ, după ei, în goană. Cu pălăria pe ceafă, frecîndu-şi mînile ca pentru săpunire, domnul Deleanu cobora din vagon, alegînd tregherii după un criteriu special.
― 63: abataj. Bun! 91: bac. Deoparte... Bine v-am găsit, băieţi!
Suiră scările.
― Dănuţ! Dănuţ!... Dănuţ!
Buzele care-l chemau, îi murmurau numele pe faţă, ca o ploaie cu soare, cu murmure luminoase şi parfum răscolit. Şi era ca un fulger dureros al fericirii copleşite.
Înghesuiţi de tregheri şi pasageri, intrară în compartiment.
― Olguţa!
Se sărutară lung: un fel de box de sărutări pe frunte, nas şi obraji.
― Şi tu, Puiule!
Îl sărută şi pe el. Şi Monica. Erau ca peniţele atrase de un magnet neastîmpărat. Acelaşi zîmbet pe toate feţele. Mirarea de-a se vedea iarăşi împreună îi făcea să-şi strîngă mînile, să se atingă pe umăr ― fiecare parcă neîncrezător că celălalt şi ceilalţi sînt concreţi.
Bagajele plecaseră. Un ultim tregher se ivi la uşă.
― Mai sînt bagaje de luat?
― Da-da! Ia-ne pe noi, îl îndemnă Olguţa.
Se coborîră. Şi Dănuţ, şi Puiu zîmbiră la fel, văzîndu-le pe fete nalte, suple şi elegante, în dezarmonia provincială şi caricaturală a pasagerilor. Amîndouă în tailleur-uri: al Olguţei cenuşiu, al Monicăi albastru-închis. Un mic amănunt o feminiza puternic pe Olguţa: un trandafir roş, prins pe reverul jachetei. Părea un gest aparent al inimii, bobocul de trandafir carmin, cu petalele abia răsfrînte. Pe lîngă bagajele fetelor ― cele de mînă ― domnul Deleanu venise cu atîtea geamandane, coşuri, pachete, încît tregherii, în faţa mormanului, recurseră la căruciorul de bagaje.
Neculai, după fatalele discursuri de recepţie, pornise cu recipisa bagajelor mari.
Domnul Deleanu gesticula ca un şef de orhestră, cu baston în loc de baghetă. Vorbea munteneşte ― sever; moldoveneşte ― ironic binevoitor, şi evreieşte ― glumeţ şi satisfăcut. Tot personalul gării îl cunoştea, numai după glas. Bagajele fură clădite în cărucior, într-o unanimă colaborare. Porniră spre ieşire, în jurul căruciorului.
Recunoscîndu-l pe domnul Deleanu, birjarii gesticulară cu biciul, şapca şi hăţurile. Ofertele plouau. Domnul Deleanu îi saluta, refuza şi interpela nominal, controlînd şi descărcarea bagajelor. Era ca o intrare într-un Ierusalim al birjarilor.
Olguţa rîdea.
― Papa, intrarea ta în Iaşi, ca şi în birou, produce dezordine.
Bagajele fură instalate în trăsura lui Puiu. Domnul Deleanu, Olguţa şi Puiu se suiră în trăsura casei Deleanu.
Cu Monica de mînă, Dănuţ fugise spre automobilul său, aşezat la o parte, în umbră. Smuncită în pornirea bruscă, maşina porni ca un bondar. Erau strînşi alături subt capotă, ca într-un cort mic. Ploaia cădea din nou, aruncînd şiraguri desprinse de pe grumajii primăverii. Era în noapte o respiraţie jilavă de seră.
Întrecură trapul şchiop al trăsurilor cu un cal, cu birjarii aşezaţi pe capră deasupra mormanelor de bagaje, ţinînd picioarele în unghi ţapăn, proiectat lateral, şi hăţurile la înălţimea frunţii. Întrecură trapul lat al muscalilor cu doi cai. Cotiră în viraj onctuos aleea încolăcită a Rîpei Galbene; suiră, avînd în dreapta pînă-n fund, marina privelişte a luminelor din vale, umede de ploaie. Maşina părea barcă-automobil, înălţată cu botul talazului deasupra mării fosforescente. Cotiră prin faţa Jokei-Clubului, spre Copou, abătîndu-se din drumul casei.
Motorul vibra, iuţindu-se.
Suiră, suiră, suiră.
Grădina Copoului rămase-n urmă, luminile se răriră, teii foşniră metalic.
Noaptea venea spre ei, cu ploaia-n braţe, şi parfum de cîmp.
Nici un glas omenesc; nici un ochi omenesc.
Prăbuşire în primăvară, cu ploaia.
― Dănuţ, ne-aşteaptă acasă...
Frînă brusc. Şi întîia vorbă a tăcerii lor fu sărutarea, dureroasă şi lungă.
Şi-n lumina farurilor, pînă departe, ploaia era un joc de iele argintii.

*

Luminile tuturor odăilor erau aprinse. Acesta era gestul copilăresc al mînei şi bucuriei domnului Deleanu.
Primar al Iaşului, tatăl Olguţei ar fi făcut la fel cu întregul oraş, inundîndu-l cu rîsul electric.
De departe, casa Deleanu avea scînteierea cristalină a meselor festive, în clipa cînd lumina aprinde cupele pe faţa de masă, înainte ca şampania să museze.
Ai fi crezut că toate odăile sînt pline. Inexact! Lumea era înghesuită în antretul de jos. Acolo, doamna Deleanu, cucoana Catinca, Mircea şi servitorii, adunaţi în faţa uşei, o întîmpinaseră pe Olguţa. Intrase cu ochi negri şi pas sprinten, bucuria casei în braţele doamnei Deleanu, apoi în braţele cucoanei Catinca, rumenindu-şi mai aprins obrajii după fiecare îmbrăţişare. Apoi, pe rînd, Mircea îi sărutase mînile, apoi baba şi ceilalţi servitori.
― Unde-i Monica?
― Unde-i Monica?
― Unde-i duduia Monica?
― Supraveghează bagajele, îi informase Olguţa. Să-i spuneţi von Sorbonna.
O aşteptaseră pe Monica tot în antret. Cu o zbîrnîitoare traiectorie, minuscula maşină cu capota ridicată se oprise în faţa peronului. Deşi refrenul von Sorbonna era pe buzele tuturora, nimeni nu îndrăznise să tulbure c-o glumă, lumina cu obraji ovali răsărind c-o aplecare a spinării din umbra capotei, înălţîndu-se cu soare pe tîmple şi zîmbet de miere pe faţă, în braţele zîmbetelor care o întîmpinară.
Cînd după trei ani de tăcere apăsătoare, de pustiu zilnic, intră într-o casă două fete a căror tinereţă e numai frumuseţă, şi cînd acele două fete-s ale casei ― surîs, Monica; rîs, Olguţa ― cum rîsul şi surîsul aparţin unui obraz, e ca un val de mîndrie în oameni şi în ziduri. Zîmbeau părinţii şi prietenii în jurul lor, se fuduleau servitorii la ferestre, şi era ca o reînălţare în păreţii vechii case Dumşa.
Şi tot în antret şedeau.
Sosiră cuferele. Olguţa-l reclamă pe cel mai mare. Veni şi cufărul în antret. Izbucniră cadourile.
Cadourile erau o tradiţie a familiei Deleanu, culminînd în Olguţa. Cufărul cu proporţii de cămăruţă era afectat în întregime cadourilor şi dezordinei. Doamna Deleanu primea, exclama indignată văzând anarhia, zîmbea, mulţumea, protesta, critica şi se minuna cum de-i cu putinţă ca într-un spaţiu atît de redus să încapă toate capriciile şi neţărmurita fantezie a dezordinei. Raftul de deasupra era consacrat doamnei Deleanu. O cutie de pudră se vărsase, viscolind mătăsuri şi ştofe neîmpachetate.
― La vamă, mamă dragă! Oameni brutali!
― Ce ticăloşie! Ce barbarie!
Ochii Olguţei clipiră pieziş spre domnul Deleanu. Bietul vameş al portului Constanţa nici nu deschisese măcar cufărul plin de infracţiuni.
Olguţa se încălzise. Fetrul care-i strîngea tîmplele şi-i acoperea fruntea pînă deasupra sprîncenelor zbură pe scări, conform imuabilelor tradiţii. Jacheta tailleur-ului, culeasă pe sus de braţul lui Mircea, rămase acolo, subt doi obraji subit roşii. Olguţa apăru aşa cum o ştiau toţi: cu plete negre căzînd mereu în ochi, scuturate mereu pe spate, în bluză subţire, aproape băiat prin mişcări, şi atît de copilăreşte fată prin obrajii rotunzi şi sînii puerili. Avea mişcări atît de iuţi, încît de cîte ori doamna Deleanu primea un alt pachet, clipea, avînd o tresărire de recul: reacţie omenească în faţa rîndunelelor, al căror zbor lucid niciodată n-a atins pe om, dar totdeauna l-a alarmat.
Doamna Deleanu era copleşită şi primejdios mişcată. Nu cantitatea cadourilor o tulbura, ci meticuloasa memorie a Olguţei pentru toate slăbiciunile şi preferinţele ei. Nimic nu lipsea. Dicţionarul dorinţelor doamnei Deleanu era complect la fiecare literă. Niciodată nu-şi închipuise că Olguţa poate fi atentă. Abia acum îşi dădea seama ce formidabilă atenţie pentru toate dorinţele şi deprinderile ei, putuse să grupeze ― dezordonat, ce-i drept ― acest încăpător raft al darurilor.
― Mamă dragă, raftul acesta are o sucursală în cuferile Monicăi. Tot ce-i casabil, e la ea. Mi-am spus: tot ce se sparge în cuferile mele, e spart de Olguţa, tot ce se sparge în cufărul Monicăi, e spart de fatalitate. În faţa Monicăi şi fatalităţii, am cedat.
Dar memoria acestui cufăr depăşea cu mult aprecierea doamnei Deleanu. Din cufărul adînc, cu gesturi iuţi apărea portretul dorinţelor fiecăruia. Măgulirea înduioşată a doamnei Deleanu devenea pe rînd a tuturora. Fiecare recunoştea într-un pachet întins de Olguţa o veche exclamaţie, o uitată dorinţă. Fiecare dar era o amintire.
Apărea trecutul, înviau amănuntele anilor duşi, cu fiecare dar cules din dezordinea rafturilor de mîna Olguţei. Ai fi zis că fiecare vorbă a celorlalţi, azvîrlită din întîmplare de cineva, devenise comision asumat de Olguţa, şi realitate împlinită de mîna ei. Ea trebuia să dea replica tuturor dorinţelor celorlalţi, exprimate de-a lungul anilor, sau deduse dintr-un gest sau o privire.
Şi miraculoasă era diversitatea darurilor în armonie cu diversitatea psihologică a celor care le primeau. Între altele, cucoana Catinca căpătase o trusă de piele cu ace englezeşti. Odinioară văzuse aşa ceva în Italia, la o englezoaică pe care-o invidiase numai din cauza acelor. De unde reţinuse Olguţa acest detaliu? Îi adusese exact ceea ce dorise în tinereţă. Sute de ace cu ureche aurită, de toate dimensiunile, grupate în compartimente, după mărime şi grosime. Baba căpătă o vastă pereche de papuci, în formă de şoşoni, de ştofă groasă şi moale ca muşchiul pădurilor, căptuşiţi în întregime cu blăniţă, adevărat puf prin fineţă, dar călduroasă ca un abur de samovar.
Aceşti papuci erau pentru baba ceea ce ar fi, pentru un copil, un cal adevărat după un cal de lemn. Avea, în sfîrşit, papucii, absolutul papucilor. Dar şalurile? Două şaluri coborîră pe umerii formidabili ai babei, două idealuri. Un şal de lînă curată, gros ca un pled, moale ca o piersică. Celălalt şal era de găteală. De cînd dorea baba să le arate tătărăşencelor ce-nseamnă şalul de mătasă. Caşmir avea pe umeri, mai frumos încondeiat ca oul de Paşti, cu ploaia franjurilor pînă-n podele. Toţi o admirară pe babă cu şalul de caşmir. Era ca un havuz cu focuri bengale. Bucuria depăşise spaţiul facial. Rîdea cu burta, săltată-n sus şi-n jos, de un cutremur vulcanic.
Dar surpriza domnului Deleanu? Venise cu ea alături, fără să ştie. Un geamandan lat şi plat, ceva mai mare decît cele obişnuite, deschizîndu-se nu în lat, ci în lung, ca o gură de crocodil, avînd un compartiment pentru haine, loc special pentru pălării, iar celălalt compartiment fiind un adevărat labirint de cutiuţe, saltare, pungi. Şi toate erau pline. Se revărsară vreo zece pachete de cărţi de joc, care de care mai hazliu colorate. Tutun turcesc şi ţigări turceşti. Havane...
La fiecare mişcare a mînilor Olguţei înspre ea, cucoana Catinca se încrunta. Nu-şi mai amintea nici o dorinţă. Totuşi, pachetul sau obiectul întins i-o amintea. O maşinuţă migălos lucrată în aramă, c-un tub lung, treptat subţiat în chip de trompă, pentru turnatul spirtului denaturat în şanţul ibricului de cafea neagră, o făcu să se indigneze.
― Bine, frate, da asta de unde-o mai ştii?
Olguţa ridică din umeri. Ştia, dar nu vroia să-i amintească de o masă la Bucureşti, în Popa Nan, în vara anului 1914 ― trăia şi conu Mihăiţă pe atunci ― cînd cucoana Catinca afurisise pe toţi "ticăloşii de negustori din Bucureşti, care te silesc să torni spirtul denaturat, ca rachiul la crîşmă, cu sticla". Neculai căpătă în sfîrşit ceasul de buzunar cu muzicuţă. Neculai dorea de mult un ceas care să cînte la fiecare oră Deşteaptă-te, române. Acesta cînta motive din Marseilleza, o Marseilleză picurată delicat şi pur, ca pentru greieri somnoroşi.
― Proşti-s franţujii, Neculai! Le cîntam la ureche Deşteaptă-te, române; nici că se prindea! Asta-i tot un fel de Deşteaptă-te, române, dar preparat franţuzeşte.
― Trăiască alianţa şi duduia Olguţa! se exaltă Neculai.
Nu-şi putea închipui Puiu că din acelaşi cufăr va ieşi o bătaie de inimă pentru el, străină de fiinţa Olguţei.
― Degetul, Cuţulachidis!
Redevenit Cuţulachi, Puiu se înroşi, văzu şi respiră adînc zîmbitor. Demult dorea să aibă inel. Visul lui era o chevalieră. Olguţa-i interzisese acest fel de inel, explicîndu-i că un inel cu embleme nobiliare pe degetul unui copil de ţăran e mai ridicol decît o coroană de carton pe capul unui nebun. Totuşi, în lipsa Olguţei, Puiu îşi cumpărase o chevalieră de provenienţă rusească. Olguţa o zărise la gară şi zîmbise. Pe drum, inelul dispăruse în buzunarul lui Puiu. Acum era înlocuit cu un safir palid, montat în aur florentin de culoarea spicului de grîu.
Antretul era un zumzet surd de exclamaţii, mirări, aprobări, comentarii, monologuri. Cadourile Olguţei aduceau tuturora bucurie, dar fiecăruia o altfel de bucurie.
Nu oricine poate da altora accentul exact al bucuriei proprii. Cadourile sînt întotdeauna o surpriză agreabilă. Dar deseori dau naştere la constrîngeri penibile. Dacă am presupune că primăvara, într-un an, lipsită de instinctul sigur al naturii, s-ar încurca, şi aducînd verdeaţă tuturor copacilor, n-ar respecta individualitatea lor, dînd de pildă plopului frunză de stejar, piersicului, muguri de castan, liliacului, cîrcei de viţă, viilor, vreji de bostan, şi nucilor, pătlăgele roşii ― bucuria primăverii ar exista din pricina navalei de verdeaţă, dar pe fiecare fizionomie vegetală ar rîde construis bucuria răpită alteia.
Aşa se întîmplă şi cu darurile, cînd cel care le aduce şi împarte a fost preocupat de gestul risipirii lor ― măgulitor pentru cel care-l face ― nu de aspectul propriu fiecăruia dintre cei care le primesc. Pentru mulţi copii, aceste daruri improprii sînt un principiu de umilire, de ipocrizie, de tristeţă. Trebuie să se bucure, fiindcă altfel sînt ingraţi, şi totuşi nu se bucură, fiindcă darul e străin tuturor dorinţelor lor. Bucuria e surpriza explozivă a unei dorinţe obscure pe neaşteptate îndestulată. Cînd darul nu e mugurul exact al crengii care-l dorea, departe de-a o înviora, o îngreoaie, o abate.
Acele daruri numai care dovedesc că aducătorul lor te cunoaşte, şi-a amintit de tine, te-a reconstituit, şi-a frămîntat mintea culegîndu-ţi în amintire, exclamaţiile, poftele exprimate sau înăbuşite ― dau bucurie. Ele-ţi arată că ai existat în sufletul celui care ţi le aduce, şi darul, astfel numai, îşi pierde semnificaţia indiferentă de lucru cumpărat, căpătînd-o pe aceea de răsfrîngere a dorinţei tale în afecţiunea altuia.
Darurile Olguţei, exacte ca ale primăverii, arătau că în timpul celor trei ani de viaţă pariziană, nu numai că nu uitase pe nici unul dintre cei de acasă, dar că trăise în ei, ca primăvara la rădăcina copacilor. Toţi o iubeau pe Olguţa, dar toţi o socoteau distrată şi uitucă, din pricina vieţii ei eruptive. Le dovedea contrarul. Abia acum fiecare înţelegea că acel cufăr al darurilor era sufletul Olguţei, în care toţi existau, în dezordine, dar complect.
Într-un colţ al antretului, Monica grupa pachetele lui Herr Direktor şi ale doctorului Prahu, ciudatul prieten al Olguţei. Pentru doctorul Prahu, Monica muncise din greu, căci în cuferile ei, diverse sticle de toate formele, cu preţioase alcooluri, alese bucată cu bucată de competinţa lui Paşa, îi periclitau hainele, cu eventuala lor revărsare.
Numai Dănuţ şi Mircea nu primiseră încă nimica.
Răsărind brusc, din fundul cufărului, capul Olguţei, înfierbântat, cu pletele dezordonate, zîmbea. Avea un sul în mîni, înfăşurat cu îngrijire.
― Atenţie şi ochelari, vă rog!
Doamna Deleanu, cucoana Catinca şi domnul Deleanu se apropiară, punîndu-şi ochelarii de lectură. Olguţa desfăşură sulul.
Era atît de tînăr capul ei ― numai vibraţie de rîs şi de culoare ― încît portretul desfăşurat apărea supărător ochiului, ca o mohorîre de pivniţă în plin soare.
Monica tresărise. Urmărea cu îngrijorare feţele ridicate spre portret. Exclamaţiile indignate o făcură să respire.
― Ce oroare! Asta eşti tu? Sluţenia asta?!
― Cine-i măgarul? izbucni cucoana Catinca.
― Alexandru Pallă.
― Ducă-se pe pustii! Auzi dumneata! Asta-i treabă de pictor! Ştie şi ciuma să facă aşa minunăţii!
― Fetiţa tatei, o dezmierdă domnul Deleanu; o fi el mare pictor bietul Paşa, dar eu tot la Grigorescu am rămas. Măru-i măr ― o bătu el peste obrajii rumeni. N-are să mă convingă Paşa, nici Parisul, nici toate "ism"-urile artei de astăzi, că măru-i mucegai, şi soarele scrum.
― Bine, frate, clocotea cucoana Catinca; faci curechi murat, faci castraveţi muraţi, da să faci dintr-un boboc de fată aşa murătură!
Şi toţi, mînaţi parcă de acelaşi surd îndemn al instinctului, o dezmierdau pe Olguţa, o priveau, o împrejmuiau, copleşind portretul cu ironii, zeflemele şi ocări. Era ca un descîntec în faţa destinului. Recunoscură toţi capul Olguţei în portretul desfăcut de mînile ei, dar o Olguţă despodobită de tot ce-o făcea pe Olguţa veselia casei Deleanu. Decorul era salonul apartamentului de la Paris. În primul plan, pianul
deschis ― claviatura era ca o dungă fumurie de apă îngheţată ― şi Olguţa pe taburet, cu capul aplecat puţin ― ca atunci cînd pîndeşti sau cînd eşti greu ostenit ― întors de la pian în lături, ca şi cum cineva ar fi strigat-o deodată, întrerupînd-o. În planul al doilea, mobilele unui salon, mare, în umbră grea, apăsate parcă de începutul unei asfixii cu mangal. Obrajii Olguţei primeau lumina unei ferestre cenuşii ― mucegaiul tragic, surirea subpămînteană de ocnă de sare, a penelului Pallă. Sur şi obrazul, cu reflexe verzui ca ale unor lumini de lună. Ce se întîmpla în acea încăpere de umbră, cu muzica amuţită? Ce strigăt răsunase? Ce chemare stranie? Era o crispare dîrză în osatura feţei, dar fruntea se înclina învinsă, dură totuşi, şi ochii dilataţi simţeai că ar fi vrut să se închidă şi nu puteau, sau bravau arătarea de groază, nevăzută. Amestec de hotărîre şi deznădejde. Mîna dreaptă plutea pe claviatură, cu degetele răsfirate moale, ca o pasăre ucisă din zbor, răstignită pe aripile ei. Cealaltă mînă încleşta genunchiul sau se rezema de el? Pletele căzute atîrnau grele pe tîmple.
Privit alături de model, portretul Olguţei părea posomorît, lipsit de tinereţă, cel puţin de carnaţiunea şi exuberanţa tinereţii modelului. Dar mişcările capului şi trupului erau profund ale Olguţei. O Olguţă stranie ca o eclipsă de soare. Dar în acea energie deznădăjduită a feţei şi a privirii, şi-n acea cădere de scut a frunţii înclinate, şi-n acea tensiune de vultur cu săgeata în el, văzîndu-şi moartea, înaripîndu-şi-o, ochii lui Mircea recunoşteau tinereţă Olguţei, aşa cum uneori sufletul său o presimţise sub rumeneala obrajilor şi rîsul dinţilor.
Acesta era singurul portret făcut de Alexandru Pallă într-un răstimp de trei ani. N-o mai făcuse de atunci, niciodată, pe Olguţa. S-ar fi zis că el singur prefera s-o vadă cu ochiul omului, decît s-o descopere cu ochiul pictorului.
― Nu vrea nimeni acest portret? zîmbi Olguţa.
― Pe foc! Pe foc!
― I l-am adus lui Mircea.
― Mie, Olguţa!
― Nici tu nu-l primeşti?
― Bine, Olguţa, îmi dai o capodoperă!
― Modelul îţi mulţumeşte în numele pictorului.
― Ce-i în capul vostru, măi copii! se miră cucoana Catinca, gesticulînd cu ochelarii. Oameni teferi, oameni tineri şi frumoşi, să nu vă fie scîrbă de aşa ticăloşii!
Totuşi, atît de puternică era impresia produsă de acest tablou hulit ― a cărui atmosferă se înrudea cu acele pagini din Dostoievski, care-ţi lăsa ca o sudoare rece a sufletului ― încît, în acelaşi timp, cu toţii reclamară masa. Simţeau o nevoie de mişcare, de agitaţie printre lucruri foarte concrete şi vesele. Cucoana Catinca şi doamna Deleanu, porniră repede spre sofragerie; servitorii se precipitară la bucătărie; domnul Deleanu pleca să pregătească sticlele ospăţului.
Fundul cufărului era pavat cu cărţi destinate lui Dănuţ şi Mircea. Şi în alegerea cărţilor, Olguţa dovedea aceeaşi memorie şi aceeaşi divinaţiune. Astfel, Mircea descoperi în braţele lui, deasupra teancului de cărţi scos de Olguţa, L'Égoïste a lui George Meredith.
― Eii!
Apoi cugetările lui Multatuli.
― Iii!
Apoi trei romane ale lui Henry James.
― Piii!
Apoi un al doilea teanc de volume în-quarto, cu piesele Plaisantes et déplaisantes ale lui Bernard Shaw.
― Hoo! făcu Olguţa, dînd glas exclamaţiei mute a ochilor lui Mircea.
Aceleaşi exclamaţii puerile desfăcură buzele lui Dănuţ în faţa poeziilor complecte ale lui Rainer Maria Rilke.
Scările se umpluseră de cărţi, răspîndind mirosul acela de hîrtie tipărită, încă netăiată, bun ca mirosul scîndurii albe şi ca aroma pînii calde, pentru nara pasionatului lector. Cărţi proaspete pe care mîna le alintă, le deschide, culegînd în treacăt parfumul unui cuvînt din misterul frazei necitite, pe coperta cărora ochii recunosc acele nume de azur, care au cuiburi în inima noastră, ca rîndunelele subt streşina caselor.
Mircea, Dănuţ, Monica şi Puiu se aşezară pe scări, printre cărţi, răsfoindu-le.
Olguţa scotea mereu. Deodată, mîna ei agită un volum legat în piele.
― Von Sorbonna!
Monica se înroşise atît de tare, că printre ceilalţi, şi mai ales alături de Dănuţ, părea din altă rasă, din rasa cireşelor.
― Teza de doctorat a lui von Sorbonna.
Şase mîni se repeziră, ale lui Dănuţ mai prompte şi mai posesive. Trei capete se aplecară asupra tezei ca asupra unei scrisori de acasă, primită în lagărul de prizonieri. Dedicaţia făcută Olguţei se furişa într-un colţ, timid: "Surorei, prietenii şi fiicei mele Olguţa".
― Poftiţi, copii, am turnat supa! răsună de sus glasul doamnei Deleanu.
― Unde-i Olguţa? se întrebară lectorii Monicăi, ridicînd capetele.
― Olguţa!
― Unde-a dispărut?
Îndemnat de o veche şi obscură amintire din copilărie, Dănuţ smunci capacul cufărului.
Copilăreşte, acolo era Olguţa, cu faţa inundată de rîs.
― Cine mă ia?
O luară pe sus.
― Coşcogeamite oameni mari aţi căzut în mintea copiilor! rîdea cucoana Catinca, venind să-i ridice cu forţa.
Olguţa glumise spontan, cu tot sufletul. Dar ieşind din cufăr şi urcînd scările casei părinteşti, înconjurată de voioşia celorlalţi, întîmpinată de bucuria părinţilor, simţi că cel din urmă dar ieşit din cufărul darurilor intra numai în casa părintească, dar nu-i mai aparţinea.

*

Olguţa şi Monica uitaseră dimensiunile şi durata unui ospăţ românesc. În raport cu mesele din Franţa, cele din România sînt ca o excursie în trăsură, faţă de o precisă cursă urbană cu taximetrul. Cînd ai ajuns la ultimul fel ― de altminteri în România, şi în Moldova mai ales, ultimul fel e mereu penultimul ― felurile anterioare, rămase dincolo de orizont, s-au şters din memorie, sau au devenit vagi. Ai impresia că stai la masă de o săptămînă, şi că supa de pildă, sau răciturile, le-ai mîncat luni, peştele, marţi, şi aşa mai departe.
Adevăratul salon al unei gospodării româneşti e sofrageria. Această proeminenţă a stomahului e poate o filozofie înainte de-a fi o necesitate. Fatalist cu fruntea, orientalul, plecîndu-şi-o, a descoperit stomahul. L-a cinstit deci, pe acest robust tovarăş de umilinţă smerită, în faţa zeilor permanenţi, dar nevăzuţi, care-i privesc ceafa.
De altfel, această masă inaugurală avea o înaltă semnificaţie patriotică. Ea trebuia să dovedească nota originală a României, în concertul bucătăriilor europene, şi să arate fetelor că această notă, dacă nu prin puritate, cel puţin prin căldură şi plenitudine, nu-i mai prejos de cea a bucătăriei franceze.
Din acest punct de vedere, baba le servise un simbol, un fel de stemă culinară a Moldovei: sărmăluţele de piept de gîscă. Pentru gastronom, porcul e ca peştera lui Ali-Baba din O mie şi una de nopţi: visterie de bunătăţi. Dar Creatorul, făcînd gîsca, a depăşit porcul. Gîsca are ficatul, cum Franţa are Parisul. Pateul de ficat de gîscă reprezintă o supremaţie universal recunoscută. Pe lîngă ficat, însă, şi poate mai presus de ficat, gîsca oferă feminin mîncăului, pieptul ei gras, fraged şi substanţial, pentru pastramă şi sărmăluţe. Aceste sărmăluţe ― cu vulgară sonoritate ― aparţin Moldovei ca şi stilul lui Creangă. Sînt mici, rotunde, învelite în foi de varză murată ― şi se topesc. Sărmăluţa, adevărata sărmăluţă moldovenească, reprezintă beatitudinea deliciului fără efort. N-o mesteci. Gura o apucă, o apasă, şi ca şi felioara de topatan ― incomparabilul pepene galben dobrogean ― sărmăluţa piere onctuos, lăsînd parfumul şi regretul existenţei ei fondant efemere. Sărmăluţele, ca şi sărutările, n-au număr. Nu ceri şi nici nu ţi se dă un număr de sărmăluţe, ci un grup. Vezi cu surprindere că a dispărut. Ţi se dă altul. În clipa cînd ai devenit melancolic, nu mai ceri. Atunci abia înseamnă că ai mîncat sărmăluţe.
Clipa sărmăluţelor fusese atît de palpitant patriotică, încît baba, ca şi acei regi care se duceau singuri pe cîmpul luptelor importante, apăruse în uşa sofrageriei. Lupta fusese cîştigată: farfuria sărmăluţelor era goală.
După sărmăluţe apăru curcanul fript, din care baba exaltase armonii culinare demne de cele scoase din strunele violinei de mîna lui Enescu. Cojiţă castanie ca obrajii sfinţilor din afumatele icoane, sfărmicioasă ca întîiul îngheţ al apei, spart cu degetul de copii, iar subt ea, cărniţă albă şi brună, care se topea suculentă ca pulpa perelor de toamnă.
Curcanul nu putea să lipsească, fiindcă această pasăre stupidă deţine în viaţa modernă rolul biblic al viţelului gras. Această friptură era simbolică. Se poate să indispui un simbol, să nu te descoperi în faţa steagului?
Ca apetitul să poată corespunde pietăţii şi patriotismului, se făceau popasuri între feluri. Cînd sosi, în ceşti ― vechile ceşti cu garoafe ― crema de şocolată, preparată de cucoana Catinca, se auzi un clămpănit, şi cucul din părete, apărut isteţ din cuşca lui, cîntă de două ori "cucu". Şedeau la masă de la douăsprezece jumătate, mîncînd. Acum oftau. Monica era aşezată la dreapta cucoanei Catinca, autoarea cremei cu migdale prăjite deasupra şi complicat parfum de vanilie, migdală amară, şocolată amăruie şi parcă şi un iz de rom.
Subt privirea cucoanei Catinca, Monica adînci vîrful linguriţei în aromata cremă, gustă, şi oftă:
― E delicioasă... dar nu mai pot!
― Aaa! se indignă cucoana Catinca. Da ce-i crema mea? Piesă de teatru s-o aplauzi? Ori o mănînci, ori nu-i bună!
― Cucoană Catinca, sări Olguţa, simţindu-se şi ea incapabilă să aprecieze crema altfel decît verbal, dac-a spus von Sorbonna că-i bună, să ştii că-i bună. Gura lui von Sorbonna e gura adevărului. Să vă istorisesc ce-a păţit la Paris c-un celebru fabricant de creme catolice. Într-o zi, distinsul nostru prieten, von Sorbonna, se întorcea acasă, rue de l'Observatoire, cu un volum de Paul Bourget. Mă veţi întreba: ce caută în mîna unui tînăr membru al familiei Deleanu un volum de Paul Bourget? Răspunde, von Sorbonna!
― Spune tu, Olguţa.
― Vedeţi! Vinovatul recurge la oficiul avocatului. S-o luăm cu binişorul. Von Sorbonna, la Paris, avea diverse prietene. Unele adorau schimmy-ul...
― Vai, Olguţa!
― Cum? Tape-dans-l'Oeil!
― Ce-i asta? murmură scandalizată doamna Deleanu.
― O prietenă de-a lui von Sorbonna.
― Crezi, tante Alice! E o poreclă dată de Olguţa. Marguerite Rivali e o camaradă a mea de doctorat, veselă şi frumoasă, dar foarte serioasă.
― A! Dar von Sorbonna avea şi alte prietene. De pildă, Eveline avea cultul lui Bourget, şi cum în faţa mea nu îndrăznea să facă propagandă, pentru simplul motiv că o maltratam...
― O băteai? tresări cucoana Catinca, văzînd gestul agresiv al Olguţei.
― Cu perne! zîmbi Olguţa. Credincioşii lui Bourget nu merită omagiul agresiunei dure. În schimb, o îndoctrina pe răbdătoarea Monica. Probabil că von Sorbonna rezista. Atunci discipola a recurs la maestrul ei. Eveline avea toate volumele lui Bourget, legate în piele catolică şi pe deasupra, învelite cu hîrtie albastră etichetată pe dos, dar unul singur deţinea iscălitura autografă a lui Bourget: Eveline e nostimă şi catolică, Bourget e catolic şi venerabil...
― Olguţa! protestă Monica: obţinuse autograful prin intermediul confesorului ei, care-l cunoştea pe Bourget.
― În sfîrşit, tot prin fuste îl căpătase! Într-o zi Eveline întinde lui von Sorbonna volumul cu iscălitura maestrului, făcînd următoarea prinsoare: dacă von Sorbonna, cetind volumul, nu va fi convertit, atunci Eveline se obligă să arunce pe foc foaia cu autograful; dacă, dimpotrivă, von Sorbonna face mea culpa, atunci se obligă să obţină o audienţă la Paul Bourget şi să solicite în numele Evelinei, c-un genunchi la pămînt, complectarea cu dedicaţie a semnăturei autografe. Ştiţi, Eveline e catolică, aşa că preferă să scoată castanele din foc cu mînile convertite ale frumoasei sale amice din Balcani...
― Eram sigură că n-are să-mi placă, protestă Monica.
― Altă catolică! exclamă Olguţa. Accepta o prinsoare cu certitudinea anticipativă că o va cîştiga.
― Eram constrînsă. Şi se putea să-mi placă. Mai ştii?!
― Miracolul catolic prin unsul lui Dumnezeu Paul! Bun! Acuma să vedeţi miracolul, căci miracol a fost. Von Sorbonna citeşte cartea scrupulos. Ai adnotat-o?
― ...!
― Şi, onoare lui, nu-i place.
― Nu ţi-a plăcut? întrebară într-un glas Mircea şi Dănuţ.
― Nu! scutură Monica energic din cap. Cum să-mi placă Bourget cu Villon alături!
― Nu i-a plăcut, după cum vedeţi, graţie amuletei Villon. Dar von Sorbonna e milos. Cîştigase prinsoarea, dar cum s-o oblige pe biata Eveline să-şi dea pe foc autograful obţinut prin intervenţia confesorului! Nici să mintă nu putea! Ce-i de făcut? Problemă grea, de conştiinţă, cum ar numi-o Bourget. Volumul cetit şedea pe masa de lucru a lui von Sorbonna, de vreo două săptămîni. Cînd venea Eveline, von Sorbonna nu era acasă: era în bucătărie! Cînd se vedeau la Universitate, von Sorbonna pretindea că n-a isprăvit cartea. Peripeţii dramatice! Atunci, natural, prin voia lui Dumnezeu, intervine Olguţa. Adică de ce n-ar ceti şi ea volumul de Paul Bourget? În copilărie n-a înghiţit ea şi riţină, de dragul mamei sale? Într-o zi mă duc în Jardin du Luxembourg, cu volumul lui Bourget. Îmi alesesem într-o grădină banca purgatoriului. Soare, vrăbii, copii, rîsete, glume. Eu, posomorîtă, pe bancă. Lîngă mine, un domn bătrîn, foarte modest în colţişorul său. Eu citeam, înghiţind cretă. El privea, fericitul! Copiii se jucau în faţa noastră. Pace, ca la Copou. Deodată, volumul, trosc! Banca se cutremură; domnul tresare; copiii se uită alarmaţi. "Ce s-a întîmplat, domnişoară? V-aţi speriat?" "Nu, domnule. Sînt indignată! Acest om ucide viaţa!" "Cine, domnişoară?" "Paul Bourget, domnule!" Clocoteam, urmă Olguţa. Aveam lîngă mine un paratrăsnet, un om de treabă. Toţi oamenii care privesc copiii şi vrăbiile, fără să cetească jurnale şi fără să-şi mănînce unghiile, sînt oameni de treabă. M-am spovedit atunci, complect. I-am istorisit nenorocirea prietenei mele cu inimă de aur, anatemizîndu-l pe Bourget. "Merită, domnule, l-am interpelat eu, acest om să dea naştere la astfel de drame de conştiinţe?" "Nu ştiu dacă merită, îmi răspunse calm bătrînul; dar are obligaţia înalt morală să le soluţioneze. Acesta-i marele rol al scriitorului, domnişoară: să pacifice pe oameni, să le dea soluţii de viaţă, să-i îndrume, să-i abată din calea păcatului, să le arate căile virtuţii, să-i scoată din îndoială"... Vorbea aşa de frumos duhovnicul meu, încît am înţeles imediat că ori e Dumnezeu prefăcut în domn, ori e un apostol trimis de Dumnezeu să salveze sufletul Monicăi. Vorbele lui aveau efectul frazei lui Beethoven: te înălţau atît de sus, în sfere atît de armonioase, încît deveneai bun fără efort. Eram captivată. Simţeam în jurul meu vibraţia mistică. Eram ca omul care deschide umbrela avînd intuiţia întîii picături de ploaie, înainte de-a cădea. Dar umbrela mistică a fiinţei mele precedase miracolul, nu ploaia. Şi-ntr-adevăr, miracolul s-a săvîrşit. Domnul a luat cartea trîntită pe bancă. Mă întrebam, în sinea mea: are s-o prefacă în crini? Are să scoată din ea un şirag de perle pentru gîtul Evelinei? Nu! Miracolele sînt mai simple. A desfăcut cartea pe genunchi, a scos din buzunar un creion de aur, i-a făcut vînt în jos, vîrful a ieşit ― nu era o lance, numai un creion ― şi într-o tăcere, probabil asemănătoare cu cea care-a precedat facerea lumii, domnul a rupt foaia cu iscălitura autografă. "Ce faci, domnule?" am sărit eu. "Aşteaptă, domnişoară!" m-a calmat el, silindu-mă să mă aşez la loc, cu o putere magnetică. Şi-ntr-adevăr, pe foaia următoare apărură, nu cu litere de foc, ci de grafit, următoarele cuvinte incandescente: 
"A mademoiselle Eveline Bourdot qui, en perdant un pari, a gagné l'estime de
Paul Bourget"
N-am putut articula nici un cuvînt. Eram meduzată. Maestrul dispăru incognito pe poarta grădinii. După ce mi-am venit în fire, m-am întors acasă cu volumul şi i-am istorisit Monicăi întîmplarea. Natural, m-a crezut. Ne-am suit într-un taxi, cu miracolul catolic, şi de-a dreptul la Eveline. Ce să vă mai descriu fericirea Evelinei! Pierduse o prinsoare şi o iscălitură, dar cîştigase stima autografă a idolului ei...
Olguţa bufni de rîs.
Monica tresări.
― Olguţa, nu cumva...
― Ba chiar aşa! Miracolul era opera creionului meu plastograf. Foaia cu adevărata iscălitură e în bagajele mele. Poţi să-l întrebi şi pe Paşa, dacă mai crezi în miracole!
― Vai, Olguţa şi Eveline ce-are să spuie?
― Eveline? Ea crede...în Bourget... Monica, o îndemnă Olguţa, numai crema cucoanei Catinca te va putea consola.
Linguriţele intrară în spongioasa cremă de şocolată. Cedînd rîsului irezistibil, se resemnă şi Monica.

