Thomas Mann
MUNTELE VRĂJIT

Expunere premergătoare
Povestea lui Hans Castorp, pe care avem intenţia s-o istorisim, nu de dragul lui (căci lectorul va învăţa a-l cunoaşte ca pe un tînâr modest şi deopotrivă de simpatic), ci de acela al întîmplării însăşi care ni se pare demnă în cel mai înalt grad de a fi relatată (şi, în legătură cu aceasta, este totuşi potrivit să reamintim că e povestea sa şi că un eveniment oarecare nu se întîmplâ nu importă cui): aşadar, povestea aceasta s-a petrecut cu multă vreme în urmă, şi este, ca să spunem aşa, acoperită de patina istorica, astfel că e absolut necesar să fie prezentată sub înfăţişarea trecutului celui mai îndepărtat.
S-ar putea ca, pentru o poveste, faptul acesta să nu fie un neajuns, ci, mai curînd, un avantaj; se cuvine doar ca povestirile să aparţină trecutului întrucît, se poate spune, cu cît s-au petrecut într-o vreme mai îndepărtată, cu atît răspund mai precis exigenţelor povestirii, şi acest fapt este cu atît mai favorabil pentru povestitor, adică pentru evocatorul în şoaptă al timpului trecut. Dar se întîmplă cu ea ca şi cu oamenii de astăzi şi la urma urmelor şi cu povestitorii: e cu mult mai batrînâ decît vîrsta lor, vechimea-i nu se poate măsura în zile, iar timpul care o apasă nu se măsoară cu revoluţii în jurul soarelui; pe scurt, treapta sa de vechime de fapt nu timpului şi-o datoreşte şi, prin această observaţie, înţelegem să facem aluzie la dubla esenţă, îndoielnică şi ciudată, a acestui tainic element.
Dar ca să nu întunecăm cu meşteşugire o stare limpede a faptelor, iatâ despre ce este vorba: nemărginita vechime a povestirii noastre izvorăşte din aceea că se desfăşoară înaintea unei anumite răsturnări şi a unui anumit hotar care a tulburat adînc Viaţa şi Conştiinţa... Ea se desfăşoară sau — pentru a evita cu bună ştiinţa orice urma de prezent — se desfăşura, adică s-a desfăşurat odinioară, cîndva, în acele apuse zile
6
 THOMAS MANN
ale lumii dinaintea Marelui Război, cu al cărui început atîtea întîmplări au început, şi care de atunci fâra îndoiala abia au încetat să înceapă. Prin urmare, povestea aceasta s-a desfăşurat mai înainte, daca nu cumva cu foarte mult înainte. Dar caracterul trecut al unei povestiri nu este cu atît mai profund, mai împlinit şi mai legendar cu cît se desfăşoară mai apropiat de „odinioară"? Pe deasupra s-ar putea ca această povestire a noastră să aparţină în alte privinţe, şi chiar prin natura ei intimă, mai mult sau mai puţin legendei.
Vom relata-o în amănunţime, cu îngrijire şi cu cea mai mare băgare de seama, dar oare, în adevăr, plăcerea sau plictiseala ce ne-o provoacă au atîrnat vreodată de spaţiul şi de timpul pe care le-au cerut cu stăruinţa? Fără a ne teme că ne expunem învinuirii de-a fi exagerat de meticuloşi, înclinam dimpotrivă să credem că plăcut cu adevărat este numai ceea ce-i lucrat cu îngrijire.
Prin urmare, povestitorul nu va sfîrşi cît ai bate din palme istoria lui Hans. Nu-i vor fi suficiente nici cele şapte zile ale sâptâmînii, şi nici şapte luni. Cel mai potrivit este să nu se întrebe dinainte cît timp se va scurge pe pâmînt, în vreme ce povestirea aceasta îl va ţine în mrejele sale. Şi, Doamne Dumnezeule, nu vor fi chiar şapte ani!
Şi cu aceasta, începem.
Sosire
Un tînăr modest pleca în toiul verii de la Hamburg, oraşul sau natal, spre Davos-Platz, în Graubiinden. Se ducea în vizita pentru trei săptâmîni.
Dar de la Hamburg şi pînă acolo jos călătoria este lunga; de fapt, prea lungă pentru scurtimea şederii proiectate. Treci de pe platoul înalt al Germaniei meridionale mai întîi prin diferite ţinuturi, urcind şi coborînd, şi în cele din urmă ajungi pînă la ţărmul lacului Constanţa, iar de aici pluteşti cu vaporul peste valurile săltăreţe, dincolo de prăpăstii socotite odinioară ca fiind genuni fără fund.
Apoi, călătoria începe să se fărîmiţeze, după ce atîta vreme se desfâ-şurase în linie dreaptă, ca dintr-un salt. Intervin întîrzieri şi greutăţi. Pe teritoriul elveţian, în localitatea Rorschach, trebuie să foloseşti din nou drumul de fier, însă nu ajungi decît pînă la Landquart, o mică staţiune alpină, unde eşti silit să schimbi trenul. E o linie îngustă de cale ferată, unde urci în vagon după ce ai stat multă vreme în bătaia vîntului, într-un ţinut lipsit de orice farmec, şi chiar din clipa cînd se urneşte locomotiva -mică, dar cu o putere de tracţiune excepţională după cît se pare — începe partea cu adevărat aventuroasă a călătoriei, un suiş abrupt şi greu, care parcă nu mai ia sfîrşit. Deoarece gara Landquart se află încă la o altitudine relativ scăzuta; dar acum o apuci serios către inima munţilor, pe un drum stîncos, sălbatic şi anevoios.
Hans Castorp — căci acesta este numele tînărului — stătea singur într-un compartiment capitonat în cenuşiu, cu valiza din piele de crocodil, un dar din partea unchiului şi tutorelui său, consulul Tienappel - ca sâ-l prezentăm de pe acum pe numele lui - , cu paltonul ce se legăna agăţat de un cîrlig şi cu pătura făcută sul; stătea la fereastra cu geamul lăsat şi, cum răcoarea după-amiezii se simţea din ce în ce mai tare, îşi ridică,
J
8
 THOMAS MANN
asemenea unui copil răsfăţat şi plăpînd ce era, gulerul pardesiului de o croiala largă şi modernă, căptuşit cu mătase. Lîngă el. pe bancă, se afla o carte broşata, intitulată Ocean Steamships pe Care îşi aruncase ochii din cînd în cînd la începutul călătoriei; dar acum cartea zăcea acolo, uitata, iar răsuflarea gîfîitoare â locomotivei presăra pulbere de cărbune pe copertă.
Două zile de călătorie îndepărtează omul - şi cu atît mai mult pe un tînar care încă nu şi-a înfipt destul de puternic rădăcinile în viaţa - îl îndepărtează de universul sau cotidian, de tot ceea ce el numea datorii, interese, griji, speranţe, îl îndepărtează infinit mai mult decît şi-ar fi putut închipui în timpul drumului cu trăsura spre gară. Spaţiul care, rotindu-se şi gonind, se interpune între el şi locul său de baştină, desfăşoară forţe pe care, de obicei, le credem rezervate duratei timpului; din oră în oră el determină prefaceri interioare, foarte asemănătoare celor provocate de timp, dar pe care, într-un anumit chip, le întrece. Asemenea acestuia din urmă el zămisleşte uitarea, dar o realizează desprinzînd făptura omenească din cercul contingenţelor ei, pentru ă o transpune într-o stare de libertate iniţială; astfel, cît ăi bate din palme, face un vagabond chiar dintr-un pedant şi un filistin. Se spune că timpul este o Lete; însă aerul depărtărilor este şi el un fel de elixir, iar dacă efectul său este mai puţin desâvîrşit, în schimb e cu atît mai rapid.
Hans Castorp avea să simtă toate acestea chiar pe pielea lui. Nu era dispus să ia prea în serios călătoria aceasta şi sa se angajeze sufleteşte. Intenţia sa fusese, mâi curînd, să se achite cît mai iute de această obligaţie, pentru ca trebuia să se achite, apoi să se întoarcă ăcasa la fel cum plecase şi să-şi reia traiul exact de acolo de unde, pentru scurtă vreme, fusese silit sa-l părăsească. Ieri încă era absorbit în întregime de lumea gîndurilor sale obişnuite, cu alte cuvinte se ocupase atît de trecutul cel mai apropiat, deci de examenul dat, cît şi de viitorul imediat, adică de debutul în practică, la „Tunder & Wilms" („Şantier de construcţii navale, fabrică de maşini şi cazangerie"), si aruncase o privire — atît de nerăbdătoare pe cît îi îngăduia temperamentul — asupra următoarelor trei saptâmîni. Acum însă, i se părea că împrejurările îi cer întreaga atenţie şi că nu-i era îngăduit sa treacă peste ele cu uşurinţa. începea sâ-l frămînte şi să-i stîrneasca o oarecare îngrijorare simţâmîntul de a fi ajuns în regiuni înalte, al căror aer nu-l respirase încă niciodată, şi unde, după cum  ştia,  domneau  condiţii  de  viaţă neobişnuit  de  firave  şi
MUNTELE VRĂJIT           9
neîndestulătoare. Patrie şi orînduire socială erau noţiuni care nu numai că rămăseseră foarte departe în urma lui, dar, mai ales, rămăseseră cu mulţi stînjeni sub el, iar ascensiunea continua mereu şi mereu. Suspendat între aceste noţiuni şi necunoscut, se întreba ce se va petrece cu el acolo sus. Oare nu era nechibzuit şi nesănătos pentru unul că el, născut şi obişnuit să respire la numai cîţiva metri deasupra nivelului marii, sa se las* purtat dintr-o dată către aceste regiuni înalte, fără să fi petrecut cîteva zile în vreun loc intermediar? Dorea sa fi ajuns deja la destinaţie căci, îşi spunea el, odată ajuns sus, va putea trăi ca în orice alt loc, iar nu ca în clipa de faţă, a urcuşului, cînd tot ce-l înconjoară îi aminteşte ca se află în regiuni neobişnuite. Se uită afara: trenul şerpuia prin defileul îngust; se vedeau primele vagoane, se vedea locomotiva chinuindu-se şi zvîrlind valuri de fum brun, verde şi negru, ce se risipeau. La dreapta, murmurau ape în adîncuri; la stînga, dintre blocuri de stîncâ, ţîşneau brazi întunecaţi spre un cer sur ca piatra. Apăreau tunele scufundate în beznă, şi cînd se făcea iarăşi lumină, se deschideau vaste prăpăstii cu mici aşezări aflate pe fundul lor. Apoi toate se închideau şi apăreau alte defilee, cu rămăşiţe de zăpadă printre crăpături şi surpături. Urmau opriri în faţa unor gări prăpădite, capete de linii, pe care trenul le părăsea pornind în sens opus, fapt ce te zăpăcea complet, căci nu mai ştiai în ce direcţie călătoreşti şi nici nu-ţi puteai da seama unde se află punctele cardinale. Privelişti măreţe asupra miraculoasei înfăţişări şi aglomerări a universului alpin, în care pătrundeai urcînd, se dezvăluiau şi, apoi, dispăreau, la o cotitură, din faţă ochilor pierduţi în admiraţie. Hans Castorp îşi spuse că fără îndoială lăsase în urma zona copacilor înfrunziţi şi, de asemenea, dacă nu se înşelă, pe aceea a păsărilor cîntătoare, iar gîndul acesta al încetării totale, al despuierii, îl făcu să fie cuprins de un fel de ameţeală şi de o uşoară greaţa, încît vreme de doua minute îşi acoperi ochii cu mîna. Dar îi trecu. Constată că urcuşul luase sfîrşit şi că depăşise punctul cel mai înalt ăl defileului. Acum, trenul mergea mult măi lin, pe fundul unei văi.
Eră cam către ora opt seara şi lumină zilei încă mai dăinuia. In depărtare, la extremitatea peisajului, apăru un lac cu valuri cenuşii, iar brazii se înălţau negri deasupra ţărmurilor şi de-a lungul povîmişurilor. se răreau, se pierdeau, nelăsînd după ei decît o îngrămădire stîncoasa, de-o goliciune trista, învăluită de ceaţă. Trenul se opri lîngă o gara mică; era Davos-Dorf, după cum auzi Hans Castorp strigîndu-se pe peron, prin
10
THOMAS MANN
urmare în curînd avea să ajungă la capătul călătoriei. Şi deodată, lîngă el, răsună vocea lui Joachim Ziemssen. vocea potolită şi hamburghezâ â vărului său care-i spunea:
— Bună ziua, băiete, e timpul să cobori.
Şi cum privea pe fereastră, îl zări pe peron chiar pe Joachim în persoană, purtînd un raglan castaniu, fără pălărie şi cu un aer de sănătate pe care nu i-l mai văzuse niciodată pînă atunci.
Joachim rîse şi spuse iarăşi:
— Ei, hâi, băiete, coboară odată; nu te mai codi!
— Dar încă n-am ajuns, zise Hăns Câstorp uluit şi fără să se urnească din loc.
— Ba da, ai ajuns. Uite satul. De aici e mai aproape la sanatoriu. Am tocmit o trăsură. Hăi, da-mi bagajele.
Şi rîzînd zăpăcit în tulburarea sosirii şi a revederii, Hans Castorp îi întinse valiza şi paltonul, pătura făcută sul în jurul bastonului şi a umbrelei şi, în sfîrşit, Ocean Steamships. Apoi străbătu în goană coridorul îngust şi sări pe peron să-şi salute vărul mai de aproape - de fapt, abia acum urmă să-l salute propriu-zis - aşa cum se cuvenea, adică fără exuberanţă, ca între oameni cu moravuri reci şi aspre. Poate să pară oarecum ciudat, dar de cînd se ştiau ău ezitat să-şi spună pe nume, de teama unei izbucniri prea afectuoase. Totuşi, cum nu puteau sâ-şi zică nici pe numele de familie, se opriseră la „băiete". Asta devenise un fel de regulă stabilită între cei doi veri.
Un bărbat în livrea, cu şapca împodobită cu galoane, îi privi cum îşi strîng mîna — tînârul Ziemssen stînd într-o poziţie militâreascâ — iute şi cu un aer de stinghereală, apoi omul se apropie ca sâ-i ceară lui Hans Castorp recipisa de bagaje; era portarul sanatoriului internaţional „Berghof', care le spuse câ vrea să se ducă să ridice cufărul vizitatorului de la gara Davos-Platz, în vreme ce domnii pot plecă imediat cu trăsură, spre ă merge să cineze. Omul şchiopăta vizibil, astfel câ primă întrebare pe care Hans Castorp i-o puse lui Joachim Ziemssen a fost:
— E invalid de război? De ce şchioâpâtâ în halul ăsta?
— Ei, asta-i, ţi-ai găsit! răspunse Joachim cu o oarecare amărăciune. Invalid de război! Asta o are la genunchi, sau a avut-o, câ i-âu scos rotula.
Hans Castorp realiză într-o clipă ce voise să spună Joachim.
—  Ah! Asta-i! exclamă şi-şi înălţă capul din mers, întorcîndu-se puţin. Doar nu vrei să mâ faci sa cred câ tu încă mai ăi ceva? Araţi ca un
MUNTELE VRĂJIT          11
dragon, s-ar zice că mai porţi centironul şi că vii direct de pe cîmpul de manevră.
Şi Hans îşi privi vărul pe furiş.
Joachim era mai înalt şi mai lat în spate decît el, un model de forţa tinerească, croit parcă sa poarte uniformă. Aparţinea acelui tip foarte brun, pe care patria sa blondă nu conteneşte sâ-l creeze, iar pielea lui. oacheşă din naştere, căpătase, datorită soarelui şi vîntului, culoarea bronzului întunecat. Cu ochii mari şi negri, cu mustaţă mică, brunetă, deasupra unei guri cărnoase şi frumos conturate, ar fi fost cu adevărat frumos dacă n-ar fi avut urechile prea depărtate. Aceste urechi fuseseră singura amărăciune şi durere a vieţii sale, pînâ la o anume vreme. Acum avea alte griji. Hans Castorp continuă:
— Dar ai sâ te întorci curînd acasă, împreună cu mine? Nu vad, în adevăr, să existe vreo piedică.
—  Cu tine, curînd? întrebă vărul, întorcîndu-şi spre Castorp ochii mari, care fuseseră totdeauna blînzi, dar care, în ultimele cinci luni, căpătaseră o expresie puţin obosită, aproape tristă. Curînd, cînd?
— Păi, peste trei săptâmîni.
— Ah, prin urmare tu te şi vezi, în gînd, reîntors acasă, îi răspunse Joachim. Dar aşteaptă puţin, căci de abia ai sosit. Fără îndoială, trei săptămîni nu înseamnă aproape nimic pentru noi, cei de aici, însă pentru tine, care ai venit în vizită şi care nu trebuie să stai cu totul decît trei sâptămîni, pentru tine reprezintă totuşi o buna bucată de vreme. în primul rînd, aclimatizează-te; o sâ vezi că nu-i o treabă chiar atît de uşoară. Şi apoi, la noi clima nu e unica ciudăţenie. O să vezi aici o diversitate de lucruri noi pentru tine, dar să trecem peste asta. Cît despre ceea ce crezi relativ la starea mea, lucrurile nu merg chiar aşa, ca pe roate, şi tu ştii că „a te întoarce acasă în trei sâptămîni" este o idee de acolo, din vale. Ce-i drept, sînt bronzat, dar bronzul se datoreşte soarelui şi zăpezii, iar în afara de asta, culoarea bronzată nu dovedeşte prea mult, după cum spune mereu Behrens, care la ultimul consult general mi-a comunicat că mai am de stat cel puţin încă vreo jumătate de an.
— O jumătate de an? Băiete, eşti nebun? strigă Hans Castorp.
Se aşezară în trăsura galbenă care-i aştepta în piaţa pietruită din faţa gării, a cărei clădire aducea mai mult cu un fel de şopron, şi în vreme ce murgii porniră la drum, Hans Castorp se frâmînta indignat pe perna tare a scaunului:
12
THOMAS MANN
— O jumătate de an? Dar e aproape jumătate de an de cînd eşti aici! Nu avem chiar atîta timp...!
— Da, timpul, zise Joachim şi, fără să dea atenţie indignării sincere a varului sau, clatină capul de mai multe ori, privind drept înainte. Nici nu-ţi închipui cîta libertate îşi iau ăştia de aici cu timpul oamenilor. Pentru ei, trei saptamîni sînt cît o zi. De altfel, o să vezi. O sa mai afli tu multe, continuă el şi adăugă: Aici îţi schimbi concepţiile.
Hans Castorp se întorcea mereu sa-l privească dintr-o parte.
— Totuşi te-ai îndreptat minunat, spuse dînd din cap.
— Da, crezi? răspunse Joachim. Şi eu cred că da, făcu el şi se ridică pe perna; dar imediat se aşeza într-o poziţie mai piezişă. Da, mâ simt mai bine, îl lamuri; totuşi nu sînt încă sănătos. în stînga, sus, unde altădată se auzea un ral, acum se aude mai puţin, nu mai e foarte grozav, însă jos hîrîie încă foarte tare, şi se mai aud zgomote şi în al doilea spaţiu intercostal.                       ^
— Cît de savant ai devenit! zise Hans Castorp.
— Da, numai Dumnezeu ştie cît este de plăcut savantlîcul ăsta. Mi-ar fi plăcut sa-l uit cît mai repede şi să-mi fac stagiul, răspunse Joachim. Din păcate, mai expectorez sputa, continuă el ridicînd din umeri, nepăsător şi iritat în   acelaşi timp, ceea ce nu-l prindea prea bine, şi-i arata varului sau un obiect pe care-l scoase pe jumătate din buzunarul interior al raglanului, grâbindu-se apoi să-l ascundă: era un flacon turtit din sticla albastra, cu dop de metal. Aici, sus, cei mai mulţi dintre noi au cîte unul asemănător, spuse el. între noi are şi un nume, o porecla destul de caraghioasă. Priveşti peisajul?
Era exact ceea ce făcea Hans Castorp, care-l asigura:
— E grandios!
— Găseşti? întreba Joachim.
O buna bucata de vreme, drumul ducea paralel cu calea ferată, pe firul văii, mărginit ici şi colo de case; apoi, luînd-o la stînga peste linia îngustă, trecură un rîu şi urcară la trap pe un drumeag în panta uşoară către versantul împădurit, acolo unde, pe un mic podiş, cu faţa îndreptată spre sud-vest se înalţă o clădire lungă, cu un turn cu cupolă, în care tocmai se aprindeau luminile şi care, din cauza atîtor balconaşe, părea, de departe, găurită şi poroasa ca un burete. Seara se lasă repede. Palida roşeaţa a amurgului, care însufleţise vreme de o clipa cerul acoperit în întregime, şe şi stinsese, şi peste natură domnea acea stare de trecere
MUNTELE VRĂJIT
13
decolorată, neînsufleţită şi tristă, ce precede căderea definitiva a nopţii. Jos se întindea valea locuita, îngustă şi puţin şerpuitoare, şi pretutindeni se aprindeau lumini, atît pe fundul văii cît şi pe cele doua povîrnişuri. dar mai ales pe cel din dreapta ce ieşea în afară şi pe care, în terase, se câţârau casele. Spre stînga urcau poteci printre livezi, pierzîndu-se în întunecimea obosită a pădurilor de brad. In spatele intrării în defileu, începînd de acolo de unde valea se îngusta, fundalul munţilor mai îndepărtaţi avea o culoare rece, de ardezie. Şi cum se stîrni puţin vîntul, începu să se simtă tot mai tare răcoarea serii.
- Nu, ca sa fiu sincer, nu găsesc că priveliştea este chiar atît de formidabilă, zise Hans Castorp. Unde sînt oare gheţarii şi crestele înzăpezite şi masivele uriaşe? Drept să-ţi spun, fleacurile astea nu mi se par chiar atît de înalte.
- Ba da, sînt înalte, răspunse Joachim. Aproape pretutindeni dai de limita pînă la care cresc copacii, şi care este marcată cu o precizie deosebit de izbitoare; brazii se opresc brusc, şi o dată cu ei se opreşte totul, nu mai este nimic, nimic altceva decît stîncile, după cum poţi să-ţi dai seama. Pe partea cealaltă, acolo, în dreapta Vîrfului Negru, ai şi un gheţar, piscul ăla de sus — îi mai zăreşti încă albâstreala? Nu mare, dar este un gheţar autentic, gheţarul Scaletta. Piz Michel şi Tinzenhorn, pe care nu poţi sâ-i vezi de aici, sînt şi ei acoperiţi de zăpadă tot anul.
- De zăpadă veşnica, zise Hans Castorp.
-  Da, veşnica, daca vrei. Da, toate acestea sînt destul de sus, dar gîndeşte-te câ şi noi sîntem la o înălţime înspaimîntatoare. O mie şase sute de metri deasupra nivelului marii. Aşa se face ca piscurile nu mai ies chiar atît de tare în evidenţa.
- Da, m-am căţărat pîna aici, nu glumă! Se cuibărise spaima în mine, atît pot sa-ţi spun. O mie şase sute de metri! Asta înseamnă aproape cinci mii de picioare, dacă faci socoteala. în viaţa mea nu am urcat atît de sus!
Şi cu oarecare curiozitate, Hans Castorp aspiră prelung şi adînc acest aer străin, ca să-l încerce. Era rece — nimic altceva. Lipsit de mireasma, de consistenţa, de umiditate, pătrundea cu uşurinţa şi nu spunea nimic sufletului.
- Minunat! remarca el cu politeţe.
- Da, este un aer renumit. De altfel, în seara aceasta regiunea nu se prezintă într-o lumina avantajoasa. Citeodata, mai ales cînd ninge, arc o
14
THOMAS MANN
înfăţişare mai plăcută. Dar sfîrşeşti prin a obosi. Poţi să mă crezi că noi ăştia de-aici, de sus, sîntem sâtui pînâ-n gît, spuse Joachim şi gura i se strîmba o clipă cu dezgust, într-un fel exagerat şi nestâpînit şi care nu-i stătea, deloc bine.
— Vorbeşti foarte ciudat, observa Hans Castorp.
—  Eu vorbesc ciudat? întrebă Joachim cu o oarecare îngrijorare, întorcîndu-se către vărul său...
— Nu, nu, iartâ-mă, am avut această impresie doar o clipă, se grăbi să spună Hans Castorp.
Daca se exprimase însă astfel, era din cauza expresiei „noi ăştia de-aici, de sus", pe care Joachim o întrebuinţase de patru sau cinci ori pînă atunci, şi care i se păruse într-o anumită măsură apăsătoare şi stranie.
— Sanatoriul nostru este aşezat încă şi mai sus decît satul, după cum vezi, continua Joachim. Cu cincizeci de metri mai sus. în prospect se specifică o sută, dar nu sînt decît cincizeci. Sanatoriul „Schatzalp" se află la altitudinea cea mai mare; e pe partea cealaltă şi nu se poate vedea de aici. Iarna, aia sînt siliţi să-şi transporte cadavrele cu bobul, deoarece drumurile nu mai sînt practicabile.
— Cadavrele? Asta-i buna! Haida-de! exclamă Hans Castorp. Şi deodată simţi câ-l cuprinde nevoia de a rîde, un rîs puternic şi nestâpînit, ce-i zguduia pieptul, schimonosindu-i faţa uscată de vîntul rece într-o grimasa puţin cam dureroasă. Cu bobul! Şi asta mi-o spui cu cel mai mare calm? Constat că ai devenit teribil de cinic în aceste cinci luni!
— Cîtuşi de puţin cinic, răspunse Joachim ridicînd din umeri. Cum aşa? Cadavrelor nu le pasă... De altfel, ştii, aici la noi este foarte posibil să devii cinic. însuşi Behrens este un cinic bâtrîn — o celebritate, în treacăt fie spus, un vechi membru al unei asociaţii studenţeşti şi chirurg remarcabil, după cîte se pare, şi care o să-ţi placă, fără îndoială. Mai este apoi şi Krokowski, asistentul, un tip foarte inteligent şi priceput. în prospect se insistă mult pe activitatea lui. E specialist în disecţia sufletelor pacienţilor.
— Ce face? Disecţia sufletelor? Dar asta este dezgustător! exclamă Hans Castorp, şi abia acum veselia îl cuprinse definitiv.
Nu mai era deloc stăpîn pe sine şi, după toate cele auzite, disecţia sufletelor îl dăduse gata, încît acum rîdea atît de tare, câ-i curgeau lacrimile de sub mîna cu care, aplecat înainte, îşi acoperise ochii. Joachim rîse şi el din toată inima - ceea ce părea câ-i face bine - şi astfel
MUNTELE VRĂJIT
15
se întîmplâ câ dispoziţia celor doi tineri era excelentă cînd se dadurâ jos din trăsura care îi condusese cîteva clipe la pas, de-a lungul unei rampe în zigzag, întinsă pînâ la portalul sanatoriului internaţional „Berghof'.
Numărul 34
Imediat la dreapta, între poartă şi apărătoarea de vînt, era camera portarului, şi de acolo le ieşi în întîmpinare, îmbrăcat cu aceeaşi livrea cenuşie ca a omului şchiop din gară, un slujbaş cu înfăţişare de francez, care stătuse lîngă telefon, citind ziarele, şi-i conduse prin holul bine luminat, în dreapta căruia se întindeau saloanele. Din mers, Hans Castorp aruncă o privire şi observă câ sînt goale. Unde-or fi oare vizitatorii, întrebă el, iar vărul sâu îi răspunse:
— îşi fac cura pe şezlonguri. Eu am căpătat azi permisiunea să ies, deoarece voiam sa te întîmpin. Dar în mod obişnuit, după cină stau şi eu întins pe balcon.
Puţin a lipsit ca Hans Castorp sâ nu izbucnească din nou în rîs.
— Cum, vă întindeţi pe balcon chiar şi în timpul nopţii? întreba el cu voce tremurătoare.
— Da, asta-i regula. De la opt la zece. Dar acum, hai să-ţi vezi camera şi să te speli pe mîini.
Intrară în ascensor, al cărui dispozitiv electric fu manevrat de slujbaşul francez. în timp ce urcau, Hans Castorp îşi ştergea ochii.
— Sînt complet stors şi sleit de mult ce-am rîs, zise el respirînd pe gură. Mi-ai povestit atîtea lucruri caraghioase... Chestia aia cu disecţia sufletelor a fost prea tare, a întrecut orice măsura. Şi apoi, poate sînt puţin cam obosit, din cauza călătoriei. Şi picioarele tale sînt reci? Ceea ce-i enervant este că în acelaşi timp faţa îmi arde. Mergem imediat la masă, nu-i aşa? Mi se pare că mi-e foame. Cel puţin se mănîncâ bine, la voi, aici sus?
Păşeau, fără zgomot, pe covorul de iută al coridorului îngust. Globuri de sticlă mată răspîndeau o lumina palidă. Pereţii luceau, albi şi severi, acoperiţi cu un strat de vopsea de ulei ca lacul. De undeva apăru 0 infirmieră cu bonetă albă şi cu un pince-nez al cărui şnur era trecut pe după ureche. După toate aparenţele, era o soră de confesiune protestantă, curioasă, frâmîntată, chinuită şi fără chemare autentică pentru naeserie. în două locuri ale coridorului, pe duşumea, se aflau nişte
16
THOMAS MANN
baloane, mari vase pîntecoase, cu gîtul scurt, despre al căror rost Hans Castorp uita să mai întrebe.
—  Asta-i camera ta, spuse Joachim. Numărul treizeci şi patru. La dreapta stau eu, iar la stînga e o pereche de ruşi — cam dezordonaţi şi zgomotoşi, trebuie s-o recunosc, dar n-am putut găsi ceva mai potrivit. Ei, ce zici?
Uşa era dubla, iar în spaţiul interior avea cuier pentru haine. Joachim aprinsese plafoniera şi, în lumina ei tremurătoare, camera se ivi veselă şi liniştita, cu mobilele albe, comode, cu tapetul de asemenea alb, gros şi îavabil, cu linoleumul neted şi curat şi cu perdelele de pînză strălucind de curăţenie, brodate simplu în culori vii, după gustul la moda. Uşa de la balcon era deschisa; se zăreau luminile din vale şi din depărtare răzbătea, abia auzita, o muzica de tîans. Pe scrin, bunuf Joachim pusese într-un vas mic cîteva flori — ce putuse găsi după primul cosit, cîteva fire de coada-şoricelului şi cîţiva clopoţei de munte — culese chiar de el de pe povîrniş.
- Drăguţ din partea ta, spuse Hans Castorp. Ce cameră frumoasa! Aici se poate sta comod şi plăcut cîteva saptamîni.
— Alaltăieri a murit aici o americancă, zise Joachim. Behrens a ştiut de la început că o să dea ortul popii înainte de-a sosi tu şi ca, astfel, camera va putea fi a ta. Logodnicul ei, un ofiţer din marina engleza, a stat lînga ea, dar n-a prea fost la înălţime. Ieşea pe coridor în fiecare clipa sa plînga, ca un copilaş. După aceea îşi freca obrajii cu crema, pentru ca era bărbierit proaspăt şi lacrimile îl usturau. Alaltăieri seară, americanca a mai avut doua hemoptizii foarte puternice şi cu asta şi-a dat sfîrşitul. Dar, de fapt, a fost evacuată încă de ieri dimineaţă şi, bineînţeles, s-au făcut fumigaţii serioase cu formol care, în asemenea cazuri, ştii, sînt minunate.
Hans Castorp primi aceasta relatare cu o vădita indiferenţă. Cu mînecile cămăşii suflecate, stînd în picioare în faţa chiuvetei mari ale cărei robinete nichelate străluceau în lumina electrică, abia de arunca o privire scurta spre patul de metal alb, înfaţat cu rufarie proaspătă.
- Fumigaţii, asta e grozav, spuse spalîndu-se şi ştergîndu-şi mîinile, simţind îndemnul să vorbească nu importa ce, chiar şi fara noima. Da, metilaldehidei nu-i rezista nici cei mai viguroşi microbi - H2CO; dar înţeapă la nas, nu-i aşa? Bineînţeles ca o curăţenie riguroasă este o condiţie de cea mai mare importanţa. Rosti cuvîntul „bineînţeles" cu oarecare afectare, izolînd şi prelungind silabele, ca pe timpul cînd vărul
MUNTELE VRĂJIT
17
său era student şi făcea propaganda pentru acest fel de pronunţare, apoi continua cu muita volubilitate: Ce voiam sa mai spun... Presupun ca ofiţerul de marina se râdea cu o maşina de bărbierit normala, iar cu fleacurile astea te zgîrii mult mai uşor decît cu un brici bine ascuţit, e-un lucru pe care-l ştiu din experienţă, căci folosesc şi una şi alta... De asemenea este normal ca pe o piele iritată apa sărata sa dea o senzaţie de usturime, iar el, ca marinar, obişnuieşte sa întrebuinţeze crema, datorita serviciului, aşa încît lucrul acesta n-are de ce sa ne surprindă... Continuînd sa sporovăiască, mai adaugă ca avea în cufăr doua sute de bucăţi de Măria Mancini — ţigara sa preferata — , ca la vama controlorul a fost foarte înţelegător, şi-i transmise lui Joachim salutari de la diferite cunoştinţe din oraşul natal. Dar aici nu se face deloc foc? striga el deodată şi se repezi la radiatoare ca sa-si lipească palmele.
- Nu, aici ne ţin mai curînd în frig, răspunse Joachim. Ar trebui sa fie un frig mai mare decît asta, ca sa se dea drumul la calorifer în august.
- August! August! exclama Hans Castorp. Dar am îngheţat! în special trupul mi-e cumplit de îngheţat, deşi faţa îmi este groaznic de înfierbîntata — uite, pune mîna sa vezi cum ard!
Posibilitatea ca cineva sâ-i atingă faţa nu se potrivea nicidecum cu firea lui Hans Castorp, ceea ce, de altfel, îl şoca chiar şi pe el. De altminteri, Joachim nu o făcu, ci se mulţumi sa zică:
-  Fierbinţeala se datoreşte aerului şi nu înseamnă nimic. însuşi Behrens are obrajii înroşiţi din zori şi pîna-n noapte. Unii nu şe obişnuiesc niciodată. Dar, go on, altfel nu mai găsim nimic de mîncare.
Pe coridor, infirmiera apăru din nou, privindu-i cu un aer curios şi miop. La primul etaj însă, Hans Castorp se opri deodată pironit de un zgomot înfiorător, care se auzea destul de aproape, de după un coli a! coridorului, un zgomot nu prea tare, dar într-un fel atît de evident oribil, încît Hans Castorp făcu o strîmbatura şi îşi holba ochii în direcţia lui Joachim. Era fara îndoiala o tuse - tuşea unui om; însă o tuse care nu semăna cu nici o alta auzita de Hans Castorp vreodată, da. o tuse în comparaţie cu care orice alta tuse auzita cîndva fusese mărturia viguroasa a unei minunate sănătăţi, - de altfel o tuse fara chef şi viaţa, ce nu se manifesta prin zvîcmturi regulate, ci suna asemenea unui mestecat mfiorator de slab în terciul unei descompuneri organice.
- Da, asta de aici este un caz grav. E un aristocrat austriac, ştii. un bărbat elegant, născut parca pentru călărie. Şi iată unde a ajuns. Totuşi, mai poate face încă plimbări.
18
THOMAS MANN
în timp ce-şi continuau drumul, Hans Castorp vorbi îndelung despre tuşea celui născut pentru călărie.
-  Trebuie sa te gîndeşti, spuse el, ca n-am mai auzit pînă acum nimic asemănător, ca este ceva cu totul nou pentru mine şi ca e firesc sa ma impresioneze. Exista atîlea soiuri de tuse, fie uscate, fie cu expectoraţie, iar cea cu expectoraţie se spune în general că este preferabila şi mai buna decît atunci cînd te-apuci sa latri în felul acesta. în tinereţea mea, adaugă el, cînd aveam anghina, urlam ca un lup şi-mi aduc aminte ca toţi erau fericiţi cînd începeam sa expectorez. Dar, cel puţin pentru mine, o asemenea tuse încă n-a existat; nici măcar nu mai este o tuse vie. Nu-i uscata, dar nici nu poţi sa spui ca e cu expectoraţie, iar cuvîntul tuse nu i se mai potriveşte nici pe departe. Este întocmai ca şi cum ai privi în trupul omului sa constaţi cum arata aşa ceva: numai mocirla şi noroi...
— Destul, zise Joachirn; o aud în fiecare zi şi nu simt nevoia sa mi-o descrii.
Insa Hans Castorp nu era în stare sa treacă peste impresia ce i-o făcuse tuşea auzita; îl asigura de mai multe ori ca literalmente vedea în interiorul celui născut pentru călărie, iar cînd intrară în restaurant, ochii lui obosiţi de călătorie aveau o sclipire cam febrila.
La restaurant
Restaurantul era luminat, elegant şi plăcut. Aşezat imediat în dreapta holului, în faţa saloanelor, era, după cum îi explica Joachim, frecventat mai ales de oaspeţii nou-sosiţi, care luau masa în afara programului, sau de aceia care primeau vizite. Dar mai erau aniversările zilelor de naştere şi, de asemenea, sărbătorirea plecărilor apropiate, ca şi rezultatele favorabile ale consulturilor generale. în restaurant se făceau, cîteodata, chefuri, îi mai spuse Joachim; se servea chiar şi şampanie. Dar acum, nu se afla aici decit o singura vizitatoare, o femeie tînara, de vreo treizeci de ani, care citea o carte, fredonînd în acelaşi timp, şi care ciocănea mereu cu degetul mijlociu de la mîna dreapta în faţa de masa. Cînd tinerii se aşezară, femeia îşi schimba locul, întorcîndu-le spatele.
— E foarte retrasa, îl explica Joachim în şoapta; cînd ia masa are întotdeauna la ea o carte. Se spune ca a colindat sanatoriile de tubercu-loşi încă de pe cînd era copila şi de atunci n-a mai trăit în lume.
MUNTELE VRĂJIT
19
- în cazul acesta, pe lînga ea, tu nu eşti decît un biet debutant, cu cele cinci luni ale tale şi încă vei mai fi cînd vei împlini anul, îi spuse Hans Castrop varului sau, la care Joachim se mulţumi sa ia lista de bucate ridicînd din umeri într-un fel pe care nimeni nu i-l cunoscuse altădată.
Ocupaseră o masa pe locul cel mai bine plasat şi mai plăcut, aproape de fereastra. Stăteau lînga storul galben-deschis, faţa-n faţă, cu chipurile luminate de abajurul roşu al lămpii de pe masa. Hans Castorp îşi împreuna mîinile proaspăt spălate şi le freca una de alta cu o senzaţie de aşteptare plăcută, aşa cum proceda de fiecare data cînd se aşeza Ia masa — poate pentru că strămoşii lui îşi făcuseră rugăciunea înainte de-a mînca supa. îi servi o fata drăgălaşă, cu voce de alto, chipul bucalat, rochie neagră, sorţ alb şi cu o culoare extraordinar de sănătoasa în obraji şi, spre marea lui veselie, Hans Castorp afla ca aici chelneriţele se numeau „fete de salon". Comandară o sticla de Gruaud-Larose, pe care Hans Castorp o dădu înapoi spre a fi încălzita. Mîncarea era excelenta. Mîncară supa de sparanghel, roşii umplute, friptura cu diferite garnituri, o prăjitura deosebit de gustoasa, diferite brînzeturi şi fructe. Hans Castorp mînca mult, deşi pofta de mîncare era mai mica decît ar fi crezut. Dar avea obiceiul sa manînce mult chiar şi atunci cînd nu-i era foame — din respect pentru el însuşi.
Joachim nu cinsti prea mult mîncarurile. îi spuse ca era satul de bucătăria asta, fapt care se petrecea cu toţi, aici, sus, şi-şi făcuseră obiceiul sa înjure mîncarea; căci atunci cînd te-ai instalat aici pentru veşnicie şi încă ceva pe deasupra... în schimb bău vin cu plăcere, ba chiar cu o oarecare voluptate şi, ocolind cu grijă expresii prea sentimentale, manifesta de mai multe ori încîntarea de a avea pe cineva cu care să schimbe cîteva cuvinte spirituale.
- Da, este minunat că ai venit, zise el, iar în vocea lui domoala se simţea emoţia. Poţ să-ţi spun ca, pentru mine, este aproape un eveniment. In sfîrşit altceva, o schimbare, o spărtura în aceasta monotonie veşnica şi nemărginita...
- Dar pentru voi timpul trebuie sa treacă relativ repede, spuse Hans Castorp.
- Repede şi încet, cum vrei s-o iei, răspunse Joachim. Vreau sa spun ca> în genere, nu trece, ca aici nu exista nici timp, nici viaţa — nu. nu exista nimic, spuse el clătinînd din cap şi apuca din nou paharul. Hans Castorp bău de asemenea, cu toate că, acum, faţa îi ardea ca focul. Dar
20
THOMAS MANN
trupul şi-l simţea încă înfrigurat şi în toate membrele avea un fel de nelinişte deosebit de plăcută, care însâ, în acelaşi timp, îl şi îngrijora puţin. Vorbele se precipitau, limba i se împleticea destul de des. dar trecea peste toate astea cu un gest neglijent al mîinii. De altfel şi Joachim era foarte însufleţit, şi convorbirea lor continua liberă şi în cea mai bună dispoziţie mai ales dupâ ce tînăra femeie care fredonase şi ciocănise în masă se ridică deodată şi dispăru. în timp ce mîncau, gesticulau cu furculiţele, luau aere impunătoare şi, avînd încă gurile pline, rîdeau, dădeau din cap, ridicau din umeri, şi nu apucau să înghită bine, că iarăşi începeau să vorbească. Joachim voia sa afle noutăţi de la Hamburg şi aduse vorba despre proiectul de regularizare a Elbei.
—  Formidabil! spuse Hans Castorp. Formidabil pentru dezvoltarea navigaţiei noastre, de o valoare ce nici nu poate fi calculată. Vom investi cincizeci  de milioane,  suma ce reprezintă doar cheltuielile iniţiale, înscrise în buget, şi poţi fi încredinţat că ştim cu precizie ce facem.
De altfel, cu toata importanţa ce-o acorda regularizării cursului rîu-lui Elba, Hans Castorp părăsi imediat acest subiect de discuţie şi-l ruga pe Joachim să-i vorbească despre viaţa care se ducea „aici, sus", cît şi despre cei internaţi în sanatoriu, la care Joachim se grăbi sa răspundă, căci eră bucuros sâ-şi uşureze sufletul, să se destăinuiască. Pentru început, varul sau îl sili să repete povestea cu cadavrele coborîte pe pîrtia de bob, ceea ce făcu, încredinţîndu-l încă o data în mod formal că era adevărul adevărat. Dar cum Hans Castorp se porni iarăşi pe rîs, rîse şi el, pârînd că se bucură din toată inima, şi istorisi tot felul de întîmplâri caraghioase ca să întreţină această buna dispoziţie. O doamna, care se numea doamna Stohr şi stătea la aceeaşi masă cu el, o persoană de altminteri destul de bolnava, soţia unui muzicant din Cannstatt, era de o incultura nemaiîntîlnita. Spunea „dezinfixare", cu un aer cît se poate de serios. Asistentului Krokowski îi spunea „fomulus". Şi trebuia să i le înghiţi pe toate, fâra măcar să clipeşti. Ba, pe deasupra, mai era şi clevetitoare, cum sînt de altfel mai toţi aici, sus, iar despre o altă doamna, doamna Iltis, zicea ca poarta un „sterilet".
- Sterilet, aşa spune, recunoaşte ca expresia e de nepreţuit.
Şi răsturnaţi pe jumătate pe spate, sprijiniţi în spătarele scaunelor, rîdeau atît de tare, încît trupurile le erau cuprinse de tremur şi pe amîndoi, aproape în aceeaşi clipa, îi apuca sughiţul.
După aceea, Joachim se întrista, gîndindu-se la soarta lui.
MUNTELE VRĂJIT         2i
— Ei, noi stăm acum şi rîdem, zise cu o figură îndurerată, tresărind din cînd în cînd din pricina sughiţului; şi cu toate acestea, nu se poate prevedea nici măcar cu aproximaţie cînd voi putea pleca de aici, căci atunci cînd Behrens vorbeşte de încă o jumătate de ăn, îşi face calculele cu zgîrcenie, şi trebuie sâ te aştepţi la mai mult. Totuşi, e cumplit, spune şi tu dacă nu-i trist pentru mine. în mod normal, ar fi trebuit de mult sâ fiu înrolat şi luna viitoare sâ mă prezint la examenul de ofiţer. Iar eu, uite, tînjesc aici, cu termometrul în gură, înregistrez greşelile acestei inculte doamne Stohr şi-mi pierd timpul. La vîrsta noastră, un an, acolo, jos, joacă un rol atît de mare, aduce atîtea schimbări şi progrese in viaţa. Pe cînd eu sînt silit sâ încremenesc aici ca într-o băltoacă cu apa murdară — dâ, ca-ntr-o mlaştină clocită, şi comparaţia nu-i deloc exagerata...
Dar ca răspuns la toate acestea, Hans Castorp nu găsi altceva decît să întrebe dacă aici nu era posibil să comande o sticla de bere porter; vărul său îl privi cu un aer puţin cam mirat şi observă că era gata sa adoarmă, adică la drept vorbind aproape că adormise.
— Dar tu chiar dormi! spuse Joachim. Hai, e timpul pentru amîndoi să mergem la culcare.
— Dar nu-i deloc timpul, zise Hans Castorp cu limba împleticită. Totuşi, porni după vărul său, puţin aplecat înainte şi cu picioarele
ţepene, ca un om care, într-adevăr, cade de oboseală, apoi făcu un efort cînd, în holul încă uşor luminat, îl auzi pe Joachim spunînd:
— Uite-l pe Krokowski. Cred totuşi că trebuie sâ te prezint. Doctorul Krokowski stătea aşezat în plina lumină, în faţa căminului
unuia dintre saloane, lîngâ uşa glisantă, şi citea ziarul. Se ridică în picioare cînd cei doi tineri se apropiară şi Joachim, luînd o poziţie militâreascâ, îi spuse:
— îngăduiţi-mi, vă rog, domnule doctor, să vi-l prezint pe varul meu Castorp de la Hamburg. Abia a sosit.
Doctorul Krokowski îl salută pe noul oaspete cu bucurie sinceră, într-un fel viguros şi îmbârbâtâtor, ca şi cum ar fi vrut sâ-i dea de înţeles că orice stinghereală era de prisos şi că intre ei trebuia sâ dăinuiască o deplină încredere. Avea aproximativ treizeci şi cinci de ani, era lat în umeri, gras, mult mai scund decît cei doi tineri ce stăteau în picioare în faţa lui, astfel că pentru a-i privi se vedea nevoit sâ-şi lase puţin capul sPre spate, dezvelindu-şi chipul de o extraordinară paloare, străvezie, aproape fosforescenta, şi mai accentuată de strălucirea întunecată a ochilor, de negreaţă sprîncenelor şi a unei bărbi destul de pline, termi-
22
THOMAS MANN
nătă prin doua vîrfuri unde apăruseră cîteva fire albe. Purta un costum negru cam vechi, la două rînduri, pantofi negri, ca nişte sandale, ciorapi scurţi, groşi, de lînă cenuşie, şi cămaşă cu guler moale, râsfrînt cum Hans Castorp nu mai văzuse pînă atunci decît la un fotograf din Danzig - care împrumuta înfăţişării doctorului Krokowski un aer de artist. Rîzînd din toată inima, astfel că dinţii galbeni i se iviră în mijlocul bărbii, scutură mîna tînârului şi spuse cu vocea sa de bariton, cu un oarecare accent străin, uşor cîntat:
— Fiţi bine venit, domnule Castorp! Doresc să vă obişnuiţi repede aici şi sa vă simţiţi bine în mijlocul nostru. Veniţi la noi ca pacient, dacă îmi îngăduiţi să vă pun aceasta întrebare?
Era de-a dreptul emoţionant să poţi urmări eforturile ce le făcea Hans Castorp ca să se arate politicos şi să învingă somnolenţa. Eră necăjit ca se întîmplase să fie într-o stare atît de proastă şi, cu firea bănuitoare a tinerilor, credea că simte în rîsul şi atitudinea jovială a asistentului semnele unei zeflemeli îngăduitoare. Răspunse, vorbind despre cele trei săptămîni ale lui, făcu aluzie, de asemenea, la examenul său şi adăuga că, slavă Domnului, era perfect sănătos.
—  Adevărat? întrebă doctorul Krokowski repezind pieziş capul înainte, ca şi cum l-ăr fi luat peste picior, şi zîmbetul i se accentua. Dar, în cazul acesta, sînteţi un fenomen vrednic întru totul de a fi studiat! adăugă el. Căci n-am întîlnit niciodată un om complet sănătos. Şi ce examen aţi dât, dacă îmi îngăduiţi să vă întreb?
— Sînt inginer, domnule doctor, răspunse Hans Castorp cu o demnitate sfioasă.
— Ah. inginer! făcu doctorul Krokowski şi o clipă zîmbetul îi dispăru, pierzînd, într-o Oarecare măsură, din vigoare şi bunăvoinţă. Astă-i straşnic. Şi prin urmare, aici n-o să aveţi nevoie de nici un fel de tratament medical, nici de ordin fizic, nici de ordin sufletesc?
— Nu, şi va mulţumesc de mii de ori, spuse Hans Castorp care era gata sa facă un păs îndărăt.
In aceasta clipă, rîsul doctorului Krokowski izbucni iarăşi biruitor şi în vreme ce scutura mîna tînârului, spuse cu voce tare:
— Ei bine, domnule Castorp, dormiţi fără grijă, cu deplina conştiinţă a sănătăţii dumneavoastră perfecte! Somn uşor şi la revedere!
Cu aceasta consideră câ-şi luase rămas bun de la cei doi tineri şi se reaşeză sâ-şi citească ziarul.
MUNTELE VRĂJIT
23
La ascensor nu mai era nimeni de serviciu, astfel ca urcară pe jos tăcuţi şi uşor tulburaţi de întîlnirea cu doctorul Krokowski. Joachim îl însoţi pe Hans Castorp pînâ la numărul treizeci şi patru, unde şchiopul nu uitase sâ lase bagajele noului sosit, şi mai sporovăiră încâ vreun sfert de ora, în vreme ce Hans Castorp îşi despacheta lenjeria de noapte şi obiectele de toaleta, fumînd o ţigara groasa, de buna calitate. Dar de data aceasta observă ca nu mai simte gustul ţigării, ceea ce i se pâru ciudat şi destul de neobişnuit.
- Se vede că e cineva, zise el, iar în timp ce vorbea dădea afara fumul pe care-l inspirase. E de o paloare de ceară. Dar încălţămintea lui, recunoaşte, e o oroare. Şosete de lînă gri şi apoi sandalele alea. Dar spune. în definitiv, crezi că pînâ la urmă s-a simţit jignit?