*

Toţi băuseră şampanie, începînd cu doamna Deleanu şi isprăvind cu Dănuţ.
Şampania are darul de-a aduce veselia pe dinafară oarecum; o importă. Muşchii feţei încep să rîdă, cum pe ferestre, iarna, apar arabescurile de argint. Te trezeşti deodată rîzînd. Muşchii feţei, primind masca rîsului, ţi l-au impus adînc. Rîzi fiindcă aşa vor muşchii, şi eşti mirat de această înveselire fără de cauză conştientă, şi această mirare devine ea însăşi pretext de haz, acest haz, pretext de mirare, această mirare, pretext de rîs; şi astfel, diavolii gazoşi ai şampaniei te-au prins în trepidanta lor horă de luminiţe gîdilitoare. Devii cristalin şi sonor. Sîngele nu mai curge: sună ca o ploaie de minusculi clopoţei, prin care fiecare gînd scutură lungi vibraţii ilare, inundîndu-te. Contopirea acestor vibraţii, în jurul unei mese lungi, orbitor albe, pe care cupele scînteie, e veselia şampaniei. Veselie pură ca zurgălăii unei sănii, sunînd în voioşia unui amplu trap robust, pe întinderi albe de zăpadă sclipitoare. În această veselie, calitatea femeilor care iau parte la ea poate determina stridenţa, cu lăbărţări porcine, sau prelungi puritatea, atingînd înălţimile muzicei.
La chefurile cu femei uşoare prin profesie sau vocaţiune, şampania băută dă semnalul destrăbălării. Rîsul devine gemăt; vorba, ţipăt; gluma, pornografie; dorinţa, gest; gestul, faptă. E cel mai trist spectacol pe care omul şi-l poate da sieşi: masa sexuală în comun.
Dar aceeaşi şampanie, la o masă curată, cu oameni bătrîni şi tineri, sărbătorind o bucurie comună, poate desprinde armonii de rîsete, tot atît de sprinten pure ca şi acordul lui Mozart. Atunci, şampania apare ca o primăvară ilară a tinereţii. Fetele tinere sînt culoarea şi cîntecul acestei primăveri. O dată cu îmbujorarea obrajilor şi strălucirea aprilină a ochilor, timiditatea dispare. E ca o apariţie de culori, din muguri atunci deschişi. În jurul acelor obraji calzi de culoare ca piersica de aromă, e ca o mişcare aeriană de sărutări. Obrajii lor plutesc parcă între sărutări, de care se feresc rîzînd. Părul de pe tîmple se zburleşte uşor, sprîncenele capătă fantezii mirate, lobul urechilor e roş ca mărgeanul, dinţii, între buzele mai roşii şi mai umede, rîd alb ca ghioceii culeşi de ţigăncele primăverii. Vor să vorbească şi nu pot. Rîd. Rîd de orice. Vorbele începute tresar de rîs şi se descompun în rîs. Sufletul lor, în acele clipe, e uşor ca părul zburlit pe tîmple şi aburit pe ceafă. O masă întreagă rîde de rîsul lor. E miracolul şampaniei, care-a prefăcut oamenii în rîs curat, cum ciocîrlia în preajma soarelui e numai cîntec.
Olguţa brună şi Monica blondă. Toţi rîdeau de rîsul lor, cu ochii la ele. De trei ori Olguţa începuse istorisirea examenului de doctorat al Monicăi. Dar de după fiecare vorbă, rîsul o pîndea cu spice în mînă. Izbucnea: un rîs clar, în cascade mărunte, care-i încreţea faţa c-un păienjeniş de cute fine ca ale merişoarelor sălbatece, a căror culoare o avea.
Desigur că în acest moment examenul Monicăi se reducea la profesorii care-o interogaseră. Ei trebuiau să dea examen caricatural în faţa celor prezenţi, cum dăduseră în faţa ochilor Olguţei. Îi reţinuse pe toţi, cu ticurile şi particularităţile lor. Cel din extrema stîngă avea un neg pe vîrful nasului, atît de proeminent, încît n-avea aerul c-a răsărit din nas, ci că-i aşezat numai, într-un echilibru mereu periclitat de mişcările acelui nas, exprimînd mirarea sau nemulţumirea. După Olguţa, negul acela ar fi trebuit să impuie nasului o severă neclintire romană. În realitate, nasul era mobil ca limba şcolarilor şi ca urechea măgarilor. Se sucea cînd în stînga, cînd în dreapta, cînd în sus. Pe lîngă aceste mişcări psihologice, avea şi mişcări pur fiziologice, ori din pricina unui gutunar, ori din pricina deprinderii de a priza tabac, stăpînită în timpul examenului. Aspira sacadat, cu nări palpitînde; fîrnîia, eliminînd aerul sacadat, încreţindu-şi fruntea şi botoşindu-şi buza de sus, în timp ce gura avea panicile respiratorii ale celor care sforăie prin somn.
― ...Şi cînd îl vedeam că aduce două degete pe neg, cu ochii încrucişaţi, parcă-l auzeam spunînd negului: şăzi binişor! Nu vezi că-s necăjit!
Rîsete, rîsete, rîsete. Acel rîs gratuit, numit de francezi: le fou rire.
Olguţa nu putea istorisi din pricina rîsului torenţial, şi profesorii Sorbonnei se răzbunau, apărînd cu o intensitate de halucinaţie ochilor ei, pedepsiţi să vadă şi să rîdă, fără ca vorba să-i uşureze. Povestirea devenise un şir de exclamaţii sau de aluzii scurte, abia răzbind prin rîsul care izgonea vorbele.
― Monica... violoncelul...
Cuvîntul violoncel, aruncat de rîsul trepidant al Olguţei spre rîsul înteţit al Monicăi, deveni un elan de rîs al întregei mese, ca şi cum silabele cuvîntului violoncel ar fi avut proprietăţi ilariante. Dar şi Olguţa şi Monica, legate de aceeaşi inexprimabilă viziune, rîdeau avînd un contur precis în faţa ochilor; şi prin rîsul lor, viziunea inexprimată îşi trimetea, nevăzută dar prezentă, undele hazlii şi celorlalţi.
Acest "violoncel" era profesorul din extrema dreaptă, care ţinea picioarele crăcănate, exact cum le ţine un violoncelist cu instrumentul în braţe. Poate că realmente profesorul era un violoncelist amator în orele libere. În tot cazul, atitudinea lui de violoncelist fără violoncel, în clipa cînd descopereai ce-i lipseşte, explicîndu-i astfel poziţia picioarelor şi gesticularea mînilor, devenea irezistibil comică. Degetele mînei stîngi, răsfirate, cotul braţului făcînd un unghi ascuţit, lateral proiectat faţă de bust, nu depăşeau gîtul şi coardele violoncelului absent. Iar mîna dreaptă ― mîna arcuşului ― gesticula larg, în dreapta şi în stînga. Pe deasupra, avea şi burtă. Aşa că imagina lui de violoncelist fără violoncel, în clipa cînd devenea acută, îl prefăcea într-un violoncel cu două mîni, care se cînta singur. Din acest punct de vedere situate, întrebările lui filologice deveneau uluitor de burleşti, neverosimile ca rugămintea unui plop de a-l servi cu o ţigară, sau ca un "doamnelor şi domnilor" rostit nazal de un sifon la un banchet cultural. Efortul de-a istorisi devenise un dialog monosilabic între Olguţa şi Monica, un schimb de adjective şi substantive, care lor le evocau profesori, celorlalţi, un rîs dezinteresat dar imperios. Renunţînd la profesorii izolaţi de naraţiune prin cascadele rîsului, Olguţa încercă să desprindă cîteva din siluetele auditoriului. Alături de Paşa şedea o doamnă nervoasă. Cînd începuse examenul, doamna smulsese din poşetă o batistă cu care-şi tamponase nasul. Pe măsură ce întrebările deveneau mai savante, degetele doamnei, cu batista între ele înaintau pe pupitru, cu salturi de broască. La un moment dat, batista căzuse pe creştetul capului domnului din faţă.
"Pardon, madame."
"Merci, monsieur", răspunse doamna înţepat, tamponîndu-şi cu batista recăpătată, vîrful nasului.
Examenul continuă. Salturile batistei reîncepuseră, cu acelaşi rezultat.
"Pardon, madame."
"Merci, monsieur."
După a patra încoronare cu batista, indignarea înroşise expresiv faţa domnului.
"Voyons, madame!"
"Merci, monsieur", răspunse doamna, distrat, retamponîndu-şi nasul.
Olguţa nu mai putea continua. Arăta disperată printre hohote de rîs, cu vîrful degetelor, în jurul buzei de sus.
― Îi crescuse musteaţă, izbucni domnul Deleanu.
― ...Da! Vopseaua! abia izbuti să articuleze Olguţa.
Se sculară de la masă, ducînd în salon rîsul din sofragerie. În faţa uşii salonului, se îmbulzeau, invitîndu-se cu refrenul doamnei de la Sorbonna: "Pardon, madame." "Merci, monsieur." "Merci, madame." "Pardon, monsieur."
De unde să-şi închipuie bieţii dascăli ai Sorbonnei, că întregul lor sobor doct şi grav va avea într-o zi rolul unui taraf de lăutari ţigani, cîntînd nevăzut, în afara ferestrelor dinspre ogradă ale unei sofragerii moldoveneşti!

*

Pentru întîia oară în viaţa lui, Dănuţ participase total la o veselie exterioară, în comun cu alţii. Nici în copilărie nu cunoscuse vreo bucurie care să-l fi absorbit mai complect decît aceasta. Dimpotrivă, în copilărie, bucuriile-i dădeau presimţirea posomorîtă a tristeţelor cu mai ample dimensiuni şi mai lungă durată, aşa cum pentru el dumineca nu însemna ― ca pentru majoritatea şcolarilor ― ziua roşie a calendarului, vacanţa cea mare a săptămînii, ziua recreaţiilor, ci ziua cea mai contagios apropiată de luni: debutul întunecat al săptămînei şcolare.
Bucuriile mari, mai ales cînd veneau pe neprevăzute, îi dădeau un fel de panică, o senzaţie de catastrofă iminentă. În faţa lor avea bătaia de inimă pe care ţi-o dau becurile electrice în clipa de apoteoză, premergătoare îngălbenirii şi întunecării lor definitive. Din această cauză, sosirile lui Herr Direktor din străinătate ― care, pentru Olguţa şi Monica, şi chiar pentru doamna şi domnul Deleanu, erau vibraţie de bucurie curată, mereu sporită de surprizele cuferelor pline de cadouri ― pentru Kami-Mura, protejatul într-o măsură al lui Herr Direktor, erau un copleşitor îndemn de mohorîre, de zăvorîre în posacă singurătate. Ceilalţi rîdeau, glumeau; Kami-Mura şedea botos şi taciturn, cu bărbia în piept şi mînile în buzunar. Ai fi crezut că-i invidios pe ceilalţi, fiindcă şi ei căpătau daruri. Nu! Se temea de bucurie, fără s-o invidieze pe-a celorlalţi. O privea cu neîncredere şi spaimă.
Natural, avea şi el zile de bucurie; dar ale lui nu coincideau niciodată cu zilele de bucurie comună. Ale lui se alegeau dintre cele mai cenuşii zile, dintre cele mai roase şi mai modeste, dintre zilele cele mai lipsite de surprize şi evenimente. Acele zile numai, care prin banalitatea lor ştearsă se confundau cu zilele desuete şi pacificate ale trecutului, îi dădeau şi lui răgazul bucuriei, sau curajul ei.
Negustor de haine vechi! El singur se apostrofase astfel, într-un caiet cu însemnări. Se simţea în largul lui numai printre acele zile anonime pe care parcă timpul le mai purtase, reîmbrăcîndu-le vechi. Zilele care prin ceva dădeau vibraţia viitorului, a noutăţii, a neprevăzutului, îl chinuiau surd, neliniştindu-l, alarmîndu-l. Printre celelalte putea să surîdă, ca în podul cu vechituri; printre acestea, îi venea să-nchidă ochii, cu-atît mai tare cu cît ceilalţi rîdeau.
Dar zilele de bucurie ale celorlalţi, la care el participase trist, nu erau pierdute pentru el, căci retrospectiv, în clipa cînd deveneau şi ele ale trecutului, Dănuţ revenea, mai mare decît atunci, aducînd o bucurie melancolică de fantomă deasupra capului posomorîtului Kami-Mura de odinioară. De cîte ori nu retrăise bucuriile celorlalţi, în trecut, alături de un copil veşnic posac. Era ciudat acest bilanţ al bucuriilor din trecut! Niciodată, copilul regăsit de Dănuţ printre ceilalţi, nu rîdea. Ce trist copil fusese cel care-şi regreta copilăria, risipind pe creştetul apariţiilor lui copilăreşti zîmbetul gînditor al tinereţii întoarse spre trecut, fără ca niciodată să găsească un zîmbet de atunci!
Cu-atît mai mult, pentru cel care nu cunoştea decît sărbătorile timide ale amintirii, ziua aceasta însemna o rară sărbătoare de viaţă.
O aşteptase pe Monica, mai cu seamă. Se pregătise pentru bucuria adusă de Monica, în această casă veche, a cărei tristeţă de trei ani era acoperită cu tinere crengi de liliac. I-o adusese pe Monica această zi, o Monica armonios frumoasă ca zările ieşene, dar nu dincolo de ferestre, ci dincoace, jucîndu-i pe obraji o lumină depărtată pînă atunci cu zările.
Iată însă că după trei ani de singurătate, în casa copilăriei lui, această zi îi adunase pe toţi laolaltă. Se întîmplase în casa Deleanu ceea ce pînă acuma numai în sufletul lui Dănuţ se întîmpla: gruparea lor, a foştilor copii şi a părinţilor.
Abia acum îşi dădu seama Dănuţ cît de mare era neîncrederea lui în viaţă şi în bucurie. Niciodată nu sperase, după război, că într-o zi, ei toţi, copiii şi părinţii, se vor mai aduna în jurul unei mese, bucurîndu-se. Mintea lui Dănuţ nu cutezase să-şi închipuie această masă în viitor, fiindcă pe multe scaune s-ar fi temut să nu vadă absenţe. Părinţii lui.... bătrîni. Era în făptura lor, ca şi în zidurile vechii case, aceeaşi lăuntrică năruire. Gîndul lui Dănuţ trecea pe lîngă ei cu o spaimă melancolică. Apoi Olguţa... Parcă nu-şi mai închipuia că Olguţa se va înapoia din Franţa. De ce? Nici el nu ştia. Olguţa, cu mobilitatea ei, îi inspira aceeaşi teamă de viitor, de neprevăzut, ca şi viaţa. Şi totuşi!
De cînd se înapoiase cu Monica, de cînd intrase în antretul de jos, din bucurie în bucurie, din rîs în rîs, devenise copil. Toate odăile casei erau luminate. La fel era şi sufletul lui Dănuţ. Nici o umbră. Numai lumini, numai încredere. Acelaşi sunet de cristale ciocnite din sofragerie era şi-n sufletul lui. Şi el băuse şampanie. Din sofragerie plecaseră în salon. Covoarele, rostogolite-n suluri, ieşiseră pe uşă ca în zilele de mare grijitură. Dansaseră nebuneşte. Dănuţ dansase şi cu mama lui, şi cu cucoana Catinca. Pînă şi Mircea, care nu ştia să danseze, plin de optimism, urmărise în hazul tuturora paşii capricioşi ai Olguţei, ţinînd în timpul dansului capul în jos, ca şi cum ar fi descifrat un manuscris al picioarelor de la prea mare distanţă. Domnul Deleanu, care abia îşi mai amintea valsurile tinereţii, se dovedise tot atît de suplu în dansuri ca şi în vorbă, parodiindu-le subt conducerea Olguţei pe cele moderne, improvizînd altele. Vrîstele dispăruseră, bucuria egalizîndu-le. Toţi deserveau din răsputeri această zeitate reîntronată. Pe rînd, se aşezaseră la pian, doamna Deleanu şi Olguţa. Doamna Deleanu îşi amintise dansurile tinereţii. Olguţa parodiase pe tapeur-ul de meserie, înjghebînd şi un fel de jaz, Puiu mînuind două tablale, urletul strangulat şi nazalizările prelungi, iar Dănuţ, cu pocnetul palmelor şi al degetelor şi ţăcănitul călcîilor, redînd ebrietatea ritmului. Nu mai făcuse sporturi dinainte de război. Ritmul dansurilor redeşteptase în el bucuria muşchilor de-a gesticula dră-ceşte, deasupra gîndurilor călcate în picioare ca o iarbă tînără. În pauze fumaseră cu toţii: şi doamna Deleanu, şi cucoana Catinca, şi Monica, şi Olguţa, şi Mircea, care de care strănutînd mai comic, strîmbîndu-se mai agurid, alungînd fumul ca o viespe, lepădînd ţigara ca o viperă. Dar pauzele erau scurte, fiindcă Olguţa nu le tolera. O scosese din minţi şi pe Monica, făcînd-o părtaşă la un dans improvizat.
Într-un tîrziu, cucoana Catinca invocase odihna. Protestări. Atunci Dănuţ, cu aprobarea tuturora, invitase pe cucoana, pe Mircea şi pe Puiu să doarmă în casa Deleanu. Odăi erau destule.
Din şifoniera doamnei Deleanu, cearşaful destinat patului din ietacul improvizat pentru cucoana Catinca, zburase din braţe în braţe, pînă la pat. Pernele veniseră pe sus, bufnind din mînă în mînă. Era o dezordine veselă ca la întocmirea unui cort ţigănesc. Patul lui Mircea fusese aşezat în biroul lui Dănuţ; al lui Puiu, în vechea lui odaie. Alte alergături, alte salturi de perne şi cearşafuri, ca o bătaie cu zăpadă textilă. Orişice act de gospodărie devenea un pretext de dans şi dezordine.
Dulceaţa servită, fu baletul dulceţii.
Iar finalul noapte bună, deveni un Somnoroase păsărele cîntat fals, printre rîsete şi reverenţe.
Luminile erau stinse. Dănuţ era în pat. Şi casa era plină. Toţi erau acasă. Nici o plecare după veselie.
Acest "toţi sînt acasă" dădea bucuriei lui Dănuţ o rară plenitudine. S-ar fi zis că nu în casă erau, ci în sufletul lui Dănuţ, prezenţi, concreţi, fiecare la locul lui, dînd sufletului care-i adăpostea o necunoscută stabilitate, o voioasă încredere, o amplă intimitate.
Se simţea fericit şi calm, ca o casă în care-au răsunat numai rîsete, şi apoi, după ce luminile s-au stins, rămîn numai respiraţii liniştite de somn, pe paturi proaspăt înfaţate, în parfum de liliac. Nimeni nu plecase. Toţi erau acolo, în odăile casei şi ale sufletului.
Cu pleoapele închise, Dănuţ zîmbea. Sufletul lui era o cheie de aur încuind în aceeaşi casă de lumini şi crengi de liliac, pe toţi oaspeţii acestei zile, făcîndu-i prizonierii bucuriei lui.

*

Pentru Dănuţ, Monica era trecutul înălţat în dragoste, ca seminţele în spic. Pe creştetul ei numai se oprise, aurie şi caldă, acea lumină de soare după care din copilărie amintirile alergau, căutînd-o prin zarzării înfloriţi, prin toamne şi prin primăveri, printre oameni şi în el.
Monica era armoniosul portal, meridional luminos, prin care de acum înainte, pentru Dănuţ, viaţa avea să intre în trecutul mereu sporit, cu o tăcere de vis.
Pentru Olguţa, Vania era plecarea, vîntul dincolo de zidurile casei părinteşti.
Oglindă meditativă pentru Dănuţ, dragostea era fereastră pentru Olguţa deschisă nalt asupra nopţii care o chema larg în afară.
Prin dragostea lui pentru Monica, Dănuţ aparţinea mai trainic casei părinteşti, urmînd să-i continue trecutul întinerit. Tot prin dragoste, Olguţa se desprindea complect de casa părintească, izbucnind din ea cu imperioasă energie.
În perspectiva dragostii, viaţa Olguţei căpăta un gest de o vastă preciziune: izvorînd din casa părintească, se despărţea de ea. Vania era marea exactă în care acest fluviu trebuia să se verse.
Tîrziu îşi dăduse seamă că-l iubeşte pe Vania. Dar numele lui demult răsunase în adîncurile ei, împiedecînd-o de-a se înşela, oprind-o de-a luneca în acele idile ale anilor fragezi, în acele înflăcărări de un literar lirism pentru camarazii ei de tinereţă ― comune tuturor fetelor, menite să deştepte dragostea, să lase mici amăgiri şi graţioase amintiri de album sentimental.
Aceeaşi lege inexorabilă, care porunceşte fluviilor drum ferm spre marea lor ― aprig albastră dincolo de orizont ― fără nici o şovăire sau abatere, veghease şi asupra Olguţei, aducîndu-i-o lui Vania sălbatec proaspătă, cu o inimă nouă ca întîiul val al izvorului din care fluviul s-a născut.
Două nume, desprinzîndu-se hulite, dar dominatoare, din familia Dumşa, răsunaseră supărător de tare în casa Deleanu: Fiţa Elencu Dumşa şi Vania Dumşa. Într-o ondulaţie de curbe moi şi line, ei reprezentau colţul abrupt, dur, dezarmonia răzvrătită. Amîndoi coalizaseră împotriva lor, pe toţi blînzii şi blajinii neamului Dumşa ― adică întreg neamul ― şi pe urmaşii lor din casa Deleanu.
Şi Fiţa Elencu, şi Vania aveau un semn comun, care-i distingea de întregul lor neam: ochii mici şi verzi. Ochii neamului Dumşa erau castanii sau negri, îndulciţi de un zîmbet somnoros, desprins parcă de pe zările ieşene. Doamna Deleanu şi Dănuţ aveau şi zîmbetul şi ochii neamului Dumşa, înviind prin ei privirea celor din mormintele familiei şi din portretele familiei. Olguţa avea ochii tinereţei domnului Deleanu, mai mari. Îi dăruise parcă şi gestul frunţii în ochi.
Privirea Fiţei Elencu era legendară în Iaşi, ca o molimă. Între oameni blajini şi sentimentali, o femeie foarte urîtă şi tot pe-atît de deşteaptă, va fi socotită veninoasă, sluţenia devenindu-i un fel de sinceritate a răutăţii. Ochii Fiţei Elencu, pentru toţi, erau dubla emblemă de smarald a veninului ei. Astfel trăise, temută ca ciuma şi ocolită ca ciuma, cea mai singură şi tristă fiinţă a vechiului Iaşi boieresc. Într-o societate superficial idilică, sentimentală şi-n frivolitate, adormită în hamac la suprafaţa sufletului, cunoscînd din durere numai lacrima şi oftatul lăutăresc ― zîm-betul voltairian al fecioarei bătrîne, slute şi lucide, abdicînd la energia faptelor, dar sporind-o prin aceasta pe a minţii, îngrozise. Toţi erau împotriva ei: prin aceasta era mai puţin singură. Dar toţi plecau fruntea în faţa ei, redîndu-i singurătatea.
La şase ani, Olguţa, cu energia ei inocent crudă, exprimînd într-un act revolta pasivă a celorlalţi, aruncase în iaz dantura Fiţei. Foarte tîrziu, amintindu-şi sărutul enigmatic al Fiţei Elencu, Olguţa văzuse semnificaţia lui. Sărutîndu-i fruntea, Fiţa Elencu săruta viaţa, în care nici la bătrîneţă nu vedea supunere, ci revoltă. La nouăsprezece ani abia, desolidarizîndu-se de toată familia ― era a doua desolidarizare ― Olguţa devenise, cu o strîngere de inimă, prietena postumă a slutei fecioare care o viaţă întreagă nu avusese nici un prieten. Astfel numai, Olguţa acceptase marea avere pe care Fiţa Elencu i-o lăsase prin testament. De la un duşman n-ar fi acceptat-o.
Dar întîia desolidarizare a Olguţei de blocul familial data mult mai din vechi decît a doua. Mai surdă şi mai puţin conştientă decît cea de la nouăsprezece ani, tot de un Dumşa fusese determinată: de Vania, al doilea Dumşa cu ochi verzi, lipsit şi el de frumuseţă, dar vultureşte bărbat, adus şi dus de vînturi.
Curînd după ce familia respirase îngropînd-o pe Fiţa Elencu, surghiunind în podul cu vechituri şi amintirile neînsufleţite, care mai pomeneau de ea, apăruse în casa Deleanu al doilea Dumşa cu ochi verzi: Vania. Pe-atunci, Olguţa era o furtună printre jucării, şi veşnica adversară a blajinului Dănuţ, vecin de copilărească împărăţie, preferînd tratatele de pace cu Olguţa, actelor de războinic răspuns la ale ei. În seara sosirii tînărului student evadat din închisorile împărăţiei ruseşti, acest scurt dialog dintre domnul Deleanu şi doamna Deleanu făcea din Vania strigoiul Fiţei Elencu.
― Tu n-ai impresia că are ochii Fiţei Elencu? 
― Ba da. O am dezagreabil... dar bietul băiat e simpatic, adăugase domnul Deleanu.
Vania era un om, şi pe deasupra era un Dumşa. Şi domnul şi doamna Deleanu erau buni, iar doamna Deleanu, dacă nu prin inimă, cel puţin prin minte, se simţea solidară cu întregul neam al părinţilor săi. Vania fusese acceptat în casa Deleanu, şi tratat cu acea echitate corectă, pe care familiile foarte scrupuloase o acordă copiilor vitregi. Niciodată însă, Vania, în scurtul popas, nu fusese călduros incorporat în viaţa familiei, aşa cum mai tîrziu fusese Puiu, nepotul domnului Deleanu. Avea succes uneori. La dejun şi la masă, cînd întîmplător, în loc să judece, povestea, ceilalţi tăceau, ascultîndu-l oricît. În această calitate numai, de povestitor, era preţuit. Altminteri, viaţa lui şi atitudinea lui faţă de orice, dar mai ales faţă de normele prestabilite, erau o veşnică jignire a familiei Deleanu. Nici domnul Deleanu, cel mai frondeur al casei, nu putea împărtăşi, nici simpatiza opiniunile acestui barbar duşman al comodităţii şi al compromisului agreabil.
Atîta vreme cît Vania numai prin culoarea ochilor fusese strigoiul Fiţei Elencu, familia Deleanu, impunîndu-şi o strictă amabilitate, îl respectase aşa cum era, fără să-l cenzureze sau îndemne să fie altfel. Le era străin. De îndată însă ce Vania existase în oraşul Iaşi, incomodîndu-i viaţa tihnită, familia Deleanu, asupra căreia se răsfrîngea într-o măsură reputaţia de cîne turbat a acestui Dumşa, reacţionase. Sfatul fusese primit cu ironie; dojana, cu sarcasm. Graţie Ioanei Pallă, familia Deleanu scăpase de acest urmaş dumşesc al ochilor verzi.
Pe-atunci, Olguţa era prea copil ca să-l poată cunoaşte pe Vania. Totuşi, micul despot al casei Deleanu şi al inimei tatălui ei nu împărtăşea ― cum fac în genere copiii ― atitudinea casei faţă de cel care era un intrus tolerat.
Cînd plozii unei case simt care-i sentimentul real al părinţilor faţă de un oaspe sau o rudă, ei îl traduc în fapte, cu sinceritate crudă şi servilă totodată. Astfel, pe bunica bătrînă şi infirmă, tolerată de părinţi în casa lor ― dar cu un stăpînit dispreţ, cu o mocnită nemulţumire ― copiii o tiranizează fără cruţare, făţiş. Mici mizerii de la ei pornind, traduc atitudinea profundă a părinţilor. Cînd doarme, îi fac zgomot la uşă. Cînd stă pe banca din grădină, copiii sar pe aceeaşi bancă, ştiind că zguduiturile provoacă dureri bătrînei infirme. Aceste cruzimi care deservesc atitudinea intimă a părinţilor, sînt desigur reprimate de către aceştia. Dar copiii simt perfect nuanţa dintre reprimarea care exprima o nemulţumire adîncă şi spontană şi cea impusă de nemulţumiri obligatorii
Dănuţ, blîndul Dănuţ, nu-l cruţa pe Vania. Îi făcea mizerii de copil răsfăţat de mama lui. Tropăia, de pildă, cînd Vania lucra, la uşa lui. Dacă Vania intra într-o odaie la uşa căreia Dănuţ ridicase un baraj de jucării, se făcea că nu-l vede, şi încruntat privea pasul de Guliver trecînd peste împărăţia lui de pe covor, izbucnind în plînsete exagerate de cîte ori îi răsturna ceva.
Olguţa însă, despot în toate cele, şi altfel decît Dănuţ, care era numai în măsura în care se simţea protejat de mama lui, îl servea pe Vania. Ea îi aducea ceaiul, pe tăblăluţă, cu toate bunătăţile din sofragerie, destinate mai ales copiilor, în odaia lui. Dacă la un dejun de la care Vania lipsea, erau icre negre, Olguţa impunea cu dîrză hotărîre să i se oprească şi lui Vania o porţie egală cu a celorlalţi. Tot Olguţa, de pe atunci cu autoritate faţă de servitori, se îngrijea ca paltonul lui Vania să fie bine periat, şi ghetele lui zilnic lustruite. Căci servitorii, alături de copii, exprimă cu sinceritate şi servilă exagerare, reala atitudine a stăpînilor faţă de oaspeţi. Tălmăcirea lor periferică e poate cea mai dureroasă umilinţă suferită de cei care locuiesc într-o casă, neiubiţi, nesimpatizaţi. Odaia acestora e mereu murdară, abia curăţită, ca şi cum prin aceasta servitorii le-ar spune: "Plecaţi odată, să facem grijitură mare în urma voastră".
Graţie Olguţei, Vania nu cunoscuse această copită a măgarului în casa Deleanu. Pe-atunci, Vania era prea tînăr, prea eruptiv, ca pentru el copiii să existe. Cei care-au plecat spre munţi să descopere înălţimile, avizi de vînt, de stele şi de nouri apropiaţi, nu se mai uită la iarba şi la florile mărunte, care le însoţesc paşii. Aplecat pe cărţi şi pe caiete, izbucnind apoi în viaţă, Vania n-avea cînd să vadă cît de expresivi erau ochii negri, care-l priveau, cît de imperioasă era fruntea fetiţei, care numai în faţa lui se pleca, atunci cînd îi aducea tăblăJuţa cu ceai şi bunătăţi. Totuşi, uneori, mîna mare a lui Vania, vehementă în mişcările ei, se apleca distrat asupra pletelor negre, care o primeau nu ca pe o dezmierdare părintească, ci ca pe o coroană. În vîrful picioarelor, Olguţa se retrăgea din odaia lui Vania, închizînd uşa cu o băgare de seamă ciudată faţă de turbulenţa ieşirilor şi intrărilor ei.
Pe-atunci, Olguţa adora pe moş Gheorghe şi pe domnul Deleanu. Pe aceştia îi iubea, admirîndu-i ocrotitor, deşi atît de mică faţă de ei. Niciodată n-ar fi îndrăznit să dezmierde capul lui Vania, cum dezmierda cu mînuţa ei de copil mătăsosul păr al domnului Deleanu, şi lumina albă a lui moş Gheorghe. Lîngă moş Gheorghe şi domnul Deleanu, Olguţa era sonoră ca zgărdiţa unei căpriţe. Lîngă Vania era sfioasă ca într-o catedrală cu prea ample bolţi şi prea vaste sonorităţi. Lîngă Vania tăcea, privindu-l cu o atenţie smerită, aducîndu-i prin ochi întîiul omagiu de tăcere al fiinţei ei de argint.
Vania plecase, uitat vertiginos de toată casa. Rareori cînd persoanele mari mai pomeneau de Vania, vorbeau ca despre o catastrofă din care ai scăpat. El era tulburătorul de linişte, străinul pe care căminul nu-l acceptă, de care oraşele se leapădă; drumul care trece pe lîngă cimitirul cu stafii; umbra uraganului prin paşnice grădini; crivăţul din Rusia...
Îl uitase şi Olguţa, dar hulitul care plecase din casa Deleanu, din sufletul ei nu plecase. Cel care omeneşte se ştergea aproape, din amintirea fetiţei cu minte mobilă ― extaziată de spectacolul lumii mereu descoperite ― devenise un criteriu în sufletul ei. Un criteriu care treptat o îndepărtase de atmosfera casei părinteşti, pregătind-o pentru despărţire în clipa cînd omul care i-l lăsase, avea din nou să apară.
Astfel, la o vîrstă cînd fetele se îndrăgostesc de eroii lui Claude Farrère, de-ai lui Loti, şi de melodia versurilor lui Samain, Olguţa îl cetea pe Caragiale. Acest Caragiale, în care nu căuta hazul, cum îl caută tineretul, ci un accent amar al vieţii, de o bărbătească sobrietate, era o îndepărtată reminiscenţă a discuţiilor din sofrageria copilăriei, cînd un glas ricana, îndignînd pe celelalte, dar şi distrîndu-le. Cultul lui Kipling aceeaşi semnificaţie o avea. Iar mai tîrziu, singurul scriitor român, contimporan, admirat de Olguţa, era acel solitar bărbat al cărui lirism mohorît, ca 
platoşa de brazi a munţilor Carpaţi, vîjîia înalt deasupra vieţii, chemînd-o la luptă dreaptă subt luceferi. Predestinat să fie al doilea Tudor, după Vladimirescu, se numea Arghezi.
Cine-ar fi putut bănui că, la o vîrstă cînd copiii dorm la masă ascultînd discuţiile oamenilor mari, Olguţa căpăta un criteriu de viaţă, hotărîtor pentru viitorul ei. Desigur că discuţiile de atunci nu le pricepuse. Dar vorbele, în afară şi mai presus de sensul lor, pentru o ureche predestinată muzicei, au o fizionomie sonoră, care le individualizează mai profund decît conţinutul lor intelectual. Acest accent, această muzică a vorbelor lui Vania, duraseră în urechea Olguţei.
Şi-n muzică, mai ales, acelaşi criteriu o călăuzise. La o vrîstă cînd toţi copiii ― cu rari excepţii ― preţuiesc în muzică melodia care dezmiardă agreabil auzul, Olguţa preţuise altă armonie, cea înaltă, a cărei expresie severă contrazice şi supără digestia urechei flămînde de melodic. Astfel, şi Beethoven, şi Bach, şi Haendel intrau prin urechea devenită scoică în marea sonoră, nu ulcică la robinetele cu siropuri dulci, băute pînă la dezgust.
Dar ochii negri ai fetiţei care devenea tăcută privindu-l pe cel căruia îi servea ceaiul, mai căpătaseră şi un alt criteriu pentru aprecierea frumuseţei bărbăteşti, în strînsă armonie cu celelalte. Ochiul ei feminin făcea categorică deosebire între frumos şi expresiv. Niciodată Olguţa nu fusese sensibilă, chiar în afară de dragoste, la frumuseţa gen paj, cea mai gustată de fetele de vrîsta ei. Obrazul oval, bucla, talia zveltă, silueta graţioasă aveau pentru ea aceeaşi valoare ca şi versul lui Samain sau melodia lui Schubert. Iar faţă de aşa-zisul bărbat, mătăhălos, brun, păros, ochios, avea mai mult impresia vulgarităţii decît a puterii virile.
De mult, dar înnăbuşit, feminitatea ei treptată ştia că undeva există un om ― de care nu-şi mai amintea ― pe care nu-l întîlnise în cărţi, frumos fiindcă era urît, dînd prin dezarmonie vibraţia puterii lui severe, îl aştepta, găsindu-l uneori în muzică; niciodată în viaţă.
Aceeaşi muzică ascultată în casa părintească, la mesele copilăriei, cînd Vania era oaspe, dăduse Olguţei oroarea de sentimentalism. Trăise, amplificînd cu viaţa ei legea spartană. Sufletul ei dormise pe pat de piatră; de asta era viu, proaspăt şi clar ca o apă de munte.
Şi poate că acelaşi om, al cărui chip îl uitase, demult plecat din casa părintească, rătăcitor cu vînturile prin lume, în clipele cele mai fericite, petrecute în adăpostul părintesc, o făcea să dorească plecarea în noapte, alegîndu-şi ca deviză versurile lui Villon:

"En ce temps que fay dit devant.
Sur le Noël, morte saison
Que les loups se vivent de vent
Et qu on se tient en sa maison,
Pour le frimas, près du tison:
Me vint un vouloir de brisier
La très amoureuse prison
Qui souloit mon cuer debrisier..."

Astfel, prin voia mormintelor şi scriptura vieţii, copilul cel mai iubit al domnului Deleanu, copilul cel mai vesel al casei Deleanu, părăsind căminul părintesc, se îndrepta dincolo de pragurile blînde, după ultimele stele verzi ale neamului Dumşa, cele purtate subt fruntea răzvrătită, de strigoiul Fiţei Elencu.

*

Socotindu-se singurul supravieţuitor al somnului celorlalţi, Dănuţ se înşela. Pe latul pervaz al unei ferestre deschise ― acolo unde iarna stau glastrele cu flori, şi vara uneori, captivă-n pînze de păianjen, o stea tremură ― era Olguţa. Mai mult în noapte decît în casă, pe aerianul pervaz ca într-o luntre. Şedea ghemuită, cu genunchii duşi la bărbie şi obrajii strînşi în pumni. Aparţinea casei părinteşti în măsura în care rîndunelele de subt streşină-i aparţineau. Trecuseră prin noapte ploi de primăvară, ca luminoase hohote de rîs. Acum picurau streşinele şi cîntau clar ulu-cele. Prin norii sparţi, curgea în şipote lumina lunii, bună s-o aduni în pumni şi s-o resfiri pe tîmple şi pe frunte. În vale, prin frunza plopilor, acoperişurile caselor, lucind în lună, sunau cîntec de ploaie pe scuturi înclinate.
N-o mai băteau vînturi de mare. Jilav, parfumul liliecilor se revărsa din stele parcă, în undele vii ale nopţii.
Acolo sus, pe marginea zidului casei, în noapte şi în cer, şedea cu Vania. Era departe de el ca de un munte, şi lîngă el ca în umbra unui munte care, pe deasupra lumii, o învăluia.
"Tu sus, eu jos!"
Îşi aminti, cu răzvrătire, vorbele lui Vania de pe vapor. De ce ea sus, el jos? Sus amîndoi, jos amîndoi. Se gîndea la el cum urci prin munţi de piatră, pe care pasul sună tare, dîndu-ţi îndemnuri de vigoare şi largi cadenţe în plămîni. Îl iubea desprinsă din trecut, dăruindu-i toate zilele viitorului, zilele acele drepte, zvelte, necunoscute ca oştenii subt armuri, cu viziera căştilor lăsată ― dar pe departe răspîndind viteaza lor tresărire în faţa vieţii. Pe-acele i le dăruia lui Vania. Semnul lui îl aşteptau; porunca lui. Numai el, cel tare fără armură, cu faţa descoperită, era domnul tumultului de zale şi lumini.
Pe o măsuţă, alături de fereastră, se desluşea un vas din care crengi de liliac îşi înclinau fagurii albi.
Cu o mişcare bruscă, smunci întregul mănunchi, aruncîndu-l în noapte ca spre cineva.