-  E destul de susceptibil, recunoscu Joachim. N-ar fi trebuit sa refuzi atît de brusc tratamentele medicale sau, măcar, pe cele sufleteşti. Nu prea îi place sâ te sustragi de la asta. Nici eu nu mâ prea bucur de o favoare deosebită din partea lui, deoarece nu i-am făcut destule mărturisiri. Totuşi, din cînd în cînd, îi povestesc cîte un vis, ca să aibă ceva de disecat.
- Prin urmare, l-am cam jignit, zise Hans Castorp cu un aer plictisit, căci era nemulţumit de sine pentru ca putuse jigni pe cineva şi, în acelaşi timp, oboseala pusese stâpînire pe el cu o şi mai mare putere.
- Noapte bună, spuse. Pic de somn.
- O să vin la opt să te iau pentru micul dejun, zise Joachim şi pleca. Hans Castorp nu-şi făcu decît o sumară toaleta de noapte. Somnul îl
copleşi de cum stinsese mica lampa de pe noptiera, dar mai tresări o dată, amintindu-şi ca alaltăieri murise cineva în patul lui. „Nu se întîmplă, fără îndoială, pentru prima oara", îşi zise în gînd, ca şi cum putea găsi în asta ceva ca sa-l liniştească. „în definitiv, e un pat de moarte, un pat de moarte cu totul obişnuit", şi adormi.
Dar abia adormi că şi începu sâ viseze, şi visa aproape fără întrerupere pînă a doua zi dimineaţa. îl văzu mai ales pe Joachim Ziemssen, într-o poziţie ciudat de strîmbă, coborînd într-un bob pe un drum pieziş. Era de o paloare tot atît de fosforescentă ca şi doctorul Krokowski, iar în faţă stătea şi conducea cel născut pentru câlarie, avînd o înfăţişare nespus de tulbure, ca unul pe care nu-l văzuse ci doar îl auzise tuşind. "Ne lasă complet nepăsători — pe noi, aici, sus", zicea Joachim din poziţia lui strîmba, apoi ramase numai el, căci calâreţul care tuşea într-un tel atît de înspâimîntator de fleşcăit dispăruse. Atunci, Hans Castorp
24          THOMAS MANN
începu sa plînga în hohote şi pricepu că trebuie să alerge la farmacie sa cumpere crema de bărbierit. Dar doamna Iltis cu botul ascuţit i se pusese în cale şi ţinea în mîna ceva care, fara îndoiala, trebuie ca era „ster-iletul" ei, dar care nu era altceva decît o maşina de bărbierit. Atunci Hans Castorp începu iarăşi sa rida şi, în felul acesta, fu zvîrlit dintr-o stare sufleteasca în alta, pîna cînd zorile se iviră îndărătul uşii întredeschise de la balcon, şi-l treziră.
II
Despre cristelniţa şi cele două înfăţişări ale bunicului
Hans Castorp nu păstrase decît amintiri palide despre casa părintească propriu-zisă; abia daca avea dreptul sa spună ca-şi cunoscuse tatăl şi mama. Muriseră la scurt interval unul după altul, între al cincilea şi al şaptelea an al vieţii sale, mâi întîi mama, într-un chip cu totul neaşteptat, în ajunul unei naşteri, de o obturare a vaselor, ca urmare a inflamaţiei venelor, adică de o embolie, cum spunea doctorul Heidekind, şi care-i paralizase inima într-o clipă — în vreme ce rîdea, stînd în pat, încît s-ar fi putut spune că, de atîta rîs, căzuse pe spate, pe cînd în realitate ea murise. Lui Hans Hermann Castorp, tatăl, nu i-a venit deloc uşor să priceapă această întîmplăre, şi sa treacă peste ea, căci nutrea în adîn-cul sufletului o mare afecţiune pentru soţie şi, de altfel, nici el nu era prea viguros. De atunci, mintea i se tulburase şi devenise cam sărac cu duhul; din pricina toropelii, comise greşeli în afaceri, ce facura ca firma „Castorp & fiul" să sufere pagube simţitoare; iar în a doua primăvara după moartea soţiei, se îmbolnăvi de o pneumonie, în timpul unei inspecţii la antrepozitele bîntuite de vînturile portului, şi cum inima îi era zdruncinată, nu putu sa suporte febra prea mare, astfel ca muri, după cinci zile, cu toate îngrijirile ce i le dăduse doctorul Heidekind, şi porni sa-şi întîlnească soţia, condus de un impozant alai de concetăţeni pîna Ia cavoul familiei Castorp, ce avea, în cimitirul Sfînta Ecaterina, o poziţie foarte frumoasa, cu vedere spre Grădina Botanică.
Tatăl său, senatorul, îi supravieţui, ce-i drept, dar puţina vreme, iar acest scurt răstimp, pînâ la moartea bunicului - de al!fel acesta se stinse [ot de o pneumonie, însă după lupte mari şi chinuri, căci Hans Lorenz Lastorp, spre deosebire de fiul sau, era o fire greu de doborît şi puternic
26
THOMAS MANN
înrădăcinata în viaţa — deci, acest scurt răstimp, adică numai un an şi jumătate, Hans Castorp îl petrecu în casa bunicului, construita în stilul clasic din nord, pe un loc strimt, la începutul secolului trecut, o casă pe esplanada vopsita într-o culoare spălăcita, cu intrarea încadrata de jumătăţi de coloane şi aşezate chiar la mijlocul parterului înălţat pe cinci trepte, cu doua etaje, în afara de mezanin, ale cărui ferestre coborau pîna la duşumele şi erau prevăzute cu gratii de fier.
Aici nu se aflau decît odăile de primire, inclusiv sufrageria luminoasă, ornamentată cu stuc, avînd trei ferestre acoperite cu perdele de culoarea vinului roşu, ce dădeau spre grădiniţa din spate, şi unde, în acele optsprezece luni, bunicul şi nepotul luaseră masa împreuna, în fiecare zi către orele patru, serviţi de batrînul Fiete care purta cercei, nasturi de argint la frac şi aceeaşi lavaliera de batist ca şi stapînul casei, vadindu-se foarte asemănător cu acesta, ascunzîndu-şi ca şi el bărbia rasa în lavaliera de batist, şi pe care bunicul îl tutuia, vorbindu-i în dialect; dar nu în gluma — căci n-avea nici o înclinaţie către umor — ci foarte firesc, întrucît aşa obişnuia sa vorbească el cu oamenii din popor, cu lucrătorii de la antrepozite, factorii poştali, birjarii şi servitorii. Hans Castorp îl asculta cu plăcere, dar şi pe Fiete îl asculta, cu multă plăcere, cum răspundea în dialect în timp ce servea, aplecîndu-se spre stapînul sau sâ-i vorbească la urechea dreapta, cu care senatorul auzea mult mai bine decît cu stînga. Batrînul înţelegea, dădea din cap şi continua sa manînce, stînd foarte drept între spătarul înalt al scaunului de mahon şi masa, aplecat puţin spre farfurie, în timp ce nepotul, în faţa lui, urmarea cu atenţie, fara sa-şi dea Insa seama, gesturile scurte şi căutate cu care frumoasele mîini albe, slabe şi batrîne ale bunicului, cu unghiile lungi şi bombate, şi cu inelul cu sigiliu verde la arătătorul drept, aranjau pe vîrful furculiţei o bucăţica de carne, puţine legume şi cartofi, ca apoi s-o duca la gura. Hans Castorp se uita la propriile sale mîini, nemdemîna-tice, şi simţea prefigurată posibilitatea de-a mînui într-o zi cuţitul şi furculiţa tot aşa ca şi bunicul sau.
O alta întrebare era aceea de-a şti daca va reuşi vreodată sa-şi înfăşoare bărbia cu o lavalieră asemănătoare aceleia care umplea deschizătura larga a ciudatului guler, ale cărui vîrfuri ascuţite atingeau obrajii bunicului. Căci, pentru a ajunge aici, trebuia sa fii tot atît de batrîn ca şi el, întrucît astăzi nimeni în afara de bunic şi de batrînul sau Fiete nu mai purta asemenea gulere şi lavaliere. Şi era păcat, căci micului Hans Castorp îi plăcea nespus de mult sa privească bărbia bunicului sprijinita pe nodul
MUNTELE VRĂJIT
27
frumos, de un alb imaculat; chiar mai tîrziu, cînd crescuse, îi făcea plăcere sa-şi aducă aminte de ea; dăinuia în aceasta ceva cu care era de acord din adîncul sufletului.
După ce isprăveau de mîncat şi-şi răsuceau şervetele, trecîndu-le prin inelele de argint, o obligaţie pe care, pe vremea aceea, Hans Castorp o îndeplinea cu oarecare greutate, deoarece şervetele erau mari ca nişte feţe de masa, senatorul se ridica de pe scaunul pe care Fiete i-l trăgea îndărăt şi, cu paşi abia auziţi, se ducea în „cabinet" sa-şi ia o ţigară de foi; cîteodata, îl întovărăşea şi nepotul.
Acest „cabinet" îşi datora existenţa faptului că sufrageria ocupa întreaga lăţime a casei şi avea trei ferestre, astfel încît nu mai rămăsese destul loc pentru trei saloane, cum este obiceiul la casele construite în acest stil, ci numai pentru doua, dintre care unul, perpendicular pe sufragerie, cu o singură fereastră spre strada, ar fi fost de o lungime disproporţionata. De aceea se tăiase cam un sfert din lungime, adică tocmai „cabinetul", un spaţiu îngust, pe jumătate întunecos, primind lumina printr-un oberliht şi mobilat doar cu cîteva lucruri: o etajera pe care se afla cutia cu ţigări de foi ale senatorului, o masa pentru joc, al cărei sertar conţinea obiecte ispititoare: cărţi de whist, fise, un mic abac pentru însemnat punctele, o tăbliţa cu bucăţi de cretă, portţigarete din carton şi multe altele; în sfîrşit, într-un colţ, o vitrina în stil rococo din lemn de palisandru, cu geamuri îndărătul cărora erau întinse perdele de mătase galbenă.
— Bunicule, spunea micul Hans Castorp, odată ajuns în cabinet în timp ce se înălţa în vîrful picioarelor ca sa se apropie de urechea batrî-nului, arata-mi, te rog, cristelniţa.
Iar bunicul îşi ridica pulpanele redingotei lungi şi moi, scotea legătura de chei din buzunar, după care deschidea vitrina din interiorul căreia ieşea în întîmpinarea băiatului o mireasma plăcuta şi ciudata. Se păstrau acolo tot felul de lucruri nefolositoare şi cu atît mai atrăgătoare: o pereche de sfeşnice răsucite din argint, un barometru spart, cu figurinele sculptate în lemn, un album cu dagherotipuri, o ladiţa de cedru pentru lichior, un turc mititel, aspru la pipăit sub costumul de mătase multicolora, cu o maşinărie de ceasornic în trup, datorita căreia, altădată, mergea pe masa, dar care nu mai funcţiona de multa vreme, un prototip ^e corabie şi, în fund de tot, chiar o cursa pentru şoareci. Batrînul lua msa de pe raftul din mijloc o cupa rotunda de argint, foarte patinată, aŞezatâ pe o farfurie tot de argint şi, rînd pe rînd, le arata băiatului,
28
THOMAS MANN
învîrtindu-le mereu şi însoţindu-le cu explicaţii pe care le mai dăduse adesea.
La început, cupa şi farfuria nu făcuseră parte din acelaşi serviciu, fapt de care îţi puteai da seama, deşi bunicul ţinea să i-o spună tot mereu micuţului; dar, adăuga bunicul, au fost reunite prin întrebuinţare de aproape o suta de ani, adică după ce fusese cumpărata cupa. Era frumoasa, de formă simplă şi nobila, purtînd pecetea gustului sever de la începutul secolului trecut. Netedă şi masiva, se sprijinea pe un picior rotund, fiind aurită pe dinăuntru; dar vremea nu lăsase din aur decît o palidă licărire. Avea, ca singură podoaba, o cununa de trandafiri şi de frunze zimţate care făcea înconjurul buzei superioare. Cit priveşte farfuria, pe ea se putea citi vîrsta-i mult mai mare. „1650" indicau cifrele, şi tot felul de gravuri ciudate încadrau acest număr, lucrat în maniera „moderna" de odinioară, voit sau arbitrar bombastica cu pajure şi arabescuri, jumătate stele şi jumătate flori. însă pe dosul farfuriei erau gravate cu litere ascuţite numele capilor de familie care, de-a lungul timpului, fuseseră posesorii obiectului; erau, încă de pe atunci, în număr de şapte, fiecare cu anul în care transmisese moştenirea, iar bâtrînul i le arăta nepotului, unul după altul, cu vîrful arătătorului împodobit cu inel. Numele tatălui sau era printre ei, ca şi numele bunicului şi al străbunicului. După care, prefixul „stra" se dubla, se tripla, se cvadrupla în gura povestitorului, iar băiatul asculta cu capul plecat într-o parte, cu ochii gînditori; sau distrat-visâtori şi ficşi, şi cu gura concentrat-som-noroasa, pomelnicul de stra-stră-stra-stră — acest glas întunecat venit parca din mormînt, glas al vremurilor de mult apuse, care mărturisea cu toate acestea legătura întreţinută cucernic între prezent, propria sa viaţa, şi aceste lucruri adînc îngropate, şi care avea un efect cu totul deosebit asupra lui; adică, întocmai ceea ce i se oglindea pe faţă. Auzind acest glas i se părea că respiră un aer muced-rece, aerul bisericii Sfînta Ecaterina sau al criptei Arhanghelului Mihail; avea impresia că simte adierea locurilor ce te îndeamnă la o anumită ţinuta respectuoasă şi plăcută, cu pălăria în mîna, în vîrful picioarelor; mai credea, de asemenea, că aude tăcerea îndepărtată şi ocrotita a acelor locuri pline de ecouri sonore; sentimente cucernice se îmbinau cu sunetul vorbelor înăbuşite, cu gîndurile despre moarte şi povestirea ascultata, şi cu toate acestea, i se păreau băiatului întrucîtva binefăcătoare, ba, era chiar posibil că dorea să vadă cristelniţa mai ales din dragoste pentru aceste prefixe, spre a le mai putea auzi şi repeta.
MUNTELE VRĂJIT
29
Apoi, bunicul aşeza cupa pe farfurie şi îi arata copilului cavitatea netedă şi palid-aurită care scînteia în lumina venita prin oberliht.
- în curînd se vor împlini opt ani, spunea el, de cînd te-am ţinut deasupra-i şi de cînd apa cu care-ai fost botezat, a curs aici, înăuntru... Lassen, epitropul de la Sfîntul Iacob, este acela care a turnat-o în căuşul rnîinii bunului pastor Bugenhagen şi, de acolo, s-a revărsat pe creştetul tău, prelingîndu-se în această farfurie. Am avut însă grijă să încălzesc apa ca sa nu te sperii şi şă nu plîngi, ceea ce, în adevăr, nu s-a întîmplat, căci ţipaseşi înainte atît de tare, încît lui Bugenhagen i-a fost foarte greu să-şi ţină predica, dar ai tăcut cînd te-a atins apa şi trag nădejde ca s-a întîmplat astfel din respect pentru sfîntul botez. Şi s-ar fi împlinit, zilele acestea, patruzeci de ani de cînd răposatul tau tata a primit botezul, şi de cînd apa a curs de pe capul Iui tot aici, înlauntru. Aici a avut loc evenimentul, în această casa, casa lui părintească. în salonul de alături, în faţa ferestrei de la mijloc, şi bătrînul pastor Hesekiel a fost acela care a oficiat botezul, acelaşi pe care, tînăr pe atunci, francezii au fost cît pe ce sa-] împuşte fiindcă a predicat împotriva tîlhanilor lor şi a contribuţiilor de război — însă şi el se află acum la Dumnezeu, de multă, multă vreme. Iar în urma cu şaptezeci şi cinci de ani chiar şi pe mine însumi m-au botezat tot în acelaşi salon şi mi-au ţinut capul deasupra aceluiaşi vas, întocmai cum stă aici, aşezat în farfurie, iar pastorul a rostit aceleaşi cuvinte ca pentru tine şi tatăl tău, şi apa limpede şi călduţă s-a prelins în acelaşi fel de pe părul meu (nici atunci nu aveam pe cap mai mult decît astăzi) în această cupă aurită.
Copilul ridica privirea spre faţa îngusta a bunicului, aplecata deasupra cristelniţei, aşa cum se întîmplase şi în acel ceas dispărut de mult, despre care-i povestea în clipa aceea, şi mereu punea stapînire pe el un simţâmînt ciudat, ce-l mai încercase, care ţinea pe jumătate de vis şi pe jumătate de o senzaţie înfricoşătoare, de o nemişcare mişcătoare, de o încremenire-schimbare, de o primenire şi monotonie ce-ţi dau ameţeala — un simţâmînt ce-l mai avusese şi în alte împrejurări şi a cărui reîntoarcere o aştepta şi-o dorea: ţinea, în parte, şi pentru acest simţâmînt, sa i se arate obiectul de familie, mişcător şi nemişcător în acelaşi timp.
Cînd, mai tîrziu, tînărul se examina pe sine, găsi că imaginea bunicului se întipărise în el cu o adîncime mai luminoasă şi mai semnificativă decît aceea a părinţilor săi; fapt care ţinea, poate, de o simpatie şi de o afinitate sufleteasca cu totul deosebită, căci nepotul semăna cu bunicul 1 cît este în stare să semene un ţîngău trandafiriu cu un septuagenar
II
30
THOMAS MANN
palid şi ţeapăn. Faptul acesta însă avea importanţă pentru batrînul care fusese, în familie, o figura caracteristica, o personalitate pitoreasca.
La drept vorbind, felul de-a fi şi de a gîndi al lui Hans Lorenz Castorp fusese depăşit de timp cu mult înainte de moartea sa. îşi petrecuse viaţa într-o credinţă profund creştina, ca membru al bisericii reformate, cu vederi straşnic de tradiţionale, preocupat să restrîngă cercul societăţii aristocratice destoinica să conducă, de parcă ar fi trăit în secolul al XlV-lea, atunci cînd meşteşugarii, trecînd peste rezistenţa încăpăţînata a patricienilor îndrăgostiţi de vechile lor libertăţi, începuseră să cucerească locuri şi voturi în consiliul orăşenesc, şi era greu de cîştigat pentru tot ce era noutate. Activitatea sa a coincis cu decenii de avînturi violente şi felurite răsturnări, decenii de progrese în marşuri silite, care ceruseră sacrificii şi riscuri în viaţa publică. Dar numai Dumnezeu ştie ca nu datorită bâtrînului Căstorp spiritul timpurilor noi a cunoscut uriaşele şi strălucitoarele sale biruinţe. Fiindcă batrînul făcuse mai mult caz de datinele părinteşti şi de vechile instituţii decît de îndrăzneţele lucrări de lărgire a portului şi alte fanfaronade şi nelegiuiri legate de un oraş mare, frînase şi potolise pretutindeni unde putuse şi daca ar fi fost ascultat, administraţia ar fi fost şi în zilele noastre o idilă de modă veche, la fel cum se petreceau lucrurile şi în propriul sau birou.
Astfel se înfăţişase batrînul în ochii concetăţenilor sai cît a trăit, şi încă multa vreme după aceea, iar micul Hans Castorp, cu toate că nu pricepea nimic din treburile obşteşti, făcea, cu ochii săi de copil cu privirea liniştită, aproape aceleaşi observaţii — observaţii fără cuvinte şi prin urmare necritice, dar pline de viaţa, care încă mult timp după aceea îşi păstrară, ca o imagine a amintirii conştiente, caracterul lor afirmativ, ostil vorbelor şi disecţiilor. După cum am mai spus, era în joc simpatia, acea afecţiune şi afinitate intima ce sare, adesea, cîte o generaţie. Copiii şi nepoţii privesc ca sa admire, şi admiră ca să înveţe şi să desăvîrşeasca ceea ce se afla prefigurat în ei datorită eredităţii.
Senatorul Castorp era uscăţiv şi deşirat. Anii îi încovoiaseră spinarea şi gîtul, dar el se silea sa-şi îndrepte îngheboşarea, caznindu-se să se ţină drept, iar din această cauză, gura, ale cărei buze nu se mai sprijineau pe dinţi, ci numai pe gingii (căci nu-şi punea proteza decît la masă), se contracta în jos, la colţuri, cu o demnitate susţinută cu greutate, şi poate tocmai de aici provenea, o data cu grija de-a înfrînge un început de tremurare a capului, atitudinea ţeapănă şi aspră, cît şi înfun-
MUNTELE VRĂJIT
31
darea bărbiei în guler, care îl încîntau atît de mult pe micuţul Hans
Castorp.
îi era draga tabachera — se folosea de o tabachera lunguiaţă, de baga încrustată cu aur — şi întrebuinţa batiste roşii ale căror colţuri atîrnau cîteodata din buzunarul de la spate al redingotei. Cu toate ca era o slăbiciune oarecum vrednica sa stîrnească rîsul, ea apărea mai ales ca îngăduinţa făcuta bâtrîneţii, ca o neglijenţa pe care vîrsta înaintata şi-o poate îngădui, fie cu buna ştiinţa şi într-un fel vesel, fie cu o inconştienţa ce impunea respect; şi oricum ar fi fost, era singura slăbiciune ce-o observase vreodată perspicacitatea copilăreasca a privirii lui Hans Castorp în ţinuta bunicului sau. Dar atît pentru copilul de şapte ani, cît şi mai tîrziu, în amintirea adultului, înfăţişarea de toate zilele a septuagenarului nu era cea adevărata şi reala. în adevărata sa realitate, daca se poate spune aşa, era mai diferit, mult mai frumos şi mai demn decît de obicei - adică aşa cum apărea într-un tablou, un portret de mărime naturala, ce stătuse atîrnat multa vreme în camera de locuit a părinţilor copilului şi care plecase după aceea, împreuna cu micuţul Hans Castorp, să se statornicească definitiv în casa de pe esplanada, fiind aşezat în salon, deasupra canapelei mari de mătase roşie.
îl înfăţişa pe Hans Lorenz Castorp purtînd costumul oficial de senator al oraşului - în acea severă, dar şi cuvioasa haina burgheza a unui secol dispărut, care asigurase de-a lungul vremii o comuniune solemnă şi cutezătoare totodată, şi pe care o păstrase pentru ocaziile oficiale, pentru a contopi, în acest mod ceremonios, trecutul cu prezentul şi prezentul cu trecutul şi a adeveri astfel trăinicia venerabilei sale semnaturi comerciale. în tablou, senatorul Castorp apărea în întregime, postat pe o podina roşietica, în perspectiva unor coloane şi ogive. Stătea cu bărbia aplecata, cu colţurile gurii uşor lăsate în jos, cu ochii albaştri Şi pungile de sub ochi mărite şi, din aceasta cauza, cu privirea pe gînduri, pierduta în depărtare, purtînd o tunica neagra, mai lunga de genunchi, şi care, deschisa în faţa, lasă sa se vadă pe margini şi tivuri o bandă lata de blana. Din mînecile scurte pîna la coate, bufante şi tivite la fel, ieşeau nişte mîneci mai înguste şi lungi, dintr-o stofă obişnuita, iar manşetele de dantela acopereau mîinile pîna la încheietura degetelor. "ulpele subţiri aveau ciorapi de mătase neagra, iar în picioare purta Pantofi cu catarame de argint. Dar în jurul gîtului avea colereta scrobita S1 plisatâ, aplecata în faţa şi ridicata în părţi, de sub care mai cobora şi
A
32
THOMAS MANN
un jabou de batist, de asemenea plisat. Sub braţ ţinea străvechea pălărie cu borurile largi, a cărei calota se îngusta spre partea de sus.
Era un portret excelent, plăsmuit de un artist celebru, făcut cu gust, în stilul vechilor maeştri, spre care înclina subiectul, iar în spectator trezea tot felul de imagini hispano-olandezo-medievale. Micul Hans Castorp îl contemplase adesea, fără îndoiala că nu cu pricepere artistica, totuşi cu o oarecare înţelegere pătrunzătoare, de un ordin mai general; şi cu toate ca pe bunic nu-l văzuse aşa cum îl înfăţişa tabloul decît o singură data şi pentru foarte puţin timp, cu prilejul sosirii sale într-o procesiune la primărie, nu se putea opri, după cum am mai spus, de a considera portretul ca o înfăţişare adevărată şi fidelă ă bătrînului, în vreme ce, în bunicul de toate zilele, nu vedea decît un bunic interimar, o împletire stîngace de însuşiri nedesâvîrşite. Fiindcă ceea ce în aspectul său obişnuit era ciudat şi bătător la ochi şi ţinea poate de aceasta împletire nedesavîrşita şi oarecum stîngace, erau de fapt urme şi indicii ale făpturii sale pure şi adevărate. De pilda, gulerul mare şi lavaliera înalta şi alba erau demodate, dar era imposibil sa aplici acest epitet minunatului guler spaniol din tablou, la care ele făceau doar aluzie. Şi era la fel şi cu jobenul cu borul îndoit într-un fel neobişnuit, pe care bunicul îl purta pe strada şi căruia îi corespundea, într-o realitate superioara, pălăria mare de fetru din portret; tot astfel şi cu poalele lungi ăle redingotei cu pliuri, a cărei imagine originara şi esenţiala râmîneă, în ochii micului Hans Căstorp, tunică brodată şi tivită cu blană.
De aceea încuviinţă din toata inima ca bunicul sa se înfăţişeze în autenticitatea şi perfecţiunea sa somptuoasă în ziua cînd trebui sa-şi ia rămas bun de la el. Scena se petrecea în salon, în acelaşi salon în care au luat masa atît de des, unul în faţa celuilalt; acum însă, Hans Lorenz Castorp era întins în coşciug, pe catafalc, în mijlocul coroanelor rezemate şi raspîndite de jur-împrejur. Luptase contră pneumoniei, luptase multă vreme şi cu înverşunare, deşi dăduse impresia ca în sinea lui nu se acomodase decît destul de greu cu viaţa vremurilor actuale, şi iată-l ca stătea întins pe catafalc, fara sa poţi şti bine dacă era un învingător sau un învins, dar, în orice caz, cu o înfăţişare cît se poate de liniştită şi foarte schimbată, cu nasul mai ascuţit fiindcă avusese de luptat cu boala atîta vreme, cu partea inferioara a trupului acoperită de un covor pe care erau cîteva frunze de palmier, şi cu capul sprijinit pe perne de mătase, astfel încît bărbia i se odihnea frumos în răscroiala din faţa a coleretei ce făcea parte din straiele festive; iar între mîinile pe jumătate acoperite de
MUNTELE VRÂJIT
33
dantela, aşezate în aşa fel încît imitau o atitudine fireasca şi nu îngăduiau ca poziţia să dea impresie de răceala şi neînsufleţire, i se pusese un crucifix de fildeş pe care privirea de sub pleoapele lăsate în jos părea câ-l cercetează neîncetat.
La începutul bolii, Hans Castorp îl văzuse pe bunicul sau de mai multe ori, după aceea însă, nu-l mai văzu deloc. Fusese cu totul cruţat de priveliştea luptei care, de altfel, se desfăşurase în cea mai mare parte noaptea, şi o simţise cel mult prin mijlocirea atmosferei de îngrijorare ce domnea în casă, prin ochii înroşiţi ai batrînului Fiete, cît şi prin plecările şi sosirile doctorului; rezultatul însă, cu care se confrunta acum în salon, putea să se rezume Ia faptul că bunicul fusese în mod solemn eliberat de îndeplinirea interimatului şi se întorsese definitiv la forma lui autentică, atît de armonizată cu el — un rezultat pe care trebuia sâ-l aprobi, cu toate că bâtrînul Fiete plîngea şi-şi legăna capul fara încetare şi cu toate că însuşi Hăns Căstorp plîngea, aşa cum o făcuse şi la vederea mamei sale, moartă subit, ca şi Ia aceea a tatălui, pe care, puţina vreme după mamă, l-a văzut de asemenea întins acolo, tăcut şi străin.
Aşadar, era pentru a treia oara cînd, într-un răstimp atît de scurt şi la o vîrstâ atît de fragedă, moartea înrîurea spiritul şi firea — mai ales firea — micuţului Hans Castorp; această privelişte şi înrîurire nu mai erau noi pentru el, ci dimpotrivă, chiar foarte familiare şi, la fel ca în celelalte două ocazii precedente, se arătase extrem de serios şi deopotrivă de stăpîn pe sine, nicidecum la bunul plac al nervilor; şi cu toate că simţea o mîhnire firească, dovedi că are, tocmai cu acest prilej, un calm mai mare decît de obicei. Nesocotind înţelesul practic a întîmplarilor pentru viaţa sa sau dovedind o copilăreasca nepăsare în privinţa lor, cu convingerea că lumea, oricum, va avea grijă de el, manifestase în faţa acestor sicrie o anumită indiferenţă copilăreasca şi mai degrabă atenţie pentru lucrurile din afară, care, în cea de-a treia împrejurare, fura nuanţate de anumite stări sufleteşti şi un aer de cunoscător experimentat — căci nu ţinem seama de lacrimile repetate, datorate emoţiei sau molipsirii de la plînsul altuia, socotindu-le ca pe o reacţie normala. în cele trei sau patru luni după decesul tatălui, uitase moartea; acum însă îşi amintea de ea, şi toate impresiile de atunci se restabileau întocmai, simultane şi Pătrunzătoare în ciudăţenia lor farâ asemănare.
Topite şi turnate în cuvinte, ele ar fi arătat, în sine, aproximativ în u' următor. Moartea era de o esenţa pioasa, semnificativă, şi de o frumuseţe tristă, provenind, aşadar, din spirit; în acelaşi timp însă era şi de
I
34
THOMAS MANN
cu totul altă natură, aproape contrară, foarte trupeasca, foarte materială, pe care n-o puteai socoti nici frumoasă, nici semnificativă, nici pioasă şi nici măcar trista. înfăţişarea solemn-spirituala se realiza prin somptuoasa aşezare în sicriu a defunctului, prin bogăţia florilor, prin mânun-chiurile de frunze de palmier care, cum se ştie, simbolizează pacea cereasca; după aceea, şi încă mult măi limpede, prin crucifixul dintre degetele bunicului de odinioară, prin Mîntuitorul Iui Thorwaldsen, binecuvîntînd în picioare la capatîiul coşciugului, şi prin cele doua sfeşnice puse de o parte şi de alta, care căpătaseră şi ele în această împrejurare un caracter religios. Toate aceste pregătiri îşi găseau, în aparenţa, sensul exact şi binefăcător, la gîndul că bunicul îşi luase pentru totdeauna chipul sau definitiv şi adevărat. Dar, pe deasupra - aşa cum micul Hans Castorp nu încetase sa observe, măcar că nu şi-o mărturisea cu glas tare — , toate împreună şi, mai ales, cantitatea de flori, în special tuberozele râspîndite pretutindeni, aveau drept scop să ascundă cealaltă faţă a morţii, care nu era nici frumoasă, nici cu adevărat trista, ci mai degrabă puţin căm necuviincioasă, de o esenţă de calitate inferioară, trupească, spre a te face s-o uiţi sau să te împiedice de a deveni conştient de ea.
Acestei alte naturi a morţii i se datora faptul că, decedat, bunicul părea atît de străin şi ca, la drept vorbind, nu mai arăta la înfăţişare ca bunicul, ci ca o păpuşă de ceară în mărime naturală, pe care moartea o substituise făpturii sale şi căreia i se aduceau toate aceste pioase şi somptuoase onoruri. Cel care zăcea acolo — sau mai precis, ceea ce zăcea acolo — nu mai era, prin urmare, bunicul însuşi, ci un înveliş care, Hans Căstorp o ştia bine, nu era de ceară, ci alcătuit din propria sa materie; numai din materie, or tocmai în asta consta ceea ce era necuviincios şi, de asemenea, destul de puţin trist — atît de puţin trist cît sînt lucrurile ce privesc trupul şi numai pe el. Micul Hans Castorp iscodea atent aceasta substanţă de ceara galbenă, lucioasa şi asemănătoare cu o brînză uscata, din care era făcut trupul mortului, în mărimea naturala a unui om viu, iscodea chipul şi mîinile bunicului de altădată. O musca tocmai se aşeza pe fruntea încremenită şi începu sâ-şi plimbe trompă în sus şi în jos. Bătrînul Fiete, cu o posomorîre stingherita pe chip. ferindu-se să atingă fruntea, o goni cu băgare de seama, ca şi cum nu trebuia şi nici nu voia sa ştie ce căuta ea acolo - iar atitudinea asta sfioasa provenea, după cît se părea, din faptul ca bunicul nu mai era decît un trup şi nimic altceva; însă muscă, după un zbor legănat, îşi
MUNTELE VRĂJIT
35
reluă brusc locul pe degetele bunicului, în apropierea crucifixului de fildeş. în vreme ce se petrecea această scenă, Hans Castorp avu credinţa câ respiră, mai limpede decît pînâ acum, emanaţia uşoară însă atît de ciudat de stăruitoare, ce-o cunoscuse cu alt prilej care, spre ruşinea lui, îi reamintea de un coleg de şcoala lovit de o boală supărătoare şi, din această cauză, ocolit de toţi, şi ca parfumul tuberozelor aşezate pe mîini avea ca scop, printre altele, s-o înăbuşe, fără să reuşească de altfel, în ciuda risipei şi persistenţei lor.
în faţa cadavrului stătu de mai multe ori: o dată singur, numai cu bătrînul Fiete, a doua oară cu unchiu-mare Tienappel, negustorul de vinuri, şi cu ceilalţi doi unchi, James şi Peter, şi pentru a treia oară atunci cînd un grup de lucrători din port, îmbrăcaţi de sărbătoare, ramase cîteva clipe în faţa sicriului deschis, ca sa-şi ia rămas bun de Ia şeful de altădată al casei „Castorp & fiul". După aceea, veni înmormîntarea, salonul se umplu de lume, iar pastorul Bugenhagen, de la biserica Arhanghelul Mihail, acelaşi care-l botezase pe Hans Castorp, rosti predica de pomenire, purtînd la gît guleraşul spaniol, şi apoi, în trăsura ce mergea prima dintr-un lung, lung şir de trăsuri, în urma dricului, vorbi foarte prieteneşte cu micul Hans Castorp — şi atunci lua sfîrşit şi această parte a existenţei sale, iar Hans Castorp schimbă imediat după aceea şi casa şi pe cei din preajmă — pentru a doua oară în scurta sa viaţa.
La familia Tienappel. Şi despre starea morală a lui Hans Castorp
N-a fost spre nenorocul sau, căci locui de acum înainte la consulul Tienappel, ce fusese împuternicit ca tutore, şi nu-i lipsi nimic: nici în ceea ce priveşte persoana, nici sub raportul apărării celorlalte interese ale sale, despre care nu ştia încă nimic. Deoarece consulul Tienappel, un unchi din partea răposatei mame a lui Hans, administra moştenirea lamiliei Castorp, scoase imobilele la vînzare, se însărcina cu lichidarea succesiunii casei „Castorp & fiul - impori şi export", şi realiza vreo Patru sute de mii de mărci în bani lichizi, moştenirea lui Hans Castorp, Pe care consulul Tienappel le plasa în valori sigure, reţinînd, în ciuda sentimentelor de rudenie, un comision de doi la sută, la fiecare trimestru, în contul sau.
36
THOMAS MANN
Casa Tienappel era aşezată în fundul unei grădini pe drumul Harvestehud, cu faţa spre o pajişte unde nu era îngăduită nici cea mai mica buruiana şi către aleile de trandafiri ce mărgineau fluviul. Consulul, cu toate ca avea o trăsura frumoasa, pleca în fiecare dimineaţă pe jos la biiou, căci suferea, adesea, de uşoare dureri de cap, şi se întorcea tot pe jos către ora cinci seara, după care în casa Tienappel se lua prînzul cu tot fastul. Era un bărbat impozant, îmbrăcat cu cele mai bune postavuri englezeşti, cu ochii bulbucaţi, de un albastru spălăcit, îndărătul ochelarilor cu rame de aur, cu un nas borcanat, o barba cărunta, de marinar, şi purta la degetul mic un diamant cu focuri scînteietoare. Soţia îi murise de mult. Avea doi fii, Peter şi James, dintre care primul era marinar şi venea rar pe acasă, iar al doilea lucra în comerţul părintesc de vinuri, fiind socotit ca moştenitor al firmei. De multa vreme casa era condusa de Schalleen, fiica unui giuvaiergiu din Altona, care purta la încheieturile rotunde ale mîinilor volane de dantela scrobita. Avea grija ca dejunul şi cina sa fie înzestrate din belşug cu preparate reci, crabi şi somoni, ţipari, piept de gîsca şi tomato catsup la rosbif; era foarte atenta la chelnerii angajaţi ocazional, cînd consulul Tienappel oferea dineuri şi tot ea a fost aceea care, cît se pricepu mai bine, ţinu loc de mama micuţului Hans Castorp.
Hans Castorp crescu pe o vreme urîta, pe vînt şi ceaţa, crescu în mantaua galbena de cauciuc, daca se poate spune astfel, şi se simţi, în general, foarte bine dispus. începu, ce-i drept, prin a suferi de o uşoara anemie, iar doctorul Heidekind prescrise ca la dejun, cînd se întorcea de la şcoala, sa i se dea un pahar mare de bere porter, care, după cum se ştie, este o băutura întăritoare şi căreia sus-numitul doctor îi atribuia o influenţa binefăcătoare asupra sîngelui, băutură care potoli, în adevăr, în mod vădit, firea neastîmparata a lui Hans Castorp şi dădu rezultate satisfăcătoare, combatînd înclinaţia sa spre „visătorie", cum se exprima unchiul Tienappel, adică acel obicei de a râmîne cu gura căscata şi fara nici un gînd serios. Altfel însă, era sănătos şi normal, un destoinic jucător de tenis şi bun vîslaş, cu toate că, în loc sa mînuiască vîsla. prefera sa stea, în nopţile de vara, în faţa unui pahar cu băutura aleasa, pe terasa barcagiului de pe Uhlenhorst, sa asculte muzica şi sa privească bărcile luminate, printre care pluteau lebede, pe apa sclipitoare şi multicolora; iar cînd îl auzeai vorbind, blînd, cuminte, cu o voce monotonă şi un uşor accent nordic — şi nu numai cînd vorbea, dar era suficient sa arunci o singura privire asupra blondei sale corectitudini, cu capul mode-
MUNTELE VRĂJIT
37
lat fin, după tipar străvechi, prin care se exprima o îngîmfare moştenită • inconştientă sub forma unei oarecare ncpasari seci, era deci suficient sa arunci doar o privire pentru ca nimeni sa nu poată pune la îndoiala ca tînarul Hans Castorp era produsul nefalsificat şi onest al acestui painînt băştinaş, că-şi ocupa locul într-un mod strălucit — şi, în privinţa asta. daca l-ai fi întrebat chiar pe el însuşi, n-ar fi stal nici o clipa la îndoiala. Respira cu o adinca mulţumire, încuviinţînd şi savurînd atmosfera umedă a marelui oraş maritim, aceasta atmosfera de comerţ mondial şi de prosperitate, care fusese aerul datator de viaţa al părinţilor sai. Cu nările pătrunse de aromele tari ale mărfurilor din colonii, îngrămădite în depozite, printre mirosurile răspîndite de apa, cărbune şi catran, vedea pe cheiurile portului macarale enorme, ce imitau calinul, inteligenţa şi forţa giganticilor elefanţi domesticiţi descarcînd din pîntecele vapoarelor ancorate tone de saci, baloturi, lăzi, butoaie, butelii pîntecoase de sticlă în vagoane de cale ferata şi în antrepozite. Vedea negustori cu mantale galbene de cauciuc, la fel cu aceea pe care o purta şi el, revar-sîndu-se, la amiaza, către bursa unde, după cîte afla, se juca straşnic, şi se întîmpla adesea ca unul sau altul sa facă la repezeala o invitaţie la un mare dineu pentru a-şi salva creditul. Vedea furnicarul şantierelor (şi acesta era domeniul ce avea sa-l intereseze mai tîrziu în mod deosebit), vedea trupurile de mamuţi ale transatlanticelor purtate prin Asia şi Africa, înalte cît nişte turnuri, intrate la reparat, fără carenă şi elice, proptite cu bîrne de grosimea unor copaci, golite şi încremenite în greutatea lor monstruoasa şi năpădite de o droaie de pitici muncind sa răzuiască, să ciocănească şi sa vopsească; şi mai vedea, de asemenea, sub acoperişurile unor hale uriaşe, într-o ceaţa fumurie, înalţîndu-se schelete de vapoare în construcţie, vedea inginerii cu planurile şi carnetele în mînă, dînd instrucţiuni lucrătorilor, siluete familiare lui Hans Castorp de pe cînd era mic copil şi care nu-i trezeau decît impresii plăcute şi intime, impresii ce se transformau oarecum într-o marc bucurie cînd i se întîmpla să ia o gustare, duminica, la pavilionul lui Alster, cu James Tienappel sau cu varul sau Ziemssen - Joachim lemssen — , consumînd o bucata buna de biftec cu slănina, un pahar de orto vechi şi, apoi, să se lase pe spate în jeţ, tragînd cu pofta un fum a'n ţigara de foi. Căci în asemenea împrejurări era autentic, mai cu seama că-i plăcea sa trăiască bine, da, căci în ciuda înfăţişării sale ane-•ce şi firave, era întocmai ca un sugaci ce se iasă în voie la sînuî Matern, avînd înclinaţie spre bucuriile straşnice ale vieţii.
38
THOMAS MANN
Purta uşor pe umeri şi nu fără demnitate înalta civilizaţie pe care clasa conducătoare a acestei democraţii orăşeneşti de negustori o transmitea copiilor ei. Era totdeauna îmbăiat ca un prunc şi se îmbrăca la croitorul care se bucura de încrederea tinerilor din cercul lui. Rufâria, cu monograme lucrate cu migala, rînduitâ în sertarele dulapului său, era îngrijită cu credinţă de Schalleen; cînd Hans Castorp plecă la studii în alte părţi, continua cu regularitate să-şi trimită acasă rufele la spălat şi călcat (căci părerea lui era ca, în afară de Hămburg, nicăieri în Germania nu se călca bine) şi o cută cît de mica la vreuna din manşetele frumoaselor sale cămăşi colorate l-ar fi indispus foarte tare. Mîinile, fără sa-i fie de o forma deosebit de aristocratica, aveau pielea fragedă şi îngrijită, purtau un inel format dintr-un lanţ gros presat, de platină şi inelul cu sigilii moştenit de la bunicul său, iar dinţii, cam slabi, de care suferise deseori, erau plombaţi cu aur.
Avea obiceiul, cînd stătea sau mergea, să-şi scoată burta înainte, ceea ce nu dădea impresia de vigoare; însâ la masă ţinuta îi era fără cusur. Cu bustul drept, se întorcea spre vecinul cu care vorbea (înţelegător şi cam anost), iar coatele îi atingeau uşor şoldurile în timp ce diseca vreo bucată de pui sau scotea cu îndemînare, servindu-se de tacîmurile speciale, carnea trandafirie din picioarele unui homar. Primul lucru de care avea nevoie la sfîrşitul mesei era lighenaşul cu apă parfumată pentru spălat degetele, iar al doilea ţigareta ruseasca, nevămuită, pe care şi-o procura cu plăcere pe sub mînâ, prin mijloace nu prea legale. O fuma înaintea trabucului, o marcă savuroasă din Bremen, numită Măria Mancini, despre care va fi vorba şi mai tîrziu, şi a cărei otravă aromată se unea într-un chip atît de plăcut cu cea a cafelei. Hans Castorp îşi ţinea provizia de tutun la adăpost de influenţa vătămătoare a caloriferului, în pivniţa, unde cobora în fiecare dimineaţă ca să-şi umple portţigaretul cu porţia zilnică. Şi ar fi mîncat în silă untul dâcâ i s-ăr fi prezentat într-o singura bucată, nu aranjat în formă de melci.
După cum se vede, ne dăm silinţa sa relatam tot ce ne poate folosi în legătură cu el, dar îl judecăm fara exagerare şi nu-l facem nici mai bun, nici mai rău deeît era în realitate. Hans Castorp nu era un geniu, nici un imbecil, şi daca, pentru a-l caracteriza, am ocolit cuvîntul „mediocru", am facut-o numai din motive ce nu au nici o legătură cu inteligenţa sau cu modesta sa persoană, deci numai din respect pentru destinul său, căruia sîntem siliţi să-i acordam o oarecare importanţă, dincolo de persoana lui. Mintea lui răspundea la cerinţele gimnaziului real, fără sa
MUNTELE VRĂJIT
39
f avut nevoie de un efort nemăsurat de mare, efort pe care, cu sigu-antă n-ar fi fost dispus sâ-l facă nicicînd şi pentru nimic în lume: mai puţin de teamă sa nu-şi căşuneze vreun rău, cît din lipsa unui motiv care sâ-l hotărască sau, mai bine spus. a unui motiv presant; si tocmai de aceea nu-l socotim mediocru, căci şi el simţea, oarecum, absenţa unui atare motiv.
Omul, ca individ, trăieşte nu numai viaţa sa personala, ci participă de asemenea, conştient sau inconştient, la aceea a timpului şi a contemporanilor, şi chiar dacă ar privi bazele generale şi impersonale aie existenţei sale ca pe ceva dat, firesc, pentru ca astfel sa ramîna departe de gîndul de-a formula vreo critică asupra lor — aşa cum făcea, în adevăr, bunul Hans Castorp — este totuşi posibil să-şi simtă starea sufleteasca influenţată nedesluşit de cusururile acestor baze. Omul izolat poate să-şi imagineze tot soiul de năzuinţe personale, scopuri, nădejdi, perspective, din care îşi trage impulsul pentru eforturi mai mari şi pentru activitatea sa; dar cînd, în ciuda zbaterilor sale, impersonalul din juru-i, timpul însuşi se dovedeşte a fi lipsit de speranţe şi de ţeluri, dezorientat din temelii şi fără ieşire, şi cînd la întrebarea — pusă conştient sau inconştient, dar pînă la sfîrşit formulata într-un chip oarecare - asupra sensului suprem mai mult decît personal şi necondiţionat al oricărui efort şi al oricărei activităţi, el opune o tăcere găunoasă, atunci aceasta situaţie va paraliza, pe bună dreptate, ostenelile unui om înzestrat cu caracter, iar influenţa aceasta se va întinde dincolo chiar de partea sufletesc-morala, cuprinzînd-o şi pe cea fizica şi organică a individului. Ca să fii pregătit pentru a face un efort care le întrece pe toate şi depăşeşte măsura a ceea ce se înfăptuieşte în mod obişnuit, fără ca timpul sa fie în stare sa dea răspunsul la întrebarea: pentru ce?, este necesară o singurătate morala şi o fire directa atît de rară şi de o esenţă de-a dreptul eroică, sau de o vitalitate foarte robustă. Hans Castorp n-avea nici una, nici alta, nu era, aşadar, orice s-ar zice, decît un om mediocru, deşi într-un înţeles dintre cele mai vrednice de cinste.
Avem în vedere aici nu numai ţinuta interioară a tînârului din timpul Şcolii, ci chiar şi din anii ce au urmat, cînd îşi alesese burgheza profesiune ce avea s-o practice. Cît priveşte activitatea de şcolar, semnalam că fusese silit să repete uneori cîte o clasă. Dar, în definitiv, originea sa, urbanitatea purtărilor şi, în sfîrşit, un oarecare talent lipsit de pasiune pentru matematici, îl ajutară să treacă aceste etape, iar cînd îşi termina agiul militar se decise sâ-şi continue studiile - mai aies ca. la drept
Â
40
THOMAS MANN
vorbind, Hans Castorp dorea să prelungească o stare de lucruri provizorie şi nehotarîta, cu care se obişnuise, socotind că în felul acesta va cîştiga timp ca sa gîndeasca la ceea ce ar dori să devină, căci era departe de a şti, ba nici chiar în ultima clasa de liceu habar n-avea, şi cînd, în sfîrşit, acest lucru fu hotarît (căci ar fi prea mult daca am afirma ca el însuşi ar fi decis), îşi dădu seama ca ar fi putut tot atît de bine s-o apuce pe alta cale.
Dar, oricum, de ceva era sigur, anume ca prinsese un gust nebun pentru vapoare. Chiar de pe cînd era un băieţaş, umpluse paginile caietelor de notiţe cu desene reprezentînd cutere pescăreşti, corăbii cu pînze şi cinci catarge, vase pentru transportat legume, iar cînd, la cincisprezece ani, avu dreptul sa asiste, dintr-un Ioc rezervat, la lansarea noului vapor poştal cu elice dubla „Hansa", construit de şantierele navale „Blohm & Voss", făcu o acuarela reuşita şi exacta pîna în amănunţime, a vaporului zvelt, tablou pe care consulul Tienappel îl atîrna în biroul sau personal, deoarece verdele sticlos şi transparent al marii furtunoase era realizat cu atîta dragoste şi îndemînare, încît cineva îi spuse consulului Tienappel ca lucrarea dovedea talent şi ca Hans Castorp ar putea deveni un bun pictor de peisaje marine — apreciere pe care consulul putu cu toată liniştea s-o repete pupilului său, căci Hans Castorp se margini sa rîda din toata inima şi nici o clipa nu dădu urmare unor asemenea extravaganţe şi idei bune pentru un coate-goale.
- N-ai o avere prea mare, îi spunea cîteodata unchiul Tienappel. Cea mai mare parte a averii mele va reveni într-o zi lui James şi Peter, adică va ramîne firmei, iar Peter va primi o renta. Ceea ce-ţi aparţine este bine plasat şi-ţi va aduce un venit sigur. Numai ca azi nu e prea plăcut sa trăieşti din venituri, afara doar daca ar fi vorba de o suma de cel puţin de o suta de ori mai mare decît ai tu, iar daca rîvneşti sa fii cineva în oraş şi sa trăieşti cum eşti obişnuit, atunci trebuie sa cauţi sa cîştigi binişor, lucrul asta sa-ţi intre bine în cap, băieţaş.