PARTEA PATRA

I

"Aşteaptă liniştită veşti de la mine."
Aşa-i spusese Vania pe vapor. Săpate-n piatră, vorbele erau în ea, cu accentul calm al celui care le rostise.
Totuşi, după două luni şi mai bine de tăcere, aşteptarea devenise neliniştit mirată. April trecuse, apoi mai, apoi iunie. Olguţa, între timp, nu îndrăznise să părăsească Iaşul, decît două zile, petrecute la Bucureşti cu prilejul deschiderii expoziţiei lui Alexandru Pallă.
La întîi iulie plecaseră cu toţii la Medeleni. Olguţa lăsase ordine severe ca scrisorile şi telegramele sosite la Iaşi să fie de îndată expediate sau comunicate la Medeleni.
La ţară, luase drumul de odinioară al Monicăi, pe cînd îl aştepta pe Dănuţ ― zilnic ducîndu-se la gară, călare, după corespondenţă. Devenise un fel de inspector febril al corespondenţei. O verifica minuţios, plic cu plic, ziar cu ziar, pachet cu pachet. Cunoştea corespondenţa mai amănunţit decît şeful gărei, venerabil rotundul domn Şteflea, menţinut acolo graţie domnului Deleanu. Se familiarizase cu toate cernelile, cu toate ortografiile, cu toate plicurile. Dintr-o aruncătură de ochi alegea corespondenţa unui moşier, deosebind-o de-a celuilalt, grupîndu-le sistematic, ceea ce-l uşura pe domnul Şteflea, mereu aglomerat fără să facă nimic, de o muncă supărătoare pentru el din cauza unei crîncene miopii care-l făcea să silabisească adresele cu gura apropiată de ele, ca un rîmător grafolog. Serviciul corespondenţei trecuse de la o vreme asupra Olguţei. Cum sosea la gară, lăsa calul unui ţăran, intra de-a dreptul, funcţionăreşte, în biroul şefului gărei, se aşeza la birou şi, cu mîni de furtună, intra în corespondenţă, subt privirea deferent extaziată şi iremediabil mioapă a domnului Şteflea.
Primea mereu scrisori de la Alexandru Pallă, adresate ei şi Monicăi. Aceste scrisori trimise de un prieten preţuit de Olguţa, venind mereu în locul celei aşteptate, începură s-o enerveze agresiv. Îi venea să le rupă. Ca să le pună capăt odată, îl invitase pe Paşa la Medeleni. Sosise imediat, atît de modest fericit, încît Olguţei îi venise să-i ceară iertare pentru expulzarea poştală, gata parcă să-l poftească să plece.
Medelenii erau mai îmbelşugaţi în oaspeţi decît oricînd. Pe lîngă familia Deleanu, energic invitată venise şi cucoana Catinca împreună cu Mircea, apoi Puiu, şi la urmă Paşa. Herr Direktor, care-şi reluase, după război, voiajurile anuale în Germania, se anunţase şi el pentru luna august. Domnul Deleanu, prezidentul acestor mese populare, jubilă. Fiecare masă lua proporţii de banchet. Cucoana Catinca, ireductibila adversară a picturii lui Paşa, din cauza ofensei adusă Olguţei, prin faimosul portret dăruit lui Mircea, era aliata lui solidă în ce priveşte anatemizarea muntenilor şi glorificarea moldovenilor.
Doamna Deleanu, în conducerea gospodăriei devenise aghiotantul cucoanei Catinca, împreună cu Monica.
În aprobarea generală, Olguţa edictase deviza delenilor: "Libertate absolută". Fiecare să facă ce-i place, neavînd nici un fel de obligaţie faţă de ceilalţi, decît să respecte orele dejunului şi-ale mesei, omagiu adus cucoanei Catinca, la care fusese foarte sensibilă. De altfel, Olguţa o captivase complect pe cucoana Catinca şi prin altăceva. De cînd venise la Medeleni, s-ar fi zis că o pasiona mai mult arta culinară, reprezentată proeminent prin cucoana Catinca, decît discuţiile artistice, patronate de Paşa. Şi baba era surprinsă, ca şi cucoana Catinca, dar deopotrivă de măgulită. Raporturile prieteneşti dintre Olguţa şi ea datau din vechi. În fiecare vară la Medeleni, precum şi la Iaşi în timpul anilor de şcoală, Olguţa-i făcea vizite. Aceste vizite însemnau diverse aperitive în afară de program, servite Olguţei de baba, fără de ştirea doamnei Deleanu. Acum, însă, nu mai venea după aperitive. Se interesa, cu o aplicaţie neverosimilă pentru doamna Deleanu, de înaltele tehnici culinare. Aşa că, spre surprinderea generală, şi spre entuziasmul cucoanei Catinca, Olguţa participa mai rar la discuţiile din sofragerie, cerdac şi salon ― deseori însă, la cele din bucătărie. Dar în ultimul timp renunţase şi la acestea. Era mai mult pe drumuri, călare. Acasă, devenise mai tăcută decît Dănuţ odinioară, distrată, fugind de discuţii şi de tovărăşia celorlalţi.
― Lăsaţi-o, hotărîse domnul Deleanu. Aşa m-apucă şi pe mine uneori; eu fac pasienţe, Olguţa călăreşte.
E drept, însă, că domnul Deleanu era privilegiat, fără ştirea celorlalţi. Ca şi în copilărie, după amiaza uneori, cineva-i bătea în uşa biroului.
― Intră, Olguţa, zîmbea el cu amîndoi obrajii.
Olguţa se aşeza pe marginea fotoliului din faţa biroului ― unde era instalat domnul Deleanu ― şi redevenea camarada tatălui ei, al cărui păr alb era dezmierdat cu un gest familiar din copilărie. Domnul Deleanu îi oferea bomboane pe care le accepta, reclamîndu-le chiar, ca să-i facă plăcere; ea îi prepara cîte o cafea neagră, şi-n această atmosferă de complot petreceau ore pe care Olguţa se silea să le facă uşoare şi zîrnbitoare. Dar singura încăpere care o atrăgea magnetic, era gara. Dimineaţa se ducea după corespondenţă. Deseori şi după amiază se ducea, în speranţa unei telegrame.
― Ce s-aude, domnule Şteflea?
― Pacoste, sărut mîna, nu plouă. I-hai, greu, sărut mîna.
Vorbea cu domnul Şteflea despre orice, fără revoltă, răbdătoare, absentă, avînd tresăriri negre de rîndunică în faţa telegrafului. Se familiarizase cu domnul Şteflea, cum te familiarizezi cu servitorii casei locuite de fiinţa iubită pe care n-o poţi vedea. Domnul Şteflea devenise un fel de portar al vastului spaţiu în care era Vania. Unde? Cine ştie! Locul cel mai apropiat de absenţa lui, era gara cu telegraful ei.
Vorbea despre sfecla, grîu, orz, situaţia funcţionarilor după război, politică internaţională ― cu domnul Şteflea, în ţăcănitul monoton al telegrafului. O cunoşteau toţi misiţii de cereale, precum şi jandarmii în trecere pe la această gară, în care Olguţa devenise permanentă, ca o funcţionară. Cunoştea acum tot mecanismul unei gări, semnificaţia soneriilor, plăcile de gramofon cu repertor redus ale telefoanelor, tehnica macazului, doleanţele ceferiste, panica inspecţiilor inopinate, epilepsia ordinelor circulare, ― şi pe dinafară, întocmai ca Trăiască regele portretele familiei regale aşezate în faţa uşii de intrare, în ţinuta cromolitografică. Abia în ziua de 16 iulie, numele Olguţei apăru pe banda telegrafului Olguţa era alături de domnul Şteflea, care după primele ţăcănituri, zîmbise lat către Olguţa, scriind cu creion chimic:
"Olga De"...
Domnul Şteflea, gras şi năduşit, cu creionul chimic pe foaia de hîrtie, devenise pentru Olguţa un fel de brad sfînt cu creştetul în soare, din care ar începe să picure în lacrimi clare răşina înaltelor arome.
..."leanu. Medeleni."
Bendiţa cu puncte enigmatice se desfăşura pe roata ei metalică, în cadenţă precipitată. Silabă cu silabă, stea cu stea, vorbele cădeau din spaţiu în urechea domnului Şteflea, apărînd violete în luciu de salivă pe hîrtia de subt ochii Olguţei.
"Tre... cut... un... hap..."
― ...?
"hop", rectifică enorm creionul violet peste "hap".
Umbre şi lumini chinuite pe obrajii Olguţei, ca fugi de nouri în tulburi viscoliri şi neagră lavă, pe faţa lunii clare.
"...cu bine"...
Ţac-ţac; ţac-ţac-ţac; ţac-ţac-ţac...
Bătea o inimă şi un telegraf, şi domnul Şteflea cu vîrful limbii violet, scria violet, precipitat, c-o slovă stupidă ca o cădere de umbrele din cuier, şi ca o panică de gîşte ― un imn al bucuriei, care, depăşind poezia, devenea muzică, şi depăşind muzica, devenea lumină.
"...curînd... veşti... bune... Vaner..."
― Vaner?
Se-ntunecase tot, într-o clipă de spaimă.
"Olga Deleanu
Medeleni.
Trecut un hop cu bine. Curînd veşti bune.
Vaner."
Cu certitudine în ea, ca o primăvară, Olguţa redeveni Olguţa în faţa accentului telegrafului care deformase numele lui Vania evreieşte, prefăcîndu-l în Vaner ― şi izbucni într-un rîs clar, tînăr, proaspăt, spălînd prin el toate tăcerile de pînă atunci. Se înapoiase la Medeleni în acea zi de iulie, o Olguţa care mai bine de două luni lipsise ― aducînd glume, rîs, copilăreşti năzdrăvănii, şi acea poznaşă fantezie care stîrnea o palpitaţie de farsă pe unde trecea Olguţa cu ochii ei negri şi obrajii ei rumeni. La 27 iulie, mînile Olguţei tremurară, tremurară, ca şi cum vibraţia libelulelor, răpindu-i mînile, i-ar fi interzis gesturile sigure şi grele ale nunii omeneşti. Scrisoarea era în mînile ei ca o stea palpitînd în albastru pur de înserare. O uşă cît de masivă o deschizi cu cheia, dar o scrisoare? Un plic alb, ermetic lipit, făcînd trup cu scrisoarea...
Uitase să deschidă o scrisoare, acestă simplă portiţă de hîrtie, familiară tuturor degetelor. Se temea să nu rupă scrisoarea, rupînd plicul. Cetise de cîteva ori adresa, ca ţăranii, şi, hotărîndu-se, rupsese plicul, lateral, desprinzînd şi o bentiţă a scrisorii cu finalul tuturor cuvintelor din margine.
Datarea scrisorii ― Bălţi, 25 iulie 1922 ― era scrisă clar, de o mînă fermă şi dezinvoltă, reeditînd grafic mişcarea celui care intra într-o odaie deschizînd uşa energic. În schimb, începutul scrisorii ― Dragă Olguţa ― era aproape ilizibil. Literele se formau vag, ondulaţie abia reliefată. Se sfia atît de mult să scrie aceste vorbe, cel în sufletul căruia răsunau enorm, încît aşezarea lor pe hîrtie arăta deopotrivă panica şi eroismul, contopite în acelaşi gest, ca un soldat care, strîngînd în braţe granata căzută, ş-ar prăbuşi la pămînt cu ea, de teama exploziei, cu ea la piept.
Cu vîna de pe frunte umflată, obrajii în flăcări, şi tîmplele duduind, Olguţa aflase cauza îndelungatei tăceri: Vania fusese condamnat la moarte în contumacie de Curtea Marţială, pentru crimă de dezertare la inamic. Prezentîndu-se la Consiliul de Război al Corpului patru de armată, fusese imediat arestat, şi menţinut arestat pînă la judecare. Procesul se amînase de patru ori, din cauză că martorii invocaţi de Vania pentru a dovedi forţa majoră a căderii lui în prizonierat, nu se prezentau. Apoi actele cerute de Vania din Franţa, pentru a dovedi că imediat după evadarea din lagăr intrase în armata franceză, întîrziaseră.
Fusese achitat.
Relatarea acestor întîmplări era foarte scurtă, enunciativă şi calmă.
Vania căuta numai să-şi justifice serios tăcerea. Atît. Nu istorisea Olguţei intrarea la Consiliul de Război. Un dezertor la inamic, condamnat la moarte în contumacie, în clipa cînd se prezintă în faţa instanţelor militare trebuie să aibă atitudinea situaţiei, adică să meargă în aşa fel pe ale sale picioare încît să dea impresia că se tîrăşte în genunchi; apoi să fie palid, cu necuviinţa sîngelui absentă din obraji; să tremure ca în plin acces de paludism; şi să bîlbîie în aşa fel, încît cele mai simple întrebări, injoncţiuni sau chiar tăceri ale comisarului regal, să dea, victorios, impresia elocinţei. Statura lui Vania, calmul său imperios, şi ochii săi dădeau un total de impresii diametral opuse noţiunii de condamnat la moarte. Această indisciplinare noţională, acest port ilegal de viaţă de către un condamnat la moarte dăduseră comisarului regal, din prima clipă, dorinţa "să-l frece". Cu vorba era greu. Omul acesta tăcea ca un tun: nici nu zîmbea măcar. Dar ochii lui... E imposibil să spui unui om "scoate-ţi ochii", cînd n-ai de ce să spui "tacă-ţi gura". Prezenţa şi ţinuta lui Vania în faţa comisarului regal erau statuia insultei, o statuie hindenburgiană. Între timp, grefa descoperise dosarul lui Vania. Întîlnind foaia matricolă, ataşată la dosar, comisarul regal, cu ochii, cu nările şi călcîile, zîmbise. "Nesupus la încorporare, amnistiat, nesupus la concentrări"... Urmărea cuvintele foii matricole, ca pe nişte femei foarte decoltate jucînd dansuri moderne. Lansase mandatul de arestare, înmînîndu-i-l lui Vania ca pe un brevet de decoraţie, însoţindu-l cu un cordial:
― Domnul meu, sentinela vă aşteaptă.
În ziua judecăţii, martorii prezenţi arătaseră evidenţa, atestînd complecta nevinovăţie a inculpatului. Mai mult, actele sosite din Franţa aduceau şi lui Vania o surpriză: era decorat cu Legiunea de Onoare. Pe lîngă acte, comandantul regimentului francez, în rîndurile căruia Vania luptase, se simţise dator să adauge şi o scrisoare, adresată comisarului regal, în care elogiile cravaşau orice îndoială. Fusese achitat după o judecată sumară, mai mult constatativă, cu trei voturi contra două, achitarea cu unanimitate fiind socotită ca un blam la adresa instanţei ― tot militare ― care dăduse prima sentinţă. Comisarul regal, de loc ranchiunos, băiat de treabă "în fond", exclamase către Vania, după achitare, oferindu-i o ţigară: "Bine c-ai scăpat, domnule. Vezi, eu mă bucur, deşi am pierdut procesul. Mai spuie cineva că nu-i dreptate la noi!"
Acesta era "hopul" din telegrama lui Vania.
Două lacrimi mari porniseră din ochii Olguţei, spre tremurul buzelor.
― Tu sus, eu jos...
Un ţăran privise, cu sprîncenile ridicate şi gîtul strîmb, pe domnişoara îmbrăcată băieţeşte, călărind distrat neastîmpărul clocotitor al unui armăsar negru, cu o scrisoare în mînă şi lungi lacrimi pe obraji...

"...De cîteva zile sînt la Bălţi unde voi sta pînă la complecta lichidare a succesiunii. Avocatul meu e ca doctorii lui Molière, pe pielea mea, şi mai mult idiot decît pitoresc. Trebuie să-l asist energic, altfel îi devin client pe viaţă. Cu toate acestea, pînă într-o lună, maxim două, voi fi gata.
Olguţa..."

Iarăşi, scrisul devenea construit, şovăitor ca paşii împleticiţi de bătaia inimei.

"...gîndeşte-te bine. Eşti foarte tînără şi îţi legi viaţa de un vagabond..."

Şi totuşi ca un trăsnet pe munţi, marele cuvînt era acolo.

"...care te iubeşte.
Vania.
P.S. Un cuvînt de la tine mi-ar aduce mare bucurie."

Era pe la amiază. Pasul armăsarului negru devenise trap, trapul galop.
După dejun, cu automobilul lui Dănuţ, Olguţa pleca la Iaşi.
― Papa, voi lipsi o zi sau două. Inventează tu o explicaţie pentru ceilalţi.
O sărutase, devenind imediat complicele ei devotat.
În noaptea aceleiaşi zile, Olguţa se suia în trenul de Bălţi.

*

Pe linia Iaşi-Bălţi, deraierile ar fi o înviorătoare distracţie; sînt însă greu de realizat, cu toată bunăvoinţa terasamentului, din pricina vitezei.
Trenul merge la trap, trapul blajin al căluţului factorului rural, fiind singurul criteriu pe măsura acestor roţi moldo-basarabene. Poate că şi tramvaiul ieşan ― celălalt vierme cu roţi ― ar fi o normă pentru determinarea mersului acestui tren, dar tramvaiul ieşan, din pricina pantelor, are şi mişcări iuţi, ambalări, prin care depăşeşte capacitatea de viteză a rudei sale ceferiste.
Trenul se formează pe la zece noaptea, la o parte de peron, într-un ungher întunecos al gărei, dincolo de garajul closetelor. Ochiul nu-l poate distinge de la distanţă, fiindcă e obscur ca o casă arsă. Urmezi pe tregherul care-ţi duce bagajele, după ce l-ai informat conştiincios că ai bilet de clasa întăia. Ajungi. Ridici piciorul sus, mai sus, executînd solitar un exerciţiu de gimnastică suedeză, întîlneşti cu vîrful ghetei suspendate în văzduh, un fel de bancă aeriană pentru oameni zburători: e prima treaptă a scării.
Aruncîndu-se de acolo în jos, un copil s-ar putea sinucide. Tregherul te împinge de la spate, te saltă, şi cu mînile încleştate de barele metalice, ajungi vertical. Intri. Funicularul cu bagajele te-ajunge din urmă. Tregherul aprinde un chibrit, scoate o lumînare din buzunar, şi la lumina flăcării gălbuie observi că tregherul s-a înşelat: vagonul e de clasa treia.
― Nu, domnule, te asigură tregherul ştergîndu-şi sudoarea de pe frunte, e de-a-ntîia. N-aveţi decît să vă uitaţi.
― Păi m-am uitat.
― Nu, boierule, cetiţi ce scrie pe vagon.
Te dai jos din nou şi-ntr-adevăr vezi că are dreptate iniţiatul. Vagonul a fost de clasa treia, sau, mai exact, a fost destinat clasei a treia ― cifrele zugrăvite vorbesc ritos ― dar o mînă care mînuia o bucată de cretă a anulat cifrele preexistente, scriind alături cu cifră romană şi litere explicative: clasa I. Dacă tot nu te-ai convins, faci un pelerinaj de-a lungul trenului. Toate vagoanele sînt de clasa treia, afară de cel poştal care-i de lux ― dar mînuitorul de cretă a decretat că unele sînt de-a întîia, altele de-a doua, celelalte lăsîndu-le să fie de-a treia. Te întorci deci şi abia atunci îţi dai seama că trenul Iaşi-Bălţi nu e un tren, ci o satiră. Toţi oamenii sînt egali în faţa lui Dumnezeu; ierarhiile şi prerogativele respective, sînt fapta omului. Vagoanele de clasa treia sînt oamenii în faţa lui Dumnezeu, la origină: egali. Adăugirile cu creta, creatoare de ierarhii, sînt o lecţie dată omului trufaş: va plăti biletul de clasa întîia, dar va merge în vagonul egal cu celelalte în faţa cerului. Diferenţa costului, între biletul de-a treia şi cel de-a-ntîia, va fi o penitenţă pentru conştiinţa monetară a omului.
Acest tren stă în întuneric, ca ochiul de haiduc subt încruntarea sprîncenei stufoase, din clipa formării pînă-n zori, cînd va ajunge ― la un ceas oarecare, întotdeauna variabil ― la destinaţie. Pasagerii ocupanţi sînt forme obscure, pe care te vei deprinde să le cunoşti cu urechea, nu cu ochiul, aşa cum distingi instrumentele muzicale. Auzi de pildă o mică pocnitură uscată ― asemănătoare cu explozia miniaturală a unui purice strîns între două unghii, sau cu sunetul copcii închise prin apăsare ― această pocnitură situată la înălţimea capului omenesc e urmată vertiginos de o expulzare ţîşnitoare. Ai intuiţia că cineva a scuipat printre dinţi. Mai mult: că te-a scuipat. Dar sunetul şi expulzarea se repetă din secundă în secundă. Cineva-şi mănîncă unghiile? Dar ţîşnitura intercalată între două pocnete? Rozătorii de unghii macină necontenit, dar nu scuipă necontenit. Ce-o fi? Explicaţia o ai îndată ce flacăra unui chibrit aruncă o palpitaţie de lumină asupra sunetelor enigmatice. Podeaua e albă ca de o mătreaţă, care a căzut şi pe bancă, şi pe genunchii călătorilor. A nins? S-au scuturat crizanteme veştede? E presărat vagonul cu parmezan? A tăiat cineva douăzeci de volume, risipind strujituri de hîrtie?
Nu!
Muzicantul pocnetelor e un mîncător de seminţe.
...............................
Între timp, trenul merge la trap. Maşina trage, dar suferă îngrozitor. Îi auzi respiraţia grea, şi ţi se face milă. O compătimeşti ca pe un cal prea împovărat, bătut cu coada biciului. Vagoanele sînt mătăhăloase, grele şi dezarticulate. Scîndurile tremură ca ale şandramalelor cînd trec pe străzi camioane grele, fierăriile se zbat şi sună, ca lanţurile unui siberian convoi de condamnaţi politici, geamurile dîrdîie şi cad singure ca portretele din cuie şubrede.
Dese opriri. Te uiţi crezînd că ai ajuns la o gară. De unde! Alte raţiuni, care-ţi scapă, determină aceste opriri. Ai impresia că faci parte din convoiul mortuar al unui om politic, staţionînd în faţa tuturor monumentelor şi clădirilor oficiale, pentru discursuri şi prohod. Dar aceste opriri în noapte şi tăcere, de la o vreme iau un caracter straniu: vîntul şuieră, stele nu-s, oameni nu-s, întuneric e... Poate că se oficiază un sabat nocturn. Mai că-ţi vine să intri din nou în compartimentul basarabean. Dar trenul porneşte. Rămîi pe culoar.
Încetul cu-ncetul, mergînd, oprindu-te, legănîndu-te, cutremurîndu-te, suflat de vînt, bătut de ploaie, cuprins de somn, rezemîndu-te de pereţi bolnavi de friguri, nu mai ştii: dormi, eşti treaz? Eşti în tren sau trenul e în tine? Eşti în convulsiunile opace şi obscure ale metempsicozei. De cînd ai plecat? De unde ai plecat? Încotro?... Trenul se opreşte. Simţi că se întîmplă ceva jovial. Auzi un nume: Foleşti, făcut parcă din sonorităţi culinare. Vezi agitaţie. Călători adormiţi se deşteaptă şi pornesc zburliţi şi buhoşi cu paltoanele pe umeri, cum se duc în plină noapte, prin ogradă, cei care au closetul în curte. E un flux general spre ceva. Colectivitatea călătorilor te mînă spre scopul necunoscut.
O baracă de scînduri, cu miros de bucătărie şcolară. Pasagerii răsar de acolo ducînd în mînă, cu precauţiuni înduioşate, un fel de prunc liliputan în pelinci de hîrtie.
Aha! Pîrjoale!
De asta s-a oprit trenul. Adică s-a oprit la gară, dar gara Foleşti nu-i decît pseudonimul ceferist al pîrjoalelor de la Foleşti. Dacă nu-s gata cînd ajunge trenul, fochistul aşteaptă pînă cînd apar. Căci pîrjoalele de la Foleşti nu-s ca cele de la Paşcani, Mărăşeşti sau Făurei. Ţi le dă fierbinţi, fumegînde, nu în farfurie ― farfuria e o profanare a pîrjoalei ― ci în hîrtie. Pîrjoalele de la Foleşti nu-s numai delectabil aliment, ci şi un calorifer. Ţii în mînă porţia de pîrjoale, cum ai sta la foc, dezmorţindu-te. Abia după ce şi-au isprăvit oficiul caloric pîrjoalele de la Foleşti, a căror grăsime ţi-a uns palmele, păşesc spre gură. E o fericire generală, o înfrăţire întru pîrjoale. Cînd trenul porneşte, un cor de clefăiri miloase ― asemănătoare cu fleaşc-fleaşcul galoşilor prin glod moale ― glorifică pîrjoalele de la Foleşti. Iar feţele celor care dorm, cu pîrjoalele în ei, zîmbesc unsuros ca bălţile în soarele de april şi ca bucătăresele mame în a opta lună. [...]

*

Mirosul de cizme, usturoi, mahorcă şi sudoare era atît de dens, atît de materializat, încît îţi venea să-l dai la o parte cu mînile ca pe o perdea înnăbuşitor de grea. Mîncatorii de seminţe, spărgeau şi scuipau. Fumătorii fumau. Fereastra ― închisă. Astfel, ploaia, în loc să intre direct, se prelingea. Pasagerul din faţa Olguţei ofta a somn. Trecuseră de Ungheni. Olguţa ocupa colţul dinspre culoar. Flăcările de chibrit, sperios dilatate, îi familiarizaseră ochii cu feţele tovarăşilor de călătorie. Pe banca din faţă, lîngă fereastră, un popă basarabean invoca vicleşugul lui Ulysse cu calul troian, cel mai mare cal de lemn al lumii, încălecat de cel mai ghiduş zîmbet al antichităţii, în pîntecele formidabilei jucării, în loc de tărîţe, o armată întreagă ducea în Troia gloria lui Ulysse. Astfel şi popa. Plătea un singur bilet, dar în pîntecele său călătoreau desigur preoteasa, dascălul şi diaconul. Un antereu de postav cenuşiu, îmbrăca enormele forme. Pe piept, legată cu un lanţ de argint, un fel de frînghiuţă metalică, îi atîrna o cruce masivă ca o ancoră. O barbă cu dimensiuni de lopată, în flacăra chibritului, strălucea arămiu ca un samovar. Cîrn, popa avea fălci proeminente ca şoldurile fetelor precoce. Un ten de salam şi o duhoare de rachiu arătau efectul rachiului şi cauza tenului. Adormise imediat, cu genunchii crăcănaţi, proptindu-şi burta. Sunetele dominante ale somnului său erau un "hoor" formidabil de orgă într-o catedrală, şi un "fiss" uşurel ca dezumflarea unui pneu de bicicletă. Se nemeriseră trei rusnaci zdraveni, pe aceeaşi banchetă cu ecleziastul, dar, alături de el, deveneau pigmei, ca vapoarele româneşti alături de un transatlantic.. Somnul suveran al feţei bisericeşti părea tot un fel de slujbă ortodoxă, căreia ceilalţi îi dau smerită ascultare, căci treptat, renunţînd la seminţe şi ţigări, din căscat în căscat, din sucire în sucire, din mîrîit în mîrîit luaseră şi ei calea somnului, intonîndu-i liturghia pe nas.
Mirosul de usturoi era vecin cu Olguţa. Aparţinea respiraţiei unui moşneguţ al cărui cap părea ţesut din pufuri de păpădie. Fumuriu, plin de lumini neliniştite, te mirai că nu circulă prin compartiment, dezagregat în particule de puf călător. Cîtă vreme lumînarea lipită pe marginea ferestrei arsese, zîmbind serviabil şi complice tuturor pasagerilor, scosese un carneţel soios, cu foile împărţite-n pătrăţele violete, şi un ciot de creion, aşa de mic, încît îl prindea cu buricul a trei degete! Degetele deveneau creionul, iar creionul dispărut devenea un vîrf de grafit răsărit din împreunarea celor trei degete. Scria cifre scărpinînd şoriceşte hîrtia, în timp ce faţa lui făcea cu ochiul, zîmbea sfredelitor, avînd aerul că trage pe sfoară pe cineva foarte mic ascuns în carneţel. Avea degete neastîmpărate. După ce se stinsese lumînarea, ochise un chibrit lepădat pe marginea ferestrei alături de cascada îngheţată a spermanţetei, şi începuse să-şi sfredelească urechea. Adormise cu chibritul între degete, proiectînd poate o societate pe acţiuni pentru exploatarea cerumenului ocnaşilor şi al clerului ortodox.
În somnul general, numai Olguţa era trează. O fericire gravă în adîncul sufletului, ca o peşteră pentru solitară închinare, bătută de valul viu al inimii; şi o veselie şcolărească în ochi şi pe obraji. Pe Dănuţ călătoria într-un astfel de compartiment l-ar fi făcut să sufere; pe Olguţa o distra. Realităţile cele mai supărătoare îi păreau jucării făcute pentru hazul ei. Ceea ce o determina pe Olguţa să urmeze regulat tratamentul unei măsele cariate, de pildă, nu era atît cochetăria sau grija de sănătate, cît anticamera, odioasă pentru majoritatea pacienţilor, pe care o făcea la dentist. Niciodată nu-şi lua cărţi de cetit. Privea şi asculta. După trei zile de anticameră, în care răstimp descifrase toate ticurile, particularităţile şi slăbiciunile tovarăşilor de suferinţă, devenea confesorul lor, convorbind cu fiecare în stilul lui; cu unul clătinînd din cap în faţa infernului dantesc al periostitei acute, pe care pacientul îl invocă măgulit într-o măsură de această suferinţă numai de el cunoscută; cu altul, filozofînd asupra leacurilor băbeşti superioare celor inventate de doctori, de vreme ce ierburile şi buruienile de leac sînt date de Dumnezeu, pe cîtă vreme doctoriile sînt fabricate de mizerabilii exploatatori ai durerii umane, farmaciştii, complicii medicinei; cu altul spăimîntîndu-se de imoralitatea copiilor de azi.
Mirosul compartimentului, însă, era şi el distractiv, dar mai puţin decît restul. Se pregăti să iasă, punîndu-şi mănuşile. O intervenţie neaşteptată o reţinu. Pasagerul de peste drum, de cum adormise, se lăbărţase posesiv, cu cizmele în chip de praştie uriaşă. Se vede însă că avea somn neliniştit. Călărită de un diavol nevăzut, o cizmă săltă căzînd greu pe banca din faţă, alături de Olguţa. Diavolul descălecă, lăsînd-o în mînile Olguţei, care o apucară de vîrf şi de călcîi, o săltară, lepădînd-o în şanţul obscur dintre banchete. Boc! făcu cizma căzînd. Dar pasagerul nu se trezi. Avea un somn ermetic, încuiat, ferecat şi oblonit. Ar fi putut să-l radă bărbierul complect, barbă, musteaţă şi tidvă, fără ca să-l deştepte.
Din nou acelaşi diavol călăreţ de cizme adormite încălecă cizma. Hop! Căzu alături de Olguţa, în acelaşi loc. Cu pieptul zguduit de rîs, Olguţa-i făcu vînt. Un nuc pe care-l scuturi n-ar rămînea mai placid decît pasagerul cu cizme saltatorii. Lupta dintre diavolul iuftului şi mînile Olguţei dură cîtăva vreme. Din nou, cizma epileptică, fidelă aceluiaşi parcurs, săltă alături de Olguţa. Lupta devenise monotonă. Olguţa medită o clipă, luă cizma de bot şi de călcîi, şi o aşeză alături între genunchii vecinului cu suflare usturoiată. Acolo cizma se stabili, ca un corn căzut de pe fruntea celui adormit cu nasul spre ea. Olguţa se ridică, bîjbîi cu mîna deasupra, descoperi o caschetă rusească, o luă şi decoră cu ea botul cizmei calmate.
După această ispravă ieşi pe coridor.
Ivan Turbincă din povestea lui Creangă este invitat de un boier să-şi petreacă noaptea într-o casă blestemată, sălaş de diavoli împieliţaţi şi de duhuri necurate. Optimistul Ivan se duce, se dezbracă, pune turbinca subt pernă şi dă să doarmă. Deodată perna fuge. Trosc, răsună o palmă pe obrazul lui Ivan, ca şi cum noaptea, căpătînd subit braţe, ar fi devenit agresivă. Poc, un scaun cade. Pîrr, un dulap sare. Mesele ţupăie, scaunele saltă, dulapul se zbate, oghialul lui Ivan devine o furtună, patul un galop; podelele duruie; soba strănută; plafonul scuipă; păreţii ghiontesc... Pii!
"Paşol na Turbinca!" se supără Ivan şi, absorbiţi de năzdrăvana turbincă, diavolii şi duhurile necurate se năpustesc în ea, să le arate el Ivan cît îi de sfîntă bătaia lăsată de Dumnezeu în pumnii creştinului. Olguţa n-avea turbincă, şi coridorul turbase. Vîntul era în ploaie ca panica într-o mulţime de femei despletite şi desculţe.
Îmbulziri, ropote repezi, şuiere lungi, oftări, gemete, cutremurări. Ploua în coridorul vagonului ca într-o clopotniţă ruinată. În cadenţe, repezi şi stăruitoare coborau picături. Un tic-tac, tic-tac, umed şi înfiorat. Era chinuitoare această picurare monotonă, ca o obsesie ritmică din care nici o melodie nu se desprinde. Afară, uuitul vîntului şi foşnetele sfîşiate ale ploii, prin întunericul opac, dădeau un fior de pustiu polar. Nu puteai să-ţi închipui că-i vară, nici toamnă, nici iarnă. Ploaia, noaptea şi frigul umed te izgoneau într-o eternitate dincolo de anotimpuri, prin care mişcarea trenului părea ceva subpămîntean, un fel de exod de sicrie, legate cu lanţuri, pornite în sabat dement prin miezul pămîntului.
Podelele tresăltau, pereţii tremurau ca zguduiţi de hohote de plîns, roţile păreau ale sughiţului nu ale trenului, uşile clănţăneau, încheieturile trosneau, ferestrele cu bufnituri şi zăngăniri hîrbuite cădeau, pulverizînd săgeţile apoase ale ploii. Nimic nu era sigur. Toate corpurile solide pe care pasul le calcă şi de care umerii şi mînile se reazămă bălăbăneau gata să sară, ca lemnele căzute pe o apă umflată de ploi.
Olguţa era îmbrăcată subţire; un pardesiu de voiaj peste bluza de vară. Tremura pe coridor, făcînd paşi repezi de-a lungul, atentă la piedicile aritmice ale mersului hurducat. Se lupta cu ferestrele. Se pasionase vînătoreşte.
Zang!
Căzuse.
Se repezea, prindea mînerul de jos, în timp ce ploaia-i izbucnea în faţă, înţepătoare ca un lan apos de ovăz, trăgea în sus cu toată puterea, şi dibuind la noroc, ajungea să-l stabilizeze.
Zang!
Altul căzuse.
Trecură şi Foleştii, cu pelerinajul pîrjoalelor. Coridorul se umplu cu bucăţi de pîne şi hîrtii uleioase. Viaţa adormi din nou în compartimentele de întuneric, cu stomahul plin. Se înşirară iară, de gemăt, negură şi ploaie, orele lungii nopţi. Îţi venea sa aprinzi un chibrit, ca, pipăindu-te la lumină, să te asiguri că exişti; sau să-ţi vorbeşti singur, ascultîndu-te, cum suni o monedă de argint să vezi dacă nu-i falsă.
Lumina zorilor în nouri şi ploaie fu de culoarea scuipatului, lumină totuşi, după o noapte de neant. Pe ferestre şi înăuntru, formele realităţii apărură din nou, mahmur concrete. Ca nişte pelerini ai ploilor, stîlpii de telegraf răsăriră, lungi, de o ascetică slăbiciune, înclinaţi în mers. Cîmpiile, ca nişte foaste bălţi, din zare în zare îşi înşirau tipsiile de glod şi ploaie sură. Apărură gări pămîntii, ca scoase din etuvă.
Lipovenii, cu ample bărbi de culoarea vulpii, căzînd pe cămeşile ruseşti, încinşi cu frînghie sau curea, cu cizme nalte, hirsuţi şi fioroşi, priveau trenul cu ochi albaştri ca cerul pozelor cu îngeri, ridicind în ploaie nasuri de copil cîrn, cu faţa turtită la fereastră. Priveliştele se-nşirau atît de identic plane, cu ploile încîlcite de cerul lor scămos, încît, privindu-le, aveai impresia că stai locului. Şi cerul, şi ploaia, şi cîmpiile aveau culoarea bătrîneţii şi a vetrelor stinse în frig de iarnă. O rază de soare, căzînd în mijlocul lor, ar fi izbucnit în plîns, frîngîndu-se...
În această lumină, pasagerii cu feţele mîncate parcă de molii, începură să clipească, frecîndu-şi ochii. Popa îşi suflă nasul ― un fel de cor de cucoşi ― într-o vastă batistă în care ar fi încăput măcar un kilogram de colivă ― dînd semnalul deşteptării. Conductorul apăru, cu felinarul aprins, colectînd biletele celor care rămîneau la Bălţi.
Trenul se oprise în faţa unui loc viran. Mai încolo, un grup de birjari bărboşi ca nişte patriarhi, aşezaţi pe capra unor trăsuri minuscule, cu spetează joasă, un fel de sănii cu roţi ― gesticulau cu biciuştile. Ciudat! N-aveau aer de birjari. Toţi păreau călugări deghizaţi în birjari.
Olguţa coborî din tren cu valiza în mînă, dar nevăzînd gara, crezu că s-a înşelat.
― Aici e Bălţi, domnule? întrebă ea pe moşneguţul cu miros de usturoi.
― Bălţi, Bălţi, dădu el energic din capul de păpădie. Aci forte mult bălţi este.
― Aici e gara Bălţi? repetă Olguţa întrebarea către conductor.
― Nu e gară, da e mai aproape de oraş, răspunse el flegmatic. Gara a făcut-o un boier, pe vremea ruşilor, da o făcut-o pentru daraverile lui. Dac-o făcut-o din punga lui!
Porni spre trăsură. Făcu trei paşi, şi deodată îşi simţi piciorul din urmă prins, smuncit şi aspirat ca măseaua de un cleşte dentar. Trase. Piciorul se uşurase straniu. Privi: pantoful dispăruse. Întoarse capul şi abia avu vreme să-l mai găsească. Glodul acesta era viu. Respira ca acele fioroase flori carnivore, care-şi închid grasele petale în clipa cînd insecta a intrat; glodul Bălţilor îşi închidea buzele negre asupra pantofului desprins. Un birjar se precipitase, venindu-i în ajutor. Se rezemă de umărul lui ― mirosea a ţol plouat ― şi, sărind într-un picior, izbuti să ajungă la trăsură. Fără să pregete, deschise valiza, scoase papucii de noapte. Celălalt pantof zvîrlit de mîna Olguţei fu oferit ofrandă glodului care-l înghiţise şi pe întîiul. Între timp, birjarul Olguţei făcea semne disperate, vorbindu-i pe ruseşte. În clipa cînd pantoful al doilea porni, birjarul se şi precipitase, cu o siluetă de scafandru. Se întoarse îndărăt aducînd în fiecare mînă cîte un animal inert şi inform, asemănător cu godacul tăvălit prin glod. Metamorfozaţi de glodul Bălţilor, pantofii Olguţei, uitîndu-şi trecutul, căpătaseră dimensiuni de opinci cu obielele în ele. Forma lor de odinioară faţă de cea de acum era ca o seminţă alături de monstruosul şi guşatul dovleac răsărit din ea.
― Hotel, hotel.
Celelalte trăsuri nu plecaseră din cauza Olguţei. Ridicaţi în picioare, plini de exclamaţii şi comentarii ruseşti, pasagerii priviseră scena cu pantofii, mîncînd seminţe.
Ca la un semnal, toate trăsurile porniră deodată, c-o aprigă smuncitură ― glonţ. Călugării de pe capre se metamorfozară fulgerător în dervişi urlători. Gesticulînd cu biciuştele, îndemnîndu-şi caii cu chiote învăţate în caverna preistorică, cu hăţurile agitate-n mînă, se năpustiră în goană. Era surprinzătoare viteza dementă a acestor vehicule şubrede şi murdare, trase de gloabe osoase. Coamele cailor se zburliseră, cozile fluturau. Şi-n jurul trăsurilor, ca dancii de ţigani pe drumurile Moldovei, cu tumbe, salturi, gesticulări, glodul juca în falduri şi în stropi. Viteza glodului însoţea viteza trăsurilor. Nu mai era subt roţi, ci la dreapta, la stînga, înaintea şi-ndărătul trăsurii, ca o fluturare de perdele prin care treceai, simţindu-le cu obrajii ciucurii graşi, catifelaţi şi aderenţi. Pe amîndouă scările trăsurii, glodul era prezent ca bocancii sentinelelor cînd însoţesc, cu un picior pe scară şi altul în trăsură, pe arestatul de la mijloc. Hlubele trăsurii erau de glod, nu de lemn.
Îndemnaţi de bici, de chiote şi îmbătaţi de nechezatul şi sforăitul cailor următori, caii aveau un galop isteric, cu nările crispate într-un rînjet diabolic, dînd trăsurilor ritmul şarjelor nomazilor străbuni, cu lancea şi cu arcul împungînd zările. Nu fugeau: atacau. Tot ce era în faţa acestor cai dezlănţuiţi era duşman. Simţeai în făptura lor bicisnică şi-nnebunită dorinţa de-a muşca, de-a lovi cu copitele. În aceste trăsuri, în acest decor şi-n aceste chiote, mergeai pe urma hunilor, împotriva civilizaţiilor albe.
Cu batista-n mînă, ştergîndu-şi mereu de pe faţă stropii de glod, Olguţa zîmbea. Subt cerul sinistru şi ploile sure, pe acest pămînt care sugea viaţa cu buze de mormînt, în această viteză de groază evadată şi duşmănie-nnebunită, regăsea parcă unele ritmuri ale muzicei ruseşti. Nimic din ce vedea şi ce simţea nu-i era necunoscut. Regăsea, recunoştea echivalenţele reale ale ritmurilor trăite cu degetele pe claviatură.
Răsunară lugubre goarne militare. Undeva era un cîmp de manevre. Zările ascundeau parcă o vastă înmormîntare în pămîntul ud. Primele case apărură, pămîntii ca satele ţigăneşti, fără grădini, fără culori, în ploaie şi glod. Apărură şi case mai mari: aveau obloane verzi închise. Nici o floare, nici o verdeaţa. Aspectul ţigănesc de la periferii era treptat înlocuit spre centru cu aspectul de mahala evreiască: amplificare în mai trist a Tîrgului Frumos sau a Podului Iloaiei.
Cu toate că ploua mereu, un tremur de abur fin pulverizat, care dădea văzduhului înfăţişare de tuberculos neras, trecătorii nu purtau umbrele. Toţi aveau cizme şi galoşi legaţi cu curele. Mergeau împovăraţi de glod ca cei cu lanţuri de picioare. Deprinderea de a trăi în ploi necontenite le dădea atitudini gîrbove, aplecate, ca o bătrîneţe impusă tuturor vrîstelor.
Toate ferestrele aveau zăbrele penitenciare. Nu numai casele particulare, dar chiar şi dughenile erau ursuze, întunecate, retrase în vizuina umbrei lor. Gestul colorat şi decorativ al vitrinelor ― care în magazinele oraşelor dă o impresie de grădini subt ferestre mari ― aici era posomorît, fără viaţă. Vitrinele acestor magazine păreau ferestre de cavou, în care se veştejeau culorile hăinuţelor şi jucăriilor unor copii morţi.
Ceaiul înlocuise soarele. În faţa paharelor de ceai, oamenii şedeau privindu-le lumina caldă, ca la nişte ferestre de spital.
Trăsura se opri, sculptată-n glod, ca o machetă de lut a "trăsurii", în faţa unei case, mai mult han decît hotel. O firmă de tinichea, cu front enorm de litere albe, o proclama "Hotel".
Olguţa intră în papuci, cu valiza-n mînă, urmată de birjar. O săliţă întunecată ca o încăpere spiritistă. O masă pătrată la intrare acoperită c-un ziar rusesc, un sfeşnic de tablă, un ceainic de porţelan, ţanţoş ca un curcan. Pe păretele din stînga o tabelă neagră, acoperită cu inscripţii de cretă. În fund, o căldare strîmbă, o oală de noapte şi o farfurie cu lapte linsă de o pisică roşcată ca susanul covrigilor.
― Hei, hei!
Birjarul tropăia din cizme. Pisica fugi privindu-i cu ochi de pipermint iluminat.
După multă aşteptare recalcitrantă, apăru o femeie cu cîlţi suri de fotoliu spart zburliţi pe tîmple şi pe frunte. Avea aspectul serviabil vrăjitoresc al ghicitoarelor de mahala, cu bufniţă împăiată pe dulap şi pisică neagră pe masă, care dau în cărţi, caută-n palmă şi cetesc în drojdie de cafea.
În camera Olguţei era mirosul precedentului pasager. Storurile pe jumătate plecate, obloanele pe jumătate închise, o ploşniţă ierborizată pe părete şi o cafea neagră băută, garnisită cu mucuri de ţigări, pe masa din mijloc, ovală, strîmbă, acoperită cu ziare ruseşti.
Olguţa se repezi la ferestre. Călătoria în trenul Iaşi-Bălţi o familiarizase cu această mişcare. Birjarul supraveghea, oprit în prag cu glodul cizmelor înalte. Aburul de afară intră în odaie. Olguţa plăti camera, lăsă şi valiza şi porni din nou cu birjarul după cumpărături. Se reîntoarse, după ce devenise nemuritoare în amintirea magazinului de ghete de unde-şi cumpărase o pereche de pantofi care reprezentau ultima modă din Paris la Bălţi, şi moda de acum trei ani din Polonia, în realitate, şi pe deasupra şi o enormă pereche de galoşi, stil Bălţi, cu curelele de rigoare, care transformau picioarele într-un fel de submarine. Mai aducea şi un uriaş lighean care alarmă tot personalul hotelului. Lighenele hotelului cu smalţul de mult dus, erau ceva mai mici decît o farfurie de supă, subt robinetul de samovar al dulapului-lavabo.
Dar alarma băştinaşilor crescu atunci cînd Olguţa reclamă apă. Dintîi i se aduse un pahar cu apă, apoi o sticlă cu apă, apoi un ceainic cu apă, apoi un tălmaci.
― Apă, domnule, apă de spălat.
Urmă traducerea, răspunsul în ruseşte şi tălmăcirea pe româneşte.
― Este apă la spălător, explică omul arătînd cutiuţa telefonică a dulapaşului.
― Spune, domnule, că-mi trebuie apă multă.
Iarăşi traducere, uimire indignată, răspuns, tălmăcire.
― Cucoana întreabă dacă sînteţi bolnavă.
Evitase cuvîntul "rîie", propus de patroana hotelului.
― Nu, domnule, vreau să mă spăl, sînt sănătoasă. Urmă un dialog lung pe ruseşte, la care participă lateral tot personalul hotelului.
― Cucoana spune că-i frig, o să căpătaţi junghi!
― Spune că-i mulţumesc pentru sfat, dar că eu am făcut şcoală la nemţi, am învăţat să mă frec cu omăt.
Traducere.
― N-avem omăt, domnişoară. Cucoana spune că dacă plătiţi, poate trimete după gheaţă.
― Nu, domnule, gheaţă mănînc numai; dacă n-are omăt să-mi dea apă.
― Vă trebuie multă?
― Sigur.
Traducere. Răspuns.
― Cîte ceainice?
― Două căldări.
Traducere. Indignare. Răspuns.
― Plătiţi?
― Ce?
― Apa.
Olguţa bufni de rîs spre consternarea tîlmaciului.
― Plătesc, domnule, numai să ştiu preţul local. Dumneavoastră cît plătiţi litrul de ploaie?
― Aaa! A-ha!
Traducere lungă.
― Aaa! general.
Răspuns.
― Dacă vreţi apă de ploaie, nu costă...
Întrerupere vehementă din partea patroanei.
― ...numai serviciul, adăugă tîlmaciul.
Într-o zarvă generală, căldările cu apă de ploaie sosiră, aduse de personalul de la bucătărie. Toţi voiau să contemple de aproape pe călătoarea cu ligheanul. De la înfiinţarea hotelului nu se pomenise aşa ciudăţenie: să se scalde cineva într-un lighean cît o balie de spălat rufele, într-un hotel cu tot "confortul modern", înzestrat ― slavă Domnului! ― cu lavoare în care atîtea generaţii de muscali şi basarabeni respectaseră aproximativ preceptul ― şi de români înscris în cărţile şcolare:

"Dimineaţa cînd mă scol,
Mă-mbrac iute şi mă spăl,
Faţa-ntreagă, gîtul tot
Şi mînile pîn' la cot".