Hans Castorp nu aştepta sa i se spună a doua oară şi se interesa de o profesiune menita a-i îngădui sa însemne ceva în faţa lui însuşi şi în faţa oamenilor. Şi cînd se hotărî sa aleagă — asta a fost la îndemnul bâtrînului Wilms, de la firma ,,Tunder & Wilms", care, într-o sîmbata seara, îi spuse consulului Tienappel, la whist, că Hans Castorp ar trebui sa studieze construcţiile navale, ca, desigur, ar fi o idee minunata, şi dacă ar intra Ia el I-ar avea în vedere, I-ar îndruma — ei bine, cînd se hotărî sa aleagă, făcu măre caz de profesiunea să, îşi dădu seama ca va fi o
MUNTELE VRĂJIT
41
munca teribil de complicata şi obositoare, dar şi deosebit de importanta si măreaţa şi, în orice caz, pentru liniştea lui personala, mult mai preferabilă decît aceea a varului sau Joachim Ziemssen, nepotul vitreg al răposatei sale mame, care ţinea cu tot dinadinsul sa se facă ofiţer. De altfel Joachim Ziemssen, gîndea Hans Castorp cu un pic de disprei, nu avea pieptul prea zdravăn, şi tocmai din cauza asta i s-ar potrivi mai bine o profesiune în aer liber care nu-i cerea nici o încordare şi nici un efort intelectual. Căci avea cel mai mare respect pentru munca, deşi pe el munca îl cam obosea.
Ne reîntoarcem în acest moment la unele consideraţii la care am făcut aluzie mai sus, anume la presupunerea ca alterarea vieţii personale, datorată timpului, este fntr-adevar capabila sa influenţeze organismul omului. Deci, cum putea Hans Castorp sa nu respecte munco? Atitudinea aceasta ar fi fost împotriva firii. Chiar împrejurările trebuiau să-i înfăţişeze munca drept un fapt vrednic de respect în cel mai înalt grad, căci în afara de munca, nimic nu se dovedea a fi mai demn de respect, ea fiind porunca timpului şi tot ea se afirma ca principiul prin care te puteai impune sau prin care te vădeai nedestoinic. Respectul sau pentru muncă era oarecum religios şi, după cît îşi dădea seama, de o natură indiscutabila. Dar exista o alta întrebare, anume aceea de-a şti daca-i plăcea; numai că, despre aşa ceva nu putea fi vorba, întrucît nu i se potrivea. O munca încordata îi aţîţa nervii, îl obosea repede şi recunoştea făţiş ca, în definitiv, îi plăcea mai mult timpul liber, timpul asupra căruia nu apăsa nici una din greutăţile de plumb ale unei munci trudnice, timpul ce s-ar fi întins liber în faţa lui, nu jalonat de piedici pe care trebuia să le învingă scrîşnind din dinţi. Aceasta contrazicere în atitudinea sa cu privire la munca se cerea, Ia urma urmei, rezolvata. Trebuie oare sa presupunem ca atît trupul cît şi spiritul sau - mai întîi spiritul şi apoi, prin el, şi trupul - ar fi fost mai înclinate către munca şi mai rezistente la munca, daca în adîncul sufletului, unde nici el însuşi nu vedea limpede, ar fi putut sa creadă în munca, aşa cum crezi într-o valoare absoluta, într-un principiu ce răspunde de sine însuşi şi ca. avînd aceasta convingere, s-ar fi liniştit? Deci se iveşte din nou întrebarea daca era mediocru sau mai mult decît mediocru, şi la care nu vrem să răspundem pe scurt. Căci nu ne socotim deloc a fi apărătorii Iui Hans Castorp şi mărturisim chiar bănuiala ca munca îi stingherea viaţa şi paşnica plăcere ce i-o dădeau ţigările de foi Măria Mancini.
42
THOMAS MANN
J
Cît priveşte serviciul militar, n-a fost găsit apt. Adîncului fiinţei sale îi repugna militana şi reuşi s-o îndepărteze. De asemenea este posibil ca medicul de stat-major, doctorul Eberding, care venea des în vila de pe strada Harvestehud, sa-l fi auzit pe consulul Tienappel spunînd în treacăt ca tînarul Castorp ar resimţi obligaţia de-a purta arma ca pe-o greutate ce l-ar stînjeni în continuarea studiilor universitare începute in alt oraş.
Mintea lui, care lucra încet şi potolit — mai ales ca Hans Castorp păstra, chiar şi în afara de Hamburg, obiceiul tihnit al dejunului cu bere neagra — se popula cu geometrie analitica şi calcule diferenţiale, mecanica, grafostatica şi proiectoare, calcula deplasările încărcate şi neîncar-cate, stabilitatea, capacitatea magaziilor de provizii şi metacentrul navelor, deşi, adesea, întîmpina dificultăţi. Desenele sale tehnice, planurile reprezentînd suprastructurile vapoarelor, liniile de plutire şi secţiunile longitudinale nu erau chiar atît de bune ca tabloul pitoresc cu „Hansa" în plina mare, însă Hans Castorp îi întrecea pe cei mai mulţi dintre colegii sai de îndată ce era vorba de-a fixa o imagine abstracta într-o reprezentare mai accesibila simţurilor, de a face umbrele cu tuş şi de a reprezenta secţiunile longitudinale cu ajutorul unor linii colorate care sa indice materialul.
Cînd venea acasă în vacanţa, foarte elegant, foarte bine îmbrăcat, cu o mustaţa mica de un blond-roşcat, încadrata de chipul somnoros de tînar patrician, şi, după cîte se părea, cu perspectiva unor posturi de răspundere foarte însemnate, oamenii care se ocupau de treburile publice — şi aceştia constituie majoritatea într-un oraş care se conduce singur — aşadar, concetăţenii îl priveau iscoditori şi curioşi, întrebîndu-se ce rol oficial va juca într-o zi tînarul Castorp. Avea în urma sa o tradiţie, numele îi era vechi şi fara pata, aşa ca avea sa vina şi vremea cînd urmau sa ţină seama de persoana lui ca de un factor politic. Va fi atunci alegator sau ales, va legifera şi va lua parte în exerciţiul funcţiunii sale onorifice la grijile stapînirii, va face parte dintr-un consiliu de administraţie, dintr-o comisie financiara sau poate de arhitectură, glasul sau va fi ascultat şi luat în seama alături de al altora. Erai îndreptăţit să te întrebi la ce partid politic va adera tînarul Castorp într-o buna zi. Aparenţele puteau fi înşelătoare, dar era vădit că avea în cea mai mare măsura aerul pe care n-ar fi trebuit sa-I aibă pentru ca democraţii sa se simtă îndreptăţiţi sa se bizuie pe el, iar asemănarea cu bunicul sau îţi sarea în ochi. Era posibil oare sa-i semene atît, încît sa ajungă o frînă, un ele-
MUNTELE VRĂJIT
43
ment conservator? Era cu putinţa, dar şi contrariul putea fi adevărat. Căci, la urma urmelor, era inginer, un viitor constructor de vapoare, un om al comerţului mondial şi al tehnicii. Era, aşadar, posibil ca Hans Castorp sa se alăture radicalilor, sa se afirme ca un om care merge drept la ţintă, un distrugător al vechilor edificii şi al frumoaselor privelişti, nelegat de nimic, ca un evreu, şi fara nimic sacru, ca un american, placîndu-i sa rupă, fara nici o consideraţie, cu tiadiţiile vechi transmise cu demnitate şi sa arunce statul în viitoarea unor experienţe în care sa-şi frînga gîtul - dar tot atît de bine îşi puteai închipui ca va fi preoeupnt de dezvoltarea prevăzătoare a condiţiilor de viaţa date şi fireşti. Purta, oare, în sînge harul de-a judeca, asemenea preaînţelepţilor părinţi ai oraşului în faţa cărora garda dubla de la primărie dădea onorul cu arma, credea că ştie totul mai bine decît alţii sau era gata sa se sprijine pe cei dm opoziţie? în ochii săi albaştri, sub sprînccnele de un blond-roşcat, nu puteai citi nici un răspuns la toate aceste întrebări puse de concetăţenii curioşi şi fara îndoiala ca nici el însuşi n-ar fi ştiut sa explice, el, Hans Castorp, aceasta pagina încă nescrisa.
Era în pragul vîrstei de douăzeci şi trei de ani cînd întreprinse călătoria în cursul căreia l-am întîlnit. Pe atunci, avea în urma sa patru semestre de studii la şcoala politehnica din Danzig, şi alte patru semestre pe care le trecuse la şcolile tehnice superioare de la Braunschweig şi Karlsruhe, luase de curînd, fara distincţii deosebite şi fara surle şi trimbiţe, dar destul de onorabil, primul examen de absolvire, şi se pregătea să intre la „Tunder & Wilms", ca inginer voluntar, ca sa-şi facă pe şantier stagiul de practica. Dar, ajuns în acest punct, drumul sau lua pentru început următoarea întorsătura:
In vederea examenului de absolvire, trebuise sa înveţe din greu şi cu perseverenţa, încît întorcîndu-se acasă îşi dădu seama ca e mult mai obosit ca de obicei. Doctorul Heidekind îl mustra de fiecare data cînd î! intîlnea şi-i cerea stăruitor sa schimbe în mod fundamental aerul. De data aceasta, îi spusese el, nu mai este suficient cel de la Norderney sau Wykout Pohr şi, daca binevoieşte sa-l consulte, atunci îi da sfatul ca înainte de-a începe lucrul pe şantierele de construcţii, sa petreacă vreo citeva saptamîni în creierul munţilor.
Foarte bine, spusese consulul Tienappel nepotului şi pupilului sau,
msa dacă aşa stau lucrurile, atunci pe timpul acestei veri drumurile lor
se despart, căci nici cu patru cai n-ar putea cineva sa-l smulgă pentru a-
uce la munte. De altfel, o asemenea regiune nici nu î-ar conveni
J
44
THOMAS MANN
consulului, întrucît avea nevoie de o presiune atmosferica mai potrivita, altfel îşi risca sănătatea. Dacă vrea, Hans Castorp n-are decît să plece singur în creierul munţilor, sa-i facă o vizita lui Joachim Ziemssen.
Era o propunere foarte fireasca. într-adevar, Joachim Ziemssen era bolnav, nu bolnav ca Hans Castorp, ci într-un fel cu totul supărător, şi aceasta stare fusese prilej de mare spaima în familie. Suferise dintot-deauna de un uşor guturai, mereu avea febra şi iată ca, într-o buna zi, scuipase sînge, încît se văzuse silit sa plece foarte iute la Davos, spre marea lui durere şi deznădejde, căci tocmai ajunsese aproape de înfăptuirea năzuinţelor. Studiase dreptul, cîteva semestre, după dorinţa alor sai, dar cedînd unui impuls de neînvins îşi schimbase brusc direcţia, se prezentase la şcoala militară şi tocmai fusese primit. lata însă ca se găsea de cinci luni la sanatoriul internaţional ,.Berghof" (medic-şef: doctorul Behrens, consilier aulic) şi se plictisea de moarte, după cum scria în cărţile sale poştale. Deci, daca înainte de-a intra la „Tunder & Wilms", Hans Castorp voia sa întreprindă cît de cît ceva pentru propriul sau bine, nimic nu era mai indicat decît sa se duca sa-i ţină tovărăşie scumpului sau var, treaba ce avea sa fie pe placul amîndurora.
Cînd se hotărî sa plece, era chiar în toiul verii. Ultimele zile ale lui iulie.
Pleca pentru trei saptamîni.
III
Posomorîre castă
Hans Castorp se temuse ca avea sa doarmă peste ora obişnuita, deoarece fusese peste măsura de obosit, dar se scula mai devreme decît ar fi fost necesar, încît avu timp berechet sa-şi vadă cu metic jiozitate de tabieturile sale matinale, tabieturi foarte civilizate — intre caic un rol principal îl jucau vana de cauciuc precum <i hghenasul de lemn cu săpun verde de lavanda, împreuna cu pamatuful — , şi sa împletească îngrijirea trupeasca şi curăţenia cu cealaltă preocupare, constînd din despachetatul şi aranjatul lucrurilor. Pe cînd îşi trecea briciul cu mîner argintat de-a lungul obrajilor acoperiţi cu spuma parfumata, îşi aduse aminte de visele încîlcite avute în cursul nopţii; şi clatină din cap surîzînd cu îngăduinţa faţa de atîtea stupidităţi, cu superioritatea liniştita a omului care se bărbiereşte la lumina clara a raţiunii. Nu se simţea chiar perfect odihnit, dar oricum destul de proaspăt pentru o zi noua.
Tot ştergîndu-se pe mîini, cu obrajii pudraţi, în indispensabili din fii d'ecosse şi cu papuci de marochin roşu, ieşi pe balconul ce se întindea de-a lungul faţadei, despărţit doar prin pereţi de sticla mata în compartimente separate, corespunzînd fiecărei camere. Dimineaţa era rece şi înnorata. Dîre de ceaţa se înlindeau nemişcate pe înălţimile lituralnice. in timp ce nori mari, albi şi cenuşii se îngrămădeau peste munţii mai depărtaţi. Ici şi colo se vedeau crîmpeie sau dungi de cer albastru, iar cind răzbea vreo raza de soare, satul alb scînteia în fundul van, in contrast cu pădurile întunecate de brazi care acopereau povîmişurile. De undeva răzbătea o muzica matinala, fara îndoiala tot din acelaşi hotel de unde aseară se auzise şi concertul. Ajungeau pîna la el acorduri înăbuşite muzica religioasa, şi după o pauza urma un marş, iar Hans Castorp — care iubea muzica din tot sufletul, deoarece îi producea acelaşi efect ca Şi un pahar de porter băut pe stomacul gol, adică îl liniştea profund, îl
46
THOMAS MANN
1
ameţea şi-l predispunea la somnolenţă — ascultă mulţumit, cu capul plecat într-o parte, cu gura deschisă şi ochii uşor înroşiţi.
Dedesubt şerpuia drumul lucios urcînd pînâ la sanatoriu, drumul pe care venise în ajun. Genţiane mici şi înstelate creşteau în iarba umedă de pe coasta dealului. O parte din platformă, împrejmuită, alcătuia grădina; acolo erau poteci cu pietriş, straturi cu flori şi o peşteră artificială, la rădăcina unui brad falnic. O terasă acoperită cu tablă, pe care erau aşezate şezlonguri, se deschidea spre miazăzi, iar lîngâ ea se înălţă un stîlp vopsit în brun-roşcat, în vîrful căruia flutura cîteodată un drapel fantezist, verde şi alb, avînd la mijloc emblema medicinii, şarpele încolăcit pe caduceu.
în gradină se plimba o femeie, o doamnă mai în vîrstă, cu înfăţişarea îndurerata, aproape tragică. îmbrăcata complet în negru, purtînd un voal negru răsucit în jurul parului cărunt şi răvăşit, se sucea şi se întorcea fără încetare de-a lungul cărărilor, cu un pas monoton şi grăbit, cu genunchii îndoiţi, cu braţele ţepene atîrnîndu-i înainte, cu privirea pierdută, cu ochii negri ce se mişcau în sus şi în jos, sub care spînzurau nişte pungi moi, şi cu fruntea brăzdata de zbîrcituri. Chipul ei ofilit de o paloare meridională, cu o gură mare, marcată de suferinţă şi atîrnînd uşor într-o parte. îi aminti lui Hans Castorp de portretul unei tragediene celebre, pe care-l văzuse odată, şi era un spectacol straniu sa constaţi că femeia aceea palidă şi îmbrăcată în negru, fără să pară ca-şi da seama, îşi potrivea paşii mari, copleşiţi, după tactul muzicii de marş, ce răzbătea pîna aici venind de departe.
Hans Castorp se uită la ea din înaltul balconului, cu o meditativa compătimire, şi i se păru că această vedenie tristă îi întuneca soarele dimineţii. Dar aproape în acelaşi timp mai înregistra şi altceva, ceva abia perceptibil auzului, anume nişte zgomote ce veneau din camera vecinilor din stînga - perechea rusă, după cum îi explicase Joachim -zgomote care nu se potriveau deloc cu această dimineaţă proaspăta şi limpede, ci păreau mai curînd că o murdăresc cu o materie vîscoasâ. Hans Castorp îşi aduse aminte că abia ieri seară auzise ceva asemănător, însă oboseala îl împiedicase sâ-i dea vreo atenţie. Era o lupta însoţită de chicoteli şi gîfîieli, a cărei însuşire neruşinată nu putea sâ-i scape multa vreme tînarului, cu toate că, ia început, din bunăvoinţă se sili sâ-şi dea sieşi o explicaţie nevinovata. Se puteau da şi alte nume acestei bunăvoinţe a firii, de exemplu acela mai puţin searbăd de curăţenie sufletească, sau gravul şi frumosul nume de pudoare, ori umilitoarele denumiri de frica
MUNTELE VRĂJIT
47
, a(jevar sau prefăcătorie, sau încă şi acela de sfiala mistica ori cucer-njcje _ şi era puţin din toate astea în atitudinea ce-o luase Hans Castorp faţă de zgomotele venite din camera vecina, iar fizionomia sa o exprima nrintr-o posomorîre castă a chipului, ca şi cum n-ar fi trebui' şi nici n-ar fi voit să ştie nimic din ceea ce auzea: o expresie de pudoare care nu era deloc originală, dar pe care, în anumite împrejurări, avea obiceiul să şi-o însuşească.
Cu expresia aceasta se retrase, aşadar, de pe balcon în cameră, ca să nu audă mai multa vreme sunetele unor fapte şi gesturi ce i se păreau serioase, ba chiar cutremurătoare, măcar ca se manifestau numai prin chicoteli. Dar din cameră se auzea încă şi mai bine ceea ce se petrecea de cealaltă parte a peretelui. Era o goană în jurul mobilelor, sau aşa i se părea, un scaun fu răsturnat, se prindeau unul pe altul, se palmuiau, se sărutau şi, la toate astea, se mai adăugau acum şi acordurile unui vals, frazele uzate şi melodioase ale unui cîntec la moda, ce acompaniau de departe scena nevăzută. Hans Castorp râmase în picioare, cu prosopul în mînâ şi ascultă fără să vrea, şi deodată roşi sub pudră, fiindcă ceea ce prevăzuse limpede că va urma, tocmai se petrecu, şi jocul fara nici o îndoială ţinea de domeniul instinctelor animalice. „Trasni-v-ar bunul Dumnezeu! gîndi el, întoreîndu-se să-şi isprăvească toaleta cu mişcări intenţionat zgomotoase. La urma urmelor, pentru numele lui Dumnezeu, sînt căsătoriţi, aşa că totul e în ordine. Dar dimineaţa, pe lumina, e prea de tot. Şi sînt sigur ca nici aseară nu s-au potolit prea curînd. Şi sînt totuşi bolnavi, din moment ce se găsesc aici sau măcar unul din ei este bolnav, aşa că puţin mai multă cumpătare n-ar strica. însă, fireşte, faptul cel mai scandalos este că pereţii sînt atît de subţiri, îşi mai spuse el enervat; evident, e o stare de lucruri greu de suportat! Construcţie ieftina, desigur, dar de o ieftinatate dezgustătoare! Oare după toate astea voi avea prilejul să-i şi vad pe aceşti oameni, sau poale chiar le voi fi prezentat? Ar fi nespus de penibil." Şi atunci Hans Castorp observa cu mirare că îmbujorarea care-i cuprinsese adineauri obrajii nu voia să dispară cu nici un chip, şi nici măcar senzaţia de fierbinţeală care o însoţea. Continua să dăinuie şi nu era altceva decît acea arşiţa uscata de pe fata de care suferise şi ieri, pe care somnul o atenuase, dar care, cu acest Pnlej, apăruse din nou. Faptul acesta nu-l dispuse în chip favorabil în Privinţa vecinilor căsătoriţi şi, strîngînd buzele, îngîna o vorbă de ocara estul de tare la adresa lor şi făcu greşeala sa-şi răcorească încă o data aţa cu apă, ceea ce-i înteţi usturimea. Aşa se face ca glasul îi tremura de
48
 THOMAS MANN
necaz cînd răspunse varului său care, strigîndu-l, bătuse în perete, iar atunci cînd Joachim intră în camera, nu-i făcu impresia că ar fi un om perfect odihnit şi bucuros să întîmpine dimineaţa.
Micul dejun
— Bună ziui, spuse Joachim. Prin urmare, iată că ai petrecut prima noapte aici sus. Eşti mulţumit?
Era gata de plecare, îmbrăcat într-un costum sport, încălţat cu cizme solid lucrate, pe braţ cu raglanul în al cărui buzunar lateral se vedea flaconul turtit. Ca şi ieri, nu avea nici azi pălărie.
— Mulţumesc, răspunse Hans Castorp, merge. Nu vreau să-mi dau prea repede părerea. Am avut nişte vise cam fără noimă, şi apoi clădirea are neajunsul că pereţii au urechi, ceea ce-i destul de neplăcut. Oare cine-i femeia în negru din grădină?
Joachim îşi dădu imediat seama despre cine vorbea vărul sau.
— A, e Tous-les-deux, spuse el. Aici, la noi, toată lumea îi zice aşa, căci sînt singurele vorbe pe care le repeta mereu. E mexicană şi, vezi tu, nu vorbeşte o boabă nemţeşte, şi franţuzeşte abia de îngînă cîteva frînturi. A venit aici de vreo cinci sâptămîni, să stea lîngâ fiul ei mai mare, care se află într-o situaţie absolut disperată, încît se poate afirma foarte bine că se va sfîrşi destul de repede - s-a generalizat, e otrăvit din cap pînâ-n picioare, iar Behrens declară ca totul se va termina aproape ca un tifos — ceea ce este groaznic pentru cei vizaţi. Iată însă, că acum cincisprezece zile i-â sosit cel de-al doilea fiu, care voia sâ-şi vadă fratele pentru ultima oară — de altfel un băiat foarte frumos, ca şi celălalt — amîndoi sînt nişte flăcăi splendizi, cu ochi ca de jăratic, iar femeile erau absolut înnebunite după ei. Toate bune, numai că cel mic tuşise înainte de-a urca aici, deşi, făcînd abstiacţie de asta, părea perfect sănătos. Dar închipuieşte-ţi că abia sosit se şi constată că are temperatură, 39,5 dintr-o data, o temperatura destui de mare, înţelegi, şi atunci îl vîrâ în pat, şi Behrens afirmă ca dacă se va mai scula înseamnă că are mai mult noroc decît minte. A venit în cel de al doisprezecelea ceas, spune el, aici. sus... Da, şi de alunei mama se plimbă cum ai vazut-o, cînd nu stă la căpătîiul lor, iar dacă cineva i se adresează nu spune decît: Tous Ies deuxl căci nu ştie să spună altceva şi, deocamdată, aici nu e nimeni care să priceapă spaniola.
MUNTELE VRĂJIT
49
-Prin urmare, aşa stau lucrurile cu ea, tăcu Hans Castorp. Ma întreb, are-mi va spune şi mie la fel cînd îi voi fi prezentat? Adică ar fi ciudat, Teau să spun că ar fi comic şi lugubru în acelaşi timp. adaugă el, iar ochii îi erau ca şi ieri: i se părea ca sînt fierbinţi şi grei. de parca ar fi nlîns mai multa vreme şi aveau iarăşi acea scînteiere pe care i-o provocase tuşea bărbatului pasionat de călărie.
Avu impresia că abia atunci reuşise sa stabilească legătura cu ziua de ieri şi, într-o măsură oarecare, să se reacomodeze, ceea ce nu se petrecuse imediat după deşteptare. Şi stropindu-şi cu un pic de lavandă batista cu care-şi atinse fruntea, trecîndu-şi-o de jur-împrejurul ochilor, declară că, în ceea ce îl priveşte, este gata.
— Daca eşti de acord, putem tous Ies deux sa mergem la masa, glumi el cu o senzaţie de bună dispoziţie exagerată, Ia care Joachim îl privi cu blîndeţe şi zîmbi ciudat, cu o melancolie uşor batjocoritoare, pe cît se părea - de ce, asta-l privea pe el.
După ce se încredinţa ca are asupra lui provizia de ţigări, Hans Castorp îşi luă bastonul, pardesiul şi pălăria, aceasta din urmă ca pe un fel de sfidare, căci eră prea sigur de propriul său mod de viaţa si de obiceiurile sale de om civilizat, ca sa se supună chiar atît de uşor şi numai pentru trei biete sâptămîni unor obiceiuri noi şi străine — apoi ieşiră şi coborîrâ scările, în timp ce Joachim îi arăta pe coridoare cînd o uşa. cînd alta, menţionîndu-i pe cei ce locuiau acolo, rostind nume germane şi altele ce aveau toate soiurile de rezonanţe străine, şi adăugind mici observaţii asupra caracterului sau gravitaţii cazurilor respective.
Intîlniră, de asemenea, persoane care se înapoiau deja de la micul dejun, iar cînd Joachim dădea buna ziua cuiva, Hans Castorp îşi ridica politicos pălăria. Era nerăbdător şi nervos ca un tînar pe cale de a fi prezentat unor oameni necunoscuţi şi, în acelaşi timp, supărat de senzaţia limpede că are ochii tulburi şi faţa îmbujorată, ceea ce, de fapt, nu corespundea decît în parte adevărului, căci era mai curînd palid.
- Ca să nu uit, vreau să-ţi spun ceva! făcu el deodată şi în voce i se distingea o oarecare uşurinţă necugetată. Poţi foarte bine sa ma recomanzi doamnei din gradină, daci se va ivi prilejul, nu vad nici un inconvenient. Puţin îmi pasă dacă o să-mi spună tous-les-deux. voi şli ce semnificaţie are asta şi ce mutră să fac. Dar nu vreau cu nici un preţ sa intru în relaţii cu perechea rusă, înţelegi? Ţi-o cer foarte insistent.
Sînt
oameni lipsiţi complet de bună creştere şi chiar dăcâ sînt sili! să
cuiesc trei săptâmîni în vecinătatea lor şi-mi este imposibil să-i oco-
50
THOMAS MANN
lese, în schimb nu doresc cu nici un preţ să-i cunosc şi sînt absolut în dreptul meu daca refuz în mod categoric să...
- Bine, îl întrerupse Joachim, sa înţeleg că te-au stingherit? E adevărat că într-un fel sînt nişte sălbatici, cu alte cuvinte nişte necivilizaţi, ţi-am spus-o din capul locului. El vine întotdeauna la masa cu un vindiac de piele, şi fara sa intru în amănunte îţi spun doar ca arata în asemenea hal, îneît ma mir ca Behrens încă n-a intervenit. Şi nici ea nu e dintre cele mai îngrijite, în ciuda pălăriei cu pene... De altfel, poţi fi perfect liniştit, căci sînt aşezaţi foarte departe de noi, la masa ruşilor de rînd, fiindcă trebuie sa ştii ca exista şi o masa a ruşilor bine, Ia care se aşaza numai ruşii mai deosebiţi, aşa ca sînt puţine şanse sa-i întîlneşti, afară doar de cazul daca o vei dori chiar tu. în general, aici nu este chiar atît de uşor sa iegi cunoştinţe, tocmai datorita faptului că sînt atîţia străini printre pacienţi, şi chiar eu, măcar ca stau aici de atîta vreme, nu cunosc personal decît pe foarte puţini dintre ei.
- Dar dintre cei doi care-i bolnav? întrebă Hans Castorp. El sau ea?
- Cred că el. Da, numai el, spuse Joachim vădit distrat, în timp ce-şi lăsau hainele Ia garderoba, Ia intrarea în sufragerie.
Apoi pătrunseră în sala luminoasa, cu plafonul uşor boltit, unde vocile zumzaiau, tacîmurile zornaiau, iar fetele de serviciu se grăbeau purtînd câni din care ieşeau aburi.
în sufragerie erau aranjate şapte mese, dintre care doua în lăţime şi celelalte în lungime. Mesele erau destul de mari, fiecare pentru zece persoane, deşi nu toate locurile aveau în faţa lor tacîmuri. După cîţiva paşi de-a curmezişul sălii, Hans Castorp se găsi instalat la locul său. Era aşezat pe partea îngusta a unei mese din mijloc, între cele două mese puse de-a latul. în picioare, îndărătul scaunului, Hans Castorp se înclina politicos şi cu oarecare rigiditate către vecinii de masa, cărora le fu prezentat cu tot ceremonialul, dar pe care abia-i înregistra ca figuri. Doar numele şi persoana doamnei Stohr îi reţinură atenţia, cît şi faptul ca avea o faţa roşie şi un par unsuros, de un blond cenuşiu. Privindu-i numai chipul, îţi puteai explica foarte uşor gafele ei izvorîte din lipsa de cultura. Apoi lua loc şi observa cu un aer satisfăcut ca micul dejun era socotit aici o masa importanta.
Erau vase cu marmelada şi miere, castroane cu orez cu lapte şi terci din faina de ovăz, farfurii cu jumari de oua şi friptura rece; unt se găsea din abundenţa, cineva ridica un clopot de sticla sub care se întindea o bucata groasa de şvaiţer, ca sa-şi taie o felie şi printre altele mai era şi o fructiera cu fructe proaspete sau uscate, aşezata în mijlocul mesei. O
MUNTELE VRĂJIT
51
fată de serviciu îmbrăcata în negru şi alb îl întreba pe Hans Castorp ce doreşte să bea: cacao, cafea sau ceai? Era micuţa ca un copil, cu fata lunga şi îmbatrînita, „o pitica", se gîndi el. simţind un fel de spaima. Se uita la vărul sau, dar cum acesta ridica umerii şi sprintenele cu indiferenţă, ca şi cum ar fi vrut sa spună: „Ei, şi-apoi, ce-i cu asta?" se potoli şi comandă ceai cu o politeţe deossbita tocmai fiindcă aceea care-l întreba era o pitică, după care începu sa manînce orez cu lapte, cu scorţişoară şi zahăr, în timp ce, uitîndu-se curios la celelalte mîncaruri din care ar fi dorit sa se servească, îşi lăsa privirile sa plutească şi peste comesenii de la celelalte mese, camarazii şi tovarăşii de destin ai lui Joachim care, cu toţii, aveau trupurile măcinate de boală, dar mîncau şi sporovăiau Sala era construita în acel stil modern care reuşea sa imprime celei mai severe simplităţi o anumita trăsătura de fantezie. Nu era prea lata în raport cu lungimea, avînd de jur-împrejur un fel de galerie ce aaapostea poliţe pentru farfurii şi se deschidea prin arcade largi spre interiorul aranjat cu mese. Stîlpii erau acoperiţi pîna la jumătate cu un placaj imitînd lemnul de santal, cu partea superioara văruită în acelaşi fel ca şi pereţii şi plafonul, ornamentaţi cu brîuri multicolore şi cu motive simple şi nostime ce imitau ciucurii, motive care se întîlneau unele cu altele pe tavanul larg boltit. Sala era prevăzută cu mai multe candelabre electrice din metal alb, formate fiecare din cîte trei arcuri suprapuse unite printr-o împletitură gingaşă, avînd în partea inferioară clopote de sticla mată, ce atîrnau ca nişte mici sfere lunare. Sala avea patru uşi de sticla, doua pe partea lata, ce dădea pe o veranda în faţa lui Hans Castorp, a treia la stînga răspunzînd în holul de Ja intrare şi apoi aceea pe care intrase Hans Castorp — căci Joachim îl condusese, de data aceasta, pe o alta scara şi un alt coridor decît ieri seara.
La dreapta lui era o făptura cu înfăţişare sărăcăcioasa, în negru, cu
puf pe faţa şi cu obrajii uşor aprinşi, pe care o lua drept o croitoreasa
său o lenjereasa cu ziua, impresie creata, fara îndoiala, de laptul ca bea
numai cafea şi mînca pîine cu unt, iar în mintea lui imaginea unei mici
crortorese se asociase întotdeauna cu cafeaua şi jimbla cu unt. La stînga
'ui stătea o domnişoara englezoaica, şi ea destul de vîrstnica. foarte
untă, cu degetele ţepene şi degerate, care citea scrisori sosite de acasă in
irnp ce bea un ceai de culoarea sîngelui. Urma Joachim şi apoi doamna
tonr cu bluza ei ecoseza de lîna. Ţinea mîna dreapta strinsa pumn în
reptul obrazului şi în vreme ce mînca se silea în mod ostentativ sa vor-
ascâ distins, dezvelindu-şi, sub buza de sus, dinţu lungi şi subţiri ca
e iepure. Un bărbat tînar cu mustăcioara, a cărui expresie părea sa arate
I
52
THOMAS MANN
ca ţine în gura ceva cu un gust oribil, lua loc alături de ea şi începu sa manînce pastrînd tăcerea cea mai desâvîrşita. Sosi imediat după ce Hans Castorp se aşezase, saluta cu bărbia din mers şi ocupa un scaun, fără sa privească pe nimeni, refuzînd prin atitudinea sa orice încercare de a i se prezenta noul oaspete. Poate ca era prea bolnav ca sa-i mai pese de aceste maniere sau sa se mai intereseze de cei din jurul sau. Pentru cîteva clipe, în faţa lui Castorp lua loc o fata tînara cu parul de un blond luminos, extraordinar de slaba, care-şi răsturna în farfurie un borcan cu iaurt, îl mînca iute şi pleca imediat.
La masa, conversaţia nu era deloc însufleţită. Joachim sporovăia de forma cu doamna Stohr şi, informîndu-se de starea ei, afla cu o corecta părere de rau ca lasă de dorii. Se tînguia ca se simte „fara vlaga". „Sînt atît de vlăguita", spuse ea lungind silabele cu o afectare de prost gust. Şi adaugă ca încă de dimineaţă, cînd se sculase, avusese 37,3 şi cine ştie ce o sa mai fie dupa-amiază! Croitoreasa cu ziua zise ca a avut aceeaşi temperatură, însă mărturisi ca se simţea, dimpotrivă, agitata, încordata, cuprinsa de o nelinişte tainica, de parca s-ar afla în ajunul unui eveniment deosebit de hotarîtor, ceea ce în realitate nu era deloc cazul, fiind vorba doar de-o agitaţie fizică, ce nu ţinea întru nimic de suflet. Se vedea însă ca nu era în nici un caz o croitoreasa cu ziua, căci vorbea foarte curat şi aproape ca o femeie culta. Oricum, Hans Castorp găsea ca aceasta agitaţie sau măcar mărturisirea unor asemenea senzaţii constituie într-un anume fel o atitudine destul de necuviincioasa, ba chiar supărătoare din partea unei fiinţe atît de neînsemnate. Le întreba pe rînd, atît pe croitoreasa cit şi pe doamna Stohr, de cînd sînt aici, sus (prima era în sanatoriu de şapte luni, cealaltă de cinci), apoi caută sa-şi amintească de cele cîteva noţiuni de engleza pe care le învăţase ca sa afle chiar din gura vecinei din dreapta ce fel de ceai bea (era ceai de măceşe) şi daca era bun, ceea ce ea îi confirma aproape cu impetuozitate, şi abia după aceea îşi arunca privirile prin sala însufleţită de un du-te-vino continuu; micul dejun nu era o masa care se lua în mod obligatoriu în comun.
La început se temuse puţin ca va avea sa suporte impresii cumplite şi iată ca se simţea oarecum dezamăgit, căci toata lumea din sala părea plina de viaţa: nu aveai deloc sentimentul ca te afli într-un aşezamînt plin de suferinţe. Tineri bronzaţi, de ambele sexe, intrau fredonînd, vorbeau cu fetele ce serveau şi se năpusteau asupra micului dejun vădind o sănătoasa pofta de mîncare. Erau aici, de asemenea, oameni mai în vîrsta. perechi căsătorite, o familie cu copii care vorbeau ruseşte. Aproape toate femeile purtau tricouri de lîna ori mătase, lipite de trup, svetere cum le
MUNTELE VRĂJIT
53
' au aibe sau colorate, cu gulere răsfrînte şi buzunare în părţi, şi era o lâcere sa le vezi oprindu-se şi sporovaind, cu amîndoua mîinile vîrîte în buzunare. La mai multe mese oamenii îşi arătau unii altora fotografii, făcute de ei înşişi, fara îndoială; la unele mese se făceau schimburi de mărci poştale. Se discuta despre vreme, despre felul cum s-a dormit, despre temperatura pe care au avut-o în acea dimineaţa. Cei mai mulţi erau bine dispuşi, fâra vreun motiv anume, doar fiindcă nu aveau griji momentane şi se aflau mai mulţi laolaltă. Este adevărat ca unii stăteau la masă cu capul în mîini şi priveau ţinta diept înainte. Aceştia erau lăsaţi să privească şi nimeni nu le acorda nici o atenţie.
Deodată Hans Castorp tresari, aprins de tnînie, jignit. Fusese trîntita o uşă, chiar aceea din stînga, ce dădea direct în hol - cineva o lăsase sa se închidă singura sau poate o închisese la repezeala, iar zgomotul acesta, pe care-l urîse dintotdeauna, îi făcea oroare lui Hans Castorp. Se prea poate că aversiunea asta se datora educaţiei, poate era o idiosincrasie congenitală, în orice caz detesta zgomotul uşilor trîntite şi ar fi fost în stare să pălmuiască pe oricine îşi îngăduia să izbească o uşa în prezenţa lui. De data asta, ceea ce agrava pocnetul venea din faptul ca uşa era făcuta din pătrăţele de sticla; astfel, totul se transforma într-un zdrăngănit şi un imens bufnet. „Ruşine", gîndi Hans Castorp furios, „blestemată neglijenţă!" Cum, de altminteri, în aceeaşi clipă, croitoreasa îi spuse ceva, nu avu răgazul să constate cine era vinovatul. Dar între sprîncenele lui blonde apărură nişte cute, iar chipul i se schimonosi în vreme ce-i răspundea croitoresei.
Joachim întreba dacă doctorii trecuseră pe acolo. Da, îşi şi făcuseră primul tur, îi răspunse cineva, părăsiseră sala chiar în clipa cînd sosiseră verii.
— In cazul acesta, hai sa plecam, nu mai are rost sa aşteptăm, opina Joachim. Ca sa te prezint, o sa găsim, fara îndoiala, vreun alt prilej în cursul zilei.
Dar la uşă fură cît pe ce sa se izbească de doctorul Behrens care venea grăbit, urmat de doctorul Krokowski.
-Ei, domol, mai multa atenţie, domnilor! exclama Behrens. Asta ar ti putut sfîrşi rau pentru bătăturile noastre. Vorbea cu un pronunţat accent saxon din nord, deschizînd larg gura şi mîncînd cuvintele. Aşadar, dumneata eşti? îi zise lui Hans Casrorp pe care Joachim i-l pie.'f nta, lipindu-şi călcîiele; ei bine. sînt îneîntat.
Şi-i întinse tînarului o mîna mare cît o lopata. Era un om o^os, mai nalt decît doctorul Krokowski cu mai bine de trei capete, cu parul com-
54
THOMAS MANN
plet alb, cu n ceafa ieşita în afara, nişte ochi mari, albaştri, bulbucaţi, înotînd în lacrimi şi străbătuţi de vinişoare vineţii, un nas cîrn şi o mustaţa tăiata scurt şi ridicata pieziş, din cauza ca buza superioara se răsucea într-o parte. Ceea ce-i spusese Joachim despre obrajii lui se adeverea, căci erau albaştrii; altfel încît capul părea de-a dreptul colorat deasupra halatului alb de chirurg, lung pîna la genunchi, pe care îl purta strîns cu un cordon, lasînd sa i se vadă pantalonii reiaţi şi o parte din picioarele imense, încălţate în ghete galbene, destul de vechi şi cu şireturi. Doctorul Krokowski era de asemenea în ţinută profesionala, însă halatul sau era negru, cu elastic ia manşete, dintr-o ţe:;atura neagra şi lucioasa, croita în forma de cămaşa, ceea ce făcea ca paloarea sa-i iasă şi mai mult în evidenţă. Se păstra la locul sau de asistent, neluînd parte la convorbire, însă o oarecare încordare silita a gurii destăinuia cît i se părea de ciudata poziţia lui de subaltern.
— Veri? întreba consilierul aulic aratînd cu mina de la unul la altul, şi privindu-i de jos cu ochii sai albaştri, străbătuţi de vinişoare vineţii... Atunci va fi şi dumnealui un vajnic purtător de sabie? îl întreba pe Joachim, aratîndu-l cu capul pe Hans Castorp... Ei, Doamne fereşte, nu se poate! Mi-am dat imediat seama — şi deodată i se adresa direct lui Hans Castorp — că aveţi în dumneavoastră ceva de civil, ceva plăcut, nu atît de războinic ca acest şef de hoarda militară. Aţi fi un bolnav mai bun decît el, fac prinsoare pe orice. De la prima aruncătura de ochi vad pe chipul fiecăruia daca are stofa unui bun pacient, căci trebuie talent pentru asta, da, talentul este necesar pretutindeni, iar acest mirmidon n-are nici o picătura de talent. Nu ma pricep, poate ca ar fi bun pe cîmpul de instrucţie, dar aici... Va rog sa ma credeţi ca mereu vrea sa plece. Doreşte necontenit sa plece, ma pisează, ma freacă şi e nerăbdător sa se spetească la manevre şi exerciţii, acolo, jos. Atîta exces de zel! Nu vrea sa ne mai acorde nici măcar un fleac de jumătate de an. Şi cu toate acestea, e foarte frumos la noi, spune şi dumneata, Ziemssen, daca nu-i frumos la noi! Ei, domnule, varul dumitale ne va aprecia desigur mai mult decît dumneata şi va şti sa se distreze. Nu doamnele sînt acelea care ne lipsesc, avem aici doamne absolut încîntatoare. Multe dintre ele sînt foarte seducătoare — văzute din afara, cel puţin. însă dumneavoastră ar trebui sa încercaţi sa prindeţi ceva mai multa culoare, altfel, înţelegeţi ca doamnele n-o sa va acorde nici o atenţie! Verde este pomul de aur al vieţii, dar ca nuanţa de piele, verdele nu prea e arătos. Evident, complet anemic, zise el, apropiindu-se imediat de Hans Castorp şi-i întoarse pe dos una dintre pleoape, între degetul arătător şi mijlociu. Fireşte, corn-
MUNTELE VRĂJIT
55
let anemic, cum vă spuneam. Ştiţi ceva? N-ar fi chiar atît de rau daca
pentru
cîtva timp aţi lasă în voia sorţii dragul dumneavoastră Hamburg.
De altfel, acest scump Hamburg este o înjghebare căreia noi îi datoram mult; graţie meteorologiei sale de o umeda voioşie, ni se procura în fiecare an cîte un drăgălaş contingent. Jnsa cu acest prilej îmi veţi îngădui să vă dau un sfat cu totul dezinteresat — complet sine pecunia, adică sa înţelegeţi ca, atîta timp cît mai staţi aici, faceţi ceea ce face şi vărul dumneavoastră. în cazul dumneavoastră, nu puteţi face nimic mai bun decît să trăiţi cîtava vreme ca şi cum aţi fi atins de o uşoara tubercu-losis pulmonum, şi sa puneţi puţina albumina. Căci aici, la noi, se produce un curios fenomen în legătura cu metabolismul albuminei... Chiar daca arderile generale sînt mari, trupul depune totuşi albumina... Ei. şi zici că ai dormit bine, Ziemssen? Atunci, e perfect. Poţi face plimbarea proiectata. Dar nu mai mult de o jumătate de oră! După aceea, pune-ţi în gură trabucul cu argint viu! Totdeauna să-ţi însemni frumuşel temperatura, Ziemssen! Ca la serviciu! Cu conştiinciozitate! Sîmbata vreau sa văd curba temperaturii! Iar domnul, varul dumitale, sa şi-o ia şi el. Luarea temperaturii n-a făcut încă rau nimănui. Buna ziua, domnilor! Petrecere buna! Buna ziua... Buna ziua...
Iar doctorul Krokowski porni şi el după şeful sau, care parca plutea, legânîndu-şi braţele cu palmele în jos şi întrebînd în dreapta şi în stînga dacă s-a dormit bine, la care toata lumea răspundea afirmativ.
Tachinărie. Sfînta împărtăşanie. Veselie întreruptă
- Foarte simpatic om, zise Hans Castorp în vreme ce, după un salut prietenesc adresat portarului şchiop care punea în ordine scrisorile în loja de la intrare, ieşiră pe portal în aerul liber de afara.
Portalul era situat în partea de sud-est a clădirii spoite în alb şi a cărei parte centrală depăşea cu un etaj cele doua aripi, avînd deasupra un orologiu instalat într-o turla joasa, acoperua cu tabla de culoarea
eziei. Cînd ieşeai afara nu patrundeai în gradina împrejmuita, ci te
Pomeneai îndată în plina natura, în faţa pajiştilor alpine, pe al căror
Povîrniş erau raspîndiţi cîţiva molizi de înălţime mijlocie şi nişte pini
asuciţi şi aplecaţi pîna aproape de pamînt. Drumul pe care apucară, de
56
THOMAS MANN
fapt singurul ce mai exista in afara celui ce ducea în vale, cobora în pantă dulce spre stînga, în spatele sanatoriului, în direcţia bucătăriilor şi ă dependinţelor, unde lăzile de fier pentru gunoaie stăteau aşezate lînga grilajul scărilor de la pivniţa, şi se mai prelungea încă puţin înainte de-a face o cotitura brusca pentru a urca pieptiş către dreapta, de-a lungul coastei împădurite. Era o cărare bătătorită şi încă destul de umedă, de o culoare roşietica, de-a lungul căreia dădură de cîteva ori peste nişte sfărîmaturi de stînca. Cei doi veri nu erau singurii care se plimbau. Pacienţii care isprăviseră de mîncat imediat după ei, veneau în urma lor, iar grupurile ce se întorceau le ieşeau în întîmpinare călcînd apăsat, ca oamenii care coboară în panta.
— Foarte simpatic om! repetă Hans Castorp. Are un fel atît de liber de-a vorbi, îneît e o plăcere sa-l asculţi. Şi mi-a plăcut cum îi zice ter-mometrului, „trabuc cu argint viu", am înţeles imediat despre ce era vorba... Dar cît despre mine, daca-mi dai voie, o să-mi aprind unul adevărat, spuse oprindu-se, căci nu mă mâi pot stăpîni. De ieri de la prînz n-am mai fumat ceva ca lumea... Te rog sa mă scuzi o clipă! Şi-şi scoase din tocul de piele fina împodobit cu o monogramă de argint un trabuc Măria Mancini, un exemplar frumos, turtit la un capăt, aşa cum îi plăceau cu osebire, îi taie vîrful cu un cuţitaş agăţat de lanţul ceasornicului, scapără bricheta şi-şi aprinse ţigara lungă şi îndoită în sus, tragînd cîteva fumuri pline, cu o poftă deosebită. Aşa! adaugă el. Acum ne putem continua plimbarea. Evident, tu nu fumezi, zelul tău mi se pare cam exagerat.
— Da, n-am fumat niciodată, răspunse Joachim. De ce m-aş apuca sa fumez tocmai aici?
— Pe asta n-o mai înţeleg, spuse Hans Castorp. Nu înţeleg cum poate cineva sa nu fumeze, căci asta înseamnă să te lipseşti într-un fel de una dintre bucuriile vieţii şi în orice caz de o foarte mare plăcere! Cînd mă trezesc dimineaţa ma şi bucur la gîndul că voi putea fuma în timpul zilei, iar cînd iau masa mă gîndesc la acelaşi lucru, da, şi cred ca nu exagerez decît foarte puţin .spunîndu-mi că, în definitiv, mânînc numai ca sa pot fuma după aceea. Dar o zi fără tutun ar fi pentru mine o zi searbădă, anostă, co?nplet pustie, văduvită de orice farmec, şi dacă aş fi nevoit ca într-o dimineaţă să-mi spun: astăzi n-o să am nimic de fumat, cred că n-aş mai avea curajul sa ma scol şi aş rămîne să zac în pat. Vezi tu: cînd ai o ţigară care arde bine — căci este de la sine înţeles că nu trebuie sa fie ruptă sau să tragă prost, asta este tot ce poate fi mai neplăcut -
MUNTELE VRĂJIT
57
adar cînd ai o ţigara buna, socot ca eşti la adăpost de toate şi ca nu ţi poate întîmpla literalmente nimic. Este aceeaşi senzaţie ca atunci cînd tai întins pe malul marii, fiindcă, zic eu, cînd stai culcat pe malul marii, j aşa că nu mai ai nevoie de nimic, nici de munca, nici de distracţie, nu-i aşa?... Slavă Domnului, în toată lumea se fumează, iar după cîte ştiu eu, aceasta plăcere nu-i necunoscută nicăieri unde te-ar putea arunca întîmplarile vieţii. însuşi exploratorii care pornesc spre Polul Nord se aprovizionează temeinic cu mari cantităţi de tutun pentru obositoarea lor expediţie, şi de cîte ori am citit despre asta am fost plăcut impresionat. Căci i se poate oricui întîmpla să-i meargă prost — sa presupunem ca la un moment dat aş fi într-o stare nenorocită; dar atîta timp cît o sa am o ţigară, ştiu precis că aş suporta totul, că m-ar ajuta sa trec peste orice.
— Oricum, această aservire este o dovadă de slăbiciune, zise Joachim. Behrens are perfectă dreptate: eşti un civil — da, ştiu, o spunea ca să te laude, însă fapt este ca tu eşti un civil iremediabil. în definitiv eşti sănătos, aşa că poţi face tot ce-ţi place, adăugă el, iar ochii i se stinseră brusc.
— Da, sănătos în afară de anemie, replică Hans Castorp. Căci, judecind după înseşi spusele lui Behrens, sînt exact atît de anemic cît trebuie ca să fiu livid. Fiindcă este evident, şi asta m-a izbit şi pe mine, ca în comparaţie cu tine am o piele aproape verzuie, lucru de care acasă nu mi-am dat seama. Şi apoi e foarte drăguţ din partea lui ca m-a consultat complet sine pecunia, cum s-a exprimat el. Ţin foate mult sa fac exact ce mi-a recomandat şi sâ-mi organizez viaţa întocmai după felul tău de trai - de altfel, ce-aş putea face altceva, aici sus, la voi — iar faptul ca voi depune puţină albumina nu-mi poate provoca nici un neajuns, cu toate că, pe cinstea mea, găsesc expresia destul de respingătoare.
Joachim tuşi de vreo două ori din mers, ceea ce însemna că, oricum, urcuşul îl obosea. Dar cînd accesul de tuse îl apuca a treia oară, se opri cu sprîncenele încruntate.
— Ia-o înainte, spuse el.
Hans Castorp se grăbi sa-şi continue drumul, fara ca măcar sa întoarcă privirea înapoi. Apoi încetini pasul şi sfîrşi aproape prin a se opri, nindcă i se păru că s-a depărtat prea tare de Joachim. Dar tot nu se întoarse.