După multe comentarii, patroana hotelului, femeie cu experienţă, hotărî că ligheanul şi căldările cu apă erau destinate unui rit religios. Noroc că patroana hotelului avea un fecior dezertor, pe care-l adăpostea la ea: altminteri Olguţa ar fi fost denunţată la Siguranţă ca "suspectă".

*

Niciodată Olguţa nu cunoscuse dorinţa de a fi frumoasă, în sensul valorificării prin îmbrăcăminte şi pieptănătură, amănunt cu amănunt, a particularităţilor frumuseţii ei, totalizîndu-le în armonie personală, amplificînd-o, exaltînd-o. Din copilărie purta părul tuns, la fel pieptănat: cu cărare la mijloc. Nu se pudra, nu se farda. În copilărie, rochiile ei erau preocuparea doamnei Deleanu, mai tîrziu, a Monicăi. Avea în schimb o altă cochetărie, mai energică şi mai trufaşă, aceea de a-şi crea un trup de o robustă supleţă. Cochetăria acestei haine definitive o avea. Şi acest trup creat într-o măsură de vibraţia sufletului care-l purta, înfrumuseţa prin ritm şi formă orice haină îmbrăcată de Olguţa. Nici o modă nu-i putea îngreuia sau defigura supleţa, nici un palton, nici o blană, nici o şubă nu-i puteau ghemui sau micşora avîntul. În orişice îmbrăcăminte, trupul ei denunţa frumuseţa, cum înclinarea trestiei denunţă vîntul, veşnic pentru ea.
Această cochetărie însă, era o îndestulare a ei, oglindă pură într-o cameră în care nu intra decît Olguţa.
De data aceasta, în odaia care avea ca emblemă o ploşniţă ucisă de un pasager, uitată pe perete, Olguţa simţi, pentru întîia oară, dorinţa de a fi frumoasă prin îmbrăcăminte. Destinul se arătă ironic: odaia n-avea nici o oglindă, rochia aşezată în valiză de Olguţa, nu de Monica, era mototolită, şi pe deasupra, pantofii cumpăraţi de la dugheana locală erau greoi, sluţi şi pretenţioşi, ca nişte pantofi aşezaţi în primul plan al unei fotografii cu ample dimensiuni.
De altfel, în atmosfera de cenuşă udă şi de rapăn al văzduhului oraşului Bălţi, rochia însăşi ― singura adusă de la Iaşi, anume pentru Vania ― era deplasată. Aerianul ei ţesut de abur aprins deasupra apusului unui soare de vară, avea o cădere de dans, pe trupul Olguţei, făcîndu-i mai negri ochii, mai aprinşi obrajii şi mai de gitană părul. Mişcările Olguţei în această rochie irizau game de garoafe şi mierea sanghină a portocalelor roşii. Gîtul decoltat, braţele goale din umeri. Nici brăţări, nici inele. La Paris, văzînd-o în această rochie, Paşa o poreclise "Esmeralda" în amintirea celei care veşnic va dansa în paginile lui Victor Hugo, desprinsă din umbra medievală a Catedralei Notre Dame.
Dar în atmosfera Bălţilor, armoniile rochiei de vară destinate soarelui deveneau stridenţe. Ş-apoi, rochie de Esmeraldă şi pantofi, pantofi...
Privindu-i de sus în jos, de-a lungul rochiei, Olguţa izbucni în rîs.
Oraşul acesta îi schimbase pur şi simplu picioarele. Îşi puse şi galoşii. Efectul era monstruos. Boturile de malac ale galoşilor din care răsăreau glezne subţiri, şi deasupra lor, fragedul ţesut, colorat de fulgerul unei raze, roşie de soare, acel roş pe care pictorii chineji l-au văzut smălţuit în soarele Chinei. Îmbrăcă şi pardesiul, stingînd astfel oribilul contrast.
În rîndurile trecătorilor vasali ai glodului şi-ai ploilor, pe străzi mocirloase ca lagunele secate, printre case triste ca nişte mari cufere de viaţă uitate nedespachetate pe umedul chei al ploilor şi-al bălţilor, cu galoşi grei, cu garoafele, macii şi soarele subt pardesiu, şi rîndunelele subt gene, trecea Vara. Dar nici un trecător n-o recunoscu.

*

Văzînd numărul, deşi casa-i era complect necunoscută, Olguţa zîmbi cu respiraţia deodată precipitată. Casa era în fund, cu zidurile ei buburos cenuşii, ferestre mici ca ochii de porc subt obloanele late, date bleg în lături ca urechile rîmătorului. Între casă şi gardul din faţă era distanţa precaută pe care o găseşti în penitenciare între poartă şi corpul caselor. Ogradă pustie, fără flori, cu un vad de pietre late, de la portiţă pînă la uşa din faţă. Aceleaşi bălţi scărmănate de ploaie. Acelaşi glod în falduri somptuoase. O orhestră de curci, un balet de răţuşte, şi o scroafă tolănită cu miniaturile ei pe burtă. Gardul verde, mîncat de ploi, avea acoperiş unghiular. În faţa portiţei, atîrna mînerul unei sonerii patriarhale, de care tragi cum mulgi un uger de vacă, stîrnind în depărtările casei sau ale bucătăriei bălăbăniri de talangă jalnică.
Intră de-a dreptul fără să dea semnalul de alarmă. Scroafa grohăi înfundat, ridicîndu-şi rîtul de enormă havană stinsă, agitînd cu mişcarea ei bruscă pe toţi godacii care-o sugeau, ca nişte porcine brelocuri. Cu ţipete soprane de nimfe speriate, curcile se-nghesuiră; c-un "zdup" penat, curcanul explodă, stilizîndu-şi strîmb explozia; mac-macul răţuştelor deveni de bariton. Uşa din faţă închisă. Bătu, nici un răspuns. Şi o pisică aştepta acolo, ghemuită ca un sfinx de cărbune cu ochi de topaz.
― ...?
Înconjură casa. Totul era închis, masiv, tăcut. O casă sinistră ca după un asasinat. Într-o aripă numai, obloanele erau date-n lături complect şi ferestrele deschise. Se îndreptă într-acolo, luptînd mereu cu încleştarea cleioasă a glodului.
Ajunse.
Văzu.
Şi ca un vînt, inima-i aplecă obrazul fulgerat de fericire, pe pervazul ferestrei.

Odaia era mare ca un salon de recepţie, şi, pe cît de mare, pe atît de întunecoasă. Pe jos, parchet grupat în rozace, demult nelustruit, ştirb. În fund un pian negru. Lîngă un părete un pat de campanie acoperit c-o pătură cenuşie. Alături, un scaun cu spetează naltă de nuc sculptat, şi căptuşeală de catifea verde, decolorată şi spartă, cu telurile atîrnînd pe dedesubt ca semnul istovit al unei maternităţi grele. Pe o masă ovală, viaţa de lumini şi abur a unui samovar de aramă, cu murmur nazal. Păreţii erau nalţi, goi, decoraţi cu tapet întunecat de culoarea lemnului, pe-alocuri rupt, jupuit, atîrnînd ca nişte limbi de spînzurat. În mijlocul plafonului atîrna solemnul ciorchine de aramă poleită al unui candelabru, pătat de muşte, cu becuri în formă de lumînări, înnegrite ca apa de Vichy în vin alb. La păretele din faţa ferestrei de unde privea Olguţa, se desfăşura un birou de lemn de păr lustruit negru, atît de vast încît două persoane ar fi putut dormi pe el, lungite alături. Mobilă tragică, pe care vedeai parcă înclinîndu-se o faţă palidă de ţar, iscălind condamnări la moarte, ştiind că destinul i-a iscălit-o şi pe-a lui.
Cîteva teancuri de cărţi nu izbuteau să dea nici dezordine, nici viaţă acestei mari suprafeţe rigide, acoperită cu muşama neagră.
Scaunul acestui birou, respectînd concepţia enormului, avuse desigur proporţii de tron. Dar dispăruse, în timpul războiului pesemne: dat pe foc. Toată încăperea purta urme de devastare. În faţa biroului, aşezat pe un scaun cu fund de paie ― din acelea care se închiriază pentru oratorii întrunirilor publice ― şedea Vania. Scria. Fără surtuc, fără jiletcă, într-o cămaşă albă cu guler moale, descheiat. Te mirai că un astfel de scaun poate susţine un astfel de trup. Statura celui aşezat la birou îl domina, dominînd şi tot pustiul vastei încăperi, ca trupul unei statui de piatră meditînd cu fruntea în palmă, în declinul toamnei şi al înserării amare a unui parc părăginit. Şi-n fund, la fereastră, viaţa de luceafăr tînăr a Olguţei, privind umerii laţi şi capul înclinat.
De cîţi ani, desprinsă din cer, căzută-n pămînt şi înălţată din pămînt, crescuse acolo, la fereastră, tăcerea fericirii cu ochi mari? Uitase vorbele, cum stelele şi florile le-au uitat. Uitase mişcarea, cum au uitat-o rădăcinile copacilor şi tulpina plantelor. Crescuse acolo, dintr-o seminţă semănată, pînă la fereastră, înălţînd un zîmbet.
În faţa ei era un om, pe care îl privea, şi-n lumea clopotelor suna un nume, pe care nu-l putea rosti, căci toate clopotele lumii i-ar fi acoperit glasul, cum îi acopereau tăcerea.
Nu auzea nimic?
Spinarea neclintită ca un scut înfipt, ascundea orice mişcare. Dar tăcerea era atît de mare, încît se auzea ca un ţîrîit de greier depărtat, vîrful peniţei alunecînd pe hîrtie.

*

Mîna încremenise, cu condeiul în ea.
Se auzea samovarul şi ploaia.
O mişcare înceată înălţă capul lui Vania, aducîndu-l treptat cu profilul spre fereastră. Inima Olguţei o îndemnă să fugă. Rămase, cu fuga inimii în ea, respirînd iute.
Ochii Olguţei se dilatară, faţa i se întunecă, fruntea înaintă, grea. O lacrimă se prelingea de-a lungul nasului puternic, căzută din ochii verzi. Era îngrozitor de tristă singurătatea acestei lacrimi, căzînd pe liniile de stîncă abruptă deasupra munţilor, a acestui profil cu dur avînt.
Braţele Olguţei avură o mişcare, o tresărire.
― Va...
Îi amuţi silaba în buzele deschise, căci într-un salt de formidabilă mînie, cu pumnii încleştaţi, statura uriaşului răsucindu-se fulgerător, dădu să se precipite cu faţa crîncenă şi umerii încordaţi. Capul Olguţei zvîcni îndărăt ca-n faţa prăvălirii unui munte.
O văzu, şi păru că i s-a prăbuşit din braţe un vas mai mare decît el.
O privi, o privi, braţele-i căzură, fruntea se înclină.
Plînsese. O singură lacrimă, dar ca s-o găsească durerea scurmase adînc faţa de piatră.
Ridică din nou ochii spre ea. O privi, o privi, o privi...
Mari, clare, tremurătoare, în şiruri, şiruri, lacrimi se prefirau pe obrajii Olguţei, din ochii rătăciţi. Şi ploaia era deasupra ei.
Nu mai vedea nimic. Se simţi smulsă ca de vînt, înălţată pe sus, cuprinsă de două braţe aprige, strînsă, şi rămase cu ochii închişi, în întuneric, lipită de viaţa unui piept vast, ca o pasăre care-ar simţi că stejarul în crengile căruia şi-a făcut cuibul, în loc să se năruie cu ea, în clipa trăsnetului, şi-ar strînge crengile ca s-o ocrotească.
Tîrziu, foarte tîrziu, lipită de pieptul lui, Olguţa deschise ochii negri, limpeziţi, şi-l întrebă, în şoaptă furişată:
― Plecăm, Vania?
Cu o mişcare tot atît de impulsivă ca şi aceea care o înălţase pe Olguţa în odaie, smunci colile scrise de pe birou şi le făcu bucăţi.
― Plecăm.

*

Primăvara e un miracol, dar periodicitatea lui anuală şi literatura au făcut din primăvară un fapt divers, subordonat vieţii sociale. Dacă o dată cu primul zarzăr înflorit într-un oraş, în aceeaşi zi, se va sinucide un mare bancher pe pragul falimentului, ediţia specială a ziarelor locale nu va anunţa înflorirea zarzărului, ci moartea senzaţională a bancherului. Şi de asemenea, cetăţenii vor discuta decesul omului finanţei nu zîmbetul pomului primăverii. De altfel nici un ziar din România şi Europa n-a anunţat vreodată înflorirea întîiului pom al primăverii. Doar în Japonia, înflorirea cireşilor în fiecare an e o sărbătoare tot atît de profund zîmbitoare, cum pentru creştinătate a fost o singură dată naşterea în ieslele Bethleemului a copilului Isus. Dar dacă primăvara, în loc să vie în fiecare an, ar veni la cincizeci de ani o dată, întîiul zarzăr înflorit ar face să plîngă în zîmbet ochii tuturor bătrînilor lumii şi să rîdă cu alte stele ochii a zeci de generaţii tinere care văd întîia oară povestea spusă de bătrîni, pe care cine ştie dacă vor mai revedea-o.
Astfel şi cu femeile. O femeie iubită, intrînd pentru întîia oară în odaia unui bărbat, e un miracol de împrimăvărare. Dar cîte femei n-au intrat în odaia unui bărbat şi cîte nu vor mai intra!
Prea multe buchete de flori au fost în odaia bărbatului, culoarea de întîmpinare şi gestul ei. De prea multe ori inima a bătut în preajma sosirii, pe cînd ochii priveau pe fereastră şi pasul neliniştit alerga. De prea multe ori prezenţa prelungită a acelei femei a fost simbolul umilitor al saţului trupesc. Şi-ncet cu-ncetul, femeia iubită nu mai intra în odaia bărbatului, ci numai în patul său.
În odăile locuite de Vania, niciodată nu intrase o femeie ― cum ai spune, la Polul Nord, niciodată n-a răsărit o floare. În odăile locuite de el, sordide îndeobşte, erau cărţi, un pat oarecare şi strictul necesar de mobile. Uneori, numai, rareori, cum alţi singuratici cresc un cîne, o pisică sau o pasăre, el aducea un pian închiriat cu sacrificii. Nu ştia să cînte. Cu degete nedibace, surd, căuta acordurile muzicei înalte. Pentru el pianul era un tovarăş care nu venea din viaţă, ci din altă parte. Un tovarăş mut, care nu putea să-i povestească, dar care văzuse acea ţară de minuni în ceaţă şi de libertate în vînturi, spre care bîjbîind ca orbii Vania se îndrepta în clipe de grea singurătate.
Dacă acest pian, tovarăş al lui Vania uneori, într-o noapte ar fi început să cînte singur, să-şi istorisească singur marile poveşti ― miracol ar fi fost.
Era mai mare pentru Vania miracolul prezenţei Olguţei în odaia lui. Viaţa începuse să cînte singură, lîngă el. Această încorporare în armonia muzicei, deşi era om, nu sunet, această senzaţie de muzică văzută, în odaie, dincolo de pianul închis, dădea un necontenit straniu fericirii, făcînd-o mereu incredulă. O privea pe Olguţa cu un zîmbet timid, cu prea multă insistenţă, cu ochi în care îndoiala şi triumful puneau o dureroasă palpitaţie de umbre şi lumini. Trecuseră clipe, fără ca vorbe să răsune. Sumbrul salon devenise o grădină cu mirarea necontenitelor înfloriri. Fiecare
clipă a prezenţei Olguţei era altă Olguţă care înflorea nouă, în ochii celui care privea cum se desfac în clipe alte flori. Acest uriaş recăpăta ochii şi gesturile iluminate de bucurie ale copiilor. Vîrsta dispăruse ca un nour, lăsînd sufletului şi feţii candoarea unui străvechi cer de april.
Acele întrebări fireşti revederilor ― "Cînd ai venit? Cum ai venit? Cît stai?..." ― deveniseră inutile.
Acolo, în odaia lui, în faţa lui, alături de el, ca o lumină de primăvară într-un văzduh de primăvară, ca un vînt de primăvară, şi ca tot ce-i imponderabil şi nevăzut în primăvară, care-ţi dă dorinţa să strîngi în braţe ceva ce nu-i, era cu obraji îmbujoraţi, cu ochi şi plete negre, şi subţire trup, o fiinţă care-l privea zîmbind. Era în faţa lui, prezenţă vie, ceea ce-i dureroasă absenţă, sfîşietor gol, în frumuseţea iluminatei primăveri.
Cum să nu strîngă braţele, braţele de-atîtea ori întinse în zadar?
Se strînseră luminoşi de întîia sărutare, ca în visul somnului unui zeu tînăr.

*

"Cineva mă aşteaptă acasă"...
E gîndul care te face să-ntorci capul cînd pleci de-acasă, şi să ridici fruntea, grăbind pasul, cînd te-ntorci acasă. Acolo, acasă, a rămas cineva care-ţi deşteaptă în inimă un tremur de stea, de nimeni văzută.
E un copil acasă, care te-a însoţit la plecare culegîndu-ţi grav un fir de aţă de pe pulpana paltonului; e o femeie care-n prag, cînd ai plecat la muncă, ţi-a alinat fruntea încreţită; sau e un simplu cîne, care bătînd din coadă îţi sare-n piept cînd te întorci, lăsîndu-ţi petele de glod ale solicitudinei canine cu labe-n loc de braţe.
Acel "cineva m-aşteaptă acasă" e un alt miracol întins de Dumnezeu inimii omeneşti, un alt miracol ticăloşit de om. Între casă şi om se interpun cafeneaua, berăria, clubul ― apoi casa altora. Casa ta, treptat, devine casa de care fugi mai tare.
Pe Vania-n viaţa lui nimeni nu-l aşteptase acasă, şi acum îl aştepta.
Plecase, spunînd Olguţei că va lipsi o jumătate de oră, fără să-i explice absenţa. Îl însoţise pînă afară în ploaie, strîngîndu-i mîna tare, tare, cu ochii în ochii lui, şi zîmbetul în zîmbetul lui. Şi fugise-n casă, ca un mănunchi de garoafe, smuls din inima lui, cu tot parfumul lor ameţitor.
Îl aştepta!
Trecuse pe străzi cel mai grăbit om din lume, un om cu sufletul fluturînd îndărăt. Intrase într-o băcănie şi cumpărase tot ce se pricepe să cumpere un om mare unui copil răsfăţat. Se-napoiase c-un pachet sub braţ, tot repede, cel mai grăbit om din lume.
Şi se oprise în mijlocul drumului, dezolat ca o biserică devastată.
Uitase să cumpere pîne.
Alt drum mai grabnic, altă înapoiere, mai precipitată.
Şi se oprise-n mijlocul drumului, înclinat ca turnul de la Pisa.
N-avea tacîmuri, şervete, faţă de masă, pahare... Casa în care locuia Vania aparţinea unui prieten al tatălui său, care plecase în străinătate, închizînd tot, lăsînd într-o bucătărie pustie o babă surdă.
Porni din nou. Era atît de distrat încît soluţia trăsurii nici nu-i trecu prin minte. Cumpără o faţă de masă, tacîmuri, şervete, pahare, înşelat de negustorii care-l vedeau grăbit şi nepriceput în astfel de cumpărături. Trecuse mai bine de un ceas de cînd plecase.
Cineva îl aştepta acasă...
Şi pentru a treia oară se opri din drum. Uitase ceea ce nici un bărbat de profesie nu uită: să aducă o floare. El era plin: uitase. Porni iar, cutreierînd dughenele ursuze, întrebînd mereu. Spre norocul lui, o trăsură, gata să-l calce, îi aminti de existenţa trăsurilor. Se urcă în ea şi descoperi la o dugheană de coroane mortuare, boboci galbeni de trandafir şi cîteva garoafe într-o încăpere cu miros de clei şi flori artificiale grupate laolaltă într-un lighean.
Era atît de grăbit s-ajungă, încît ţinea un picior pe scară, lăsîndu-l în bătaia glodului, privind înainte peste hlube, cu bustul aplecat. Ajunse. Plăti. Intră. Ascultă. Şi nu mai luă drumul uşei, ci al ferestrei, în vîrfuri. N-o mai auzise cîntînd pe Olguţa din 1916. Trecuseră şase ani de la noaptea cînd Olguţa îi cîntase întreaga partitură a lui Boris Godunov. Ascultase atunci talentul unui copil viu şi ager, supunîndu-se indicaţiunilor date de Vania.
Un copac la care te uitai cu capul în jos, tu, omul, mai mare decît el ― să-l priveşti cu capul răsturnat pe spate, sus în cer, cu vaste crengi împletite-n vînturi...
Pianul era vechi, reacordat de cînd venise Vania, cam hîrbuit, dar degetele care-l cîntau erau vecine cu energia vînturilor şi calmul dominator al cerului. Dificultăţile tehnice dispăruseră ca nourii, lăsînd sunetelor albastra lor puritate; impresia uriaş delicată pe care ţi-o dă cerul deasupra piscurilor nalte, unde uraganul fără nouri, fără gesticulări demente de păduri, pur ca lumina, titanic ca oceanele, trece-n trombe nevăzute, subt un cer suav ca o petală, neclintit în uragan, zîmbet de ochi albaştri deasupra unei prăpăstii cu lei. Cînta poemul Saint François marchant sur les flots al lui Liszt. 
Era un cald orgoliu pe faţa lui Vania, oprit la geam cu pachetele subt braţ. El uriaşul, călca pe valuri pacificate, alături cu Sfîntul din Asiza, cu ponderea miracolului muzical.
La Marsilia, într-o sală cam goală, după magistrala execuţie a unei simfonii de Beethoven, de sus de la galerie, pornise un aplauz formidabil ca un bubuit de furtună pe un vîrf de munte. Sala tresărise, întorcînd capul. Deasupra tuturora, în fundul galeriei, mînile hamalului din port dădeau glas şi aripi entuziasmului, exact în clipa ― nehotărîtă pentru cei mai mulţi ― cînd ultimul acord încetase. Şeful orhestrei se înclinase, cu ochii la Vania, împăratul entuziasmului care devenise general. Braţele şi mînile acestui om nu precupeţeau, ca braţele şi mînile delicat snobe de pe marginea lojilor, această singură răsplată pe care spectatorul o poate da talentului.
Olguţa era să aibă dovada aceluiaşi omagiu. Cînd ultimul acord tăcu, braţele lui Vania zvîcniră-n lături, pachetele căzură-n glod, mînile porniră, şi se opriră...
Olguţa apăruse la fereastră, cu un rîs de fragi pe toată faţa.
Era atît de mare, atît de copleşitoare bucuria că-l vede din nou, încît luînd, fără să-şi dea seama, florile furişate de Vania pe marginea ferestrei, i le oferi lui Vania ca şi cum ea i le-ar fi adus.

*

Un dejun voios ca o masă de lucrători. Lugubrul birou se înveselise. Faţa de masă cumpărată de Vania era aşa de prăfuită încît trebuiseră s-o scuture ca pe un covor. Apoi, făcuseră toaleta paharelor şi-a tacîmurilor în odaia de baie, altă ruină cu faianţele sparte, aţe de păianjen, mozaicul sfărîmat, miros muced de pivniţă, cu fotografiile enorme ale ultimilor ţari, surghiuniţi acolo din salon.
Samovarul prezidase această masă în doi. N-ar fi mîncat nimica Olguţa, bucuria o făcea inaptă pentru apetit, dar fiecare pacheţel era un dar de la Vania. Le acceptase pe toate. Apetitul se născuse, robust. Ceaiul era şi supa, şi vinul, şi apa, şi şampania acestui alegru festin.
Olguţa cunoscuse bucuria de-a servi, pentru întîia oară în viaţă. Vania fusese nevoit să cedeze: două mîni, lăsate pe umerii lui, îl imobilizaseră pe scaun. Olguţa împărţea, ducea şi aducea farfuriile, indica ordinea mîncărilor. Era un zîrnbet în jurul acestei mese, ca inelul luminos, apărut în jurul creştetului sfinţilor care se-nchină.
După dejun, fără să-i aştepte rugămintea, Olguţa se aşezase la pian.
Era în friguri ca şi cum şi-ar fi dat prin surprindere întîiul şi supremul concert. N-avea note. Îşi făcuse programul mintal, nu la întâmplare, căutînd să-i dea un sens armonios ― aşa cum şi l-ar fi făcut pentru primul ei concert public.
Vania era alături de ea, ca un public întreg, contopit într-o singură fiinţă.
Era aşa de emoţionată, încît întîrziase mult cu batista în mînile reci şi febrile, dînd răgaz emoţiei să se convertească în elan.
Începuse cu Preludiul şi Fuga în mi bemol, pentru orgă, a lui Bach, cîntîndu-le cu sobră putere, dînd sunetelor înălţimi de cor în catedrală, şi iradierea sulurilor de lună prin vitralii. Faţa ei căpăta o concentrare chinuită, care-i sculpta o mască de singurătate dură, relief în frunte, adînc în ochi. Muşchii feţii neclintiţi, cum rareori îi au pianiştii. Nici un tic al obrazului, nici o încreţire a frunţii, nici o crispare sau mişcare a buzelor. Toată puterea trupului era în braţe şi în mînile flexibile, dominatoare şi severe.
Acordurile pline erau aduse cu mîni de papă care ar încorona o frunte de împărat.
Cu ochii strălucitori, respiraţia adîncă şi inima strînsă, Vania, alături de ea, privind profilul chinuit de această fuziune armonioasă de metale arzătoare ― în clipa cînd vroi s-o roage să mai cînte o dată aceeaşi bucată, îşi dădu seamă de cruzimea celui care bisează. Tăcu. Nu aplaudă. Nu vorbi. Dar palmele lui cuprinseră tîmplele fierbinţi, cu-atît de ocrotitoare adorare, încît Olguţa mai cîntă o dată ― pentru aceeaşi răsplată.
Era fericită. Anii ei de muncă aspră îşi aveau deplina justificare. Pentru aceste clipe, muncise cîte zece ceasuri pe zi la Paris, timp de trei ani, găsind numai în acea muncă puterea să aştepte imposibilul ― pe atunci Vania, pentru ea, era mort ― şi să creadă prin muzică, nu prin minte, în acel imposibil, cura prin religie ai crede în miracol, respirîndu-l nevăzut. Pe atunci mintea ei acceptase moartea lui Vania. Dar munca ei de trei ani la Paris ― muncă stăruitoare în epoca de cea mai mare deznădejde, muncă prin care îşi amplifica şi înfrumuseţa talentul tocmai atunci cînd îi devenise inutil din cauza morţii lui Vania ― dovedea că dincolo de minte, ceva din sufletul ei profund, credea, spera, aştepta.
Această nemărturisită aşteptare, această înălţare dincolo de orizont, exterioară parcă sufletului, deşi nutrită cu cea mai pură şi mai vie substanţă a sufletului, îi dăduse energia celor trei ani de muncă.
Şi toată această epocă o retrăi, cîntîndu-i lui Vania Nocturna în do minor a lui Chopin. De cîte ori nu ascultase Paşa în salonul de la Paris această nocturnă deznădăjduită, scrisă cu gemetele sufletului, ca un pămînt fără cer, sumbru pămînt de morminte, din care coralul înalţă o bucurie stranie şi suavă ca un răsărit de lună nu din cer, ci spre cer, din pămîntul mormintelor. Cîntă această nocturnă cu sufletul de atunci. Îl pierdu pe Vania cîntînd, şi după ce isprăvi, regăsindu-l, zîmbi cu ochii în lacrimi: pe atunci, la Paris, ochii ei n-aveau lacrimi. Abia acum plîngeau ochii de-atunci.
Stătu multă vreme cu capul rezemat de umărul lui Vania.
Fruntea dominatoare deasupra muzicei devenea umilă pe umărul lui Vania, fiindcă era fericită. Aceste tăceri fericite erau răsplata anilor de zbucium în muzică. Se odihnea, cu sufletul limitat de Vania ca de un cer.
― Sînt fericită, Vania.
Şi iar cînta.
Cînta fără cruţare pentru puterile ei. Era ca o duşmănie împotriva trupului, energia care i-o impunea. Ar fi vrut parcă să-l îndurereze, ca prin această pedeapsă să-l facă să-şi merite fericirea de a fi lîngă Vania. Cînta, dăruindu-şi muzicei toată tinereţa, avînd mereu impresia că-i prea uşor, că-i prea frumos ce face, ca să-l merite pe Vania. Ar fi dorit ca fiecare clipă să fie munte prin care cu mînile să sape tunelul, ca să merite să descopere tîrziu, după trudă, cu mînile însîngerate, lumina dintre stînci, fericirea de lîngă ea. Acest zbucium însă, această răzbatere prin stîncă, această chinuitoare ascensiune spre fericire, ca s-o respiri o clipă ― armoniile de mînile ei înălţate, o destăinuiau.
Cîntă Sonata în la bemol pentru piano ― opus 110 ― a lui Beethoven.

*

Veneau umbre de seară; se stingea parcă undeva încet, o sobă mare. Mai aveau cîteva ceasuri de stat împreună pînă la plecarea trenului. Olguţa se odihnea, rezemîndu-şi capul de umărul lui Vania. Muzica îndelungă le lăsase tăcerea, ca o reculegere în ei. Samovarul fierbea. Inima Olguţei, ca nucii toamna, avea căderi melancolice: se apropia despărţirea. Gîndul că va trebui să plece de lîngă Vania, îi lua puterile, aplecînd-o mai tare pe umărul lui. Îi ardeau încă obrajii. Ar fi vrut să doarmă sau să plîngă. Zîmbea.
― Cînd plecăm?
― La începutul lui septembre.
Olguţa respiră adînc. Era atîta lumină în acest cuvînt: septembre, cheiul soarelui, cînd se îmbarcă toamna...
― Nu-mi vine să cred, Vania!
Şi era ca un vag scîncet în glasul ei fericit.
― Cu vaporul?
― Cu vaporul.
Închise ochii. În cîte nopţi de nesomn nu plecase cu vaporul, alături de Vania! Suflarea sărată a apelor vast muzicale... Viaţa devenea o mare carte de poveşti colorate, răsfoită de imensităţi.
― Cu clasa treia, Vania?
― Nu. Cu clasa întîia.
― Noi sus, tu jos, zîmbi Olguţa.
― Noi...
Inima lui Vania sună tare în urechea Olguţei şi-n inima ei.
Cu palma lui mare, îi dezmierdă pletele.
― Ne oprim la Constantinopol...
― Daa!
Ghemuită lîngă Vania, simţea Constantinopolul ca un şal de soare şi culori, cald pe umeri, dăruit de Vania.
.................................
Cu ani în urmă, într-o după amiază de primăvară, la capătul podului Carachioi, dinspre Stambul, un om îmbrăcat cu haine cafenii de lucrător, mare chiar printre hamalii portului, mînca banane, privind. N-avea nici trecut, nici viitor, nici prieteni, nici duşmani. Era singur ca acea stîncă ciudată, căzută de nicăieri pe malul Bistriţei, numită Piatra Teiului, despre care plutaşii spun c-ar fi adus-o diavolul, numai prin legendă ajungînd să explice apariţia răzvrătită a acestei stînci prea depărtată de munţi, ca din piscuri să se fi prăvălit acolo, prea enormă ca apele s-o fi putut aduce.
Se întorcea din America în Europa. Pentru ce? Ca să ajungă în Europa? Nu. Mai curînd ca să plece din America în altă parte. Norii îi făceau un semn veşnic, nevăzut altora, pe care-l asculta. Un fel de somnambulism semilucid îl îndemna să cutreiere lumea cu norii, ultimii nomazi. Vaporul rusesc, pe care se îmbarcase spre Europa, stătea la Constantinopol douăzeci şi patru de ore. Avea biletul plătit pînă la Odesa. Dar singura oră vrednică să fie hărăzită Constantinopolului, era a douăzeci şi cincea, adică tocmai aceea cînd vaporul trebuia să plutească departe în larg. Incapabil să renunţe la Constantinopol, renunţase la bilet! De altfel traiectul precis al vaporului ― New York-Odesa ― îl ostenise de la o vreme ca o profesie. Constantinopolul era fereastra pe care sărise, în loc să iasă pe uşă: Odesa. Orice dorinţă, în clipa cînd devenea scop, îl rodea ca un ham.
Mîncase o plăcintă cu carne, rezemat de balustrada podului Carachioi, într-una din acele firide de fier în care intri, ieşind o clipă din fluviul de rase revărsate de-a lungul podului dintre Galata şi Stambul, peste golful Cornului-de-Aur. Pe orşice stradă a lumii, există o rasă dominantă numeric, care dă acelei străzi o anumită fizionomie naţională, prin împestriţarea raselor celorlalte. Podul Carachioi însă, din
acest punct de vedere, e anarhie pură. Deşi, geografic, e situat în Constantinopol, fesurile şi turbanele nu pot domina, printre sutele de mii de străini, zilnic trecînd pe pod. Dacă Dumnezeu ar dori să-şi vadă de aproape toate făpturile, fără să culeagă planeta în mînă ridicînd-o pînă în cer ― n-ar avea decît să facă podul Carachioi punte între paradis şi pămînt şi toate neamurile pămîntului ar defila subt ochii lui Dumnezeu, ca un dicţionar ilustrat de mostre omeneşti.
De la generalul turc, călare pe un măgăruş, cu picioarele spînzurînd moi afară din scări, cu fesul cam pe ceafă, şi tunica plină de fireturi ca poleiala unei nuci din pomul de Crăciun, deschiată pe un pîntec plin de pilaf, mîncînd o felie de harbuz, cu roze revărsări în colţurile buzelor; pînă la feminista americană, sex nou cu ochelari în loc de ochi, cu secreţia stiloului în loc de glande, şi plăci de gramofon în loc de creier ― toate făpturile globului pămîntesc sînt reprezentate. Nu mai ai impresia că stai pe un pod, ci că stai în faţa unui glob pămîntesc însufleţit, as-cultînd vocabularul şi văzînd culorile tuturor raselor. Auzi un orăcăit: e un englez cu caschetă cadrilată. Îi urmează un foşnet feminin: e un persan cu mantie de mătase verde sau galbenă, ţesută cu mînile toamnei, cu barba de abanos tors şi ochi de noapte păstrată în untdelemn, purtînd pe cap o căciulă de astrahan cu fund de postav verde.
Un egiptean, desprins de pe o stelă funerară, răsare din cinci mii de ani daţi la o parte, în urma unui german a cărui havană pute mai rău decît o locomotivă, lăsîndu-i scrumul să cadă prin veacuri pe haina egipteanului, în timp ce un "dă-l dracului", nuanţează o atitudine românească faţă de impasibilitatea unui chinez sculptat într-o gutuie, cu ochi oblici ca aripele de cocor pe fund de cer.
După ce-şi mîncase plăcinta cu carne, în larma planetară, Vania intrase în rîndurile ei, rămînînd la marginea podului dinspre Stambul, pe malul mării.
Cumpărase cîteva banane şi privise, mîncînd, calm.
Venise primăvara cu sute de corăbii încărcate cu toate fructele Orientului: pere, mere, piersici, struguri, rodii, smochine, curmale, migdale, banane, ananaşi, coarne, caise, portocale, lămîi...
Venise primăvara după ele de pe coastele de soare, ca miliarde de albine şi de viespi, devenite lumină. Plutea lumina vie peste mormanele de fructe încărcate în corăbii larg înaripate pe catarguri nalte.
Departe, Insulele Princhipo erau albastre ca zările văii Moldovei.
Bosforul era verde.
Alături se înălţa moscheea Jeni Validé Giami (moscheea sultanei celei tinere) ale cărei vitralii verzi au deschis ochii în mînile persanilor din veacul al noulea. În verdele lor sînt mişcări de cedri şi de pini. Cînd soarele apune, lumina lui revărsată prin vitralii asupra lespezilor e pură ca prin pădurile de brad, dar în loc să fie aromă de răşină, e culoare. E ca un potir al primăverii, moscheea tinerii sultane, cînd soarele trece prin largile vitralii verzi.
Poate că Persia nălţase undeva pe orizonturi, enorme vitralii verzi cu cedri şi cu pini, şi umbra lor se revărsa pe tot Bosforul, de vreme ce atît de persan verde era marea, c-o dungă de albastru şters în Insulele Princhipo.
În faţa Stambulului, casele de lemn din Scutari aveau cenuşiul mugurului de salcie, aproape argint, aproape spuză de jăratec, ceva din culoarea nourilor nehotărîţi în apus de lună, şi a vîrtejurilor de colb în început de toamnă. Vîntul le clădise mai mult decît mîna omului, căci etajul al doilea, care dă unei case masivitate, acestora le dădea mişcarea rotundă a sînilor opulent dominatori deasupra taliei cînd se apleacă. Iar ferestrele lor, cu gratii de lemn bombat, curbe împletiri, deveneau treptat pînze de păianjen, în care soarele îşi aduna lucirile de sidef, de purpură, de ametist, de roz sanghin, de mahon, de perlă, de mărgean. În acele ferestre îşi expunea soarele bijutăriile de sultană a tuturor orienturilor.
Vania mînca banane.
În clipa cînd soarele atinse orizontul, tunul de la Top-Hane, arsenalul marinei, bubui. Răsunase glasul lui Dumnezeu? Toată viaţa încetase. Vîslele bărcilor căzură, forfota corăbiilor încremeni, lanurile de maci ale fesurilor se opriră, fluviul Carachioiului stătu.
Şi o dată cu bubuitul tunului, şi pasul roş al soarelui pe pămîntul turc, moscheea Baiazedieh înflori rotat cu mii de crizanteme: arteziana grădină a zborului unui norod de hulubi de zeci de ori mai numeros decît ceî al Pieţei San-Marco din Veneţia. Albastru, cerul mahometan îşi avea îngerii.
În acea clipă de tăcere, cele şapte coline ale Stambulului, cu braţele de marmură şi piatră ale minaretelor spre cer, se înălţară deasupra veacurilor.
Şi cea dintîi, moscheea Sfintei Sofia, din veacul al şaselea, cîntă:
― Allah... El Allah... El rasul Allah...
Allah e dumnezeul nostru, el e singurul Dumnezeu...
― Allah...
Şi după ce aprindeau toate ecourile zărilor, cuvintele înalt tărăgănate cădeau din nou. Cantilene de vaiet dulce, uşor nazale, răsunînd pierdut cu toate penumbrele sunetului, muzică a gîndului mai mult decît a glasului, sunet abia desprins din marile tăceri ca pîrtia lui Venus pe mare.
Din veacul al şaisprezecelea, moscheea Baiazedieh, reluă dulcea melopee, recadenţîndu-i lung silabele.
Apoi moscheea Osmanieh, apoi Suleimanieh... Colindînd din veac în veac, moscheele celor şapte coline, coborînd din cer şi din trecut, spre marea topită-n umbre, sunetele veneau cu înserarea tot atît de triste, cu vaierul lor de veacuri duse şi de stele stinse...
Şi cînd cel din urmă muezin, înălţat în minaretul giamiei Jeni Validé, cu palmele făcînd portal sunetelor, cîntă ultimile silabe ale cîntecului prelins prin întristarea veacurilor ― tăcerea şi marea fură pustii.
Vania privise alături de el: gol. Nimeni, nimeni! Singur în faţa veacurilor triste, cu o coajă de banană în mînă.
Jeni Validé Giami era lîngă moscheea sultanei tinere.
O amintire? O presimţire? O speranţă?
Zvîrlise numai coaja bananei în mare.

*

Dezmierdă capul Olguţei. Venise noaptea. Cădea mai deasă ploaia deasupra lugubrului oraş.
― La Constantinopol, Olguţa, vom merge la Jeni Validé Giami.
― Jeni Validé Giami, murmură Olguţa silabele muzicale, neştiind că-şi murmura numele în faţa căruia îngenuncheau anii nomazi.

II

Înainte de-a cădea galben cu frunzele, toamna se înalţă în lumină. Văzduhul verii e orbitor ca jocul de argint a milioane de iatagane ― sclipire de trăsnete albe ― subt un soare metalic, într-un cer prăfuit de galopul luminii în zale.
Văzduhul toamnei e luminos, subt cerul religios albastru. Dimineţile şi amurgurile sînt procesiuni de odăjdii în fum albăstrui de tămîie; amiezile aprind mari policandre galbene; iar nopţile declinului de august trec, purtînd în mînile cu largi mîneci de umbră, luminările aprinse ale stelelor căzătoare, lăsînd foşnete lungi, uscat mătăsoase. La Medeleni, întîile ferestre deschise pe această toamnă a luminii, premergătoarea celeilalte, fură pînzele lui Alexandru Pallă. Lucrase toată vara peisagii româneşti, ocolind, ca şi în cele pariziene, viaţa omenească. Erau româneşti nu prin costumele ţărăneşti, hore, crîşme, care cu boi, ci prin altceva. Găseai în ele senzaţia de românesc pe care o ai cînd treci fruntaria, venind din străinătate, văzînd numai cerul şi gesturile pămîntului, înainte ca oamenii îmbrăcaţi ţărăneşte să afirme naţionalitatea priveliştei. Era în ele mirosul satului românesc, privirea luminii româneşti. Nourii peticiţi în funduri de zare, în aur şi rubin de soare, aminteau ceva din şatrele ţigăneşti, misterios poposind dincolo de sate; armoniile culorilor aminteau vag ţesuturile costumului ţărancelor, ca o vastă şi nebuloasă geneză a portului românesc.
Spre deosebire însă de cenuşiile privelişti pariziene care erau un fum şi o cenuşă a vieţii duse, golul unei definitive mistuiri, acestea, tot fără de viaţă omenească, erau o aşteptare, cînd abătută, cînd izbucnitoare ca inima şi ochii celui care pîndeşte la fereastră apariţia femeii iubite. Fereastra acestei aşteptări era mare ca un cer: se vedeau păduri prin ea, largi lanuri de grîu, lungi alei de plopi, şi neţărmuritele lacuri deşarte ale luminii cu vînătorile de lebede ale soarelui, în fund.
Într-un tablou, subt un cer înnourat, în clipa de tăcere jilavă din preajma întîilor picături, un lan de livănţică de un albastru des şi amar, avea o singură culoare istovitor tare: un mac. Şi toată priveliştea devenea ca o adîncă posomorîre de ochi albaştri, după o nebunească bătaie de inimă.
Într-un alt tablou porneau şi veneau spre toate zările drumuri lungi de argint, prin gloria luminii de vară. Toate candelabrele soarelui erau aprinse. Vroia parcă lumina, adîncindu-şi străveziurile, lărgindu-şi zările în orbitoare rotiri, să întîmpine pe cineva. Şi atît venea, dinspre zările aşteptării: un vîrtej de colb stîrnit de vînt. O senzaţie de pustiu în soare, pe care nici toamna, nici iarna n-ar fi dat-o.
Era în toate peisagiile lui Alexandru Pallă, ca un gest de orb uriaş care-ar fi strîns mereu alte privelişti în braţe să găsească apariţia pe care o caută, negăsind-o nicăieri. Lanurile, cîmpiile, drumurile, pădurile, cerul, lumina erau pustii.
Apoi venise toamna.
Într-o zi Paşa lucra în livadă, alături de vechiul nuc. Avea ceva jupiterian capul său în revărsarea albă a bărbii ondulate, şi-a părului argintiu ca un mesteacăn, descoprind trăsăturile unui profil de o amplă frumuseţă luminos conturată.
Acolo îl descoperise Monica. Alături de el, căderile de nuci băteau cîte o fugară toacă pe bancă şi pe masă. În fund, peste cîmpii şi peste dealurile albastre lumina se pierdea în zarea cerului, ca în oglinzi abia viorii, oglindind parcă surîsul unui fura de cetini. Silueta lui Paşa proiectată pe cer, mişcările de vînt din păr şi gesturile lui aveau ceva de incantaţiune în faţa luminii.
Monica se apropiase, privise peste umărul lui Paşa tabloul, ridicase capul, privise lumina, privise iar tabloul.
― Paşa, ai chemat toamna!
Părea într-adevăr vrăjitoreşte adusă şi-n lumină de penelul lui.
După ce simţeai privirea tabloului, vedeai toamna în văzduh, privindu-te. Îţi venea să-ţi acoperi cu mînile inima grea.
Asupra veseliei de vacanţă zilnică de la Medeleni, privirea acestei toamne începu să apese. Mesele în comun erau tot atît de voioase: sosirea lui Herr Direktor mai adăugase un instrument de veselie orhestrei de pînă atunci. Dar spre seară, asupra culcării, în toate odăile începură gîndurile de sfîrşit de vacanţă şi noaptea, visurile de sfîrşit de vacanţă. Se apropia un nou an de muncă şi de viaţă, aducînd fiecăruia grijile şi preocupările lui. În miezul vacanţelor şi la începutul lor, toţi oaspeţii unei moşii, sau toţi cei care într-o vilegiatură oarecare formează o societate, un grup de veselie, spre seară, cînd se culcă, nu părăsesc grupul de vacanţă din care fac parte. Gîndurile şi proiectele care le vin în izolarea patului, sînt în legătură şi se răsfrîng asupra întregului grup, asupra acestei societăţi de vacanţă, solidarizată de gîndul petrecerii în comun. Excursia cu ceilalţi, farsa proiectată cuiva din familia veseliei de vacanţă, flirtul sau idila cu cineva din acest grup, haina de îmbrăcat a doua zi, în legătură cu ziua care se anunţa senină sau ploioasă ― sînt îndeobşte gîndurile care creează, şi în absenţă, solidaritatea acestor vremelnice grupări, menţinînd prin aceasta, mereu, senzaţia vacanţei, nume al libertăţii, al aerului curat, al lipsei de grijă, al revenirei unui fel de copilărie, numai în timpul acestor luni de vară reîntîlnite de oamenii mari, şi care dispare o dată cu apariţia lui septembre, redînd omului matur gravitatea grijilor de sfîrşit de vacanţă.
În aceste zile premergătoare sfîrşitului vacanţei, cînd bucuria se converteşte în melancolie, şi noaptea grijile individuale apar dînd fiecăruia un viitor izolat de-al celorlalţi ― petrecerile în comun devin frenetice şi puţin artificiale. Dorinţa comună de-a ucide preocupările nemărturisite, de-a alunga obsesia surdă a sfîrşitului vieţii în comun, creează o preocupare de veselie, care dovedeşte că veselia a fugit. Societatea vacanţei simte nevoia să fie mereu împreună: e o mobilizare necontenită a tuturora. Fracţiunile acelei societăţi, care formau grupuri mai intime, uneori răzleţite de ceilalţi, se alipesc grupului mare. Glumele, chiar proaste, sînt primite cu bunăvoinţă, şi asistate generos de rîsul general. Fiecare înţelege efortul celorlalţi de a menţine veselia care pleacă, şi-l răsplăteşte ca atare, apreciind mai mult scopul decît calitatea. Aceste zile finale apar amintirii ca cele mai frumoase, cele mai intens vesele ale vacanţei, melancolia fiind situată de amintire ca ceva exterior lor.
Apăruseră şi la Medeleni. Pretextul lor era Olguţa. Ce va face Olguţa? Nimeni nu îndrăznea s-o întrebe, dar fiecare se întreba singur, neîndrăznind să împărtăşească întrebarea şi celorlalţi.
Olguţa venise la Medeleni. Vacanţa începuse cu întrebarea în ea, acoperită de veselia vacanţei, la care şi Olguţa participa.
Întrebarea "ce va face Olguţa?" solidariza pe cucoana Catinca şi doamna Deleanu în aceeaşi speranţă: că Olguţa se va căsători cu Mircea. Doamna Deleanu îl iubea şi-l stima pe Mircea, în care aprecia fermitatea bărbătească, prestigiul intelectual şi o delicateţă niciodată şi prin nimic dezminţită de cînd îl cunoştea. Avea în el aceeaşi totală încredere pe care o avea în Monica. Delicateţea lor era de aceeaşi rasă. Pe lîngă aceasta, lui Mircea îi datora primul succes al lui Dănuţ. El îl determinase să publice nuvele în revista Viaţa contimporană. După trei nuvele publicate, numele Dan Deleanu căpătase o notorietate atît de măgulitoare pentru doamna Deleanu, încît se abonase la revistele literare şi la mai toate ziarele, decupînd recenziile, menţiunile şi pronosticurile în legătură cu literatura lui Dănuţ, colecţionîndu-le într-un caiet, în ordinea apariţiei. Tot prin Mircea, Dănuţ intrase în legătură cu o editură din Bucureşti, făcînd contractul primului volum, care, tot graţie lui Mircea se deschidea cu o prefaţă făcută de redactorul Vieţii contimporane.
Cucoana Catinca o adora pe Olguţa cuprinzînd-o în acelaşi sentiment, care, pînă a n-o cunoaşte pe Olguţa, era îndreptat numai spre Mircea.
Afectuoasa camaraderie dintre Mircea şi Olguţa, întărise această speranţă, care dădea singurul răspuns zîmbitor pentru doamna Deleanu şi cucoana Catinca, întrebării "ce va face Olguţa?" Venirea lui Herr Direktor dăduse glas acestui mut dialog de speranţe al celor două mame.
Într-o seară, după masă, tinerii plecaseră spre livadă, în grupuri: Dănuţ cu Monica, Mircea cu Olguţa, Puiu, redevenit Cuţulachi, printre ei.
Bătrînii şedeau în jurul mesei din pridvor.
― Văd umbre de logodnici, zîmbise Herr Direktor, aducîndu-şi monoclul la ochi, cu două degete.
Luna plină e bună prezicătoare. Zîmbetul fusese împărtăşit cu aceeaşi bucurie complice, de doamna Deleanu şi cucoana Catinca. Domnul Deleanu şi Paşa fumaseră mai departe, în tăcere. Din seara aceea, şi domnul Deleanu şi Paşa păreau puţin jenaţi alături de Mircea. Paşa picta mai mult, iar domnul Deleanu, cînd Olguţa-i făcea obişnuitele vizite în birou la el, o privea uneori lung, cu mîna pe fruntea ei, fără să-i vorbească. Olguţa alunga aceste tăceri prin glume.
Mircea începuse la Medeleni două studii convergente pentru Viaţa contimporană. Întîiul: Cauzele diletantismului românesc, dînd noţiunii de diletantism nuanţă de secăturism moral şi intelectual, cu amplu corolar în viaţa politică şi socială. Cauza primordială a acestui diletantism o vedea în absenţa conflictului religios la români. Mircea atribuia religiei două roluri: întîiul de unificare, prin optimismul aceleiaşi speranţe, a marilor mase ignorante şi necăjite; al doilea, de creatoare de individualităţi. În România religia îşi îndeplinise primul rol; pe al doilea, nu. Pentru Mircea, controlul religiozităţii unui popor nu era etapa credinţei populare, ci etapa individualităţilor avînd ca punct de plecare drama religioasă. Religiozitatea ţăranilor nu era un fenomen românesc, ci un fenomen caracteristic tuturor maselor primare.
În Occident, copilul de ţăran plecat din satul lui cu credinţa părinţilor, n-o lasă în sat, dimpreună cu amintirile copilăriei, ci o aduce cu el, adînc înrădăcinată în individualitatea lui embrionară. Şi, pe măsură ce se cultivă, mirările înspăimîntate apar, apoi întrebările precise, zguduitor de dramatice. Şi convulsiunile îndoielii dau naştere unei configuraţii sufleteşti şi intelectuale, din care personalitatea va apărea. Timbrul personalităţii în acest moment se va forma. Credinţa sau necredinţa va fi organică, tot atît de profund netă ca şi sexul. Copilul ţăranului român însă, cînd a plecat din satul natal, a lăsat credinţa, cum a lăsat vacile şi oile pe care le ducea la păscut, şi fluierul. Cultura pentru el e instrumentul intelectual de ascensiune socială. Cultura îi solicită numai inteligenţa, care devine treptat un fel de cuier de noţiuni diverse, echivalent cu garderoba necesară raporturilor sociale. Dramatizarea culturii, prin conflictul religios, la care sufletul participă, confruntîndu-şi nevoile cu achiziţiile minţii, nu există. Singura dramă a tineretului român e dragostea sau sărăcia, drama fiziologică si cea socială.
Drama morală e inexistentă. O anchetă făcută între tineretul român ― cu următoarea întrebare: credeţi sau nu credeţi în Dumnezeu? De ce? ― ar da un rezultat humoristic. Majoritatea celor sinceri ar da din umeri evaziv, în faţa acestei întrebări, care li s-ar părea o gafă în veacul al douăzecilea. Nu există nici credinţă, nici necredinţă. Această futilitate morală, e baza psicologiei româneşti şi cauza absenţei de individualităţi. Ea are ca rezultat colectiv, compromisul. Românul, în genere, nu e nici pentru, nici contra. Nu taie: înnoadă şi deznoadă. Toate problemele grave pe care i le pune viaţa, cerîndu-i o soluţie precisă, se traduc îndeobşte prin expresia: "Ştiu eu"... Însoţită cu o ridicare din umeri şi alta din sprîncene.
Fatalismul românesc nu-i decît exteriorizarea acestei veşnice nehotărîri, teama de răspundere, oroarea de atitudine precisă, prudenţa evazivităţii.
Şi analiza pe rînd, cum se traduce în politică, în literatură, în artă, acest diletantism, acest neo-scepticism, care nu e ca la un Anatole France, de pildă, rezultatul unei înalte intelectualităţi, inaccesibilă credinţelor şi afirmaţiilor cu respiraţie scurtă, ci dovada absenţei concomitente de intelectualitate şi seriozitate morală. În viaţa fiziologică, absenţa glandelor seminale interzice reproducerea vieţii. În viaţa socială, absenţa, acestei drame religioase, interzice crearea adevăratelor individualităţi.
Al doilea studiu, un fel de aplicare practică a celuilalt, analiza problema "romanului românesc" fatal limitat la drama socială sau la cea fiziologică.
Lucra sistematic, sculîndu-se la şapte dimineaţa, scriind pînă la douăsprezece. După amiezele citea, adnotînd, scoţînd fişe, grupîndu-şi reflecţiile.
De la o vreme, însă, începuse să aibă absenţe lungi, ― şi în timpul scrisului, şi în timpul lecturilor.
Se familiarizase de mult cu dragostea lui pentru Olguţa, dar se dezvăţase de a trăi alături de Olguţa, în aceeaşi casă, zilnic văzînd-o, zilnic vorbindu-i. Pînă acum, Olguţa exista în el, s-ar fi zis, independent de realitatea ei obiectivă. Dragostea lui pentru Olguţa era un monolog. O iubea, fără s-o dorească, fără să-şi proiecteze gîndurile în afară. Nu întindea braţele după ea; strîngîndu-şi-le asupra-i, o găsea în el, prezenţă lirică în sufletul lui profund, tovărăşie dulce în însuşi miezul singurătăţii lui.
De cînd însă trăia din nou alături de Olguţa, realitatea ei exterioară chemase în afară pe acea Olguţa din el. Cînd nu era cu Olguţa, rămînea singur. Înainte, niciodată nu era singur; iubirea lui însăşi îi era tovarăşul. Nu-l mai avea.
Se îndrăgostea din nou şi altfel de Olguţa. Devenise iarăşi dependent de fiinţa ei, străină de-a lui, fermecător străină. Ca niciodată, cînd se aşeza la masa de lucru avea impresia de inutil. De ce scria studii? Era în el o mişcare pe care numai scrisoarea sau efuziunea lirică ar fi îndestulat-o.
Rezemat într-un cot deasupra foilor albe, o vedea mereu pe Olguţa, cu mişcările ei, cu rochiile ei, călare, jucînd tenis, la masă, o auzea cîntînd, îşi amintea parfumul ei, respirat pe furiş cînd era alături de ea ― şi şedea la masa de lucru, ca o casă cu stăpînii plecaţi. Şedea totuşi la masa de lucru. Deprinderea muncii stăruia în această atitudine ― fără de sens acum ― care-i interzicea visarea la fereastră sau întins pe pat. Cînd era singur, privea mereu în lături. Gestul frunţii aplecate pe carte sau pe foile de hîrtie îşi pierduse semnificaţia de meditaţie activă, căpătînd-o pe aceea de singurătate împovărată.
Simţea că-şi pregăteşte mari tristeţi, şi se îngreuia treptat.
Totuşi, prezenţa Olguţei alături de el îi dădea viziunea unei fericiri de mult uitate, şi-n unele clipe ― o strîngere de mînă, vecinătatea tăcută pe aceeaşi bancă ― realitatea ei. De cîteva ori o visase pe Olguţa. Se deşteptase trist, avînd impresia că-i părăsit.
Simţea o schimbare în Olguţa, care-i dădea panica unei speranţe, respinsă de minte, dar îngrozitor de vie uneori în bătăile inimii. Exuberanţa Olguţei se micşorase, îndulcindu-i mişcările, dînd parcă răgaz celorlalţi s-o privească, de unde pînă atunci fusese ca vibraţia unei libelule. Apărea în ea armonia calmului, pacificîndu-i gesturile, potolindu-i neastîmpărul. Înainte, Mircea avea impresia că imagina celorlalţi intra în Olguţa măcinată, sfîrtecată ca de-o rotaţie violentă, şi că tot ce pătrunde în ea, era de îndată expulzat cu aceeaşi vehemenţă, subt forme de glume, caricaturi, şarje, în sclipirea de ger a dinţilor albi. Acum? dimpotrivă, Olguţa tăcea mult, privea îndelung. Era în ea ceva din atitudinea acelui care respiră aer de primăvară. O respiraţie armonios adîncă şi parcă un început de încîntare în ochi şi pe obraji. Suplă ca şi înainte, calmul ei o făcea să pară mai rotundă, ca scufundată într-o apă clară. Ce prezenţă nevăzută celorlalţi era mereu respirată de ea? Uneori Mircea o surprindea zîmbind cu ochii, fără să privească pe nimeni, absentă dintre ceilalţi. Cui? Pe el nu-l evita. Se plimba cu el, şedea de vorbă; dac-o ruga să cînte ceva, îi cînta. Nu-l mai zeflemisea. Îi arăta o bunătate, un fel de blîndeţe receptivă, pe care nu i-o arătase niciodată. Senzaţia de luptă pe care o avea odinioară de cîte ori era alături de Olguţa, n-o mai avea. Nici un zîmbet agresiv, nici o întrerupere ironică, nici un comentar burlesc. Şi Dănuţ avea aceeaşi senzaţie, şi el constatase aceeaşi schimbare, dar Mircea, cu luciditatea micşorată de o surdă speranţă, o vedea pe Olguţa numai cu el aşa, cînd de fapt faţă de toţi era la fel schimbată şi egal alta decît cea de odinioară.
Poate că într-o măsură, credinţa felurit nuanţată a doamnei Deleanu, a cucoanei Catinca, a lui Herr Direktor, a domnului Deleanu şi a lui Alexandru Pallă, că Olguţa îl iubeşte pe Mircea ― credinţă sensibilă de la o vreme pentru Mircea, prin anumite atitudini ale acestora ― îi influenţase şi pe el, dîndu-i o speranţă creată de ceilalţi, nu de Olguţa.
Nu mai lucra de loc. Renunţase complect la activitatea intelectuală. Felul cum îşi petrecea zilele la Medeleni, era o veşnică aşteptare a Olguţei. Pentru el timpul era prezenţa sau absenţa Olguţei, cum pentru agricultor cerul e ploaie sau secetă. Era stăpînit de cleptomania lirică a adolescenţilor. Colecţiona flori atinse de mîna Olguţei, batiste uitate de ea, cărţi preferate de ea. O ţigară începută în glumă de Olguţa şi azvîrlită, fusese colecţionată de Mircea.
Îşi pierdea treptat libertatea de mişcări şi siguranţa calmă, care-l făceau oriunde preţios interlocutor. Se intimida din senin; de cîte ori, în lipsa Olguţei, ceilalţi vorbeau de ea, tăcea, roşindu-se, avînd impresia că minte.
Şi mai mult, prietenia lui cu Monica avea un hiatus. Olguţa dispăruse din conversaţia lor. O singură dată voise s-o întrebe pe Monica ce crede, dar oroarea de-a converti în vorbe ceea ce abia cuteza să fie gînd în el, îl făcuse să renunţe. Monica era îngrijorată şi de Mircea şi de Olguţa. Presimţea confuzia tuturora, a lui Mircea mai ales, şi nu îndrăznea să spuie nimic. Ce-ar fi putut spune? Că Olguţa nu-l iubeşte pe Mircea? O impresie a ei, prin nimic justificată, de vreme ce Vania murise. Cu toate acestea simţea că se petrece cu Olguţa ceva în afară de casă.
Absenţa Olguţei în iulie, şi explicaţia domnului Deleanu că s-a dus la Iaşi să-l vadă pe doctorul Prahu, care era cam bolnav, fusese acceptată de toţi, afară de Monica. O exclamaţie a Olguţei, chiar în ziua înapoierii, îi întărise neîncrederea. Olguţa intrase la ea în odaie, seara, asupra culcării şi, ca niciodată, îi dezmierdase capul, spunîndu-i cu ochii aproape în lacrimi:
― Sînt fericită, Monica!
O sărutase şi plecase repede. Cîteva zile Olguţa o evitase.
Era convinsă că Olguţa iubea. Vedea în mişcările ei acea somnolenţă luminoasă pe care-o dă trupului baia de soare, şi sufletului, dragostea. În 1914, şi-n 1916, cînd Vania trecuse pe la Iaşi, aşa era Olguţa: atunci parcă mai febrilă. Acum era calmă. Dar toate mişcările ei rîdeau lung, ca o creangă înainte de-a înflori, cu florile în ea. Pentru cine această primăvară ascunsă? Apoi drumurile călare la gară? Se ducea zilnic. Apoi stabilitatea la Medeleni. În copilărie, Olguţa era incapabilă să stea într-o odaie; zburda, aproape simultan, în toate. Mai tîrziu, acest neastîmpăr luase proporţii interjudeţene. Medelenii pentru Olguţa nu erau decît o răspîntie de direcţii, mereu parcurse călare sau în automobil. Anul acesta, exceptînd aşa-zisa călătorie la Iaşi, nu se mişcase de la Medeleni. Singurul ei drum era spre gară, dar şi acesta tot în legătură cu Medeleni, readucînd-o zilnic la Medeleni, mai adine zîmbitoare. Şi, în sfîrşit, ridicarea căsuţei lui moş Gheorghe la rangul de odaie de lucru a Olguţei! De la moartea lui moş Gheorghe, casa lui, lăsată prin testament lui Dănuţ şi Olguţei, fusese nelocuită. Olguţa o păstrase aşa cum era pe vremea lui moş Gheorghe, îngrijind să fie reparată, văruită şi curăţită în fiecare vară. În timpul iernii, vechea prietenă a lui moş Gheorghe, Oţeleanca, făcea foc în cele două odăi nelocuite, împiedecînd umezeala şi paragina. Ea ţinea şi cheile casei. Într-o zi, Olguţa i le ceruse, păstrîndu-le. De atunci, zilnic petrecea cîteva ore în fosta căsuţă a lui moş Gheorghe.
― Ce faci acolo, Olguţa? o întrebase doamna Deleanu, văzînd-o că porneşte într-acolo cu toate cele trebuitoare scrisului.
― Scriu un roman!
Între timp, Monica fusese numită profesoară de franceză la liceul de fete din Iaşi. Tînărul doctor în litere căzuse victima unui banchet. A doua zi, după acest banchet, Olguţa se înapoiase de la gară, agitînd cu mîna un pachet. Toţi erau adunaţi în pridvor, aşteptînd dejunul.
― "Domnului Dan Deleanu, scriitor", ― cetise Olguţa de pe cal, cu glas tare adresa, ca o proclamaţie.
― Volumul lui Dănuţ! jubilase glasul doamnei Deleanu.
Înconjurat de curiozitatea tuturora, Dănuţ desfăcuse pachetul. Monoclul lui Herr Direktor apăruse în orbită, ochelarii celorlalţi ― pe nas. De-a valma, corul glasurilor descifra titlul întîiulul volum al lui Danuţ, în stadiul de corecturi în pagină. Dar cel dintîi care descoperi dedicaţia fu Herr Direktor:
― Bravo, Dănuţ! Vra să zică beneficiarul e Monica. Bravo, Monica!
Obrajii Monicăi ardeau. Genele-i tremurară îndreptate spre numele ei tipărit pe întîia foaie a volumului, într-această atmosferă de logodnă zîmbitoare, glasul lui Herr Direktor răsunase din nou.
― Ei, acuma mai lipseşte încă un volum cu dedicaţia de rigoare. Aşteptăm simetria.
Obrajii lui Mircea se împerecheaseră cu ai Monicăi. Domnul Deleanu şi Paşa priviseră stăruitor titlul volumului lui Dănuţ. Ceilalţi zîmbeau deschis. Numai Olguţa era calmă. Tăcerea devenise penibilă, zîmbetele jenate, în faţa Olguţei, care n-avea de loc aerul să priceapă gluma.
Dar Herr Direktor urmase cu hotărîre.
― Olguţa, tu ce gînduri ai pe la toamnă?
Olguţa şovăise o clipă numai. Ridicase puţin fruntea, privind ochii tuturora.
― Plec în străinătate.
De-atunci începuse toamna.

*

Căsuţa lui moş Gheorghe nu era depărtată în spaţiu numai de curtea moşiei Medeleni, ci mai ales în timp. Cincisprezece ani o despărţeau de casa boierească. Străvechi pendul cu minutarele de ani oprite la o oră a trecutului, căsuţa lui moş Gheorghe îşi oprise viaţa cu cincisprezece ani în urmă, cu un ultim cuvînt al inimii lui moş Gheorghe: "Duduiţa moşului". De atunci copiii crescuseră mari, lăsînd 
căsuţa lui moş Gheorghe în urmă, cu copilăria lor şi cu un plisc de cocostîrc deasupra, proiectat spre cer.
Şi iată că duduiţa moşului venise iarăşi, mare şi frumoasă, cum o vedeau în viitor ochii lui moş Gheorghe atunci cînd îi făcea scrînciob pentru joacă, strîngîndu-i pe ascuns cu mîni de slugă şi suflet de bunic zestrea în sipetul braşovenesc.
Nimic nu se schimbase. Icoanele erau la locul lor, sipetul braşovenesc la locul lui, măsuţa cu bucoavne subt icoane, cu ochelarii lui moş Gheorghe întăriţi cu sfoară, şi o cutie de tutun Bectimis, cu cincisprezece ani în urmă adusă de Olguţa moşneagului pentru luleaua lui care tot mahorcă arsese, de vreme ce cutia de subt icoane era plină cu tutun blond cu miros de altădată.
Albă pe dinafară ca părul lui moş Gheorghe, căsuţa lui, cu icoane, sipet plin de daruri şi parfum uscat de busuioc, o împresura pe Olguţa cu umbră, cu evlavie şi trecut, ca şi sufletul moşneagului dus dintre vii. Îndrăgostită, Olguţa luase drumul cel mai dulce al copilăriei. În locul moşneagului, o întîmpina casa lui. Intra pe uşa scundă pentru ea, trecea prin tinda mică, intra în odaia veche, se aşeza la masa joasă şi rotundă, ― şi-acolo, într-o tăcere îndepărtată de viaţă şi oameni, începea o poveste pe care moşneagul nu i-o istorisise. Acolo îi scria lui Vania zilnic, cu inima ca un cuib de rîndunele. Împodobise odăiţa cu fructe şi cu flori, pentru hramul marei bucurii. Pe bîrnele de sus rîdeau mere galbene şi roşii, în şiruri dese, cu aromele candide, cum îs zugrăviţi, numai cap copilăresc şi aripi albe, îngerii roind în unele icoane în jurul Fecioarei Maria cu pruncul sfînt în braţe. Din oale, mari bujori albi şi roşii, îşi trimeteau petalele bombate să zboare leneş. Garoafele de jar ardeau arome pipărate. Aşezată pe un lăicer cu dungi galbene şi roşii, cu picioarele încrucişate ca ţigăncile care dau în ghioc, aplecată pe măsuţa rotundă, Olguţa scria cum rîde un copil în soare: iubirea ei era numai lumină. Mîna îi era uşoară ca şi cum ar fi ţinut o rază de soare. Nu mai era plecată deasupra unei foi de hîrtie ci deasupra întregului pămînt care-şi rîdea primăverile subt mîna ei. Avea cerul deasupra foarte aproape, de vreme ce-şi ţinea capul îndoit să nu-l atingă. Pletele-i cădeau negre, de-a lungul obrajilor rumeni. Fruntea înclinată, sprîncenele porneau departe întîlnind tîmplele cu vioria undă a vinelor, genele aplecate prelung ca umbrele, ochii luminoşi negri, buzele abia cărnoase şi roşii în tăcerea lor, ca în parfum garoafele îmbobocite.
În odăiţa scundă şi întunecoasă a unei căsuţe de ţară, cu armonii naive de culori tinere, viaţa zugrăvise acest tablou, regăsind culoarea şi mişcarea penelului străvechilor călugări, cînd aplecaţi cu soarele şi luna într-o chilie, pe foaia unei biblii, sau pe lemnul unei icoane, pictau cu singurul meşteşug al credinţei, icoane hărăzite inimii lor şi artei veacurilor viitoare.

*

Un măr căzu de pe o bîrnă, pocni compact sărind pe jos şi se rostogoli pînă alături de Olguţa. Tresări, privindu-l cu ochi întrebători. Era atît de fericită încît devenise superstiţioasă. Vaietul cucuvaielor, pisicile negre, aţele de păianjen şi toate mişcările întîmplătoare ale lucrurilor neînsufleţite o impresionau ca nişte semne ale destinului, care trebuiau descifrate. Căzuse un măr! Semn bun sau rău?
Scrisoarea lui Vania fixa şi ziua plecării: 14 septembre. Inima Olguţei era o foaie de calendar cu cea mai roşie sărbătoare a lumii: 14 septembre.
Vaporul pleca seara; a doua zi ajungeau la Constantinopol. Jeni Validé Giami...
Vania era sănătos. Formalităţile moştenirii erau îndeplinite. Tratativele vînzării moşiei erau pe sfîrşite. Obţinea un preţ mai bun decît sperase.
Asta însemna şi o oprire în Italia. Scrisorile lui Vania aplecau cu o putere solară două umbre asupra Europei, unite de pronumele plural "noi". Scrisorile lui, ca şi scrisorile Olguţei, ocoleau întrebuinţarea lui "eu", abuzînd de "noi". Acesi "noi" revenea mereu în scrisorile lor cum revine un cuvînt abia învăţat în toate frazele unui copii. Şi cum deocamdată, în prezent, fiind despărţiţi unul de altul, fiecare era "eu", îşi scriau aproape exclusiv în viitor, ca mereu să-l poată întrebuinţa pe "noi".
Isprăvise scrisoarea prin care-i răspundea lui Vania că pînă la 14 septembre va fi gata de plecare. Va sosi la Constanţa cu trenul de Bucureşti în ziua de 14 septembre. Să n-o aştepte la gară. Se putea să fie însoţită de cineva de acasă. Sufletul ei dorea ca Vania să fie mort pentru toţi; numai pentru ea să existe, cum existase de-a lungul anilor trişti.
Se vor întîlni la Constanţa în ziua de 14 septembre, după amiază, între patru şi cinci, la capul farului, fie ploaie, fie vînt, fie orice.

"..acolo ne vom logodi, Vania, înaintea plecării. Marea ne-a adunat pe amîndoi astă primăvară, în faţa ei vreau să schimbăm inelele. Să nu zîmbeşti. Nu e un capriciu poetic. E o superstiţie. Vreau să ne legăm în faţa mării. Să nu pierzi bendiţa de hîrtie: e măsura degetului meu. Verigele să fie subţiri. Pe una să gravezi «Vania ― 14 septembre», pe cealaltă «Olguţa ― 14 septembre». E întîiul şi singurul inel pe care am să-l port şi de care n-am să mă despart niciodată..."

Scrisese atît de mult încît îi erau degetele reci. Soarele aplecat înspre apus îi îmbrăca namile în aur. Le lăsă întinse în lumina soarelui. Aşa va fi cînd Vania îi va pune inelul. Auzea bubuitul valurilor izbite în stînci, simţea mirosul mării.
14 septembre! Fericirea cuprinsă în aurul unui inel.
Se vor întoarce de la far cu inelele, se vor îmbarca şi vor pleca.
Ochii Olguţei revenind din viitor, întîlniră iar mărul căzut. Semn bun? Semn rău?
Zîmbi. Muşcă din el. Cum să fie semn rău un măr domnesc? Aprinse lumînarea, pregătind plicul pentru scrisoare. Îşi făcea singură plicurile pentru voluminoasele scrisori trimise lui Vania. Avea coli gălbui, cu ţesutul ca al pînzei de Olanda, din care făcea un fel de plicuri armonios dreptunghiulare, mai mari decît cele obişnuite, pe care, în loc să le lipească, le prindea jos la dreapta şi la stînga, cu cîte-o pecete de ceară colorată.
Olguţa avea o deosebită cochetărie pentru scrisori. Niciodată nu cumpăra cutii cu plicuri şi scrisori gata făcute. Avea mereu în biroul şi geamandanul ei tot felul de coli şi de blocuri pentru corespondenţă. Nu putea accepta să aibă o hîrtie tip pentru toată corespondenţa, după cum nu scria la fel tuturora. Îşi proporţiona singură forma şi mărimea hîrtiei, după conţinut. Niciodată, un plic de-al Olguţei nu dădea impresia de palton prea strîmt, după cum iarăşi, scrisorile ei nu păreau fiţuici din greşală strecurate într-un plic disproporţionat cu mărimea lor. O scrisoare de-a Olguţei era un armonios tablou grafic; şirurile drepte, împlinite ca formă, nu dădeau impresia de front soldăţesc încremenit la comandă, dar nici de ploaie torenţială, aspect caracteristic al scrisului femeiesc. Un fel de horă vivace, aproape relief prin fermitatea conturului, gata parcă să se desprindă de pe foaia plată, în şiruri dănţuitoare. Rotunde, literele aveau un mers elastic, cuvintele abia desprinse unele de altele păreau că se ţin uşor de mînă, mergînd în vîrfuri, într-acelaşi ritm, şir cu şir.
Lui Vania îi scria pe coli de bloc, ceva mai scunde decît colile obişnuite, dar tot atît de late, ceea ce le sporea lărgimea, dînd o impresie de robust. Ochiul cetea frazele lung, prinzîndu-le amplu, fără acele ridicule viragii, impuse de scrisorile înguste, care dau ochiului senzaţia că se prăvăleşte pe scara unui pod cu un sac de nuci.
Aceste coli, îndoite în două, aveau plic proporţional mărimii lor şi mînilor lui Vania, mai ales. Mari, puternice erau mînile bărbăteşti ale lui Vania, mari trebuiau să fie şi plicurile destinate acestor mîni. Să nu fie plicul în ele furişat, clandestin ca fiţuica în mîna şcolarului care copiază, să nu-i dea lui Vania impresia minusculului, a derizoriului, a păpuşei ― ci dimpotrivă, să fie plicul în mînile lui, larg, spaţiat, întreg în simplicitatea liniilor drepte. Să-i placă să se uite la plicurile în care erau scrisorile Olguţei, cum îi plăcea să privească la ferestre, viaţa de afară.
Podoabele feminine ale acestor plicuri erau peceţile. Olguţa îşi închidea plicul cu două peceţi aşezate de-a dreapta şi de-a stînga marginei de jos, atîrnînd ca două somptuoase zorele deschise pe un zid.
Alese bronzul. Bastonul de ceară încălzit la flacăra lumînării sfîrîi, revărsîndu-se moale cu palpitări luminoase, pecetea se formă larg ovală şi neregulată, scarabeul dăruit de Paşa îşi imprimă în lava de mozaic diavolul linear. A doua pecete apăru în cealaltă margine. Olguţa zîmbea copilăreşte la flacăra lumînării, în mirosul fierbinte, puţin aromat, de ceară topită. Îşi privi scrisoarea.
Ca şi ferestrele, oglindea căderea soarelui de bronz lichid.
Îi rîdea toată faţa acoperită de soare. Îl vedea pe Vania rupînd sigiliile de bronz cu degete de împărat care primeşte o scrisoare de la un alt împărat. Ar fi vrut să se întindă lung ca o pisică de Angora, pe lîngă el, în soare.
Se întinse, dîndu-şi capul pe spate. Cineva bătu la geam. Privi. Capul Oţelencei rîdea, ca un harbuz atunci desfăcut. Îi făcu semn să intre.
― Sărut mîna, duduie Olguţă, iar faci farmece?
Duduia casa subt paşii ei de ţărancă zdravănă şi la bătrîneţe.
― Ţi-am adus merinde.
Îi aşeză pe măsuţă o farfurie cu o bucată de fagur strălucitor ca o zale de soare, şi o strachină cu nuci şi prune brumării.
― Oţeleanco, îi semn bun cînd cade un măr?
― De undi-o căzut?
― De sus, de pe bîrnă.
Oţeleanca îşi duse mînile la gură, inundată de rîs.
― Ai să te măriţi, duduie Olguţă... Mănîncă să te faci frumoasă. Sărut mîna, că mă duc la treabă, ardi-i-ar norocu de nepoţi.
― Cui seamănă?
― Cui? se îmbufnă Oţeleanca ― zărghitului!
Zărghitul era Gheorghiţă a Marandei, fostul aghiotant din Pitar-Moşu al lui Dănuţ, apoi ordonanţa lui în război, şi devenit după demobilizare vizitiu la Medeleni şi ginerele Oţelencei. Iute şi el, iute şi soacra, dar Oţeleanca îşi adora nepoţii, şi vrednic, Gheorghiţă în fiecare an mai adăuga unul la şiragul pus pe grumajii soacrei.
Oţeleanca plecă repede. În fiecare zi îi aducea Olguţei merinde; fructe, dulceaţă, pîne proaspătă cu unt. Ea, vechea prietenă a lui moş Gheorghe, în lipsa moşului, se socotea obligată să îngrijească de duduiţa din casa lui.
Olguţa mîncă prune, mîncă dulce şi amărui miez de nucă, muşcă din fagur, numără din nou scrisorile lui Vania ― le număra în fiecare zi ― le încuie într-o valiză pe care o aşeză pe vatră, făcu puţină gospodărie prin odaie, muşcă din nou din fagur. Plutea un parfum de fericire în odăiţa în care vibra soarele, îndesîndu-şi aurul. Ochii Olguţei se opriră deodată asupra sipetului braşovenesc. Ştia ce-i înăuntru, dar niciodată nu-l deschisese.
Acum cincisprezece ani, în copilărie, de cîte ori nu cercase să-l înduplece pe moş Gheorghe să-i arate ce-i în cufăr. Moş Gheorghe nu cedase. Singura rugăminte a duduiţei Moşului, neîndeplinită de moş Gheorghe; după moartea lui aflase ce-i în cufăr, dar nu cutezase să umble. Trebuia să asculte vorbele testamentului lui moş Gheorghe. Să aştepte să iubească, ş-apoi să deschidă sipetul în care moşneagul adunase hainele de mireasă pentru ea.
Luă cheia sipetului cu o bătaie de inimă. Cheia era rece ca mîna lui moş Gheorghe pe patul de moarte.
Mîna Olguţei tremura.
Avea impresia că moş Gheorghe-i în odaie şi că o priveşte, fără să-l poată vedea.
Anevoie descuie încuietorile ruginite. Capacul greu fu ridicat.
Soarele cădea din plin, îndreptat parcă anume asupra gurii de trecut.
Îi năvăli deodată în nări un sfîşietor miros de vechi, uscat şi mort, strîngîndu-i inima. Deasupra era o scoarţă ţărănească măcinată de molii. O ridică.
Se prăbuşiră pulberi, jucînd în soare. Mătasa albă, atinsă de toamnă, îngălbenise. O ridică. Foşni uscat. Se rostogoli un val subţire, tăiat, destrămat, subţiat ca un paianjeniş. Muriseră toate mătăsurile. Luciul lor de sidef ondulat, se stinsese. Jucau pulberi de pod în razele soarelui, răspîndind miros de colb şi mucegai.
Mînile se opriră grele, deasupra veştedei răscoale. Impresia că umblă în racla cu moaştele unei sfinte, era atît de puternică, încît nu mai avu curajul să caute mai departe.
Aroma fructelor, parfumul florilor se întristară.
Se auzi un oftat, Olguţa tresări. Ea oftase. Strînse mătăsurile, c-un fel de spaimă; aveau uscăţimea de epidermă scămoasă de lepros. Închise capacul, încuind. Scrîşnetul cheii în broaştele ruginite suna funebru. Mirosea a moarte. Şi razele soarelui tremurătoare de pulberi aveau ceva de moaşte înveştmîntate în aur. Auzise o mişcare în sipet. Fugi afară. Respiră adînc, cu suflarea precipitată. Poate că erau şoareci în sipet. Intră din nou în căsuţă. Lumînarea stinsă fumega. Acelaşi miros de uscăciune, stăruitor răspîndit, domina aroma fructelor şi parfumul florilor.
Olguţa privi icoanele c-un zîmbet trist, de copil care nu ştie să plîngă, apoi scrisoarea lui Vania, cu peceţile de bronz aprinse de soare... Îşi trecu palmele reci peste obrajii reci.
Cu mîni tremurătoare aprinse candela de subt icoanele severe.
Zîmbetul luminei roşii se ivi pe feţele lor de umbră arsă.
― Olguţa! Olguţa!
Glasul lui Puiu o deşteptă ca dintr-un coşmar. Luă scrisoarea şi ieşi repede afară, încuind uşa. Puiu venise călare.
― Olguţa, îs cinci fără un sfert. La cinci plecăm.
― Unde?
― Ai uitat? La iaz.
― Aa!
Respiră. Cîntau albinele şi rîndunelele. Soarele zvîcnea cald. Calul lui Puiu necheza, frămîntîndu-se. Cotcodăceau găini. Un muget de bou răsună enorm ca un arcuş de contrabas al tîmpeniei fericite. Priveliştea vieţii îi spăla ochii cu viaţă.
― Vii, Olguţa?
― Vin.
Puiu porni în trap demonstrativ, subt ochii Olguţei care se-ndrepta spre grajd, călcînd repede, elastic, prin focul purificator al soarelui.
― Gheorghiţă, spune-i lui Vasile să-ncalece, chiar acum, şi să ducă scrisoarea la gară. S-o dea recomandată. Să-mi aducă recipisa.