Un grup de pacienţi, bărbaţi şi femei, le ieşi în faţa, îi văzuse de alf-încă de pe cînd se aflau pe drumul drept, la jumătatea coastei, şi  coborau cu paşi mari, drept spre el, iar vocile lor se amestecau
58
THOMAS MANN
într-un vacarm nemaipomenit. Erau vreo şase sau şapte persoane de diferite vîrste, unii foarte tineri, alţii mai în etate. îi privi cercetător, cu capul puţin aplecat, gîndindu-se la Joachim. Toţi erau fara pălărie şi arşi de soare, femeile purtau jachete colorate, iar majoritatea bărbaţilor nu aveau pardesiuri sau bastoane, ca nişte oameni care, fara nici o ceremonie, cu mîinile în buzunare, au ieşit sa facă o scurta plimbare în faţa casei. Şi fiindcă veneau la vale, fapt pentru care nu trebuiau sa facă nici un efort serios, ci doar cel mult sa ţină picioarele încordate spre a nu fi ispitiţi s-o ia Ia fuga sau sa se împiedice, făceau impresia ca se lăsau sa alunece uşor, astfel încît aveau în modul de a merge ceva înaripat şi lin, care li se rasfrîngea pe chipuri şi în întreaga înfăţişare în aşa măsura încît aproape că simţeai dorinţa sa faci parte din grupul lor.
Acum, fiind aproape de ei, Hans Castorp le privi chipurile cu atenţie. Nu erau toţi arşi de soare şi doua tinere se remarcau tocmai prin paloarea feţei, una slaba ca un baţ şi cu un ten de fildeş, alta mai mica şi grasa, sluţita de pistrui. Dar toţi se uitau la el cu acelaşi zîmbet obraznic. O fata înalta, într-un sveter verde, cu părul prost pieptănat şi cu ochii neghiobi, pe jumătate închişi, trecu atît de aproape de Hans Castorp încît mai-mai ca-l atinse cu braţul, şi în acelaşi timp fluiera... Nu, asta era sminteala curata! Fluiera în direcţia lui, dar nu cu buzele, pe care nici măcar nu le ţuguie. Fluiera din străfundurile fiinţei sale, privindu-l prosteşte, cu ochii pe jumătate închişi; îi scapă din piept, într-un fel cu totul neînţeles, o fluierătura neobişnuit de neplăcuta, răguşită şi ascuţita şi, în acelaşi timp, găunoasa, tărăgănata care, spre sfîrşit, scăzu cu un ton, astfel ca-l sili pe Hans Castorp să se gîndeasca la muzica ce-o scot acele băşici de prin bîlciuri, care se dezumfla şi se turtesc ţiuind — apoi fata trecu împreuna cu tot grupul mai departe.
Hans Castorp înlemni privind în zare. După aceea se întoarse repede şi înţelese imediat ca acest lucru îngrozitor trebuie sa fi fost o gluma, o farsa pusa la cale, deoarece îşi dădu seama după mişcarea din umeri a tinerilor care se depărtau ca rîdeau, iar unul scund, cu buzele rasfrînte, un tînar care-şi ţinea mîinile în buzunar, ceea ce făcea ca vesta sa i se ridice într-un mod necuviincios, întoarse capul către el şi rîse. Joachim tocmai se apropia. Saluta grupul, întoicîndu-se cu faţa, cu o plecăciune curtenitoare, lipind calcîiele, apoi, uitîndu-se după ci cu o privire blinda, se apropie de varu-sau.
— De ce faci mutra asta? îl întreba el.
MUNTELE VRĂJIT
59
_ A fluierat! răspunse Hans Castorp. A fluierat din burtă, chiar în .   p ce trecea pe lînga mine; vrei sa ma lămureşti ce înseamnă asta?
- Ah, spuse Joachim şi rise nepăsător. Nu, e stupid sa-ţi închipui ca fluierat din burta. Era domnişoara Kleefeld, Hermine Kleefeld, care
fluieră cu pneumotoraxul.
- Cu ce? întrebă Hans Castorp. Era extrem de agitat şi nu prea ştia de ce. Şi oscilînd între rîs şi plîns, adaugă: Totuşi, cred ca n-ai pretenţia sa înţeleg jargonul vostru.
- Hai sa mergem mai departe! zise Joachim. Pot sa te lămuresc şi din mers. Ai încremenit pe loc de parca ai fi prms rădăcini. E ceva care ţine de chirurgie, după cum cred că-ţi închipui, o operaţie ce se practica destul de des aici, sus. în domeniul acesta, Behrens vădeşte o înde-mînare remarcabila... Cîrd un plamîn este atins, ma înţelegi, dar celalalt e sănătos sau relativ sănătos atunci partea bolnava este scutita de orice activitate pentru cîtava vreme, ca sa se odihnească... Aceasta înseamnă: te deschide printr-o tăietura, aici, într-o parte - nu cunosc exact locul, însâ Behrens a ajuns un maestru în astfel de operaţii. Apoi îti introduce un gaz, azot, înţelegi, astfel ca plamînul comprimat nu mai este în măsura să funcţioneze. Bineînţeles ca gazul nu persista prea mult, astfel că trebuie mereu reînnoit, şi cam la o jumătate de luna, ca sa zic aşa, te umple iarăşi. Şi după un an sau mai mult de tratament, daca totul merge bine, datorita acestei odihne, plamînul poate sa se vindece. Nu totdeauna, să ne înţelegem, ba este chiar o chestie destul de riscanta. Dar se pare ca s-au obţinut rezultate minunate datorita pneumotoraxului. Tuturor celor pe care i-ai văzut adineauri li s-a făcut aceasta operaţie. între ei era şi doamna Iltis, cea cu pistrui, şi domnişoara Levi, slabanoaga, ţi-o aduci aminte, cea care a zăcut atîta vreme la pat. S-au adunat cu toţii, căci chestia asta cu pneumotoraxul i-a apropiat pe aceşti oameni în mod firesc; îşi spun „Clubul jumătăţilor de plamîni", şi aşa sînt cunoscuţi. Dar mîndria clubului este Hermine Kleefeld, deoarece numai ea singura are talentul special sa fluiere ca nimeni altul cu pneumotoraxul. Cum reuşeşte, nu ţi-aş putea spune şi nici chiar ea n-o ştie exact. însă nu e capabila să fluiere decît după ce a mers ceva mai repede şi bineînţeles ca nu pierde prilejul sa sperie oamenii, mai ales pe noii sosiţi. De altfel cred ca, procedînd astfel, risipeşte azotul şi de aceea trebuie umpluta la fiecare opt zile.
Acum, Hans Castorp rîdea; auzmdu-l pe Joachim, tulbuiarea 1 se ransformase în buna dispoziţie şi în vreme ce mergea aplecat înainte.
J
60
THOMAS MANN
acoperindu-şi ochii cu mîna, umerii îi fura zguduiţi de un rîs înfundat şi precipitat.
— Asociaţia lor este măcar înregistrata? întreba el, simţind ca-i vine greu sa vorbească; de atîta rîs stapînit, glasul îi gemea plîngator. Au statute? Păcat ca nu eşti şi tu membru, aţi fi putut sa ma primiţi ca oaspete de onoare sau ca... auditor. Ar trebui sa-l rogi pe Behrens sa te pună şi pe tine parţial în neactivitate. Poate ca ai reuşi sa fluieri şi tu daca ţi-ai da osteneala, cred ca pîna la urma şi treaba asta se poate învaţă... E, într-adevar, cel mai caraghios lucru pe care l-am auzit în viaţa mea! spuse el şi suspina adînc. Ei, dar iarta-ma ca vorbesc în felul acesta, se pare însă ca prietenii tăi pneumaticii sînt ei înşişi într-o dispoziţie excelenta! Cum mai coborau... Şi cînd ma gîndesc ca formează .,Clubul jumătăţilor de plamîni"! Făptura aia nebunatica mi-a fluierat un tiuuuu... Asta-i curata nebunie. Ai putea sa-mi spui de ce sînt atît de zburdalnici?
Joachim caută un răspuns.
— Doamne, zise el, sînt atît de liberi... Vreau sa spun ca sînt tineri, pentru ei timpul n-are importanţa şi atunci mor şi ei cum pot. Nu vad de ce-ar trebui ca moartea sa le sape asprime pe chip. Ma gîndesc cîteodata că a fi bolnav şi a muri nu sînt lucruri grave în sine, ci mai degrabă un fel de superficialitate, căci seriozitatea, oricum ar fi, n-o întîlneşti decît acolo, în viaţa din vale. Cred ca vei înţelege toate astea abia după ce vei sta mai multă vreme, aici, sus.
— Fara îndoiala, spuse Hans Castorp. Sînt chiar ferm convins. De altfel, observa ca au început sa ma intereseze multe lucruri de aici, de sus, de la voi, iar cînd te interesează unele lucruri - nu-i aşa? - nu întîrzii niciodată sa le şi pricepi... Dar oare ce-i cu mine, ca n-am pofta să fumez! zise el, privindu-şi ţigara. De cîtva timp ma tot întreb ce nu-i în regula şi iată, bag de seama că Măria nu-mi mai place. Te încredinţez ca are un gust de papier-mache, e ca şi cum aş avea un deranjament de stomac. Este, trebuie s-o recunosc, ceva inexplicabil. E adevărat ca am mîncat prea copios la micul dejun, dar asta nu poate fi un motiv, căci de obicei cînd manînci mult, fumezi cu şi mai mare plăcere. Crezi ca poate proveni din faptul ca am dormit agitat? Poate că asta m-a indispus. Nu, trebuie într-adevar s-o arunc, spuse el după o noua încercare de a trage din ţigara. Fiecare fum este o speranţa înşelata; n-are nici un rost sa ma silesc. Şi după ce mai şovăi încă o clipa, arunca ţigara pe povîrniş. în pădurea umeda de brad. Ştii de unde mi se trage? întreba el. Sînt con-
MUNTELE VRĂJIT
61
ins că e în legătura cu afurisita de fierbinţeala din obraji, de care sufăr He cînd m-am sculat. Dracu ştie de ce, dar am impresia ca sint roşu la faţă ca focul. Cînd ai sosit aici ai avut şi tu aceeaşi senzaţie?
_ Da, zise Joachim. La început mi s-au întîmplat şi mie lucruri neobişnuite. Dar nu da importanţa. Ţi-am spus doar ca nu-i chiar atît de uşor să te aclimatizezi la noi. O sa te obişnuieşti destul de repede. Vezi tu banca asta are o poziţie minunată. Daca vrei, stăm puţin şi după aceea ne întoarcem la sanatoriu, căci trebuie sa fac cura de odihna.
Drumul devenise neted ca-n palma. Acum se îndrepta către Davos-Platz, aşezat cam îa o treime din înălţimea coastei şi oferind o privelişte ce strălucea alburiu într-o lumina limpede, printie pinii înalţi, zvelţi, dar aplecaţi în direcţia vîntului. Banca simpla de brad pe care se aşezară era rezemata de pereiele muntelui. Pe lînga ei se rostogolea în vale un pîrîu care bolborosea ;,i susura printr-un jgheab de lemn.
Joachim voi sa-i spună varului sau numele piscurilor care păreau ca închid valea spre sud, aratîndu-le cu vîrful de fier al bastonului de munte. Dar Hans Castorp le privi doar în treacăt; stătea aplecat înainte, preocupat de altele, în vreme ce, cu minerul bastonului sau de tîrgoveţ, baston cu mîner de argint, desena figuri pe nisip:
- Oare ce voiam sa te întreb? începu el. Prin urmare, întîmplarea din camera unde stau s-a petrecut cu puţin înaintea sosirii mele. De cînd eşti tu aici, sus, au fost multe cazuri mortale?
- Destul de multe, sigur ca da, răspunse Joachim. Dar se procedează cu discreţie, pricepi tu, îneît nimeni nu ştie nimic, sau cel mult afla mai tîrziu, din întîmplare: cînd cineva decedează, totul se petrece în cea mai mare taină, din respect pentru pacienţi şi mai ales pentru doamnele caie ar putea avea crize din cauza aceasta. Cînd alături de tine moare cineva, tu nu observi nimic. Sicriul este adus în zorii zilei în timp ce tu încă dormi, şi nu vin sa-l ridice decît la anumite ore, de pilda în timpul mesei.
-  Hm, rosti Hans Castorp continuînd sa facă semne pe nisip. Prin urmare, lucrurile astea se petrec în spatele culiselor.
- Da, se poate spune şi aşa. însă de curînd, sa tot fie... aşteaptă puţin să ma gîndesc, cam vreo opt saptamîni...
~ In cazul acesta nu poţi zice de curînd, remarca Hans Castoip sec şi cu atenţia încordata.
~ Cum? Atunci nu de curînd. Dar sa ştii ca eşti exagerat. Am spus şi eu ăşa, fâra nici o intenţie. Mi-aduc aminte de parca at fi azi ca. acum  mi-am aruncat privirile din întîmplare îndărătul culiselor.
1 Va
62
THOMAS MANN
Asta s-a întîmplat atunci cînd micuţei Hujus, o catolică, Barbara Hujus, i s-a dat sfînta împărtăşanie, pricepi tu, şi i s-a făcut maslul. Cînd am sosit eu aici, părea încă zdravănă şi era de o veselie nebună, zburdalnică, exact ca o fetiţa de şcoala. Dar curînd după aceea s-a prăbuşit repede, nu s-a mai putut scula, zăcea doar la trei camere de mine, apoi au sosit părinţii şi în sfîrşit a venit şi rîndul preotului. L-au chemat într-o dupa-amiaza, cînd toata lumea se găsea la ceai, iar pe coridoare nu era ţipenie de om. închipuieşte-ţi însă că tocmai scapasem ora mesei, adormisem în timpul curei de odihnă, n-am auzit gongul şi întirziasem cu un sfert de ceas. Prin urmare, în acele clipe solemne nu eram cu ceilalţi, mă rătăcisem îndărătul culiselor, cum spui tu, şi cum mergeam de-a lungul culoarului, vad preotul câ vine spre mine purtînd o cămaşă de dantelă, precedat de o cruce, o cruce de aur cu felinare pe care cineva o ducea în faţă, aşa cum merg talgerele de alamă înaintea muzicii militare.
—  Nu-i o comparaţie potrivita, îl întrerupse Hans Castorp nu fâra asprime.
—  Aşa mi s-a părut mie. Mi-am amintit de talgere fără voia mea. Dar mai bine ascultă continuarea. Prin urmare, îi văd ca vin spre mine, lipa-lipa. în pas gimnastic, erau trei, daca nu greşesc, în frunte omul cu crucea, apoi preotul cu ochelari şi la urma un tînăr cu cădelniţa. Duhovnicul ţinea strînsa la piept sfînta împărtăşanie, pe care o acoperise, şi îşi plecase capul cu un aer foarte smerit, ca doar e sfînta lor taina.
— Tocmai din cauza asta, făcu Hans Castorp. Tocmai din acest motiv, ma mir ca-ţi îngădui sa vorbeşti despre talgere.
— Da, da. Dar aşteaptă puţin, căci dacă ai fi fost de faţă, nici tu n-ai fi ştiut cum sa evoci asemenea amintiri. Lucrurile s-au petrecut în aşa fel încît eram îndreptăţit să cred că visam...
— Cum aşa?
— lata cum. Ma întrebam şi mă întreb şi acum în ce chip trebuia sa ma port în aceasta împrejurare. Nu aveam pălărie, ca să mi-o fi putut scoate.
— Ei vezi! îl întrerupse iarăşi Hans Castorp. Vezi ca trebuie sa porţi pălărie. Este tocmai ce m-a izbit aici, sus, la voi, că nu purtaţi pălărie. Dar trebuia s-o ai, ca s-o poţi ridica în împrejurările în care se cere sa te descoperi. Ei, şi ce s-a întîmplat după aceea?
— M-am lipit de perete într-o atitudine cuviincioasă, relua Joachim, şi m-am înclinat puţin cînd iu ajuns în dreptul meu, mai cu seama ca eram chiar în faţa camerei douăzeci şi opt, a micuţei Hujus. Vazînd ca-l
MUNTELE VRĂJIT
63
salut, se pare că duhovnicul a fost încîntat, şi-mi mulţumi foarte politicos, ridicîndu-şi boneta. Tocmai se opriseră cu toţii, iar paracliserul care purta cădelniţa bătu la uşă, apoi o deschise şi făcu loc superiorului sau să intre în camera. Şi acum, imagineazâ-ţi întreaga scena, închipuieşte-ţi spaima mea, simţămintele atroce prin care treceam. Fiindcă în clipa în care preotul trecu pragul, dinăuntru izbucniră pe neaşteptate trei sau patru răcnete la rînd, urlete cum n-am auzit vreodată urmate de nişte ţipete prelungi, ce ieşeau fara nici o întrerupere dintr-o gura larg căscată, după care ţîşni un sfîşietor şi nesfîrşit „ahhhh!", care cuprindea în el o deznădejde de nedescris, iar printre ele se auzeau rugăminţi, implorări fierbinţi care apoi se prefăcură în ceva găunos şi înăbuşit ce părea sa dispară sub pamînt, ca şi cum ţipetele întretăiate de horcăituri ar fi răzbit tocmai din fundul pivniţei.
Hans Castorp se întoarse brusc spre vurul său.
- Şi era chiar ea, Hujus? întreba intrigat. Şi ce vrei sa spui prin expresia „din fundul pivniţei'"?
- Se ascunsese sub plapuma, zise Joachim. închipuieşte-ţi prin ce treceam! Duhovnicul stătea în picioare, lîngâ pat şi rostea cuvinte de mîngîiere, parcă îl văd şi acum, iar în timp ce vorbea împingea mereu capul înainte şi apoi îl trăgea îndărăt. Atît omul care ţinea crucea cît şi paracliserul stăteau în pragul uşii şi nu îndrăzneau sa intre. Iar eu, din spatele lor şi printre ei, puteam sa văd în cameTa. O camera ca a ta şi a mea, cu patul în stînga uşii, iar lînga perete şi la capatîiul patului stăteau nişte oameni, fără îndoială părinţii, care se aplecau şi ei cu vorbe mîngîietoare deasupra patului în care nu se vedea decît ceva inform care cerşea şi se împotrivea într-un mod înspaimîntator, zvîrlind din picioare.
- Spui că zvîrlea din picioare?
- Din toate puterile! Dar totul era în zadar, deoarece trebuia să i se dea ultima împărtăşanie. Preotul se îndrepta spre ea, iar ceilalţi doi intrară «"pâ el şi uşa se închise. Dar într-o frîntura de clipa am mai apucat să vad cum capul micuţei Hujus ţîşni o secunda, cu parul ei blond-deschis mcîlcit, şi-l privi fix pe preot cu nişte ochi larg deschişi, cu ochii ei atît
e palizi, lipsiţi cu totul de vreo culoare, apoi cu un „ah!" dispăru din n°u în aşternut.
- Şi scena aceasta mi-o relatezi abia acum? îl întreba Hans Castorp Pa o pauză. Nu înţeleg cum de nu mi-ai pomenit nimic încă de aseară.
> Dumnezeule, cîtâ energie avea ca sa se mai poată împotrivi în felul
64
THOMAS MANN
acesta! Căci pentru aşa ceva se cere forţă. Oricum, cred ca n-ar fi trebuit sa se trimită după preot înainte ca ea să fi fost complet epuizată.
— Dăr era epuizata, răspunse Joachim. Ah, ar fi atîtea de povesii nici nu ştiu cu ce sa încep... Era epuizata şi numai spaima îi dădea atîta putere. Era teribil de înspâimîntată, fiindcă îşi dădea seama ca va muri. Era o fată foarte tînâra şi de aceea se cuvine s-o scuzăm. Dar sînt şi bărbaţi care uneori se comportă la fel, ceea ce fireşte ca este o dovada de laşitate. De altfel, în asemenea cazuri, Behrens ştie să le vorbească, reuşeşte întotdeauna sa găsească tonul potrivit.
— Ce fel de ton? întrebă Hans Castorp încruntînd sprîncenele. Joachim răspunse:
— Unuia i-a spus: „Nu mai fa atîtea mofturi!" Da, aşa i-a spus de curînd cuiva, iar noi am aflat-o de la sora-şefă care era de faţă şi-i dădea o mîna de ajutor să-I ţinâ pe muribund. Era chiar unul dintre aceia care, în chip de bun rămas, fac nişte scene îngrozitoare şi nu vor să moară cu nici un preţ. Atunci Behrens s-a răstit la el, spunîndu-i: „Ia nu mai fă atîtea mofturi!", iar bolnavul s-a potolit imediat şi a murit în cea mai mare linişte.
Hans Castorp se lovi cu mînă peste coapsa şi lăsîndu-se brusc peste spătarul băncii privi cerul.
— Nu zău, chestia asta e totuşi puţin cam tare! exclamă el. Strigă la bolnav şi-i spune fără înconjur: „Nu mai fă atîtea mofturi!" Unui muribund! Oricum, e prea tare! Un muribund este, întrucîtva, demn de respect. Nu-i defel admisibil ca aşa, fără înconjur... Un muribund are, daca nu mă înşel, ceva sfînt, am putea spune!
— Nu vreau să te contrazic, spuse Joachim. Dar cînd unul se poarta într-un mod ătît de laş...
—  Nu, continuă Hans Castorp cu o violenţă care nu era deloc pe măsura rezistenţei ce i se opunea. Nu, n-o să admit să mi se scoată din căp că un muribund nu-i mai deosebit decît cine ştie ce bădăran care se plimbă, rîde, cîştiga bani şi nu-şi refuza nici o plăcere! Nu, nu-i admisibil — şi vocea lui avu un tremur cu totul neobişnuit. Nu-i admisibil ca aşa, din senin — şi vorbele îi fura înăbuşite de un rîs care-l cuprinse cu încetul şi puse stăpînire pe el, acelaşi rîs de ieri, un rîs ţîşnit din ădîncuri, nemărginit, căre-i zguduia trupul şi-l silea să închidă ochii, facînd sâ-i curgă lacrimi de sub pleoapele strînse.
—  Pst! făcu deodată Joachim. Potoleşte-te! şopti el, ghiontindu-şi varul în coasta, dar într-un mod discret, ca să-i potolească rîsul înfundat.
MUNTELE VRĂJIT
65
Hans Castorp privi printre lacrimi. Pe drum, dinspre stînga, venea
âtre ei un străin, un domn elegant, brunet, cu o mustaţa neagra, îngri-
"tă  cu pantaloni cadrilaţi de culoare deschisa; după ce se apropie,
schimba cu Joachim un salut — îi ura buna dimineaţa într-un fel politicos
■ camunicativ — şi ramase în faţa lor cu picioarele încrucişate, rezemat
în baston, într-o atitudine graţioasa.
Satan
Era greu să-ţi dai seama ce vîrsta are, trebuie sa fi avut cam între treizeci şi patruzeci de ani, deoarece cu toate că întreaga sa înfăţişare dădea o impresie de tinereţe, părul de la tîmple începuse sâ fie presărat cu fire argintii, iar spre creştet se rărea în chip vădit: doua scobituri pleşuve se arcuiau pe lîngâ cărarea îngusta şi sărăcăcioasa, marindu-i fruntea, îmbrăcămintea, pantalonii cei largi, cadrilaţi, de un galben-deschis, ca şi redingota prea lunga, de postav, la doua rînduri de nasturi şi cu revere late, erau departe de a crea impresia de eleganţă; mai mult, gulerul scrobit, cu colţurile rotunjite, arata chiar o uşoara scamoşare pe Ia margini din pricina folosirii îndelungate, cravata neagră era uzată şi se vedea foarte bine că nu purta deloc manşete, fapt de care Hans Castorp îşi dădu seama cînd observă că mînecile atîrnau moi peste încheieturile mîinilor. Cu toate acestea, înţelese ca avea în faţă un domn; trasaturile spiritualizate ale figurii, alura degajata şi aproape nobila a străinului nu lăsau nici.o îndoiala asupra acestui fapt. Amestecul de sărăcie şi distincţie, ochii negri şi mustaţa cu linia ei delicata, îl facura pe Hans Castorp sa se gîndeascâ imediat la anumiţi muzicanţi ce cîntau, în ajunul Crăciunului, prin curţile din oraşul lui natal, muzicanţi care, privind în sus cu ochii catifelaţi, întindeau pălăria moale sa li se arunce din înaltul ferestrelor cîţiva bănuţi de cîte zece pfenigi.
„Un flaşnetar!" îşi zise el.
Şi nu fu cîtuşi de puţin mirat de numele ce-l auzi cînd Joachim se sculă de pe bancă şi, cu o uşoară nota de stînjeneala, făcu prezentările:
- Vărul meu Castorp - domnul Seftembrini.
Hans Castorp se ridica şi el ca sâ salute, în timp ce pe faţa îi stăruiau 'nea urmele accesului de veselie. Curtenitor, italianul îi ruga pe cei doi men să nu se deranjeze şi sa-şi reia locurile, iar el ramase în faţa lor în
66
THOMAS MANN
picioare, în poziţia sa preferata. Zîmbind, aşa cum stătea, se uita la cei doi veri, dar mai ales la Hans Castorp, iar acea cuta fina şi batjocoritoare din colţul buzelor uşor contractate sub mustaţa stufoasa — acolo unde frumoasa-i arcuire se ridica puţin — producea o impresie ciudata, care părea sa te îndemne la luciditate şi atenţie, încît îl trezi într-o clipita din voioşia sa pe Hans Castorp, care dintr-o data se simţi ruşinat Settembrini spuse:
— Domnii sînt bine dispuşi — pe buna dreptate, pe buna dreptate. E o dimineaţa minunata! Văzduhul e albastru, soarele rîde, adaugă el, şi cu o mişcare uşoara şi eleganta ridica spre cer o mîna mica şi gălbuie, aruncînd într-acolo şi o privire piezişa senina. Te simţi într-adevar îndemnat sa uiţi unde te găseşti.
Vorbea fără accent străin, şi grija pe care o punea ca pronunţia sa fie cît mai exacta ar fi putut da de bănuit ca este din alta ţara. Buzele rosteau cuvintele cu o anume buna dispoziţie. îl ascultai cu plăcere.