*

Vînătoarea de raţe la Iazul Mînzului era numai pretextul ospăţului pe iarbă, în noaptea cu lună plină.
Acest iaz, aparţinînd moşiei Medeleni, avea două legende suprapuse: întîia, uitată de toţi, îi dăduse numele; a doua, mai recentă, şi ea ştearsă din amintirea oamenilor, o dată cu dispariţia ultimei generaţii de bătrîni, dăduse iazului, multă vreme, o sinistră izolare, prielnică înmulţirii broaştelor, racilor şi raţelor sălbatice, cruţate de focul ucigaş.
Întîia legendă, data de pe vremea fanarioţilor. Stăpînitorul de atunci al Medelenilor era Barbu Dumşa, poreclit Zimbrul, boier vestit pentru purtarea lui ― trecea drept cel mai voinic bărbat al Moldovei ― şi pentru frumuseţea fiicei lui mezine, Varvara Dumşa, despre care se spunea că era sculptată în sidef cu praf de diamant, ca unele crucifixuri bizantine, sculptura în sidef fiind cea mai migăloasă, 
mătăsoasa piatră neputînd fi lucrată decît cu buricul degetelor îmbibate în pulbere de diamant, sculptura ei fiind adevărată dezmierdare. Atît era de strălucitor albă şi armonios rotundă Varvara Dumşa, ale cărei sprîncene, gene şi cozi erau negre ca cireşele amare.
Pe-atunci, curtea Medelenilor era un fel de cetăţuie împrejmuită cu zid nalt, ca şi casa Dumşa de la Iaşi. Arsese. Noua curte fusese construită pe alt loc. Într-o zi, Barbu Dumşa, primise vizita unui paşă, cu alaiul lui. Paşa se îndrăgostise de Varvara, prelungindu-şi, zi cu zi, şederea la Medeleni. Între timp iapa lui arabă fătase un mînz, pursînge. Paşa atîta aştepta. Mai şezu cîteva zile, dînd răgaz mînzului să se înzdrăvenească, şi într-o noapte porni cu Varvara de-a curmezişul şeii, urmat de galopul slugilor cu iatagane. Urmăritorii, în frunte cu Barbu Dumşa îi ajunseră în dreptul iazului. Luptă, pocnete de pistol, urlete, blesteme în două limbi, prin beznă. Ţăranii din sat se apropiaseră, aprinzînd focuri. În lumina vălvătaielor, Barbu Dumşa nu văzuse nici urmă de Varvara; în schimb, printre răniţi şi morţi, la marginea iazului, mînzul arab cu un picior frînt, tremura, nechezînd jalnic fără să se poată urni. Barbu Dumşa descălecase şi, cuprinzînd picioarele mînzului în cîte-o mînă, îl învîrtise de cîteva ori zvîrlindu-l departe în apa iazului negru cu pete de sînge. În loc să fie botezat Iazul Varvarei, iazul devenise Iazul Mînzului.
A doua legendă era legată de Fiţa Elencu. Se spunea că sluta Fiţă fusese logodită în tinereţe cu un boier frumos, pe care-l prinsese înşelînd-o cu o roabă de la Medeleni. În timpul unei plimbări cu barca pe iaz, Fiţa şi-ar fi înecat logodnicul în apa verde. Mult mai tîrziu, după moartea Fiţei Elencu, apăruse din apa iazului o broască neobişnuit de mare, cu glas gros, socotită de ţărani ca o reîncarnare în afurisenie a Fiţei Elencu. Viaţa se îndepărtase de iaz, deşi racii foiau, lăsîndu-l în stăpînirea broaştelor.
Cu cincisprezece ani în urmă, broasca blestemată fusese împuşcată de Olguţa, cu prilejul unei expediţii vînătoreşti făcută de copii sub direcţia lui Herr Direktor. În acelaşi iaz, tot Olguţa azvîrlise dantura Fiţei Elencu.
De-atunci, trecuseră anii, venise războiul, bătrînii muriseră, Fiţa Elencu fusese uitată. Noaptea, cînd treceau pe lîngă iaz, ţăranii îşi făceau cruce, dar ziua, după ce-şi făceau cruce, braconau. Legenda îşi pierduse virulenţa, o dată cu dispariţia broaştei reputată invulnerabilă.

*

Căruţa cu mîncare, băutură, pleduri, tacîmuri şi toate cele trebuitoare gospodăriei în cîmp deschis, pornise înainte ducînd şi pe Anica şi Sevastiţa, pentru nevoile serviciului, şi trei puşte de vînătoare, a Olguţei, a lui Dănuţ şi a lui Puiu, ţinute cu o teroare fetişistă de cele două servitoare, printre capetele impetuos curioase ale cîniîor de vînătoare.
Apoi, în frunte, plecă trăsura ducînd pe doamna Deleanu, cucoana Catinca şi pe Alexandru Pallă: "Les poids lourds", cum îi botezase Olguţa, în clipa cînd trăsura se urni din loc.
În urma trăsurii porni bihunca sprintenă, cu trup lung de lăcustă şi roţi elegant rotate, condusă de domnul Deleanu cu ţigara-n gură şi pălăria pe ceafă. După bihuncă lunecă pufnind automobilul ponei al lui Dănuţ, cu Monica alături şi Herr Direktor la spate, cu cascheta englezească, costum de vînătoare şi puşca în tocul ei de piele .
Olguţa, Mircea şi Puiu porniră călări.
Cei doi ofiţeri de artilerie puteau să primească lecţii de echitaţie de la amazoana îmbrăcată băieţeşte, dintre ei. În trap, bustul Olguţei nu dădea impresia de piston cu rigidă zvîcnire verticală, pe care o dădeau busturile vecinilor ei, deseori hurducate, gheboşate şi strîmbate de capriciile sau spaimele cailor. Încălecată de Olguţa, Zorca avea un trap definitiv ca hexametrii versului latin. Suplă, spinarea Olguţei era ca o flacără ritmică deasupra unui dans. Se năştea şi renăştea din fiecare salt, din fiecare cădere, fluturînd spre cer ritmul pe pămînt format, jucînd pe el, înălţîndu-l, ondulîndu-l. Calul Olguţei nu părea încălecat. Trapul lui era elasticitatea unei bucurii libere, cu armonioase destinderi de muşchi şi muzicală toacă de copite. Ceilalţi doi cai duceau povara omenească: al Olguţei era dus ca de vînt şi val, în arabescul curbelor lucioase, spre stemele solare. Valurile de colb stîrnite de roţi şi copite se aprindeau în soare devenind caşmiruri în spirală şi valuri de borangic ţesut cu fir de soare. Cerul era albastru. Răcoarea se ridica, fluturînd miros de fineţe, care te face să strănuţi, şi amare parfumuri de toamnă şi ţarină, care amintesc marea, feriga, minta şi pelinul. Lăsară în urmă armatele învinse ale lanurilor de păpuşoi, prăbuşite în aramă zdrenţuită. Trecuseră hoardele toamnei în galop, cu suliţi lungi, lăsînd moarte şi dezastru.
Începeau delicat enormele prefaceri ale luminii. Soarele se cobora precizîndu-şi conturul. Razele-i cădeau ca săgeţile izbind în scut. Părăsit de soare cerul devenise sonor ca o încăpere goală.
Se formară terase de trandafiri şi grădini plutitoare din nourii răspîndiţi în cele patru zări. În faţa soarelui, pe zarea de apus, nouri mici ca un stol de hulubi ciuguleau sîmburi de rodie. Şi deodată, cuprinşi de flacără, se topiră roş, sticlos roş ca belteaua de gutui. Pe altă zare, suluri lungi de abur fură deodată straturi răsturnate de uriaşi muguri de stînjinei. Înflorirea le fu destrămare în fum albăstrui, cu creste sanghine. Se iviră coruri de rubin, şi sfieli violete ca încercănarea ochilor de fată.
Ardeau toate culorile lumii pe zări, şi soarele cădea tot mai rotund, tot mai enorm, tot mai de purpură, spre nourii care-l aşteptau pe ultima treaptă a apusului, cu torţile aprinse.
Era ca o Şeherezadă a luminilor.
Caii lăsară drumul, intrînd în cîmp. Nechezară. Cu o largă destindere, trapul deveni galop, val din val, avînt din avînt, bot întins, coamă fluturîndă, coadă fîifîindă. Formau un vîrf de lance cele trei galopuri. Olguţa, în frunte, ascuţit în frunte, Mircea şi Puiu, din ce în ce mai în urmă.
Herr Direktor trase un foc de revolver în cinstea Olguţei, care descălecă privind îndărăt.
Mircea şi Puiu sosiră. Caii gîfîiau ca luptătorii de circ. Toamna le desprindea un abur subţire de pe trup, prefăcut de soare în destrămări portocalii.
Bihunca sosi. Apoi trăsura. Se coborîră toţi, părînd că şi-au dat întîlnire cu soarele pentru o conspiraţie. Cînii adulmecau mirosurile iazului, cuprinşi de friguri, cu nările dilatate, lătrînd tînguitor cu ochii la stăpîni, şi nelinişte feminină în crupă.
Servitorii aprinseră coceni şi paie, împotriva ţînţarilor. Cocenii pîrîiră, revărsînd scîntei, amestecîndu-şi fumul aromat cu ceaţa acră a paielor.
Aerul devenea metalic, rece pe obraji ca lama unei arme. Creştea parcă un munte pe aproape, dînd gravitate apusului.
Toţi priveau soarele. Enorm, soarele îi privea pe toţi. Atinse zarea. Cu un gest desprins din vremea lui Hernani, Alexandru Pallă se descoperi în faţa apusului; neagră pelerină, vastă pălărie, proiectate pe draperii de purpură cu faldurile încheiate-ntr-un rubin. Herr Direktor, cu ţigara ridicată între două degete, avea aerul că vrea s-o aprindă de la soare.
― E de cupă! se auzi glasul domnului Deleanu.
Roşeaţa soarelui era atît de intensă încît, după feţe, tot grupul părea un trib de piei roşii europenizate, venit în ascuns să adore soarele.
Un nechezat trîmbiţat sacadat răsună de departe; caii de la trăsuri şi cei de călărie răspunseră războinic. Soseau alte trăsuri în trap molatec pe cîmpie, aducînd pe proprietarii moşiilor învecinate. Coborîră siluete de Tartarul, cu jambiere de piele galbenă pe pulpe strîmbe şi chitiuţe tiroleze pe creştetul capului; moşieriţe îngrăşate de viaţă la ţară, moi ca aluatul craflelor, cu picioarele deprinse cu papucii, umflate în pantofi, gătite ca pentru vizită, cu prea multe inele reliefate prin mănuşile prea strimte, răspîndind dulceaga stridenţă a parfumurilor turnate ca să alunge mirosul de bucătărie, cu voaluri de cadînă împotriva ţînţarilor, care, date peste cap, pentru saluturi şi prezentări, descopereau zîmbetul aceleeaşi mărci de fard, ţuguiat în buzele crăpate de vînt. Nu lipseau nici domnişoarele monosilabice, cu pantofi de lac pe cîmpia ironică, desprinse din-tr-un galantar de mode, sperioase în faţa bărbaţilor ca şi cum fiecare venea să le violeze, cu priviri înfipte în pămînt şi umbreluţe înclinate în faţa dispariţiei soarelui.
Descinseră de pe caprele trăsurilor şi de pe cai, şi cavalerii petrecerilor la ţară, purtînd cravaşe cu bot de cal şi de căprioară în carîmbul cizmelor, strangulaţi în cravate englezeşti de pichet sau olandă, cu noduri savant răsucite şi ace de cravată cu potcoavă sau cap de cal, purtînd flori la butonieră şi batiste de mătasă în buzunarul de la piept, clocotitor înfoiate, călcînd crăcănat ca ofiţerii de cavalerie care şi descălecaţi poartă între picioare volumul unui cal, salutînd profund cu o înclinare marţială care descoperea luciri de cosmetic, pomadă şi briliantină.
Pleduri, cergi şi pături se desfăşurară pe iarbă.
Mirosul de baligă apăru; imediat şi vrăbiile, aceşti veşnici creditori înaripaţi ai cailor.
Mai strălucea o dungă solară, ca o acadea roşie în buzele mai puţin roşii ale zării.
Femeile vorbeau franţuzeşte cu accent moldovenesc, limba franceză topindu-se astfel ca untul în mămăliguţă caldă. Bărbaţii vorbeau lat şi zîmbitor moldoveneşte, cu acea satisfacţie jovială care precede mîncării.
Din rîndurile domnişoarelor se desprindeau gamele soprane ale piuitului de curci. Cuvintele "poetic" şi "sublim" afirmau contactul cu natura. Se auzi un hîrşcăit, apoi un gemăt, şi patefonul indispensabil tineretului care se distrează, debită hotărît un jaz. Cizmele şi pantofii de lac, perechi-perechi, intrară în epilepsie de salon. Feţele dansatorilor, pierzîndu-şi masca familiară, se concentrară inspirate, ca deasupra unei mese de spiritism, devenind în dans un singur trunchi cu patru picioare, patru mîni şi două capete.
Grupurile se formară. Femeile într-o parte, mai toate mame, evocînd valsul de odinioară, ticăloşirea slugilor moderne, emanciparea odraslelor şi reţete de mîncare; bărbaţii într-altă parte, servindu-şi mici aperitive anecdotice şi pornografice. Domnul Deleanu îşi formase grupul de pocher, nu departe de căldările cu sticle şi damigenele alineate.
Vînătorii porniră urmaţi de cîni, spre iazul tărcat de amurg.
Flăcările focurilor aprinse trezeau fosforescenţe de aur în ochii cailor dîndu-le straniul lucirilor de zale în vechi morminte de voievozi.
Se răspîndiră de-a lungul iazului, lăsînd în urmă focurile cu limbi roşii spre cer, şi zvîrcoliri de umbre negre pe cîmpie. Olguţa era însoţită de Alexandru Pallă.
Deasupra căderii soarelui, zarea deschise un gigantic evantai, carmin în unghiul de bază, înălţat în degradări de roşu aerian, cu portocalii pulverizări, în albastrul cerului încă iluminat, în timp ce zările de nord, sud şi răsărit se-ntunecau pur, cuprinse de umbră ca de-o amplă răcoare albastră, cu pete verzui pe cer.
Ţiuitul ţînţarilor, gemut parcă în depărtări, plesnea strune subţiri la urechea vînătorilor. Dinspre cîmp, trilurile greierilor răsunau ca scîncetul a milioane de mîţişori lepădaţi. Iazul gîlgîia surd de glasul broaştelor. Acolo, tăcerea era ca o faţă ciupită de vărsat; orăcăitul broaştelor găurindu-i tenul curat de înserare pe apă.
Fîşîitul trestiilor evoca mişcări de babe în rochii de mătasă, într-un salon cu luminile stinse.
Olguţa se aşeză la marginea iazului, pe un trunchi de salcie doborîtă, cu Paşa alături.
― Paşa, tu ai cunoscut-o pe Fiţa Elencu?
― Hm! Cine n-a cunoscut-o!
― Deşteaptă: nu?
― Prea deşteaptă pentru o femeie! Sluţenia Fiţei Elencu era expiatorie.
― Tu crezi că inteligenţa e un atribut masculin?
― În genere, da. Femeile sînt predestinate curbelor. Inteligenţa e arhitectură de linii drepte.
― Tu crezi că Fiţa Elencu n-a iubit niciodată?
― Ştiu eu?... Se spunea că în tinereţa ei... Nu cred să fi iubit pe cineva! Între ea şi viaţă erau numai raporturi de idei.
― Oare-a ucis?
― Hai, Paşa!
― Pe cine?
― Pe logodnicul ei, aici, în iaz.
― Nu ştiu. De ce să-l fi ucis?
― Fiindcă o înşelase.
― Accident...
― Ciudat accident!... Biata Fiţa Elencu! E îngrozitor, Paşa, să iubeşti şi să fii urîtă, respingător de urîtă!
― Să iubeşti şi să fii bătrîn, e mai teribil! Răsărise o stea strălucitoare pe zarea colorată a apusului.
― Oamenii bătrîni au nevoie de melancolie, Paşa. Asta-i cochetăria lor: a doua, după ce le-a albit părul. Dar gîndeşte-te, Paşa, cînd aveai douăzeci de ani, să fi iubit pe cineva şi faţa ta să fi fost respingătoare!... De altfel, bărbaţii n-au nevoie de frumuseţă. Sluţenia unei femei e un acord fals; sluţenia unui bărbat adevărat rupe acordul, îl depăşeşte, creînd o disonanţă care subjugă prin puterea ei... Fiţa Elencu a suferit mult. Între ea şi viaţă, înainte de-a fi raportul de idei de care vorbeai tu, a fost sluţenia. Un om şi-a bătut joc de ea. E cea mai odioasă crimă a unui bărbat să joace comedia dragostei unei femei urîte! Gîndeşte-te, Paşa, cît era de dezarmată această fată care învăţase viaţa în biblioteci! Slută şi deşteaptă, învăţată şi lucidă. Dragostea nu exista pentru ea. Într-o zi privirea unui om i-a dat conştiinţa că şi ea e femeie. Închipuieşte-ţi, Paşa, că unui lepros cu faţa mîncată, i-ar întinde cineva o oglindă mincinoasă, în care, în locul feţei de cadavru, ar apărea o faţă de om. Va mai exista altăceva pe lume, pentru acel lepros, decît oglinda care-i redă imaginea omenească? Logodnicele înşelate de logodnici, plîng. Fiţa Elencu a ucis. A sfărîmat oglinda mincinoasă... Răsunau pocnete de puşcă şi lătrat de cîni. Treceau umbre repezi, pictate cu tuş chinezesc pe zarea apusului. Broaştele tăcură. Se auzea numai palpitaţia lichidă a iazului.
― Tu ai ucide, Paşa?
― Nu! E oribil.
― E oribil. Eu am ucis.
― Tu?... Pe cine?
― O broască, Paşa, dar am avut senzaţia că ucid. Omorul e mai mult o stare subiectivă decît un fapt în sine. Cei care ucid în război n-au senzaţia crimei. Eu am avut-o, împuşcînd o broască fioroasă, tot aici, pe iaz. Ţăranii pretindeau că-i sufletul Fiţei Elencu, reîncarnat. Niciodată n-am văzut o broască atît de mare! Şedea pe un trunchi de salcie, şi cînd orăcăia, celelalte broaşte tăceau. Un sunet de guşat, aproape lătrat. O uram ca şi pe Fiţa Elencu, fiindcă-mi era frică de ea. Am ochit-o lung...
Olguţa tăcu. Nu se mai auzeau pocnete de puşti. Pe nesimţite, răsărită într-un colţ de cer, luna aşteptase împlinirea nopţii; şi o dată cu întunecarea zărilor, lumina ei intră în noapte ca o spadă în teaca de catifea.
― ...Am ucis-o. Un pîntec alb, găurit, şi două labe ridicate-n sus. Gest de blestem. Coşmarul copilăriei mele. În zeci de nopţi am visat labele broaştei, ridicate spre mine, ameninţîndu-mă... Paşa, ce umilitor lucru e laşitatea! Am stat de vorbă cu tine şi n-am tras nici un foc, numai ca să nu ridic puşca în faţa acestui iaz.
― Ce faci?
― Încarc puşca, zîmbi Olguţa, ridicîndu-se brusc.
― Lasă, Olguţa!
― De ce? Şi ţie ţi-e frică?
Un ciot de salcie răsturnată se ridică diform din argintul apei.
Olguţa făcu un pas înainte. Paşa se ridică, urmînd-o. Săltată cu patul în umăr, puşca luci în lună.
Paşa îşi pregăti urechea.
Tăcerea se prelungi apăsător.
Olguţa lăsă ţevile-n jos.
― Ce-i, Olguţa?
Întoarse spre el o faţă albă, cu aceeaşi expresie pe care Paşa o văzuse într-o seară la Paris, cînd pianul amuţise brusc şi Olguţa-l congediase, întinzîndu-i o mînă rece.
― Hai să plecăm.
Porniră tăcuţi. Olguţa mergea încet, cu umerii aplecaţi şi picioarele grele.
Se apropiară de focurile aprinse în cîmp. Patefonul cînta înainte, perechile dansau, servitorii pregăteau masa pe pături întinse la pămînt. Frigul de toamnă se lăsa, aburind suflările.
― Paşa...
Olguţa se opri, ridicînd ochii spre Paşa. Glasul era calm; vorbele, clare.
― ...tu trebuie să ştii de ce boală a murit bunica mea. Cancer, nu?
― Da. Cancer.
Porniră înainte. O picătură de sudoare îngheţată căzu de pe fruntea Olguţei, lunecînd de-a lungul nasului.

*

Plecase de la masă, fără să anunţe pe nimeni. Încălecase şi pornise în galop. Dorea să ajungă mai repede acasă. Nu vedea nimic, nici stele, nici lună, nici pămîntul tăiat în vaste marmure simple.
Vorbele doctorului Mass erau neclintite în faţa ei, pe cer, înainte şi-n urmă, în copitele calului, în bătăile inimii şi-n zvîcnirea tîmplelor.
În clipa cînd smuncise puşca, lipindu-i patul de umăr, simţise adînc junghiul în sînul drept.
Apărură spume pe botul calului. Crupa-i lucea de sudoare.
Olguţa căscă gura ca să-şi descleşte fălcile. O dureau pînă-n tîmple.
Luna apăru trist pe vîrful unui plop, ca o frunte de oştean rezemată pe spadă.
Calul gîfîia precipitat. Călcîile intrară în burta udă de sudoare. Trecu prin sat, prin spart lătrat de cîni. Intră în curte. Descălecă. Lăsă calul slobod. Intră prin atenanse de-a dreptul în odaia ei. Aprinse lampa. Se dezbrăcă, smulgîndu-şi bluza. Se apropie de oglindă cu pieptul gol.
Îi tremurau mînile, înnăduşite. Pipăi vechea cicatrice a sînului, uşor, uşor, de jos în sus.
Inima fu atinsă ca de un deget rece.
Ascunsă în sînul drept, la capătul cicatricei, o duritate se formase, dureroasă la pipăit.
Făcuse flacăra lămpii prea mare. Fila, cu limbile de funingine ieşind din tubul sticlei. Nu s-auzea nici un zgomot în casă.
Creierul era greu, negru şi compact, ca o bucată de fier în ger. O dureau tîmplele, fălcile, şi subt bărbie, adînc subt bărbie, un junghi ascuţit.
Ferestrele erau deschise. Frigul grămădit asupra ei îi înfiora lung spinarea, cutremurînd-o. Ridică ochii. Întîlni în oglindă o faţă necunoscută, descompusă, cu ochii rătăciţi, ca obrazul acelor fete de ţărani, care în noaptea Sfîntului Andrei, la miezul nopţii, cu două lumînări la dreapta şi la stînga, aşteaptă în faţa oglinzii să apară chipul mirelui, şi văd nebunia dilatîndu-se în ochii lor.
Sări în picioare, smulgîndu-se din încleştarea apariţiei din oglindă. Îşi acoperi sînii cu mînile, atît de violent, că durerea sînului drept răsună în ea ca un ţipăt strident.
Cancer!
Avea un străin în ea! Intrase un strigoi în trupul ei!
Năvăli spre uşă, smunci de mîner, alergă nebuneşte pe coridoarele întunecate, lovindu-se de scaune, de mese, trîntind uşile, fugind, fugind prin casa vidă.
― Babă! Babă!
Bătea cu pumnii în geam, gîfîind.
― Ce-i, duduie? Iaca, vin.
Apăru în cămeşă de noapte, c-un şal pe umeri. Olguţa-i apucă mîna, ca cineva care se îneacă.
― Ce-i, duduiţă? Vai de mine, ş-ai ieşit în cămeşă!
O acoperi cu şalul de pe umerii ei, o luă în odaie, o aşeză pe pat, aprinse lumînarea.
Ghemuită în şal, Olguţa tremura atît de tare, încît şalul avea o vibraţie de motor. Nu putea articula nici un cuvînt. Dinţii clănţăneau, izbindu-se sacadat.
Baba o luă în braţe, o aşeză de-a latul patului, sprijinindu-i spinarea cu o pernă mare, luă oghialul, acoperindu-i picioarele, şi scotoci prin dulap. Se apropie de Olguţa cu o sticlă de rom. Umplu pe jumătate un pahar mare:
― Bea, duduiţă.
Olguţa întinse capul, cu ochii îndureraţi de muţenia buzelor şi neputinţa trupului de-a face altăceva decît să tremure. Baba îi cuprinse capul cu o mînă, cu cealaltă ducîndu-i paharul la gură. Dinţii trepidau pe buza paharului. Jumătate se vărsă pe şal. Cîteva picături de rom alunecară pe limbă, printre gingii, răspîndindu-şi arsura. Gîtlejul se descleştă. Un val de rom, înghiţit ca un hap, se revărsă violent. Aburii fierbinţelii cuprinseră stomahul, ridicîndu-se în sus cu o duduitoare zvîcnire a inimii.
Baba turnă din nou în pahar. Docil, cu un istovitor efort de a-şi stăpîni tremuratul, Olguţa înghiţi.
Se stîrnise-n ea un vînt fierbinte de Sahară. Valuri iuţi de căldură pulverizată pînă-n creier, şi printre ele, enorm, bubuitul inimii ca un galop de apocalips. Ochii se acoperiră de polei, buzele se înroşiră, obrajii ardeau. Somnul venea greu şi incandescent ca un metal topit.
Simţi că-i ridicată, legănată; simţi aer proaspăt pe obraji, apoi se topi, se topi...
Baba o adusese în braţe în odaie. O aşeză în pat, înfăşurată în şal, o acoperi cu oghialul, îi potrivi pernele subt cap şi se aşeză pe un scaun la picioarele ei.

*

Gîndul, întunecat încă de somn, se deşteptă ca un copil într-o casă necunoscută, cu o impresie de durere, de greu, de străin.
Deschise ochii. Se lumina de ziuă. Recunoscu lumina la fereastră. Şi înainte ca vreo judecată să se fi format, simţi că cineva i-a luat lumina, că o priveşte fără s-o mai aibă, cum şi-ar privi o călugăriţă părul tăiat.
Se ridică încet, îngreuiată de-o căldură stranie. Privi. Dormise înfăşurată într-un şal care mirosea a rom şi a ceapă prăjită. Îl azvîrli.
― ...?
Cineva îi mutase masa, punîndu-i-o la căpătîi. Un pahar de limonadă, alt pahar cu o linguriţă în el, alt pahar cu ceai, un bilet rezemat de un teanc de cărţi.

"Dragă Olguţa, n-am vrut să te trezim. Baba ne-a spus că ţi-ai stricat stomahul. Ia curăţenia, bea limonada sau ceaiul, şi rămîi în pat cît mai tîrziu.
Să nu fi răcit cumva la iaz! Ţi-am pregătit pe scaun o compresă şi alcool; acele de siguranţă le-am pus pe masă. Fii drăguţă, Olguţa, şi ascultă pe mama.
P.S. Şi pe papa, care te sărută şi-ţi doreşte să dormi tun şi să te scoli veselă şi sănătoasă. Îţi pregătesc un vin negru, mai bun decît doctoriile.
Papa."

...De la iaz pînă la paharul cu rom din odaia babei, întîmplările nopţii se refăcură fulgerător, zvîcnind în migrenă.
Îşi privi trupul cutremurată de spaimă. Să fugă din el... Capul se ghemuise sperios între umeri. Nu îndrăznea să facă nici o mişcare. Respira iute. Şi deodată, celălalt gînd, acoperit pînă atunci, se ivi: Vania!
Căscă gura larg, lăsînd să ţipe tăcerea, respiră înecat, ochii se acoperiră de ceaţă, capul i se prăbuşi în palme, şi fără sunet ― ca fîşîitul spumei de val solitar pe mare calmă ― plînse.
Tîrziu, în aceeaşi tăcere, îşi trase palmele de pe obraji. Faţa apăru istovită, ca bătută de grindină. Îşi rezemă tîmpla de părete, privind lumina cu vidul ochilor.
Cucoşii cîntau, din timp în timp, ridicînd luminii semne de hotar. Începură printre crengi glasuri de argint mărunt. O dîră roză ca zeama de zmeură, coloră pervazul ferestrei, apoi podelele.
Se auzi un scîrţîit de care, mugete de vite.
Începea viaţa... pentru alţii.

*

Nu se deşteptase încă nimeni. Îşi răcorise obrajii cu apă rece, se îmbrăcase încet, cu gesturi de plumb, ca un om foarte bătrîn.
Intră în biroul domnului Deleanu în vîrful picioarelor. Mirosea a tutun şi a piele. Se aşeză la birou. Luă o hîrtie de scrisoare cu en-tête-ul profesional al domnului Deleanu, şi scrise, imitînd slova bărbătească. Osteneala mişcărilor apleca şirurile, încovoia greoi literele, dîndu-le o fizionomie bătrînească.
Iscăli: "Iorgu Deleanu".
Luă un plic. Începu să scrie adresa:

"Monsieur Richard Mass
Professeur à la Faculté de Médicine..."

Şi o podidi plînsul cu şiruri atît de dese, încît, lăsînd adresa neisprăvită, îşi aplecă fruntea îndepărtînd-o de birou, deasupra covorului, lăsînd să curgă lacrimile în voie, cum sîngerează căprioarele împuşcate în cap, deasupra izvorului.

III

Nici unul dintre copii nu era pus la curent cu complotul celor bătrîni. Era în ochii bătrînilor un zîmbitor mister, ascuns subt priviri grave, şi ca o presimţire de sărbătoare în casă. Semnalul tainicelor uneltiri fusese sosirea domnului Deleanu de la Bucureşti, încărcat de pachete şi plin de şoapte strecurate la urechea doamnei Deleanu, a cucoanei Catinca şi a lui Herr Direktor. Şi Paşa fusese informat, cu obligaţia solemnă de-a respecta secretul.
Domnul Deleanu sosise la amiază. Dacă Olguţa n~ar fi fost atît de distrată în timpul vizitei obişnuite în biroul tatălui ei, ar fi observat desigur frămîntarea domnului Deleanu, de copil care deţine un secret eruptiv. Şi l-ar fi aflat. Dar Olguţa nu-l întrebase nimic.
Cu braţul în jurul gîtului tatălui ei, mai mult privindu-i părul alb, decît ascultîndu-l, auzise vag cronica bucureşteană. În faţa spectacolului vieţii, domnul Deleanu avea încă prospeţimea reacţiilor copilăreşti. Nici o blazare, nici o amărăciune, nici o oţetire. După viaţa tihnită de la Medeleni, cele patru zile de septembre, petrecute la Bucureşti, îl înfierbîntaseră ca pe copii întîia seară petrecută la teatru. Văzuse tot. Ştia tot. Pe deasupra, fusese angajat într-un spectaculos proces de fraude militare, care-l pasiona. După o simplă lectură a Ordonanţei definitive, cu creionul roş în mînă şi zîmbetul în ochi, mai expresiv decît ochelarii, aflase întregul mecanism al procesului, găsind şi soluţia juridică de cîştig.
Ziua trecuse, dominată de verva descriptivă a domnului Deleanu.
Seara, la masă, doamna Deleanu anunţase pe convivi că a doua zi dis-de-dimineaţă se făcea mare grijitură, rugîndu-i pe toţi să se scoale mai devreme şi să dispară de acasă pînă la ora dejunului.
― ...La unu fix vă chem cu clopoţelul.
― Şi eu, tante Alice? întrebă Monica, nevăzîndu-se exceptată.
Doamna Deleanu abia izbutise să-şi stăpînească năvala rîsului.
― Şi tu.
― Şi eu? nu se putu ţine domnul Deleanu.
Rîs general din pricina accentului şcolar al întrebării domnului Deleanu. Doamna Deleanu oftase, ridicînd din umeri, dezolată ca şi cum totul s-ar fi descoperit.
A doua zi de dimineaţă, după cafea, subt controlul doamnei Deleanu şi al cucoanei Catinca, toţi fură expulzaţi, cu interdicţia formală de-a reveni pînă la unu. Numai domnul Deleanu fu sechestrat în birou; doamna Deleanu îl socotea incapabil să păstreze un secret mai mult de douăsprezece ore.
Plecară cu toţii în livadă: Paşa cu pelerina pe umăr, şi uneltele pictoriceşti; Herr Direktor, cu un teanc de ziare; Puiu cu un dosar şi un vraf de literatură juridică; Mircea, cu mînile goale; Monica şi Dănuţ cu mormanul de corecturi al volumului lui Dănuţ ― scrupulos, şi cuprins de panica debutanţilor faţă de cele mai neînsemnate greşale de tipar, Dănuţ era la a patra corectură. 
Numai Olguţa lipsea. Pornise cu maşina lui Dănuţ. Din ziua vînătorii de raţe, nu mai încălecase. Făcea zilnic aceleaşi drumuri la gară, dar cu automobilul, automat: dusă de motor.

*

Există un surîs unic al feţei omeneşti, pe care-l au părinţii bătrîni cînd întîmplător evocă amintirea unui copil al lor, plăpînd şi copilăreşte înţelept, care-a murit de menengită la şase sau la şapte ani. Copiii morţi de menengită sînt cele mai sfîşietor de luminoase chipuri ale copilăriei.
Durerea acelor bătrîni e veche, s-a ros; le-a rămas uneori melancolia. Au descoperit într-o casetă o şuviţă de păr a copilului lor, sau şi-au amintit o vorbă de-a lui, abia glumeaţă. Îl revăd jucîndu-se liniştit pe covor, cu fruntea gravă şi minutele potolite ca ale înţelepţilor. Nu e zvon de rîsete, nici gamă de vorbe subţiri, amintirea acelui copil: e mai mult o tăcere, o pată de soare. Părea mereu preocupat, ca cei care joacă şah. Era blînd şi concentrat. Nu supăra pe nimeni. Se pregătea parcă să intre în mormînt, cu faţa lui solemn copilărească, şi mînuţele lui mici, încă de pe atunci ostenite de viaţă, ca aripele pasărilor care-au trecut marea.
Bătrînii surîd; îl văd copil, îl ştiu mort. La fel surîdea şi copilul lor, cînd se juca pe covor.
Acest surîs al feţei omeneşti îl avea dimineaţa de septembre. Şi cerul, şi soarele, şi frunzele, şi iarba, strălucind blînd de aceeaşi lumină, îşi aminteau de-o altă lumină a unui april de mult dus, copil rămas în amintire, cu hainele de floare albă, şi ochii lui gravi de prea mult soare.
Activităţile celor din livadă erau lipsite de concentrare, distrate, diluate în dimineaţa de toamnă. Paşa privea mai mult decît picta. Herr Direktor, întins pe iarbă, cetea fumul ţigării mai mult decît slova ziarelor. Puiu făcea baie de soare, cu ochii închişi şi capul rezemat pe două coduri. Danuţ şi Monica, aşezaţi la masa de subt nuc, renunţaseră la corecturi; cu ochii pe sus, Mircea se plimba. Peste două zile trebuia să plece de la Medeleni. Sfîrşea vacanţa cu suflet apăsat. Era numit conferenţiar la Universitate. Primise vestea de curînd, fără entuziasm. Viitorul devenise greu pentru el. Nebuneasca speranţă că e iubit de Olguţa îi dezechilibrase viaţa altfel decît la optsprezece ani, cînd renunţarea la Olguţa îi dăduse, pe lîngă melancolie, orgoliul puterii lui. Pierduse acest orgoliu tineresc. Simţea covîrşitor nevoia gestului concret de a-şi rezema fruntea pe o mînă, de a-şi rezema capul pe un umăr ― şi singura mînă, şi singurul umăr, pe care fruntea şi capul lui le căutau, erau veşnic depărtate de el, ca o zare de altă zare. Întîia osteneală a tinereţei. Vid împrejur. Gustul amar al vieţii, care face pe bătrîni să-şi întoarne capul spre trecut, şi pe tineri să-şi aplece fruntea în faţa viitorului, cerîndu-i parcă mai curînd pacificarea bătrîneţii.
Simţea ca o adversitate a vieţii împotrivă-i, o voinţă de a-l micşora, de a-l umili. De cînd era în liceu, dorise o viaţă limpede, cu linii sobre şi precise, ferită de promiscuitate şi echivoc. La optsprezece ani, o dată cu dragostea, paralel cu marele ei elan, apăruse, cu obscurităţi subterane, sexualitatea. Cedase, tulburîndu-se adînc. Prima lui metresă fusese o servitoare, oroare, servitoarea Olguţei: Sevastiţa.
Atunci se desprinsese întîiul gest ostil al vieţii. De-atunci îşi dăduse seama, prin el, că sexualitatea e o putere care nu poate fi ignorată, nici considerată cu dispreţ patriotic, aşa cum era tratată Germania, în timpul neutralităţii, de presa francofilă.
De-atunci plătise tributul acelor tineri care neştiind, sau neputînd să joace comedia sentimentală ca să obţie prin ea gratuitatea actului fiziologic, recurg la procedeul comercial: cumpără. Cumpărase deci ceea ce-i accesibil pungii unui băiat sărac, al cărui ban, numărat, e destinat în primul rînd cărţii.
După ce revenise, însă, din Germania, problema comercial rezolvată pînă atunci, luase altă înfăţişare. Mircea nu mai era nici student la Bucureşti, nici doctorand în Germania. Era profesor în oraşul Iaşi. Nu se putea înjosi pînă acolo încît să frecventeze noaptea ― cu penibila clandestinitate a funcţionarilor sluţi şi burlaci, a capilor de familie făţarnici şi vicioşi, şi a elevilor de liceu, lubrici cum sînt cînii primăvara ― acele lugubre încăperi, adevărate closete publice ale sexualităţii urbane.
Întîmplarea, nu prudenţa, îl făcuse să descopere soluţia oamenilor prudenţi: metresa, nu profesionista.
Un anunţ în ziarul ieşan Opinia oferea seria complectă a scrierilor lui A. D. Xenopol, cu preţ modest. Se dusese la adresa indicată, unde făcuse cunoştinţă cu tînăra văduvă a unui profesor de istorie, mort în război, care dorea să desfacă o bibliotecă inutilă pentru ea, şi împovărătoare pentru gospodărie, de vreme ce zilnic ar fi trebuit să scuture praful unor cărţi necitite. Casă curată, cu podele ceruite, plăcută ochiului.
Cu părul ei lucios castaniu descoperind o ceafă luminoasă, cu ochii ei maliţioşi, zîmbetul ei cărnos şi pufos pe buza de sus, şi neastîmpărul ei robust, care dădea o tresărire trupească vorbelor, văduva părea mai degrabă o şcolăriţă de timpuriu împlinită la trup, purtînd uniforma pensionatelor de călugăriţe. Îi oferise dulceaţă, cafea. Cumpărase volumele lui Xenopol, dar biblioteca mai avea şi alte volume interesante. Invitat, revenise. Între timp, văduva se informase despre Mircea. Testamentul defunctului îi interzicea o nouă căsătorie, subt sancţiunea pierderii averii de la el rămasă: casa, un pămînt răzăşesc şi pensia. Respectase testamentul, căutînd aceeaşi soluţie sexuală pe care o căuta şi Mircea, deopotrivă de dificilă pentru amîndoi. Mai întreprinzătoare însă decît Mircea, şi gospodină ordonată pe deasupra, izbutise să-l ducă şi să obţie în ietac, ceea ce apropierea ei îi sugerase lui Mircea în birou.
Raporturi clare, hotărnicite la cele două ore săptămînale de pat. Practică, şi totodată puternic femeie, văduva găsise exact ce-i trebuia: un băiat tînăr, care să n-o exploateze, nici să n-o compromită.
Acum, însă, Mircea se simţea incapabil să mai aibă raporturi cu această femeie. Nu mai putea disocia dragostea în două. Actul sexual îi devenea odios, atîta vreme cît se mărginea la contactul fiziologic dintre două trupuri; nu-l mai putea accepta ca pînă atunci cu titlul de laxativ seminal.
Vedea deschizîndu-se în faţa lui ani grei şi tulburi. Dispărea din el privirea dreaptă; începeau priviri piezişe. Un dezechilibru din care se naşte blazarea timpurie, sau viciul.
Simţea dorinţa vieţii de a-l îndoi sau usca.
De ce?...
― Mircea!
Alexandru Pallă, cu barba în vînt şi pelerina atîrnînd pe jos, prinsă numai de un umăr, îl ajunse din urmă, suflînd greu.
― ...trist anotimp e bătrîneţa! Lucram la o lumină de toamnă. O desprindeam uşor ca fumul din pipă. Ei şi?... Ş-am zvîrlit penelul.

*

Pe la douăsprezece se auzi clacsonul maşinei lui Dănuţ. Monica îl ascultă atentă, ridicînd ochi întrebători şi îngrijoraţi. Mai trecu multă vreme pînă cînd Olguţa apăru pe poarta livezii. Monica-i urmări mersul încet, cu capul aplecat. De cîtăva vreme, de cîte ori o surprindea pe Olguţa singură, cînd nu-şi supraveghea mişcările, i se strîngea inima.
Plecă ochii din nou pe corecturi. O auzi apropiindu-se.
― Tot corecturi, Monica?
Glasul era aton.
Se aşeză pe bancă, între Monica şi Dănuţ, punînd mîna pe gîtul Monicăi.
― Ce ai, Olguţa?
― Nimic.
― Ţi-s mînile îngheţate.
― M-am spălat. Unde-s ceilalţi?
― Prin livadă.
― E frumos... Dănuţ, cînd apare volumul?
Dănuţ tresări. De ani de zile n-o auzise pe Olguţa spunîndu-i Dănuţ. Olguţa era cea mai necruţătoare adversară a diminutivelor.
Şi era ceva în glasul ei, cînd îi spusese "Dănuţ", asemănător cu lumina dimineţei de toamnă.
― Ştiu eu, Olguţa! Poate că peste o lună. Cum vrei să-ţi leg exemplarul tău?
― Scoţi ediţie de lux?
― Ştii, chiar de lux nu. Cîteva exemplare pe hîrtie mai bună, pentru voi.
― Om vedea... Lăsaţi corecturile. E frumos afară. Se auzi clopoţelul care-i chema la masă.
― Nu-i aşteptăm şi pe ceilalţi? întrebă Monica.
― Lasă-i. Mergem împreună: cei trei muşchetari, zîmbi Olguţa, luîndu-i de braţ pe fiecare.
Treceau printr-o lumină înaltă şi egal aurie. Frunze galbene şi pete de soare cădeau din pomii cu fructe coapte. Olguţa luase drumul cel mai lung. Era o luminozitate în toate cele, dinlăuntru parcă. Frunzele erau unse cu miere. Livada aştepta din clipă în clipă să devină de cristal sau de metal. Caldă, iarba înălţa uneori miros de mintă şi de busuioc.
Trecură pe lîngă un păr cu fructe galbene ca lămîile coapte, dar mai mici, rotunde şi netede. Un măr bătrîn era un cor de arome tinere cu obraji dolofani.
― V-aduceţi aminte de merele coapte din bucătărie? îi întrebă Olguţa, evitînd cuvîntul copilărie.
Zîmbiră toţi. Sînt întrebări la care nu răspunzi decît zîmbind.
Ajunseră cei din urmă. Viţa pridvorului se înroşise trandafiriu, albăstrind mai răcoros albastrul cerului de deasupra streşinei.
― Hai, copii! îi întîmpină doamna Deleanu.
Şopti ceva către cei din pridvor, şi toate capetele apărură. Era armonios grupul lor, cu Olguţa la mijloc, cu soare pe obraji şi-n păr, tineri, înalţi.
― Mama Grahilor! şopti domnul Deleanu. Ce Dumnezeu! Aveau şi un tată faimoşii Grahi!
― Şi-un unchi! sări Herr Direktor, luînd braţul Monicăi.
O exclamaţie generală se desprinse, cînd intrară în sofragerie. Flori de-a lungul mesei de gală, o langustă în armura ei stacojie, cupe de şampanie, banane, piersici. Candelabrul din sofragerie era decorat cu viţă roşie. Servitoarele aveau şorţuri albe, pantofi lustruiţi şi ciorapi de-ai fetelor, cîrpiţi grosolan,
― Ce sărbătoare-i, mamă?
― ...?
― O aniversară?
― ...?
Se întrebau unii pe alţii, fără să descopere cauza acestui aspect de sărbătoare.
― Se călugăreşte Herr Direktor! propuse Olguţa.
― Da. Intru în ordinul "Benedictinei", răspunse Herr Direktor, indicînd sticla de benedictină, proaspăt adusă de la Bucureşti.
Se aşezară la masă intrigaţi. În timpul mesei, domnul Deleanu nu-şi găsea astîmpăr; privea felurile de mîncare, numeroase, cum privesc copiii la teatru orchestra care întîrzie ridicarea cortinei.
Întîiul dop de şampanie care izbucni, în clipa cînd sticlele fură aduse, fu domnul Deleanu. Destupă sticlele, umplu cupele, le repartiză.
Herr Direktor se ridică, potrivindu-şi monoclul. Măsură în şir pe toţi convivii, făcînd parcă un bilanţ, verifică pe dinafară, cu vîrful degetelor, conţinutul buzunarului drept al jiletcei, şi strivindu-şi ţigara în scrumelniţă, după un fum suprem, începu, fumegînd încă:
― Dragii mei, într-adevăr sărbătorim o aniversară. Se împlinesc cincispreze ani de cînd Kami-Mura a devenit feciorul meu. Slavă Domnului, toţi de-atunci sîntem şi acum în jurul aceleiaşi mese. Pe lîngă vechii convivi, mai văd cu plăcere pe cucoana Catinca, glorioasă gospodină moldoveancă, adversara muntenilor şi a picturei moderniste; pe Alexandru Pallă, glorios pictor moldovean, adversar al civilizaţiei moderne şi aliatul cucoanei Catinca; pe vechiul meu prieten din Pitar-Moşu, Mircea, fiul cucoanei Catinca, admiratorul picturei moderniste şi al civilizaţiei moderne; şi, în sfîrşit, pe nepotul meu Puiu, viitorul decan al baroului Iaşi. Vă rog să iertaţi digresiunea, dar în această casă cu trei avocaţi, nu se putea să nu aduc omagiul digresiunii profesiei atît de bine reprezentată. Dragii mei, acum cincisprezece ani, cînd mi-am botezat feciorul la această masă ― botezîndu-mă şi eu ― cinci oameni erau trişti şi unul singur era vesel. Cel vesel era noul tată; cei trişti, foştii părinţi, fiul şi... surorile.
Herr Direktor o privi pe Monica.Monica se roşi uşor, plecînd genele
― ...Una dintre surori, cea de pică, mi-a schiţat în linii generale obligaţiunile profesiei de tată. Îi mulţumesc acum. Cred că le-am respectat, se adresă Herr Direktor Olguţei. Cealaltă soră, fiica soarelui, zîmbi Herr Direktor privindu-l pe Dănuţ, n-a spus nimica. Dar vă asigur că era cea mai necăjită dintre toţi. Noul tată al fratelui ei o făcea să capete experienţa unui sentiment necunoscut pînă atunci: antipatia, graţios exprimată prin culorile obrajilor şi palpitaţia genelor. Aşa-i, Monica?
Monica ridică din umeri, roşindu-se mai tare.
― Aşadar, urmă Herr Direktor, pentru Monica, ziua de azi e aniversara unui fapt şi a unei antipatii.
Dînd scaunul la o parte, Herr Direktor se îndreptă spre Monica.
― Facem pace, Monica?
Din tot sufletul, Monica-i întinse mînile. Cu o abilitate de scamator, Herr Direktor îi trecu verigheta pe deget.
― Ţi l-am luat pe Kami-Mura, ţi-l restitui pe Dan Deleanu.
Cuprinzînd-o în braţe, o sărută pe amîndoi obrajii fierbinţi.
În zgomot de scaune tîrşite, paşi precipitaţi şi zăngănit de cupe, Monica deveni prizoniera grupului adunat în jurul ei. Soarele îi lumină părul înnoindu-i aurul. Sîngele îi lumina obrajii.
Dănuţ îşi privea zîmbind verigheta de pe deget, pe furiş, închizîndu-şi pumnul, deschizîndu-l.
Herr Direktor, cu gestul alarmat al unui director de muzeu, care-şi vede periclitată o statuie, din pricina năvalei vizitatorilor, îi îndepărtă pe toţi, invitîndu-i să-şi reia locurile.
― Iorgule, e rîndul tău.
Domnul Deleanu era atît de emoţionat, încît efortul stăpînirii emoţiei îl făcu să ridice fruntea c-un aer sfidător.
― Dragă Monica, acum cincisprezece ani, în anul cînd Grigore ni l-a luat pe Dănuţ, te-am căpătat pe tine. Te-am crescut şi te-am iubit ca pe copiii noştri, şi singura noastră durere era că într-o zi vei pleca din casa noastră, cum pleacă toate fetele de la părinţi, măritîndu-se. Viaţa a hotărît să fim cruţaţi de această despărţire, căci nevasta lui Dănuţ nu poate să plece din casa părinţilor săi adoptivi. Iată de ce, astăzi, îţi spunem din nou, cu inima plină de o îndoită bucurie: bun sosit în casa ta.
Din nou, cupele porniră spre Monica.
― Şi acum, copii, urmă domnul Deleanu, să facem itinerarul viitorului... Scoase din buzunar un mare plic galben. ...Am aici două paşapoarte: unul, pe numele Olguţei; celălalt, pe numele doamnei şi domnului Deleanu. Am anticipat puţin căsătoriei: nu vă supăraţi?
Un inel de zîmbete se formă în jurul mesei, închizînd mărgeanul oval al obrajilor Monicăi.
― Mai am aici o hîrtie de la Ministerul Instrucţiei, prin care se acordă Monicăi un congediu de un an de la catedră, pentru perfecţionarea studiilor... căsătoriei, vorbi domnul Deleanu cu nasul în hîrtie. Iată acum şi vederile noastre. Tu, Dănuţ, nu te prea împaci cu profesia mea. Avocatura nu convine temperamentului tău. Cred însă că o catedră la Facultatea de drept nu ţi-ar displace. Profesoratul se împacă mai bine şi cu temperamentul tău şi cu literatura. Din acest punct de vedere, noi toţi am dori ca după căsătorie să pleci cu nevasta ta la Paris, să-ţi iei doctoratul în drept, şi să-l laşi pe tata să-ţi găsească o catedră potrivită cu studiile şi preferinţele tale. Asta-i prima parte a programului; a doua o priveşte pe Olguţa... Vorbi mai încet. ...Olguţa doreşte să plece în Franţa acuma, în septembre. O rugăm, noi toţi, să amîne plecarea. Căsătoria lui Dănuţ va avea loc în noiembre. Pînă atunci se vor face pregătirile necesare. Se poate să lipsească Olguţa de la căsătoria lui Dănuţ? Glasul devenise nesigur. După căsătoria lui Dănuţ, plecaţi împreună în străinătate, toţi trei. Fetiţa tatei, te rugăm cu toţii...
Privirile tuturora se îndreptară spre Olguţa. Pumnii îi năduşiseră subt masă; faţa-i era contractată. Dădu numai din cap aprobativ, izbutind să smulgă un zîmbet slab feţei palide.
Aclamaţii şi urale răspunseră gestului Olguţei.
Izbucnise cu zboruri un cer de primăvară în sufletele tuturora. Amînarea plecării Olguţei fu semnalul deplinei bucurii. Dispăruse o apăsare, încetase prezenţa unei melancolii. Era ca o nevoie de dans în toţi. Rîdeau de nimicuri, frămîntîndu-se pe scaune. Fiecare obraz avea aerul că aduce o veste bună. Cupe rămase pline fură deşertate dintr-o dată, şi din nou întinse spre sticlele de şampanie. Domnul Deleanu interpelă evreieşte pe servitori, o sărută pe Olguţa, şi dispăru, revenind cu două sticle negre, prăfuite.
― Ultimele, anunţă el. Cotnar roznovenesc de la 1843. Una pentru logodnici, alta pentru Olguţa.
Olguţa băuse şampanie, bău şi un păhărel de Cotnar. Obrajii i se rumeniseră. Nu vorbea; zîmbea mereu cam somnoros.
Se făcuse fum în odaie şi anarhie pe masă. Cucoana Catinca declarase că Paşa-i un mare pictor, dar că portretul Olguţei era o regretabilă eclipsă. Paşa convenise. Era atît de vesel, încît ascultase aprobînd mereu lecţia de portret servită de cucoana Catinca, oferindu-se chiar să-i facă un portret demonstrativ. Mircea îşi recăpătase verva, fraternizînd cu Puiu, admiţînd că avocatura e o profesie admirabilă, superioară tuturor celorlalte.
Toţi aprobau orice. Contradicţiile dispăruseră. Era o totală renunţare la asperităţile şi intransigenţele personalităţii. Stăpînea gestul sufletesc de-a face loc şi celorlalţi. Nici unul n-ar fi îndrăznit să tulbure prin ceva bucuria generală: toţi doreau s-o deservească, înteţind-o.
Abia pe la trei se sculară de la masă, congestionaţi, vociferînd şi gesticulînd. Se împrăştiară prin odăi, ducînd fiecare partea lui de bucurie. Dănuţ o însoţi pe Monica în odaia ei. Olguţa îi ajunse din urmă.
― Să trăieşti, Monica!
Îi dezmierdă obrajii, sărutînd-o lung.
― Şi tu, Dănuţ!
Îl sărută pe obraji.
Plecă.
Monica şi Dănuţ intrară în odaie. Tăceau. Jucau razele de soare aeriane mozaicuri galbene, atît de des, încît îţi venea să faci mişcări de înot prin valurile lor iluminate.
Se opriră în mijlocul odăii. Cu mînile întinse, amîndoi îşi priveau inelele lucind în soare.
― Intră, Olguţa!
Cu cafeaua şi păhărelul de coniac în faţă, răsturnat picior peste picior, în fotoliul biroului, domnul Deleanu fuma, privind plafonul cu expresia fericită a jucătorului de cărţi cînd dă pe faţă un abataj.
Olguţa se aşeză pe marginea fotoliului.
― Papa, prea mult fumezi!
Îi luă ţigareta din. gură, zvîrlind ţigara în scrumelniţă. Ridicîndu-se de pe marginea fotoliului, umblă în saltarul din dreapta, unde domnul Deleanu îşi ţinea uneltele fumatului, luă o andrea, vată, colonie, şi începu să-i şteargă ţigareta de chilimbar.
― Uite ce iesă, papa!
Vata se făcuse cafenie. Printre gene, domnul Deleanu îi vedea profilul aplecat deasupra ţigaretei. Cu mişcări îndemînatice, înşuruba vata în vîrf, o muia în colonie, cufundîndu-o energic în tubul de chilimbar. Repetă operaţiunea pînă cînd vata ieşi curată. Privi tubul în zare: nu se mai vedea nici o umbră cafenie.
Un uşor sforăit. Întoarse capul: domnul Deleanu adormise cu capul pe speteaza fotoliului.
Somnul îl îmbătrînea. Îl privi lung, îi alintă cu vîrful degetelor aburul mătăsos de pe tîmple şi ieşi în vîrfuri.

*

Mergea încet prin lumină spre căsuţa lui moş Gheorghe, în haină uşoară de vară, cu braţele goale şi capul descoperit.
Stăruiau în văzduhul toamnei zvonurile verii, nazal, ca zbîrnîitoarea unui zmeu depărtat.
Rîndunelele plecaseră, luîndu-şi arabescurile negre, lăsînd cerului, goală, culoarea tare, albastrul dur.
Întîlni un flutur alb. După cîţiva paşi fluturele devenise o amintire depărtată, ca palpitînd în lumina altor ani. Tot ce vedea, după ce rămînea în urmă, se îndepărta iremediabil în trecut. Nu întorcea capul. Mergea drept înainte. Ajunse lîngă prispa casei numai cu umbra ei. O privi: umbra Olguţei. O lăsă în lumina galbenă a după-amiezei de toamnă.
Intră în casă. Închise uşa cu cheia.
Focul din vatră era pe sfîrşite; îl făcuse pe la douăsprezece Oţăleanca, subt privegherea Olguţei. Mai puse cîteva lemne. Se aşeză pe laviţă. Îi era inima grea ca o amforă umplută cu lut.
Ferestruicele căsuţei erau atît de mici, încît în lumină păreau două icoane îmbrăcate în aur, cu chipurile şterse, faţă-n faţă aşezate cu cele de pe părete, posomorite în umbra lor arsă.
14 septembre. La far, în faţa mării, logodna ei... Viaţa ei se isprăvea astăzi, 12 septembre. Zilele viitorului, rupte din viaţă, cîntară, căzînd în lumina lor depărtată.

La munte, printre culmile pădurilor de brazi, spre seară, brazii sînt negri; tăcerea, gravă; cerul, solemn.
Lumina se împarte ca o mulţime în strane. Între doi brazi e o lumină, între alţi doi brazi e altă lumină: aceeaşi lumină, dar despărţită, trup lîngă trup.
Pădurile de brazi sînt pline de trupurile luminii, ca timpul de zile între nopţi.
Nalţi sînt brazii, drepţi şi negri, de-a dreapta şi de-a stînga luminii dintre ei, care e naltă, dreaptă, limpede şi palidă. Cîte două facle stinse, de o parte şi de alta a unui mucenic de argint.
E veselă ca un copil lumina pe cîmpiile cu zări deschise şi pe mările fără hotar ― dar între brazi, închisă între trunchiuri, cu stinse facle, lumina e tristă, neclintită în moartea ei palidă.
Şi de departe se desprinde un acord, altul... Abia le auzi. Cometele, în clipa cînd apar cu razele lor lungi prelinse în azur, dacă, în loc să fie armonii de lumini, ar fi de sunete, aşa ar plînge dintr-o zare pînă-n altă zare.
Cîntă un bucium la munte, aerian, lîngă cer, ca aurora boreală, prin imensităţi pure.
Lumina a murit palidă şi dreaptă între brazi, şi viaţa în afară e un bucium care plînge cu acorduri lungi, venind din viitor pînă-n trecut.

Viaţa plîngea din depărtarea de lumină a viitorului, deasupra sufletului neclintit în gîndul morţii, ca lumina în pădurile de brazi.

*

12 septembre 1922
"Dragă Monica,
Tu vei înţelege şi vei şti să ierţi pe cea mai bună prietenă a ta, care trebuie să întunece întîia zi fericită a viitorului tău.
Am cancer.
Pe scurt: la Paris mi s-a făcut o operaţie la sînul drept, pe cînd tu erai în Pirinei, la Andrée Bertrand. N-aţi ştiut nimic, nici tu, nici Paşa, fiindcă de pe atunci mă temeam. Tumoarea s-a refăcut, progresînd vertiginos. Am scris hirurgului care mă operase la Paris o scrisoare iscălită Iorgu Deleanu. Îl somam ca tată, să spuie adevărul. I-am arătat că pentru o femeie operaţia la sîn e o mutilare prea gravă şi că numai primejdia cancerului ar justifica-o. A răspuns telegrafic, recomandînd operaţia imediată: extirparea sînului. Scrisoarea lui, sosită astăzi dimineaţă, vorbeşte de sarcom canceros, arată fără înconjur gravitatea, orientîndu-se şi după examenul primei tumori, şi după scurtul timp care-a trecut de la operaţie pînă la refacerea tumorii.
Slavă Domnului! Am fost cruţată de minciună şi de îndoială.
Scrisoarea hirurgului afirmă evaziv că mai pot trăi încă mulţi ani. Cum? nu spune. Dar eu ştiu. Bunica mea aşa a trăit, din spital în spital, din sanatoriu în sanatoriu, de la Viena la Paris, de la Paris la Londra, lăsînd pretutindeni bucăţi de carne putredă. Urmează mirosul de cadavru, morfina şi restul.
Nu-mi simt puterea să duc astfel de viaţă, fiindcă iubesc, Monica. Vania trăieşte. E în ţară. Mă iubeşte. Poimîne, 14 septembre, trebuia să plec cu el în America. Vezi...
M-am gîndit, Monica, nopţi de-a rîndul la voi toţi. Veţi suferi. Dar rămîneţi împreună. Vania rămîne singur. Şi totuşi, nu pot ezita. De opt zile am primit telegrama de la Paris, de opt zile am certitudinea absolută că am cancer, şi de opt zile ezit, deşi zi cu zi tumoarea creşte. E îngrozitor. Încă două zile, şi aş fi plecat, l-aş fi întîlnit pe Vania, aş fi fost fericită, aş fi sperat într-un miracol, aş fi trăit mai departe, infirmă, cerşind viaţă, cerşind dragoste, cerşind milă.
Nu! Sînt suveranul vieţii mele. Liberă, v-am sacrificat pe toţi lui Vania, dragostii mele pentru Vania; o voi sacrifica şi pe ea, acuma, cînd văd că încep să devin robul vieţii mele. De opt zile, Monica, mi-e milă de mine, trăiesc din milă. Cînd am primit telegrama de la Paris, am primit şi o scrisoare de la Vania: îmi scria zilnic. Am vrut să sar cu automobilul într-o rîpă, să isprăvesc scurt: era atît de simplu şi de imediat! Dar a doua zi trebuia să-mi vie o scrisoare de la Vania. Am trăit încă o zi, pentru scrisoarea aşteptată. Aşa trăiesc de opt zile. În scrisoarea de astăzi Vania mă anunţă că e la Constanţa, unde mă aşteaptă. Nu ştie nimic. N-am avut curajul să-i scriu adevărul. Tremuram la gîndul c-ar fi putut veni lîngă mine. El e stăpînul meu. L-aş fi urmat.
Asta-i tot.
Acuma iată ultimele mele dorinţi. Prin testamentul pe care-l pun într-un plic separat, îţi las toată averea mea, cu următoarele obligaţii netrecute în testament:
1. Jumătate din avere să fie la dispoziţia lui papa.
E hărţuit de datorii pe care le plăteşte muncind cum nici un om de vrîsta lui nu mai munceşte. După moartea mea, dacă va mai putea să muncească, să-i fie munca o distracţie, nu o nevoie. Să vorbeşti numai tu cu el, după vreo lună de la moartea mea, spunîndu-i în numele meu că-i interzic să refuze această ultimă solicitudine a afecţiunii mele. Îl rog.
2. Să-l trimiţi pe Puiu la Paris să-şi facă doctoratul în drept, pensionîndu-l lunar timp de doi sau trei ani în aşa fel încît să poată duce o viaţă decentă, fără de privaţiuni. Trebuie scos, acuma cît e tînăr, din mediul avocaturii provinciale. Să se deprindă la Paris, muncind în alt mediu, fără de mediocrele succese ale avocaturii, să stimeze altăceva decît şmecheria. Într-o măsură, Puiu e copilul meu. Ţi-l las ţie.
3. Să-i serveşti babei o mie de lei pe lună, pînă la moartea ei, indiferent dacă rămîne la noi sau pleacă. Şi să ai tu grijă să rămîie.
Pe tine şi pe Dănuţ vă rog să nu mai plecaţi în străinătate, deocamdată. Credinţa mea e că Dănuţ n-are nevoie de doctorat în drept, nici de profesorat. Spune-i că am toată încrederea în cariera lui de scriitor. Voinţa care-i lipseşte în viaţă o are în scris. Pe el nu l-a alterat nici avocatura, nici viaţa de provincie, şi nu-l vor altera, mai ales alături de tine. Casa noastră nu trebuie să rămîie goală. Cu voi începe o viaţă nouă. Poate că vor mai răsuna glasuri de copii în casa noastră, dînd şi casei, şi părinţilor noştri ceea ce le lipseşte. Sărută pe mama şi pe tata, roagă-i să mă ierte şi spune-le că i-am iubit frumos şi drept.
Transmite lui Herr Direktor, lui Paşa, lui Mircea şi mamei lui afectuoasa mea îmbrăţişare. Caută de-l vezi la Iaşi pe doctorul Prahu. E bolnav, înăcrit şi bătrîn. Ajută-l. Nu-l lăsa în mizerie. E îngrozitor de singur.
Tu mă cunoşti, Monica. Am trăit cincisprezece ani împreună. Doresc ca, prin tine, tot ce-a fost afecţiune şi solicitudine în mine să continue. Desigur că uit multe lucruri în această clipă grea. Ţi le vei aminti tu, în locul meu, făcînd ceea ce aş fi făcut eu. Veghează, mai ales, să nu se prăbuşească nimic din casa noastră. Să îmbătrînească toţi, strînşi în jurul tău şi al lui Dănuţ. Fă tot posibilul ca papa să renunţe la necontenitele lui călătorii. Să rămîie cu voi la Iaşi.
Roagă-l şi pe Dănuţ să facă în amintirea mea efortul de-a ieşi din el, de-a rîde, de-a glumi, între voi, acasă, restaurînd golurile.
Şi acum, Monica, o ultimă rugăminte, cea mai grea. În ziua de 14 septembre, adică poimîne, Vania mă aşteaptă, de la patru în sus, la farul din Constanţa. Trebuia să ne logodim acolo. Du-te în locul meu, neapărat. Am lăsat instrucţiuni imperioase în testament să fiu îngropată la Iaşi, în cavoul familiei, în ziua de 16 septembre. Ai timp să te duci şi să te întorci.
Monica dragă, mi-e milă de tine, dar ce vrei să fac? Lui nu-i pot scrie altăceva decît că-l iubesc.
Du-te.
Cere-i inelul meu de logodnă. Să mi-l pui pe deget. Am acest drept. Sînt logodnica lui şi voi rămînea logodnica lui şi atunci cînd inelul va străluci pe o falangă uscată.
Du-i din partea mea această fîşie de rochie, în amintirea celei mai frumoase zile a vieţii mele. Am petrecut-o cu Vania la Bălţi. El ştie.
Monica, spune-i că nu pot să-i scriu. Va înţelege.
Fii cu el cum ai fost cu mine, cînd Vania, pentru noi, era mort. Spune-i că strîng în braţe şi sărut întreg pămîntul pe care i-l las pustiu.
Dacă întîmplător mai primesc mîne o scrisoare de la Vania, du-i-o.
Olguţa."

Tremura, tremura. Îi tremura trupul, îi tremurau buzele, îi tremura bărbia.
Dragostea ei! Dragostea ei! Rîndunică aruncată în convoiuri de gheţari!

"Dragă papa,
Tu ai fost cel mai scump camarad al meu, din copilărie şi pînă astăzi..."

Nu mai putea. Fără glas, scînci, închizînd ochii. Capul îi căzuse pe măsuţa de scris. Respira învălmăşit. Îşi urni din nou capul greu, cu un abur pe ochi. Se ridică. Se lăsă pe marginea laviţei. Ca la cînii care trag a moarte, capul îi era aplecat; prea greu pentru puterea trupului.
Se ridică din nou, luă scrisoarea şi telegrama doctorului Mass, dîndu-le pe foc.
Flăcări iuţi izbucniră. Era o căldură înnăbuşitoare în încăperea mică. Luă scrisorile lui Vania, le strînse în braţe cu toată puterea; durerea sînului răspunse ascuţit. Se aşeză pe un scăunaş, la gura vetrei. Cu o mişcare de mamă care ajută primii paşi ai copilaşului, ţinîndu-l cu minele de umeri, vîrî scrisorile în gura sobei. Flăcările dansară. Închise ochii. Ca un soare de vară, căldura scrisorilor arse îi juca pe obraji.
Se întunecă. Un morman negru ca o haină de doliu. Se ridică. Se duse în tindă.
Descuie uşa.
Să fugă!
Gîndul izbucni atît de violent, încît o zgudui, înălţînd-o dreaptă ca o flacără supremă.
Se îndoi din nou.
Se întoarse în odaie. Luă din valiză revolverul. Se aşeză pe laviţă, rezemîndu-şi coasta de mormanul de perne. Tresărea un spasm de plîns fără lacrimi în muşchii obrazului. Revolverul devenise prea greu, ca tras de-o altă mînă. Îşi odihni mîna cu revolverul, ducînd-o pe genunchi. Cu mîna stîngă îşi căută inima.
Era îmbrăcată eu rochia de "Esmeraldă". Din corsaj smulsese fîşia trimisă lui Vania. Roşeaţa soarelui din apus o îmbrăca în ape portocalii, de culoarea rochiei, înlocuind fîşia desprinsă. Ca să asculte inima, îşi ţinu respiraţia. Avea o arsură de ger în toate încheieturile, şi fruntea-i năduşea în valuri, lăsîndu-i gust sărat în colţurile buzelor.
Mîna cu revolverul se înălţă, îndreptînd ţeava spre degetul care marca locul inimii.
Degetul cel gros al mînii drepte pîndea inert pe trăgaci.
Privi lumina, c-un surîs mirat.
Era ca o tăcere încremenită a unei mulţimi, în preajma panicei sau a uralelor.
În lacătul inimii glonţul intră.
Viaţa năvăli afară.
Ploaie de stele, zilele viitorului căzură în noapte.
Capul bălăbăni, descumpănit.
Trupul căzu, ca aruncat din galop, cu săgeata în inimă.
Pleoapele se zbătură pe ochii albi.
Tăcerea fu de moarte, în faţa icoanelor.

IV

Vînătă şi verde, marea îşi înălţase statura de valuri, tunete şi spume.
Ferestrele odăii Monicăi, deschise, aspirau ceaţa sărată.
Răsună o bătaie în uşă. Stărui. Jupîneasa intră, aducînd o ceaşcă de cafea neagră. Monica tresări, dîndu-se îndărăt; văzu, oftă, mulţumi. Jupîneasa ieşi.
De două zile, fiecare om, fiecare mişcare, îi dădeau fiori în spate, cutremurînd-o. S-aştepta mereu s-audă un gemăt, o prăbuşire, un plînset, un ţipăt strident. Aşa lăsase Medelenii. Nesomnul de două nopţi o chinuia palidă pe marginea coşmarului. Moţăia mergînd şi stînd şi sărea înfricoşată la orişice mişcare, străbătută de panica aceluiaşi gemăt de geamandură şi de aceeaşi vedenie de casă prăbuşită în întuneric, uşi deschise, ferestre date-n lături, umbre alergînd cu lămpi, ochi rătăciţi, gesturi demente... Mirosul de tămîie nu-i mai ieşea din nări. Odaia copilăriei lor fusese prefăcută în cameră mortuară. Olguţa, întinsă cu faţa în sus, în straniu somn de statuie cufundată în apă; două lumînări arzîndu-i la cap; domnul Deleanu, pe marginea patului, scofîlcit, plîngînd cu gura deschisă şi ştergînd cu batista obrajii Olguţei, ca şi cum ea ar fi plîns; şi Herr Direktor, fără monoclu, stînd pe un colţ de scaun, cu fruntea plecată şi buza răsfrîntă.
În odaia doamnei Deleanu, miros de eter; bocete în bucătărie şi o tăcere grea, sfărmată de gemete. Vorbele pieriseră.
Îşi rezemă capul de marginea patului, simţind cu tîmpla, răceala barei metalice.
Aţipi.
Iar răsună o ciocănitură la uşă. Jupîneasa intră.
― Domnişoară...
O atinse pe umăr. Monica sări.
― Ce-i?
Clipi des, cu mînile pe inimă.
― ...întreabă birjarul dacă nu-i daţi drumul?
Îşi scoase ceasul din valiză: erau patru şi zece. Îşi trecu mîna pe frunte. La patru trebuia să fie la far. Luă scrisorile: a Olguţei şi a lui Vania, ultima venită a doua zi după moartea Olguţei.
Se coborî în goană pe scări, se sui în trăsură.
― La far.
Trăsura porni, cotind pe bulevard. În preajma mării vîntul bătea atît de tare, încît marea părea invizibil prelungită în văzduh, dincoace de ţărm.
Îşi strînse gulerul paltonului. Dădu drumul trăsurii. Sui scările. Începu să alerge. Se opri să respire. Iar alergă. Digul era pustiu; duduia de furtună ca o inimă grea. Cu salturi de pantere îmbăiate, valurile săreau, aruncîndu-şi spumele pulverizate peste dig, lăsînd ochiuri de apă şi bură de ploaie.
Nici un vapor pe mare, nici o pînză. Zare vînătă, mare clocotind de spume sure, nouri ca turme de boi în vijelie.
Ritmic, vaiet de enormă cucuvaie, uuitul geamandurei: Unu... Uuu... Uuu...
Ajunse la far. Respiră adînc. Trecu înainte. Privi. Nimeni. Pustiu. Marea.
Se răsturnase parcă o statuie al cărei piedestal era întregul pămînt.
― Vania!
Îi răspunse urletul mării cu spumele vîlvoi.
Grea, inima i se scufunda cu fiecare bătaie. Se aşeză jos, pe lespede.
Aşteptă. Aşteptă.
Nimeni.
Marea, marea, marea...
Plîngeau alţi ochi prin ochii ei, pe obrajii albi, slăbiţi, deasupra buzelor amare.
Scrisoarea lui Vania! Îşi şterse ochii. Scoase scrisoarea din buzunar. O privi.
Avea ea dreptul s-o deschidă?
Da. În această clipă, ea era Olguţa, ea era dragostea şi suferinţa Olguţei.
― Aa!
Monica se repezi, cu braţele întinse. Foaia de deasupra zburase pe mare, smulsă ca de o mînă enormă. Cealaltă foaie palpita foşnind în degetele încleştate ale Monicăi.
Se aşeză din nou pe lespedea de piatră, ţinînd foaia rămasă, ci amîndouă mînile, acoperind-o ca pe o flacără.

"...Asta-i viaţa mea, Olguţa.
Ce-am făcut? Pentru ce-am trăit? Ce-am adus eu vieţii? Nimic! La o vrîstă cînd dragostea dă culmi tinereţei, sau ucide, eu am fugit de ea. Gîndeşte-te bine. Eram tînăr, ca tine. Femeia pe care-o iubeam ― o iubeam cum la douăzeci şi ceva de ani iubeşti. Erau în mine mai multe biserici înălţate pentru ea, decît a înălţat lui Dumnezeu imperiul rusesc. Această femeie m-a îngrozit. Dacă eram viu, mă ucideam o dată cu dragostea, sau o iubeam mai departe, cu scîrbă, cu ură, cu revoltă şi blesteme ― dar o iubeam. Omul viu aduce dragostii cerul şi iadul său, şi rămîne lîngă ea. Eu am fugit, am suferit, am uitat, şi am trăit, despărţindu-mă şi de dragoste, după ce mă despărţisem de părinţii mei, de ţara mea, de credinţele mele, de tot.
Ce-am făcut? Nimic! Sînt omul care veşnic a fugit de ceva sau de cineva, în altă parte, şi de-acolo iar, şi iar.
Pe cine căutam? Ce căutam?
Mă întorc îndărăt, în faţa vieţii mele, şi mă îngrozesc. Unde n-am fost? Ca vasul fantomă, am călătorit mereu, pretutindeni, gonit de-o veşnică nelinişte, şi am trecut prin toate cele, fără ca nimic să mă atingă, să mă lovească, să mă oprească. Sînt un strigoi. Exist pentru alţii ca nourii, dar pentru mine nu exist, şi nici viaţa nu există pentru mine. Trec prin ea ca o fantomă. Eu nu cunosc triumful obstacolului care te face să exişti, dîndu-ţi dorinţa să înlături ceva, apărîndu-te sau făcîndu-ţi loc.
Trec. Sînt abur, neant. Sînt abstract. Trec prin lumea concretă, ca mînat de un blestem, fără consistenţă, fără popas. Odihna şi zbuciumul făpturilor concrete, mie nu mi-s date.
Tatăl meu mi-a dat acest trup de uriaş, iar mama mea a aruncat în mine seminţa de vînt a tătarilor nomazi din care se trăgea ― dar suflet nici unul nu mi-au dat. Uriaşul moldovean şi mica tătăroaică s-au iubit. Dar eu nu sînt copilul iubirii lor; eu sînt blestemul neamului tătar, corcit cu sînge de ghiaur, şi blestemul boierilor moldoveni corciţi cu sîngele neamului care le-a ucis străbunii.
Fug. Asta-i viaţa mea. De nimic şi după nimic, dar fug. Mă tîrăsc pe faţa pămîntului fără să încolţesc nicăieri. Lunec, viaţa nu mă acceptă. N-am aderenţe la viaţă.
Pot eu să trec asupra ta, blestemul acestor două neamuri încrucişate-n mine? Pot eu, la această vrîstă să cred în miracolul iubirii, cînd în tinereţă am trecut prin ea ca aburul prin munţi, şi m-am lepădat de ea, fugind mereu?
Nu! În faţa ta, mai ales, eu, omul fără suflet, fără consistenţă, n-am dreptul să înalţ cuvîntul iubire. Flacăra lui au avut-o părinţii mei; mie mi-au lăsat cenuşa şi vîntul care-o poartă.
Rupe scrisorile. Uită vorbele mele. Uită-mă. Dacă exist pentru tine, alungă-mă, cum mă alungă pămîntul. Sînt o umbră, nu sînt un om. Lumina tinereţei tale mă va alunga. Nu pot să te înşel. Iubirea ta pentru mine ― mă închin în faţa ta ― e mai grea decît blestemul lăsat din părinţi; e pedeapsa vieţii împotriva strigoilor care-au cutezat să privească soarele. Rămas bun, Olguţa. Mînile mele nu îndrăznesc să te binecuvînteze. Îmi plec genunchii în faţa ta. Iartă-mă şi uită-mă.
Vania."

*

Scrisoarea era udă de bură marină. Căzu. Spumele o cuprinseră în clocotul lor. Monica se ridică încet. Era atît de tristă viaţa, încît marea se deschidea înainte, ca un drum de pace şi odihnă.
Porni spre viaţă cu umerii plecaţi.

EPILOG

Mircea se deşteptă trist. Prin somn se oprise alt suflet asupra lui, muzicalizîndu-l, lăsîndu-i ca o moarte de acorduri dulci şi ca dispariţia unei suflări de primăvară.
 O visase pe Olguţa, sau poate-şi visase sufletul care-o iubise pe Olguţa. Vibra încă o atingere a inimii lui, dînd sunetul straniu al instrumentelor de coarde, demult necîntate.
Urmă o senzaţie de pustiu, de îndepărtare, de exil ― şi se deşteptă de-a binelea în ietacul conjugal.
Era atît de ireal delicată mîhnirea pe care i-o lăsase somnul ― fior de stea desprinsă ― încît tot ce-i văzură ochii îi păru grosolan şi brutal. Zîmbi mirat şi amar, cu tulburarea copiilor cînd le vine să plîngă din senin.
Dacă o ciocîrlie transformată prin metamorfoză în raţă, şi-ar aminti de un zbor în soare, pe cînd era ciocîrlie ― la fel s-ar mira, privind în jur decorul familiar. Mirosea a oţet de trandafiri, acrit în căldura de ietac ermetic închis, cu storurile trase.
Răcise cu o zi înainte la o întrunire politică. Se înapoiase afon, terorizat de aprehensiunea unei pneumonii, plin de exagerări pesimiste.
I se acoperiră obrajii de roşeaţa ruşinii, gîndindu-se că se alintase ca un copil răsfăţat, care pentru o simplă tăietură la deget sau un inofensiv gutunar, exploatează afecţiunea alarmată a părinţilor. Pe cînd trăia cucoana Catinca, n-ar fi îndrăznit niciodată să joace rolul copilului răsfăţat. Mama lui îl iubea, dar cu o energie spartană, care excludea diminutivele şi în vorbă şi în faptă.
Şi la Berlin, în timpul doctoratului, trăise izolat, îngrijindu-se singur de cîte ori era bolnav, cu un optimism întotdeauna robust, bărbăteşte.
Viaţa conjugală îl transformase. Bărbat în viaţa socială, devenea treptat mai copil, în viaţa de acasă.
Se căsătorise după moartea mamei lui, cu văduva profesorului de istorie, demult metresa lui. După moartea Olguţei o părăsise. Trecuseră cîteva luni. Primise într-o zi o scrisoare stîngace şi tristă, umilă şi discretă, care-l înduioşase. În timpul cît o cunoscuse ca metresă, nu-i bănuise nici o aptitudine pentru melancolie. Veselia ei era veşnicul ei neastîmpăr, cum rîsul stupilor nu-i decît răsunetul activităţii albinelor. Scrisoarea ei îi semnalase prezenţa unui suflet, acolo unde văzuse numai un trup. Îşi reluase vizitele, sărbătorit ca un stăpîn. Treptat le îndesise, prelungindu-le. Moartea Olguţei îl debilitase, dîndu-i nevoia răsfăţului feminin. Acolo îl avea.
După moartea cucoanei Catinca ― a doua moarte ― se îngrozise de singurătatea casei lor.
Cîtăva vreme, dormise dincolo, în casa văduvei. Apoi se căsătorise, aducîndu-şi soţia în casa lui. Marieta Balmuş era tot atît de activă şi bună gospodină ea şi cucoana Catinca. Mircea trăia exact în aceleaşi condiţii de curăţenie ordonată, confort substanţial şi hrană moldovenească, ale copilăriei şi adolescenţei lui.
Trupeşte, Marieta Balmuş era soţia lui, dar sufleteşte era mama lui, sentimentul maternităţii, nesatisfăcut în această femeie normală, înlocuindu-l pe acel al dragostii, inaccesibil în puritatea lui înaltă, acestei femei perfect echilibrate, calme, practice, lipsită de orşice romanţiozitate. Dar această tardivă maternitate, deviată spre un bărbat, mai puţin neliniştitoare decît iubirea, era mai învăluitoare, mai adormitoare, făcînd din Mircea vasalul suveranităţii ei. În casa lui, era copilul soţiei lui. Pe nesimţite devenise "Puiule" în gura nevestei lui, în inima ei, în casa lui, şi la urmă, în atitudinile lui din viaţa intimă. Ea ţinea banii, dîndu-i cît îi trebuia. Ea îi cumpăra cămeşile, crăvăţile, ciorapii. Cu ea se ducea la croitor, cînd îşi comanda haine. Jumătate din personalitatea lui era tutelată, cu deplinul lui consimţămînt şi spre profunda lui satisfacţie. Avea sentimentul că nevasta lui se sacrifică exclusiv pentru el, asumîndu-şi grijile mărunte ― cele care ostenesc mai meschin sufletul ― cu un devotament care-l înduioşa. Suma acestor înduioşări zilnice, exaltate de recunoştinţă, îi dăduse lui Mircea, de la o vreme, credinţa că o iubeşte.
Jumătatea de suflet autonomă era gata să accepte tutela. Pînă atunci, Mircea, care în viaţa casnică se supunea orbeşte bunului-simţ şi spiritului practic al soţiei lui, n-o consulta niciodată asupra activităţilor lui publice. Continua să facă politică ţărănistă, lucra la Universitate cu studenţii lui, şi publica studii acerbe în Viaţa contimporană.
Într-o zi, după un dialog avut pe dormeza din ietac, spre seară ― Mircea şedea întins cu capul pe genunchii nevestii lui ― Marieta îi zdruncinase credinţa în ţărănism.
Marieta era o veche abonată a Universului. Ţărănismul era tratat în consecinţă, dar de gura unei femei eu trup pietros, care adoră capul de pe genunchii ei, dezmierdat după fiecare vorbă, sărutat după fiecare rudiment de revoltă verbală. Marieta îi arătase că hoţi sînt în toate partidele politice, dar că fiecare partid politic are şi un egal procent de oameni oneşti, care doresc fainele ţării pe căi mai paşnice decît acele indicate de partidul ţărănesc. Intrînd la liberali, Mircea şi-ar fi putut valorifica altfel decît pierzîndu-şi sănătatea în întruniri judeţene, inteligenţa şi cultura lui; ar fi putut ajunge deputat, poate ministru, şi binele pe care niciodată nu l-ar fi putut face într-un partid de veşnică opoziţie, l-ar fi putut realiza avînd un rol efectiv în organizarea socială. Pe lîngă aceasta, devenind liberal, viitorul lor ar fi căpătat alte perspective: un voiaj în străinătate, tot felul de înlesniri materiale etc...
După cîteva luni de astfel de convorbiri, Mircea era din nou înduioşat ― şi altfel decît pînă atunci ― de solicitudinea Marietei pentru viitorul lui. Înscrierea la liberali devenise fapt necesar ca o răsplată a Marietei. Fusese felicitat pentru această înscriere de atîţia oameni care-i preziceau un viitor strălucit, încît Mircea îşi dădu seamă că oamenii nu sînt atît de răi cum par, şi că e mai agreabil să trăieşti între prieteni, găsind şi-n afară atmosfera de acasă, decît să stai mereu la pîndă printre duşmani, venind zilnic acasă, ostenit, frînt, amar.
Liberalii îl numiseră profesor universitar. Sărbătoriseră în doi acest succes al Marietei.
― Marieta, uite un volum care merită să fie înjurat. Ce spui?
― De cine-i, Puiule?
Îi spunea numele autorului. Marieta se informa. Dacă autorul n-avea rude sau prieteni care-ar fi putut îngreuia cariera lui Mircea, recenzia crîncenă apărea. Altfel, Mircea tăcea, alegîndu-şi alt subiect. Această vamă prealabilă, devenise automată.
Treptat, Mircea părăsea realităţile artistice, literare, sociale şi politice, acut contimporane, îndreptîndu-se spre idei generale şi principii, dezindividualizate.
Rărise raporturile cu menajul Dan Deleanu. Atitudinea lui coincidase cu a Marietei, deşi cauzele erau deosebite, înlăturînd astfel explicaţiile penibile. În atmosfera Monică şi a lui Dănuţ, de la sine, fără nici o indelicateţă din partea cuiva, Marieta-i devenise străină. Acest sentiment îl apăsase cu prilejul întîii vizite. Ei trei, Monica, Dănuţ şi Mircea, erau legaţi printr-un trecut comun, şi printr-o înrudire intelectuală, care-i făcea egali. Reţetele de gospodărie şi preţurile legumelor în piaţă, vorbite de Marieta în acea atmosferă, sunaseră ciudat, cu toate că Monica abundase în sensul Marietei.
După cîteva zile, Mircea simţise o profundă umilire, mai ales din cauza reacţiei lui de-atunci, defavorabilă Marietei, atribuind Monicăi şi lui Dănuţ aceeaşi reacţie ― natural, ascunsă ― ceea ce crea între ei trei o complicitate involuntară şi tacită, împotriva Marietei.
Pentru Marieta, Monica era prea frumoasă şi prea "doamnă". N-o umilise Monica prin nimic, dimpotrivă, dar o umilise propriul ei sentiment de jenă deferentă, parcă servilă, faţă de Monica.
De-atunci se vedeau rar.
Uneori numai, cînd Mircea îl întîlnea pe Dănuţ la redacţia Vieţii contimporane, sau pe stradă, vorbeau cu aceeaşi prietenie. Odată, trecînd din întîmplare prin faţa casei Deleanu, singur, Mircea fusese poftit înăuntru de doamna Deleanu. Întîrziase cîteva ore în casa cea scumpă amintirilor lui. Marieta nu ştiuse nimic. Mircea fusese din nou umilit. Întîlnirile cu Dănuţ sau cu ceilalţi luau treptat un caracter clandestin, culpabil, în ochii lui. Le evita, pentru comoditatea conştiinţei.
Proeminenţa Marietei creştea şi se afirma, zi cu zi. Mircea devenise prizonierul fericit al devotamentului ei. Între ei, discuţii aprinse nu existau, decît atunci cînd Mircea dorea s-o vadă cu ochii mai aprinşi şi obrajii mai coloraţi. Zîmbea lung. Discuţiile se terminau prin sărutări. Altfel, Mircea ceda necondiţionat. Se simţea iubit cu solidă onestitate de o femeie tînără şi frumoasă în ochii şi braţele iui. Formulele: "casa mea"; "nevasta mea"; "nevastă-mea spune"; "nevastă-mea face"; "s-o întreb pe nevastă-mea"; "cum o hotărî nevastă-mea", începură să apară des în vorbele şi gîndurile lui Mircea, c-un fel de mîndrie ocrotitoare şi ocrotită. O considera egală cu el, nu numai în faţa patului şi a vieţii mărunte, ci şi în faţa sufletului. Devenise camarada lui, interlocutorul lui preferat. El îi vorbea cu capul pe umărul sau pe genunchii ei, ea îi alinta fruntea şi obrajii, pronunţîndu-se hotărîtor asupra tuturor problemelor de ordin practic sau cu contingenţe practice. De cîteva ori, cuvîntul "fericire" venise pe buzele lui Mircea. Se simţea fericit. Era în el un echilibru, plenitudinea unei stabilităţi, care-i dădeau încredere în viitor şi în viaţă.
Lucra sistematic. Marieta era foarte cumpătată în cheltuieli. Îşi făcea cu mînile ei abile rochiile şi lenjeria, avea o singură servitoare, şi totuşi era bine îmbrăcată, şi casa de o minuţioasă curăţenie. Astfel, din leafa lui de profesor universitar, şi din onorariile primite pentru articole şi studii, Mircea putea să-şi umple biblioteca, ţinîndu-se la curent cu tot ce se scria în apus. Marieta îi respecta cu sfinţenie odaia şi orele de lucru. Niciodată nu-l importuna cu vreun zgomot, cu vreo confidenţă futilă, cu vreo întrebare casnică, sau cu înţepate chemări la masă. Cînd ieşea din birou, masa era gata, Marieta veselă, atentă, plină de solicitudine, niciodată rău dispusă, cicălitoare sau enervată, revărsînd asupra lui răsfrîngerea neajunsurilor incidentelor casnice. În casa lui, cum se spune "totul mergea pe roate".
Căsnicia era cea mai mare surpriză pe care i-o rezervase viaţa. Nu-şi închipuise niciodată că fericirea poate avea acest aspect cotidian, cu un mecanism atît de simplu, atît de la-ndemînă tuturora, fără să ceară nici exaltare, nici eroism, nici sacrificii. Se simţea fericit în oraşul lui, în profesia lui, pe strada lui, în casa lui.
Calmul acestei fericiri sedentare îl îngrăşase puţin, îndulcindu-i vigoarea agresivă, pe care i-o dăduse războiul. În gesturi şi în unele inflexiuni ale glasului, cînd era cu Marieta, începea să samene cu conu Mihăiţă Balmuş.
După moartea Olguţei se deprinsese să fumeze. Nu se mai putea dezbăra de tutun, dar Marieta îi raţionase fumatul: zece ţigări pe zi. Cu ochi atît de umezi îl rugase să facă acest sacrificiu pentru ea, încît îl făcuse, respectîndu-l. Această dovadă de voinţă, de stăpînire de sine, îi devenise tot atît de necesară ca şi cele zece ţigări cotidiane.
Aprinse o ţigară: a unsprezecea.
Mirosul de oţet îi stăruia în nări, amintindu-i umilitor ― acum ― scena dinainte de culcare. Participase la o întrunire liberală în judeţ. Năduşise vorbind. La întors, în automobil, ziua de april se dovedise mai mult luminoasă decît caldă. Răcise. Se înapoiase pe la opt, fără glas, tremurînd. Marieta se transformase în pătimaşă infirmieră. Îi făcuse imediat patul, foc în odaie, masaj cu oţet de trandafiri, lapte bătut cu gălbenuşuri de ou şi rom; îi dăduse aspirină, îl unsese pe nas şi în nări cu vaselină. Îi pusese şi ventuze, pe deasupra. Cetluise ferestrele, condamnase uşile de-afară, ca să evite curentele. Mîncase în goană. Venise la el în pat, alături, dăruindu-i căldura trupului ei viu. Dragostea, cu lampa stinsă, fusese ultimul medicament, administrat cu devoţiune.
Abia acum, în această odaie întunecată, mirosind a închis şi a oţet de trandafiri, îşi aminti că afară, cu luna plină, trecea o noapte de april.
Papucii, la marginea patului, pe covoraşul moale; tic-tacul ceasornicului atîrnat de cîrligul unei semilune de alamă cu termometru, cadou util de-al Marietei; respiraţia calmă a Marietei, al cărei trup, lipit de al lui, năduşise devotat subt cuverturile de iarnă, cu care îl acoperise...; şi dispariţia acelui vis trist, frumos şi vag, amintindu-i de Olguţa şi de un alt Mircea...
Îşi trase piciorul, dezlipindu-şi-l de pulpa feminină, îşi îndepărtă coapsa.
Se trezi pe marginea patului, cu ţigara aprinsă, între degete. Era atît de ordonată Marieta, încît întinzînd mîna prin întuneric, găsi, exact la locul său, scaunul cu halatul de noapte, în timp ce vîrfurile picioarelor intrară maşinal în papucii de pîslă.
Deschise uşa, ţinîndu-şi suflarea: evada. Respiră. Deschise uşa din faţă. Era în lumină, ca pe ţărmul unui basm. Avu gestul de îmbătare al femeilor, cînd, răsturnînd capul pe spate, aduc cu mînile o creangă înflorită, încovoindu-i vîrful spre faţa lor.
Sute de nopţi trecuseră pe lîngă el, fără să le vadă, fără să le presimtă. De cînd se căsătorise, se culca foarte devreme, zidit în fericirea intimă a patului conjugal. Uitase înălţimea nopţilor, stelele, Calea-laptelui, şi gestul trufaş al trupului omenesc în clipa cînd devine tulpina solitară a acestei imensităţi boltite în corola cerului.
Şi noaptea era de april! Înfloriseră atîţia zarzări peste noapte, că parfumul lor de sărutări de fete tinere părea al lunii pline, primăvăratec albă în noaptea străvezie. Înfloreau mereu alţi zarzări, fetiţele mirese ale primăverii, cu candoarea lor de muguri rozi şi flori albe. Plutea în noapte, printre zarzări, deasupra pămîntului nebulos, înălţat în lună, sfîşietorul vag de melancolie, acordul stins, pe care i-l lăsase visul lui.
Şi Olguţa murise...
Era în el o chinuitoare dorinţă de-a se pulveriza în noaptea de parfum şi de argint, de-a nu mai fi, de-a dispărea...
Fruntea i se plecase. Şi ochii lui întîlniră pe pămîntul de primăvară în care era trupul Olguţei, o umbră groasă, lată, cu papuci de pîslă şi halat de noapte. Intră în casă. Trecu în odaia lui de lucru. Aprinse lampa. Se aşeză la birou. Deschise saltarul de sus. Scoase un pachet de ţigări. Aprinse o ţigară: a douăsprezecea.
Era în el tristeţa fără leac pe care i-o lăsaseră în adolescenţă, ultimele pagini ale Annei Karenin.
Olguţa, Mircea... Un fel de personagii moarte în paginele unui roman. Existaseră?
Nici ochii, nici mînile, nu mai întîlneau nimic. Era singur ca după o lectură tragică. În viaţă! Exilat din trecut, din tinereţă, ca dintr-o carte cetită, după cuvîntul: fine.
Oftă. O amintire surdă îl făcu să deschidă saltarul de jos, în care păstra amintiri din tinereţă şi de la părinţii săi. Scoase o geantă. Geanta lui de licean la Liceul Lazăr.
"Hardtmuth"...
Găsise o plumieră plină de creioane Hardtmuth, trimisă de Olguţa la Bucureşti.
Pe capac, o inscripţie pirogravată:

"Fabrica recunoscătoare".

Creioanele erau intacte. Năvălea din plumieră, dimpreună cu mirosul creioanelor, rîsul de copil vesel al Olguţei, rîsul cu ochi negri şi dinţi albi.
Murise. Niciodată rîsul acela...
Portretul Olguţei, făcut de Alexandru Pallă, tot în geantă era. Marietei nu-i plăcea acea "oroare".
Oftă.
Scrisori de la Monica. Cerneală veştedă, hîrtie îngălbenită.
O foaie de hîrtie. O desfăcu:

5 iunie 1914
"Mă jur pe dragostea mea, mă jur înaintea sufletului meu întreg şi clar, că dacă într-o zi voi simţi că sînt în rîndul tuturor oamenilor, la fel cu ei, acceptînd şi propovăduind minciunile lor, şi trăgînd foloase de pe urma acestei voluntare sau involuntare sclavii; dispreţuind sufletul meu din această noapte, sau ironizîndu-l; tăgăduind că iubirea este singura justificare a vieţii, ultimul ei scop, singura şi suprema ei frumuseţă; mă jur pe dragostea mea, care în această noapte mi-a adus deplină lumină, să mă sinucid. Şi dacă îmi voi călca jurămîntul, dacă voi fi atît de netrebnic, încît să nesocotesc acest sfînt legămînt luat faţă de mine însumi ― să ştiu că sufletul mi-e rupt în două, şi că merit să trăiesc înainte, în rîndul tuturora, la fel cu toţi, fiindcă o dată cu jurămîntul acesta, pe care l-aş rupe şi l-aş călca, mi-aş rupe şi aripele, şi zborul,
Mircea Balmuş."

Avu înălţarea cutremurată a animalelor tinere, cînd adulmecă vînt de primăvară.
― Puiule! Puiule!
Tresări. Marieta intrase fără s-o audă.
Era pe genunchii lui, în cămaşă de noapte, desculţă, cu capul prăbuşit pe pieptul lui. Îi simţea cu pieptul bătăile inimii, şi intră în el căldura trupului ei prin batista subţire. O strînse tare. Braţele ei îi încolăciră gîtul. Avea un trup elastic ca piersicele roşii, şi părul despletit şi răscolit, cu luciri castanii în lumină, răspîndea parfumul său de noapte pe fîneţe. Pulpele-i atîrnau goale, albe ca miezul perelor.
Bătăile inimii ei îl înduioşau, dar, întîlnindu-i pulpele rotunde, dorinţa-i fulgeră roşu înduioşarea. O strînse. Vibra cald, cu un gemăt slab, în braţele lui tari. O răsturnă jos, pe covor.
Se ridicară congestionaţi.
― Ne-a văzut luna! se alintă Marieta.

"Mircea Balmuş."

Iscălitura lui de acum zece ani. Îl privea de pe foaia de hîrtie.
― Puiule, ce arzi? O scrisoare de dragoste?
Foaia ardea, ţinută de un colţ deasupra scrumelniţei.
― Uită-te!
Ochii Marietei văzură subt flacără. În invazia neagră a carbonizării, iscălitura: "Mircea Balmuş". Îl strînse în braţele goale, cu recunoştinţă, lipindu-şi trupul de el.
Scrum, numele ars căzu şi el în scrumelniţă, ca o uscată dungă de doliu.
Plecară, stingînd lampa.
Lumina lunii rămase în odaie, albă, albă.
Intrară în ietac. Era cald, ademenitor. Se suiră în pat. Trupurile se lipiră. Mircea căscă, strănută.
― Puiule! Puiule! îl dojeni glasul Marietei.
Se încrustară unul în altul.
Îl ostenise bine tinereţa şi Marieta, evitîndu-i o insomnie, prelungindu-i poate un gutunar.

*

Nemaiîncăpînd în Palatul Roznovanu, secţiunea a treia comercială a Tribunalului Iaşi fusese instalată în localul Şcolii primare Trei Ierarhi. Justiţia intrase în acest local, ca moliile în blănuri, mîncînd zidurile, măcinînd lespezile. În această ruină, însă, viaţa vuia ca o sfadă fără intermitenţe. Predominau evreii: negustorii evrei şi avocaţii lor.
Scările intrării, scobite ca bărcile, basculau subt loviturile paşilor impetuoşi. Săliţa din faţă, care dădea în foasta cancelarie a profesorilor, şi în fostul cabinet al directorului, demult nu mai auzise pasul pendular al dascălilor primari, nici toaca sfioasă a ciuboţelelor elevului "chemat la cancelarie". Paşii care-o călcau, erau neliniştiţi, febrili. Ritmuri sacadate, nervoase, exasperate, tîrşiiri scrîşnite, frecări şîşîitoare.
Mucuri de ţigară, ţigări pe jumătate fumate, şi sigilii de scuipat, frecate cu talpa. Deschizînd uşa cu geamlîc din fund, intrai în coridorul mozaicat, ducînd spre sala de şedinţă. Urlet de urină. Mari dulapuri de lemn gălbui, pline cu dosare acoperite cu reviste judiciare şi Monitoare oficiale. Fum gros. Geamuri sparte. Curent, mestecînd mirosurile. Oameni grăbiţi, făcîndu-şi loc cu coatele, ca pe platforma tramvaielor ticsite.
Vocabular special: bani, lei, franci, dolari, lire, valută, citaţii, procedură, notificare, comandament, cambie, scadenţă, amînare, incident, "legea timbrului", taxe, grefier, ipotecă, jude sindic, sediu comercial, procură, misitie, cotă-parte, persoană juridică, perimare, jurisprudenţă.
Ziua de april venise de pe coastele sudice ale Italiei, aducînd în cer culoarea Mediteranei, şi pe pămînt suflarea coastelor de flori şi soare. Ochiul s-aştepta să vadă oameni şi femei frumoase, rîzînd în haine subţiri, muşcînd cu dinţi albi, fructe robust colorate. Rodia de marochin cu sîmburi de culoarea pomuşoarei; luminoasa portocală; trompa gălbuie şi verzuie a bananei, şi piersicele de Rubens fardate, ar fi fost fireşti în lumina acestei zile de april.
Dar april era afară, şi Dănuţ era înăuntru, în localul secţiunii a treia a Tribunalului Iaşi.
Medelenii, scoşi în vînzare de creditorii ipotecari, aparţineau doamnei Rodica Bercale, foastă camaradă de şcoală a Olguţei şi a Monicăi. Astăzi trebuia să autentifice, în calitate de procurator al soţilor Deleanu, actul de vînzare al mobilelor de la Medeleni, cu rezerva cîtorva. De cîteva luni, Medelenii erau un nume cu semnificaţie juridică, înscris în dosare, registre, acte, citaţii...
Auzise "strigările" pentru vînzarea moşiei Medeleni, auzise cele trei silabe de clopot florentin, în gura judecătorilor, portăreilor, grefierilor, avocaţilor, misiţilor.
Cauza acestei vînzări, el, Dan Deleanu, era. Doamna Deleanu, domnul Deleanu şi Herr Direktor îl lăsaseră pe el singur să hotărască. Monica îi oferise moştenirea de la Olguţa, să răscumpere cu ea moşia copilăriei lor.
Dănuţ înclinase fruntea. Medelenii fuseseră vînduţi.
De doi ani aproape, de la moartea Olguţei, Dănuţ avea un nume de scriitor ― apăruseră două volume iscălite Dan Deleanu ― şi era exclusiv avocat. Critica semnalase talentul şi fecunditatea tînărului scriitor, fără să ştie, natural, că tot ce publica Dănuţ era de mult scris, într-o epocă de singurătate şi anonimat, cînd numele Dan Deleanu nu exista în literatură.
De la moartea Olguţei nu mai scrisese nimic. Îi era frică să mai privească în sufletul său, umed de ape amare. Domnul Deleanu renunţase la avocatură. Puiu, trimis de Monica în Franţa, îşi trecea doctoratul în drept. Dănuţ ascultase rugămintea Olguţei, cercînd să dea casei lor înviorarea care-i lipsea. Reluase el singur, activitatea avocăţească a domnului Deleanu, simţind că prin această continuare în avocatură a numelui Deleanu, întreţinea în sufletul tatălui său un ultim interes pentru viaţă. Îl consulta pe domnul Deleanu asupra proceselor, îi solicita sfatul, îl punea la curent cu rezultatele, permanentizînd astfel în el o activitate pe marginea vieţii, dar activitate. În fiecare seară lucrau împreună în biroul de jos, bînd cafele negre, fumînd, consultînd dosarele, codurile şi literatura doctrinară. Aceste cîteva ceasuri petrecute spre seară cu Dănuţ, erau singurele cînd domnul Deleanu redevenea veşnic tînărul tată al Olguţei.
Construit de avocatură să se zbată, să vorbească, să combine, Dănuţ avea uneori reminiscenţe din verva şi ritmul Olguţei, obţinute prin efort nervos şi cafele negre. Marea iubire a domnului Deleanu se deprindea să se amăgească, să-l confunde pe Dănuţ cu Olguţa. Cînd rămînea singur, tăcea ceasuri de-a rîndul, plimbîndu-se prin odăile casei goale, făcînd mereu ordine şi noi aranjamente în odaia Olguţei, păstrată intactă, sau făcînd lungi pasienţe. Nu se mai ducea nici la club. Evita tot ce-i amintea de viata lui dinainte de moartea Olguţei. Nu vorbea cu nimeni despre Olguţa. Uneori numai, se ducea la bucătărie, unde împreună cu baba pomenea de vremurile vechi.
De dimineaţă aştepta orele de seară petrecute cu Dănuţ în biroul profesional. Nu primea procese ― deşi era stăruitor solicitat ― nu acorda nici o consultaţie. Devenise un fel de mentor-secretar al lui Dănuţ.
De doi ani, Dănuţ făcea efortul de-a fi avocat. Se căsătorise cu Monica. O căsătorie simplă, ca o masă de duminecă, la care asistase numai Herr Direktor şi Mircea: cucoana Catinca murise, Paşa rătăcea prin străinătate, fără urmă. Masa de nuntă fusese tristă. Doamna Deleanu plînsese; domnul Deleanu, cu paharul de şampanie ridicat, tăcuse, tăcuse, îl pusese din nou pe masă şi plecase din sofragerie fără să se mai întoarcă.
Dănuţ şi Monica îşi petrecuseră noaptea nunţii pe balcon, strînşi alături în acelaşi fotoliu, ca după un doliu recent.
Fericirea lor era intimidată, îşi ţinea suflarea, neîndrăznind să-şi afirme lumina într-o casă devastată. Lipsită de exuberanţă proclamativă, fericirea lor căpătase o sobrietate, o reculegere care-i dădeau ceva religios. Petreceau împreună puţine ore. Dănuţ era copleşit de activitatea profesională. Monica avea orele de profesorat. Acasă, Monica şedea cu doamna Deleanu; Dănuţ lucra cu domnul Deleanu. Cînd se vedeau noaptea, în ietacul lor, foasta odaie a Monicăi, prezenţa fiecăruia era o răsplată pentru celălalt. De cîte ori ochii lor se întîmeau, aveau acelaşi zîmbet adînc şi grav, în care, dincolo de trup, sufletul tresărea.
Scoaterea în vînzare a Medelenilor împrospătase vechile dureri. Domnul şi doamna Deleanu dăduseră procură generală lui Dănuţ. Atît. Nici unul, nici altul, nu spuseseră nimic. Vestit de Monica, Herr Direktor îi scrisese lui Dănuţ o lungă scrisoare în care-i arăta că numai el trebuie să hotărască bărbăteşte:

"...Părinţii tăi nu mai văd în Medeleni decît moartea bietei Olguţa. E natural. Dar tu trebuie să priveşti cu alt calm şi alţi ochi, vînzarea moşiei alor tăi, pe care la rîndul tău o vei trece urmaşilor.
Banul zvîrle-l, dacă ştii să-l cîştigi: n-are nici o semnificaţie. Dar pămîntul păstrează-l. Nu-l consider numai ca un capital solid investit, în zilele de astăzi mai ales, dar ca un semn concret al continuităţii neamului vostru. Oamenii fără pămînt sînt orfani. Asta o ştiu bine ţăranii. Evreii care cumpără pămînt, nu urmăresc numai o afacere, ci şi o stabilizare profundă a urmaşilor lor.
Un copil care vinde pămîntul moştenit, se leapădă de străbuni, rămîne singur.
Conştiinţa de proprietar te face altfel cetăţean al ţării tale, decît limba vorbită şi cea scrisă. Ai o bucată din trupul ţării. O fracţiune din harta ţării tale, îţi aparţine. Orăşeanul nu cunoaşte acest sentiment. Pentru el iubirea de ţară e o sinteză intelectuală şi afectivă; pentru proprietar, e un fapt concret.
Sfatul meu e să nu vinzi Medelenii. E bine pentru voi şi pentru copiii voştri. O anumită energie se formează numai în vacanţele petrecute în copilărie la ţară, pe moşia părintească. E altăceva să faci o viligiatură la nişte băi oarecare, unde te distrezi, şi altăceva e, ca din copilărie, să cunoşti în lunile de vară viaţa pămîntului, înlăuntrul hotarelor moşiei tale. Vacanţele copilăriei petrecute la moşie, sînt un remediu împotriva futilităţii pentru care noi, românii, avem puternice predispoziţii.
Păstrează Medelenii, dragă Dan. Luptă pentru pămîntul tău. Efortul pe care ţi-l impune această luptă, îţi va fi de folos. Nu alege soluţia moldovenească a melancoliei. Te voi ajuta şi eu, punîndu-ţi la dispoziţie toţi banii pe care-i voi putea realiza. Evident, te vei îndatora, vei munci mai mult, dar prin aceasta, Medelenii, încorporaţi din nou familiei prin efortul tău, prin sacrificiul tău, vor fi spălaţi de durere, redevenindu-ţi scumpi, cum ţi-au fost în copilărie.
Aşa gîndesc eu. Eşti om matur. Hotărăşte. Alege. Dacă nu te simţi în stare să duci această luptă, renunţă. Dar nu uita că pierzînd Medelenii îţi împuţinezi personalitatea ta..."

Medelenii aparţineau Rodicăi Bercale, soţia bancherului Bercale, recte Bercovici.
După doi ani de avocatură, Dănuţ, la capătul puterilor, simţise clar că păstrarea Medelenilor ar fi însemnat o luptă prea grea pentru el. Nici să primejduiască averea lăsată de Olguţa Monicăi, nu se încumeta, învestind-o într-o moşie mare ca Medelenii, pe care nu se pricepea să o lucreze singur.
Pentru părinţii lui făcuse sacrificiul de-a profesa avocatura. Mai mult nu putea. În faţa acestei lupte, îşi vedea numai slăbiciunea, laşitatea, tristeţa. Cînd pe coridoarele cu miros de mahorcă şi urină, ale secţiunii a treia, auzise răsunînd ultima strigare a Medelenilor, simţise în inima lui ţăndările vasului în care era trecutul familiei Dumşa şi al copiilor Deleanu.

*

"Import, export."
Aceasta era deviza bancherului Bercale. Pe cînd era cerealist la Paşcani, înainte de război, se numea Bercovici. De cînd devenise unul dintre cei mai bogaţi oameni ai Moldovei, se numea Bercale.
Preocuparea sa de căpetenie, înainte de război, era îmbogăţirea. După război, aproape neurastenizat de averea acumulată, dorise să se rafineze. Începuse prin a face un gest "şic". Se căsătorise cu o fată săracă, divorţată de curînd: Rodica. În tovărăşia Rodicăi, bancherul Bercale se rafina.
Casa lor, clădire boierească aşezată pe strada Carol, în vecinătatea Copoului, fusese refăcută în întregime de un arhitect de curînd întors din străinătate, în "stil modern". În această casă, Rodica şi soţul ei aveau impresia măgulitoare că trăiesc în decorul unui film executat de o casă germană, cu subiect bizar şi rafinat. Tot ce era la modă se conglomera în această casă. Aveau treizeci de icoane, aşezate una lîngă alta pe păreţii vestibulului, ca decoraţiile pe tunica unui general rus. Covoarele, scoarţele, şalurile, paravanele japoneze, vasele chinezeşti, narghilele, tăvile arabe, armele vechi, ediţiile rare făceau din această casă un fel de "arcă a lui Noe" a tuturor modelor recente. Aşteptai şi ramura de măslin.
Aveau trei automobile şi trăsură cu cai negri. Eleganţa Rodicăi, fie iarnă, fie vară, în automobil, trăsură sau lojă, lăsa suspine şi oftări. Rarii furnizori ieşeni, care aveau onoarea s-o servească, se recomandau celorlalţi clienţi, ca furnizori ai doamnei bancher Bercale.
― Nu-mi place pălăria!
― Vaai! Se poate! A luat şi doamna bancher Bercale.
Bancherul Bercale era antisemit. [...]
În Iaşi era socotit ca un om ultramodern, un fel de american autentic, întîmplător din tîrgul Paşcanilor.
Avea reputaţia de bărbat frumos. Nalt, spătos, burtos cît trebuie pentru prestanţa noţiunii de bancher sau de Mitropolit, avea un profil definitiv individualizat prin nas. O floare de statura bostanului, la butoniera acestui bancher, s-ar fi armonizat cu dimensiunile nasului. I se spunea că are profilul Bourbonilor.
Se fotografia numai de profil.
Poseda două moşii. Medelenii, însă, erau ambiţia Rodicăi. O satisfăcuse. Îi aparţineau. Rodica îl informase despre "vacanţele" petrecute la Medeleni, despre "idolatria" familiei Deleanu pentru ea, şi despre "dragostea nenorocită" a lui Dan Deleanu, care o ceruse în căsătorie dar fusese refuzat de mama Rodicăi.
― Păcat, domnule, o moşie boierească să încapă pe mîna jidanilor! explicase bancherul avocatului său, generoasa hotărîre de-a cumpăra Medelenii.

*

Prezenţa Rodicăi în sala secţiunii de notariat, adunase pe toţi avocaţii disponibili.
Parfumul Rodicăi domina mirosul sălii; "Quelques fleurs", parfum strident care are parcă un fond de sudoare sexuală, afrodiziac îndulcită.
Grefierii o priveau răsucindu-şi condeiele; copiştii, făcîndu-şi cu ochiul. Avea rochie scurtă şi decoltată. Cînd se aplecă pe biroul judecătorului, un copist oftă. Văzuse gropiţa sînilor plini. Avocaţii îi vedeau ceafa plină. Cei din lături îi vedeau coapsele pline, profilul pulpelor metalice în ciorapii de mătasă, şi pantofii cambraţi, cu călcîie roşii, care dădeau o notă picantă, de fard parcă, piciorului. Era înconjurată de sexualitate. Îndreptaţi spre ea, ochii bărbaţilor deveneau antropofagi. Se aplecase atît de tare, încît avea aerul că vrea să sărute buzele judecătorului care privea insistent actul de vînzare, puţin congestionat.
― Cunoaşteţi, doamnă, conţinutul actului?
― Ba bine că nu!
Avocaţii zîmbiră. Le mergea la inimă femeiuşcă ale cărei picioare neastîmpărate dansau subt biroul judecătorului.
Dănuţ întoarse capul. Se sfîrşise cu Medelenii. Actul fusese autentificat.
Plecă repede.
― Domnule Dan...
Bancherul şi Rodica îl ajunseră din urmă.
― ...sper că ne vei face plăcerea să vii la Medeleni, zîmbi Rodica, privindu-l stăruitor, cu o palpitaţie a nărilor.
― Venim mîne să luăm lucrurile noastre.
― Nu, nu! Asta-i vizită de afaceri. Mă gîndeam pe la vară.
― Mulţumesc, nu.
Îi salută cu o înclinare a capului şi porni precipitat spre automobilul lui.
― E cam mojic junele! vorbi domnul Bercale.
― Chagrin d'amour!
― "...dure toute la vie..." fredonă galant bancherul, pus la curent de cînd se căsătorise cu o fată cultă şi cu muzica "modernă".

*

Dănuţ opri automobilul la poarta externatului de fete. Se isprăvise ziua şcolară.
A doua zi era duminică. Afară, primăvară. Fetele năvăleau rîzînd, glumind, vorbind subţire. Unele aveau buchete de viorele, duse mereu la nas, respirate cu pasiune, aproape sărutate. Cele din cursul inferior săreau într-un picior. Cele mari, mergeau în grupuri, sau cîte două, ţinîndu-se de talie, cu faţa gravă în faţa primăverii. Ritmul tuturora era alegru, pe pămîntul elastic, uscat, avînd aroma de pămînt a primăverii.
Toate defilară prin faţa automobilului oprit la poartă: unele, şoptindu-şi cîte ceva şi rîzînd înfundat; altele, măsurîndu-l pe Dănuţ cu o impertinenţă afectată, graţioasă totuşi, din pricina gurei şi a năsucului copilăresc; altele privindu-l cu coada ochiului şi întorcînd capul; altele trecînd demne, cu bărbia în piept; altele vorbind prea tare, franţuzeşte...
Ieşise din rîndul şcolarilor. În faţa externatului de fete revărsate în sîmbăta de primăvară, n-avea impresia bărbatului în faţa femeilor, ci sentimentul altei tinereţe, altor generaţii, mai proaspete, mai recente, cu mai mult viitor în faţă şi mai puţin trecut în inimă. Simţi sfiala melancolică, înfricoşată oarecum, a omului încă tînăr, faţă de cei mai tineri decît el. Întîiul accent grav al vrîstei.
Ultimele şiruri de fete se pierdură la vale. Ograda externatului se golise. Alt val izbucni. Dănuţ zîmbi. Înconjurată de şcolăriţe, Monica apăruse, c-un teanc de caiete subt braţ. Îl zărise şi ea. Venea repede, sprintenă ca şi fetiţele din jurul ei, diferenţiată de elevele ei numai prin înălţime şi atitudinea lor respectuoasă faţă de ea.
― M-aştepţi de mult, Dănuţ? Am avut teză...
Automobilul izbucni. Trecură pe uliţi singuratece, pline de vrăbii şi de soare.
Zarzării înfloriţi păreau prea tineri în oraşul ruinat, ca fetiţele gătite cu rochii de sărbătoare, venite să-şi felicite bunicii de ziua lor.
Dănuţ tăcea, apăsat. Motorul avea o grabă febrilă.
― Ce-i, Dănuţ?
― Mergem mîne la Medeleni.
Silabele sunară trist. De cîteva luni, toţi evitau cuvîntul Medeleni. Devenise tăcere, ca numele morţilor.
Dănuţ surîse umil.
Monica-i dezmierdă mîna, plecîndu-şi fruntea.

*

Automobilul viră, intrînd în ograda casei. În treacăt, zăriră în grădină, aşezaţi în jurul unei mese, pe doamna şi domnul Deleanu stînd de vorbă cu cineva. Lăsară automobilul la scară, intrînd în grădină.
― Cine-o fi, Monica?
Se uitară din poarta grădinei. Vedeau numai spatele musafirului. Spinare îndoită de bătrîn. Palton gros. Pălărie neagră, cu boruri late.
― Nu-i Paşa?
― Paşa? Nuu! protestă energic Monica.
Se apropiară.
― Vin copiii, anunţă domnul Deleanu, ridicîndu-se cu faţa zîmbitoare în întîmpinarea lor.
Bătrînul de pe scaun se ridică ţapăn, sprijinindu-se cu mînile de marginea fotoliului de pai. Ca şi cum numai întorcînd trupul şi-ar fi putut întoarce şi capul, viră încet, cu spinarea adusă, utilizînd bastonul înfipt în pămînt..
― Monica!
― Paşa!
Mai mult spaimă decît bucurie în glasul Monicăi. În trupul unui străin cu barba postişă a lui Paşa, răsunase glasul postiş al lui Paşa, cu efort, aton, cavernos. Ca un copac bătut de grindină, cu frunzişul secerat într-o singură noapte, Paşa de acum era scheletul celui de odinioară. Înainte era gros cu amploare şi fast, acuma era slab, parcă prost împăiat. Paltonul învelea moaşte. Barba crescuse în dezordine. Ochii ardeau în fundul orbitelor. Umerii obrajilor, proeminenţi. O paloare albă de malarie. Şi o rigiditate a muşchilor feţei, care dădea clipiri şi ticuri celor care-l priveau pe Paşa.
Se aşezară în jurul mesei.
Paşa se uita la Monica, dînd din cap, mecanic parcă.
― Am aflat... la Paris... acum... două săptămîni... exact, două săptămîni... că te-ai căsătorit...
Articula cu efort, răspicînd vorbele, insistînd asupra fiecăreia, dîndu-le o solemnitate de oracol. Frazele lui aveau, astfel, durata încetinită a mişcărilor descompuse într-un film. După fiecare vorbă urma ca o panică întrebătoare: se va mai forma următoarea? Cînd vorbea Paşa, gîndul celorlalţi se enerva, aşteptîndu-l pe loc, cum se întîmplă cu tinerii, cînd merg alături de un moşneag.
Cînd privirile celorlalţi se întîlneau, se întorceau brusc în altă parte.
― Am călătorit mult...
Silabele răsăreau în efortul cuvintelor, reliefate dureros, cum sînt coastele trupului slăbit de boală.
Cu inima strînsă, Monica observa altă schimbare. Pe subt pantalon, îi cădea un ciorap, răsfrîngmdu-se pe gheata neglijent încheiată, cu şireturile rupte. Manşetele erau negre şi deşirate. Gulerul paltonului, unsuros, în contrast cu părul de argint, rărit şi el, atîrnînd mort.
― ...Am revăzut apartamentul vostru de la Paris... Rue... rue...
Îşi muşcă buzele. Încruntat.
― De l'Observatoire, şopti Monica.
― Cum?
― De l'Observatoire.
― Aha! Rue de l'Observatoire, silabisi el satisfăcut numele regăsit. Da-da! În faţa grădinii Observatorului, Rue de l'Observatoire...
Muşchii feţei i se crispară. Ochii se stinseră. Viaţa încetă, ca într-o păpuşă cu mecanismul stricat.
Se ridică. Porni, rigid. Se opri. Cu o mişcare ţapănă, ca în somn hipnotic, vîrî mîna în buzunarul paltonului, scoase o seringă... Tuşi.
O tăcere lungă, de gheaţă. Cineva oftă, tuşind imediat.
Aruncînd o privire bănuitoare şi culpabilă capetelor întoarse ale celorlalţi, Paşa îşi făcu injecţia de morfină, în braţul stigmatizat de cicatricele necontenitelor înţepături.
Primăvara reînflori; cerul apăru albastru; soarele străluci cald. Faţa lui Paşa se înviorase ca după cîteva cupe de şampanie. Trupul îşi recăpătase elasticitatea, ochii străluceau.
Se aşeză din nou în fotoliu. Şi ca dintr-un gramofon cu resortul atunci învîrtit, cu ac nou şi placă nouă, glasul răsună iară, reluînd cuvintele, cu bucuria de-a le auzi sunînd în lumină de primăvară.
Sufletul murise. Bucuria cuvintelor era ultima, cumpărată de la farmacie, în fiolele de morfină.

*

Livezile înflorite aveau o graţie arhaică. Vedeai ca în oglinzi întoarse spre trecut serbări la curtea Regelui Soare, din veacul al optsprezecelea.
Peruci pudrate, revărsate-n bucle lungi; jabouri de dantelă; mari evantalii cu penajuri albe, cochet desfăşurate.
Zvon de rîsete. Mişcări de menuet în legănarea moalelui vînt. Aur de soare. Suflet uşor de april.
Automobilul lui Dănuţ se opri în sat, în faţa casei Oţălencii. Claxonul cîrîi. Copiii lui Gheorghiţă a Marandei apărură, cu ochi mari. În urma lor se grăbi Oţăleanca.
― Sărut mîna, sărut mîna! Bine-aţi venit!
― Bună ziua, Oţăleanco, unde-i Gheorghiţă?
Oţăleanca oftă. Faţa i se întunecă.
― Slugă la jîdan.
Porniră înainte. Curtea boierească se ivi. Se făceau reparaţii, suspendate din cauza duminicei. Schele de jur împrejur, acoperămîntul de tablă, scos. Casa părea aşezată pe masa de operaţie. În faţa curţii se oprise camionul angajat de Dănuţ pentru transportarea lucrurilor nevîndute.
Lăsară maşina la poartă. Intrară pe jos.
Îmbrăcat în haine orăşeneşti, cu musteaţa răsucită şi părul cosmeticat, Gheorghiţă le ieşi înainte, demn. Dănuţ îi întinde, cu o mînă tremurătoare, un bilet şi o listă:

"Domnul Dan Deleanu, avocat din Iaşi, are dreptul de-a intra în casa moşiei Medeleni, ridicînd obiectele specificate în alăturata listă,
Carol Bercale."

Cu acest paşaport, Dănuţ şi Monica intrară pentru ultima oară în casa copilăriei lor.

*

Arătare antideluviană, imensificată de colb, camionul porni, ducînd rămăşiţele gospodăriei de la Medeleni. Dănuţ şi Monica îl urmăriră din pridvor.
Intrară în casă. Paşii sunau prea tare, şi inimile la fel ― a gol.
― Cîte ceasuri, Dănuţ?
Abia atunci, Dănuţ auzi tăcerea de doi ani a tuturor pendulelor şi ceasornicelor de la Medeleni. Se uită la ceasul lui: era patru. Trebuiau să plece şi ei. Nu mai aveau ce căuta în casa Rodicăi Bercale, printre mobilele Rodicăi Bercale.
Totuşi intrară amîndoi în foasta odaie a copilăriei lui Dănuţ, vecină cu foasta odaie a Monicăi şi Olguţei. Ferestrele erau deschise, uşile date-n lături. Mirosea a colb, a var şi a moloz umed.
Se aşezară pe marginea patului.
Dănuţ avea în mînă o carte luată din podul cu vechituri: Robinson Crusoe. Pe întîia foaie, o iscălitură caligrafică: "Dan Deleanu, elev, clasa IV-a primară".
Monica luase o păpuşă tunsă, cu rochiţă de mătasă albă, zdrenţuită.
Amintiri atît de vechi, încît şi în suflet icoana lor era acoperită cu surul tremur al aţelor de păianjen.
Şedeau pe patul din odaia lui Kami-Mura, ca pe banca unui peron de gară, unul cu Robinson Crusoe, celălalt cu păpuşa, şi tot nu plecau.
Mărul de la fereastra odăii avea frunzuliţe verzi, şi noduri trandafirii. S-auzea murmurul livezii. Ochiuri de soare se clătinau galeş pe podele.
Dănuţ aprinse o ţigară. Începu să se plimbe prin odaie, de la uşă pînă la fereastră.
Răsunetul paşilor lui era ca o bătaie de inimă a zidurilor vechi.
De la întîia ţigară aprinse alta, apoi alta, plimbîndu-se tot mai repede. Apoi se aşeză pe marginea ferestrei, sub crengile de flori, în murmurul albinelor, cu profilul în soare.
― Alţi Medeleni...
Monica plînsese. Ridică ochii spre el. Avea lucirea umedă a lacrimilor pe obrajii ovali şi luminoşi. Subt ochii ei întristaţi, faţa lui Dănuţ apăru alta decît cea de pînă atunci, înviorată, energică, venind parcă din soare, ca o veste a livezii despre fructele viitoare.
― Vin' aici, Monica. E bine pe fereastră.
Se sui lîngă el, pe pervazul cald de soare.
...........................
În vremurile vechi, cînd năvăleau tătarii sau turcii, străbunii îşi luau avutul în care şi se retrăgeau la munte: aşa spun cronicarii. Nu-şi luau numai avutul, luau şi sufletul caselor părăsite. Năvălitorii găseau ziduri moarte. Viaţa acelor ziduri fugise în munţi.
Sufletul Medelenilor, viaţa Medelenilor, era în inima lui Dănuţ. Rodica Bercale nu cumpărase nici viaţa, nici sufletul Medelenilor.
Dănut vînduse Medelenii, prin el vor trăi.
Simţea cu fiecare bătaie a inimii cum se ridica trecutul ca o insulă scufundată cu palatele ei. Toţi trăiau în el. Copilăria lor, tinereţa lor, casa lor, prietenii lor, căsuţa lui moş Gheorghe, Iazul Mînzului, via, livada, cîmpiile, toate, toate erau în el. Nu vînduse nimic, nu uitase nimic. Trecutul era în el, viu, proaspăt, ca un viitor. Va scrie romanul Medelenilor, luîndu-şi astfel revanşa asupra vieţii. Olguţa va fi din nou alături de ei...
......................................
Dezmierdă capul Monicăi.
Zîmbiră trist, c-un gol între ei.
Din fundul livezii se stîrnise un vîrtej de vînt. Trecu nebuneşte printre pomii înfloriţi, revărsîndu-le florile, trecu peste capul lui Dănuţ şi al Monicăi, risipindu-le şuviţele de păr, şi se pierdu prin uşile deschise în adîncul casei, cutremurînd tăcerea, neliniştind perdelele, înfiorînd pustietatea încăperilor.
― Olguţa ..
Mîna lui Dănuţ flutură prin lumină un gest ca spre depărtări.
― Olguţa era un vînt de larguri...
Şi toată odaia se umpluse de parfumul florilor tinere.
SFÎRŞIT