— Venind la noi, domnul a făcut o călătorie agreabila? se adresa el lui Hans Castorp. Ati şi intrat în posesiunea sentinţei lor? Vreau sa spun: sinistra ceremonie a primei consultaţii a avut loc? Aici ar fi fost nimerit sa se oprească şi sa aştepte, în cazul ca dorea într-adevar un răspuns; asta, deoarece formulase o întrebare, iar Hans Castorp se pregătea sa răspundă. Dar străinul continua imediat cu iscodirile: Rezultatul este mulţumitor? Din rîsul dumneavoastră vesel — şi aici Settembrini tăcu o clipa, în timp ce crisparea buzelor se adînci — s-ar putea trage concluzii contradictorii. Scumpii noştri Minos şi Radamante, Ia cîte luni v-au condamnat oare? — în gura lui, cuvîntul „condamnat" suna deosebit de caraghios. - îmi îngăduiţi sa ghicesc? Şase? Sau noua dintr-o data' La noi, în privinţa asta, nu sînt deloc zgîrciţi...
Mirat, Hans Castorp rîse, încercînd sa-şi aducă aminte cine puteau fi Minos şi Radamante. Apoi răspunse:
— Cum aşa? Nu, va înşelaţi, domnule Septem...
- Settembrini, îl corecta italianul cu spontaneitate şi avînt, facînd o plecăciune plina de haz.
-  Iertaţi-ma, domnule Settembrini. Nu, va înşelaţi. Nu sînt deioc bolnav. Fac doar o vizita de cîteva saptamîni varului meu Ziemssen ş> cu acest prilej ma şi odihnesc puţin.
- Mu de draci, prin urmare nu faceţi parte din cercul nostru? Sînteţi sănătos, sînteţi ca un student ce audiaza cursul unui profesor, fara a fi
MUNTELE VRĂJIT
67
cris, un fe] de Ulise în împărăţia umbrelor? Cita îndrăzneala sa cobori în străfundurile unde morţii haladuiesc în nimicnicia lor...
_ în străfunduri, domnule Seţtembrini? Asţa-i buna!... A trebuit sa fac o ascensiune de aproape cinci mii de picioare ca sa ajung pîna Ii dumneavoastră...
_ O simpla închipuire de-a dumneavoastră! Pe cuvîntul meu, n-a fost decît o iluzie, spuse italianul facînd cu mîna un gest hotarît. Sîntem nişte făpturi care ne-am prăbuşit în adine, nu-i aşa, domnule locotenent? adăugă el întoreîndu-se către Joachim care, bucurîndu-se din toata inima de titlul ce i se dădea, dar silindu-se sa n-o arate, răspunse îngîndurat:
— Aveţi dreptate, viaţa noastră ne-a preschimbat oarecum în primitivi. Dar, la urma urmelor, poate mai exista mijlocul sa ne-o refacem.
— Da, pe dumneavoastră va cred în stare; sînteţi un om cum trebuie, spuse Setţembrini. Apoi, întoreîndu-se iarăşi către Hans Castorp, spuse de trei ori: „Aşa, aşa, aşa!" facînd sa şuiere ş-ul. Şi adăugind iarăşi de trei ori: „Nu mai spune, nu mai spune, nu mai spune" cu un s accentuat şi sonor, îl aţinti pe noul venit cu o privire atît de încremenită, îneît ochii îi căpătaseră o expresie fixa şi parca oarba, pentru ca, după aceea, reînsufleţindu-se, sa continue:
— Aşadar, aţi venit la noi de buna voie, la noi ăştia care am căzut atît de jos îneît doriţi sa ne oferiţi pentru un timp oarecare plăcerea însoţirii dumneavoastră. Ei, este un lucru frumos. Şi ce termen v-aţi propus? Nu este delicat sa va pun o astfel de întrebare. Dar aş fi extraordinar de curios sa aflu cît timp îţi acorzi atunci cînd tu eşti acela care hotărăşte, iar nu Radamanţe.
— Trei saptamîni, zise Hans Castorp cu o degajare nu lipsita de o anumita înfumurare de îndată ce simţi ca este invidiat.
-O Dio, trei saptamîni! Aţi auzit, domnule locotenent"? Nu e oare
aproape o impertinenţa sa spui: stau aici trei saptamîni şi pe urma plec?
domnul meu, aici nu cunoaştem o unitate de măsurat timpul care se
numeşte saptamîna, daca-mi îngăduiţi sa va dau aceasta informaţie.
Unitatea noastră cea mai mica este luna. Calculam în stil mare - acesta
este Privilegiul umbrelor. Mai avem şi alte asemenea unităţi, dar toate
•nt în stil mare. îmi îngăduiţi sa va întreb ce profesie exercitaţi acolo jos,
n viaţa, sau mai precis pentru care profesie va pregătiţi? Vedeţi, curio-
\ atea mea nu-şi impune nici o limita. Căci şi curiozitatea face parte
dlntre Privilegiile noastre.
68
THOMAS MANN
— Dar va rog chiar, spuse Hans Castorp. îi dădu lămuririle cerute.
— Inginer, constructor de vapoare! Dar e grandios! exclama Settem-brini. Va rog sa fiţi convins ca socotesc această profesiune minunata, cu toate ca aptitudinile mele tind într-un sens complet diferit.
—  Domnul Settembrini este literat, interveni Joachim puţin cam stingherit. A scris necrologul lui Carducci pentru nişte ziare germane -Carducci, înţelegi tu.
Şi se simţi şi mai stînjenit atunci cînd varul sau îl privi mirat ca şi cum l-ar fi întrebat: „Dar ce ştii tu despre Carducci? Tot atît de puţine ca şi mine, cred."
—  întocmai, confirma italianul dînd din cap. Am avut cinstea sa vorbesc compatrioţilor dumneavoastră despre viata acestui mare poet şi liber-cugetator, atunci cînd a murit. L-am cunoscut şi pot sa ma socotesc elevul lui. La Bologna eram printre cei care îi consacram un adevărat cult. Lui îi datorez ceea ce posed sub raportul culturii şi al voioşiei. Dar vorbeam despre dumneavoastră. Inginer constructor de vapoare? Ştiţi oare cît de mult creşteţi în ochii mei? lata ca am pe neaşteptate prilejul sa ma adresez dumneavoasrra ca unui reprezentant al unei întregi lumi a muncii şi a geniului practic.
—  Dar, domnule Settembrini, deocamdată nu sînt decît student şi încă abia la început.
—  Desigur, şi orice început este greu. în general, orice munca ce merita acest nume este grea, nu-i aşa?
— Da, aşa este, lua-o-ar dracu'! zise Hans Castorp şi vorbele îi tîşnira din adincul inimii.
Settembrini ridica iute sprîncenele.
— ÎI invocaţi chiar şi pe diavol pentru a va susţine afirmaţia? spuse el. Pe Satan în persoana? Ştiţi, cred, ca marele meu profesor i-a închinat un imn?
— Iertaţi-ma, cui? Dracului? întreba Hans Castorp.
—  Chiar lui. în ţara mea este cîntat cîteodata, cu anumite ocazii solemne. O salute, o Satana, o ribellione, o forza vindice della ragione-Este un cîntec măreţ! Dar e puţin probabil ca v-aţi referit la dracul acesta, care trăieşte într-o desavîrşita înţelegere cu munca. Acela la care v-aţi gîndit se înspaimînta de munca, şi are toate motivele sa-i fie teama, da.
MUNTELE VRĂJIT
69
obabil ca v-aţi referit la celalalt diavol, despre care se spune ca nu tre-huie sa-i dai nici măcar degetul cel mic de la mîna...
Toate acestea îi păreau absolut ciudate bunului Hans Castorp. Nu .ţglggea italiana şi restul nu prea îi era pe plac. Miroseau toate a predica duminicala, deşi fuseseră rostite pe un ton de flecăreala şi aproape de gluma. Se uita la varu-sau, care lasă ochii în jos, apoi zise:
- Vai, domnule Settembrini, dumneavoastră îmi interpretaţi cuvintele într-un sens prea precis. Va asigur ca ceea ce am spus despre diavol n-a fost decît un fel de-a vorbi!
-  Cineva, undeva, trebuie sa aibă spirit, făcu Settembrini şi privi melancolic în aer. Apoi, însufleţindu-se, înveselindu-se şi reluînd cu eleganţă discuţia, continua: Oricum, din vorbele dumneavoastră am tras concluzia ca v-aţi ales o profesiune pe cît de exigenta, pe atît de lăudabilă. Doamne, eu sînt umanist, un homo humanus şi nu ma pricep absolut deloc Ja chestiile astea inginereşti, oricît de sincer ar fi respectul ce vi-l port. Dar îmi închipui ca teoria specialităţii dumneavoastră trebuie sa ceara un cap limpede şi lucid, iar practica un om dintr-o bucata, nu-i aşa?
- Bineînţeles ca-i aşa, într-adevar, nu pot decît sa va dau dreptate, răspunse Hans Castorp, silindu-se fara sa vrea sa se exprime ceva mai elocvent. Azi, exigenţele sînt considerabile, este preferabil sa nici nu te gîndeşti cît sînt de mari, altfel rişti sa-ţi pierzi curajul. Nu, nu-i deloc o gluma. Mai cu seama în cazul cînd nu eşti deosebit de rezistent... Este adevărat ca am venit aici doar ca oaspete şi, a\înd în vedere ca nu sînt viguros, aş minţi daca aş pretinde ca munca îmi da satisfacţii deosebite. Din contra, ma oboseşte şi nu ma simt perfect sănătos decît atunci cînd nu fac nimic...
- De exemplu, acum?
-Acum? O, am sosit prea de curînd aici, sus, deci va puteţi închipui ca ma simt un pic tulburat. -Ah, tulburat!
- Da, de altfel nici n-am dormit prea bine, apoi micul dejun a fost în adevăr cam copios... Sînt obişnuit, fara îndoiala, cu o masa abundenta, msa cea de azi a fost prea suculenta pentru mine, too rich cum spun englezii. Pe scurt, ma simt puţin cam apăsat şi închipuiţi-va ca în dimineaţa  asta n-am reuşit sa dau de gustul ţigării!  Aşa ceva,  va mărturisesc, nu mi s-a mai întîmplat niciodată, afara doar cînd eram
enos bolnav — iar acum are un gust ca de iasca. A trebuit s-o arunc,
70
THOMAS MANN
fiindcă nu avea nici un sens sa ma chinuiesc cu fumatul. Sînteţi fumător daca-mi îngăduiţi aceasta întrebare? Nu? în cazul acesta nu va puteţi imagina cît necaz şi cîta amărăciune poate să însemne un asemenea lucru pentru cineva căruia îi place mult sa fumeze, încă din tinereţe, ca mine...
— N-am nici o experienţa în privinţa asta, răspunse Settembrini, şi nu sînt deloc mîhnit ca-mi lipseşte o asemenea experienţa. Numeroase spirite de elita şi lucide au dispreţuit tutunul. Nici lui Carducci nu-i plăcea. Radamante insa are sa va înţeleagă perfect. Este un drept-credin-cios al viciului dumneavoastră.
— Ei, viciu, domnule Settembrini...
— De ce nu? Trebuie sa spui lucrurilor pe nume, în mod limpede şi energic. Procedînd astfel îţi întăreşti şi-ţi înalţi viaţa. Şi eu am vicii.
—  Prin urmare, şi consilierul aulic Behrens este un cunoscător în materie de ţigări. E un om încîntator.
— Găsiţi? A, prin urmare aţi şi făcut cunoştinţa?
— Da, adineauri, înainte de-a ieşi. Lucrurile s-au petrecut aproape ca un fel de consultaţie, dar, înţelegeţi, absolut sine pecunia. Imediat şi-a dat seama ca sînt puţin cam anemic. Apoi m-a sfătuit să urmez neapărat acelaşi regim ca şi varul meu, adică sa stau culcat pe balcon cît mai mult şi în acelaşi timp m-a sfătuit sa-mi iau şi temperatura.
— în adevăr? întreba Settembrini. Excelent! mai exclama el cu faţa întoarsa în sus şi rîse rasturnînd capul pe spate. Cum se spune în opera maestrului dumneavoastră? „Eu sînt pasararul, cel veşnic voios, hopa, hopa tot aşa", pe scurt, e foarte amuzant. Şi-o sa-i urmaţi sfatul? Fara îndoiala. De ce n-aţi face-o? Al dracului om, Radamante asta! Şi, în adevăr, e „veşnic voios", chiar daca uneori cam forţat. înclina spre melancolie. Viciul nu-i mai prieşte, întrucît daca i-ar prii n-am mai putea vorbi de viciu — căci tutunul îl face melancolic şi de aceea respectabila noastră soră-şefa ţine rezervele sub cheie şi nu-i da zilnic decît o porţie redusa. Se zice ca se întîmpla sa cada uneori în ispita de-a fuia şi atunci devine melancolic. într-un cuvînt: un suflet confuz. Aţi cunoscut-o cumva şi pe sora-şefâ? Nu? O, dar asta e o greşeala! Sînteţi nedrept daca nu solicitaţi cinstea de a-i face cunoştinţa. Se trage din neamul von Mylendonk, domnul meu! Deosebirea între ea şi Venus de Medicis este ca acolo unde zeiţa îşi arata sînii, dînsa obişnuieşte sa poarte un crucifix-
— Ha, ha, e buna! rîse Hans Castorp.
MUNTELE VRĂJIT
71
-Prenumele ei este Adriatica.
_ Asta mai lipsea! striga Hans Castorp. Ascultaţi-ina, iată ceva foarte ciudat! Von Mylendonk şi pe deasupra Adriatica. Suna ca şi cum ar fi moarta de multa vreme. îţi evoca ceva aproape medieval.
_ Stimatul meu domn, răspunse Settembrini, aici sînt multe lucruri aproape medievale", cum va place sa va exprimaţi. în ce ma priveşie. am convingerea ca Radamante al nostru n-a pus-o pe aceasta fosila ca supraveghetoare a palatului sau de spaime decît dintr-o necesitate artistica, din nevoia de a păstra unitatea de stil. Ei însuşi este pictor - n-aţi ştiut? Pictează în ulei. Ce vreţi, nu-i interzis, nu-i aşa, fiecare este perfect liber... Iar doamna Adriatica spune cui vrea s-o asculte, dar o spune şi celorlalţi, că o Mylendonk a fost stareţa unei mănăstiri din Bonn, pe Rin, pe la mijlocul secolului al XHI-lea. Este posibil ca ea însăşi sa fi văzut lumina zilei la scurtă vreme după aceea...
—  Ha, ha, ha!  Găsesc ca sînteţi puţin cam zeflemitor,  domnule Settembrini.
— Zeflemitor? vreţi sa spuneţi: maliţios? Da, sînt un pic maliţios, zise Settembrini. Necazul meu e ca sînt nevoit sa-mi irosesc maliţiozitatea cu teme atît de nenorocite. Sper, domnule inginer, ca nu aveţi nimic împotriva maliţiozităţii. Pentru mine este cea mai seînteietoare arma a raţiunii împotriva puterilor întunericului şi urîţeniei. Maliţiozitatea este spiritul criticii, iar critica - elementul de baza aflat la originea progresului şi iluminismului.
Apoi Settembrini trecu pe neaşteptate la altceva, începînd sa vorbească despre Petrarca, pe care-l numi „părintele timpurilor noi".
— Sa nu uitam ca trebuie să ne facem cura de odihna, spuse Joachim îngrijorat.
Literatul îşi însoţise cuvintele cu un gest elegant al mîinii. Acum, cu 0 mişcare circulara a degetelor îndreptate spre Joachim, curma scurt acest gest şi spuse:
— Locotenentul nostru se grăbeşte la serviciu, prin urmare, sa mergem Ş] noi. Avem acelaşi drum — „la dreapta, pe drumul ce duce către zidurile Puternicei Dis". Ah! Vergiliu, Vergiliu! E neîntrecut, domnilor. Cred. evident, în progres. Dar Vergiliu dispune de metafore pe care nu le Poate găsi nici un autor modern.
°e drumul de întoarcere, Settembrini se apuca sa recite versuri latineşti, cu accent italian, dar se întrerupse în clipa în care o fetişcana ce
72
THOMAS MANN
locuia desigur în sat le ieşi în cale şi începu sa zîmbeasca şi sa fredoneze ştrengăreşte.
— Ţ, ţ, ţ, plescai el cu limba. Ei da, ei da, ei da! La, Ia, la! O, tu, dulce porumbiţa, vrei sa fii a mea? Uitaţi-va numai cum „ochii îi scînteiaza de o privire furişată", cita el — doar Dumnezeu ştie de unde luase citatul -apoi trimise nişte bezele spre fata care se îndepărta stingherita.
„E un adevărat ştrengar", gîndi Hans Castorp, şi ramase la aceasta părere cînd Settembrini, după ce se dovedi înclinat spre galanterie, se porni iar pe bîrfeala. Se lega mai ales de consilierul aulic Behrens, îşi bătea joc de picioarele lui foarte mari şi socotea că titlul l-ar fi primit de la un prinţ bolnav de tuberculoza cerebrala. întreg ţinutul mai vorbea încă despre viaţa scandaloasa dusa de acest prinţ, dar Radamante închisese un ochi, apoi închisese amîndoi ochii, şi astfel rămăsese în continuare „consilier aulic", neclintit în titlul lui. De altfel, domnii ştiau oare ca el fusese cel care a inventat sezonul de vară? Da, el şi nimeni altul. Meritul îi aparţinea. Altădată doar cei mai fideli dintre fideli ramîneau şi vara aici. Atunci „umoristul nostru", cu isteaţa sa putere de pătrundere ce nu se lasă influenţată, demonstra ca aceasta supărătoare stare de lucruri nu era decît rodul unei prejudecăţi. Drept urmare, stabili principiul câ, cel puţin în ceea ce priveşte institutul sau, cura din timpul verii trebuie considerată nu numai ca recomandabila, ci mai ales ca deosebit de folositoare şi aproape absolut necesara. Şi s-a priceput sa raspîn-deasca în rîndul celor internaţi aceste teorii, redactînd articole de popularizare pe care le-a lansat prin presa. De atunci afacerile merg tot atît de bine vara ca şi iarna. „Geniu!" preciza Settembrini. „în-tu-i-ţi-e!" mai adaugă el. După care, trecînd prin ascuţişul criticii toate sanatoriile din regiune, lauda, pe un ton destul de muşcător, simţul comercial al proprietarilor. La cutare sanatoriu era profesorul Kafka... în fiecare an, de cum începea anotimpul critic al topirii zăpezilor, iar bolnavii îşi exprimau dorinţa sa plece, profesorul Kafka se simţea obligat sa pornească într-o călătorie de opt zile, făgăduind sa dea autorizaţiile de plecare imediat după ce se va întoarce. Dar lipsea opt saptamîni, iar nenorociţii aşteptau şi — în treacăt fie spus — vedeau cum cresc mereu notele de plata. Unii bolnavi aflaţi tocmai la Fiume îl chemau la consultaţie, el însă nu pornea la drum înainte de a se fi depus în contul lui cel puţin cinci mii de franci elveţieni, operaţie financiară care dură întotdeauna cam vreo cincisprezece  zile.   Fireşte,   a  doua  zi   după  sosirea  celebrissimului
MUNTELE VRĂJIT         73
maestru, bolnavul se grăbea sa moară. Cît despre doctorul Salzmann. acesta îl învinuia pe profesorul Kafka ca nu-şi păstrează cutate seringile pentru injecţii şi ca infectează bolnavii. Şi-a talpuit pantofii cu cauciucuri, spunea Salzmann, ca morţii să nu-l audă; la care Kafka răspundea că la Salzmann, bolnavilor li se administra o doza atît de considerabila din „veselul dar al viţei-de-vie" — fireşte, tot cu scopul de-a rotunji facturile - încît oamenii mureau ca muştele, nu de ftizie, ci de ciroza...
Continuă astfel, iar Hans Castorp rîse din toata inima şi fara răutate, auzind acest şuvoi de invective debitate cu volubilitate. Locvacitatea italianului era deosebit de plăcuta în puritatea >i preciziunea ei lipsita de orice accent străin. De pe buzele lui mobile cuvintele ţîşneau tari, limpezi, proaspete, folosea expresii savante vii, mişcătoare, utiliza pîna şi flecţiunile gramaticale cu o satisfacţie atît de vizibila, atît de comunicativă şi plina de buna dispoziţie, încît dădea impresia ca are spiritul prea limpede şi prea prezent ca sa-l ia vreodată gura pe dinainte.
- Vorbiţi atît de nostim, domnule Settembrini, spuse Hans Castorp, cu atîta vioiciune, încît drept sa va spun nici nu ştiu cum trebuie s-o calific.
- Plastic, nu? replica italianul faeîndu-şi vînt cu batista, deşi nu era cald, ci mai curînd răcoare. Acesta trebuie sa fie cuvîntul pe care-l căutaţi. Vreţi sa spuneţi ca am un fel plastic de-a vorbi. Dar stai! exclama el. Ce vad? Acolo se plimba judecătorii din infernul nostru! Ce spectacol!
In drumul lor, cei trei străbătuseră cam o jumătate din calea de întoarcere. Sa fi fost mulţumită conversaţiei lui Settembrini, pantei domoale a drumului, sau într-adevar se depărtaseră de sanatoriu; mai puţin decît crezuse Hans Castorp - căci un drum pe care-l facem pentru prima data este mult mai lung decît unul pe care-l cunoaştem - , dar oncum ar fi fost, drumul de înapoiere li se păru de o scurtime surprinzătoare. Settembrini avea dreptate, căci iata-i pe cei doi medici plim-bîndu-se pe dîmbul din spatele sanatoriului, doctorul Behrens înainte, cu halatul alb şi ceafa revărsata, dînd din mîini ca din nişte lopeţi. iar în urrna lui doctorul Krokowski, în halat negru, privind înjur cu un aer în care conştiinţa ce-o avea despre valoarea sa se manifesta cu atît mai evi-uent cu cît uzanţa profesionala îl silea sa meargă în urma şefului sau.
- Ah, Krokowski! exclama Settembrini. Uite-l cum merge, el care unoaşte toate secretele doamnelor noastre. Observaţi, va rog, rafiiia-
entul simbolic al îmbracaminţii lui. Umbla în negru pentru a arata ca
74
THOMAS MANN
domeniul special al studiilor sale este noaptea. Omul acesta n-are în minte decît un singur gînd, iar acest gînd e mîrşav. Cum se face, dom-nule inginer, ca n-am vorbit încă despre el? Aţi făcut cunoştinţa? Hans Castorp răspunse afirmativ.
— Ei, bine? Trebuie sa cred ca şi el va este simpatic.
— Nu ştiu prea bine, domnule Settembrini. N-am stat de vorba decît foarte puţin. Şi apoi, nu-mi formez părerea prea repede. Ma uit mai îmi; la om şi după aceea-mi spun: Prin urmare, aşa eşti? Prea bine!...
— Asta e o prostie! răspunse italianul. Trebuie sa aveţi păreri. Acesta este motivul pentru care natura v-a înzestrat cu ochi şi cu inteligenţa. Adineauri găseaţi ca vorbesc cu maliţiozitate; dar daca am facut-o, poate ca n-a fost fara o anume intenţie pedagogica. Noi, umaniştii, avem cu toţii o vîna pedagogica... Domnii mei, legătura istorică dintre umanism şi pedagogie explica legătura psihologica existentă între ele. Nu trebuie sa li se răpească umaniştilor funcţia de educatori — nu li se poate răpi, deoarece ei sînt singurii depozitari ai tradiţiei demnităţii şi frumuseţii omului. Umaniştii au înlocuit odinioară pe preoţii care, în vremuri tulburi şi inumane, puteau sa-şi aroge conducerea tinerelor generaţii. De atunci, domnii mei, nu s-a mai ivit nici un tip nou de educator. Domnule inginer, puteţi sa ma socotiţi retrograd, însă în principiu, in abstracto, va rog sa ma înţelegeţi cum trebuie, eu ramîn partizanul gimnaziului umanist...
Chiar şi în ascensor mai continua sa le vorbească cu lux de amănunte şi nu înceta decît atunci cînd verii ajunseră la etajul al doilea. El însuşi urca pîna la al treilea, unde ocupa o cămăruţa ce dădea spre spatele sanatoriului, după cum spunea Joachim.
— Aşadar, n-are bani? întreba Hans Castorp în vreme ce îl însoţea pe Joachim pîna în camera care arata exact ca a lui.
—  într-adevar, zise Joachim, fara îndoiala ca n-are. Sau are tocmai atît cît sa-şi plătească întreţinerea aici. Tatăl său a fost literat, ma înţelegi, şi cred ca şi bunicuL
—  Atunci, pricep, spuse Hans Castorp. Dar, în definitiv, e bolnav serios?
— După cîte sînt informat nu-i un caz grav, ci mai degrabă persistent, o forma care revine mereu. E bolnav de ani de zile, un timp a fost şi plecat, însă a fost repede silit sa-şi reia locul aici.
MUNTELE VRĂJIT
75
— Bietul om! Tocmai el, care pare atît de entuziasmat de munca. De Itfel este extrem de vorbăreţ şi trece cu mare uşurinţa de la o tema la lta  Faţa de fetişcana s-a purtat puţin cam obraznic, ceea ce, pe moment, m-a stingherit. Dar tot ce-a spus pe urma, despre demnitatea omeneasca, suna totuşi minunat, ca un discurs solemn. Va vedeţi des?
Sagacitate
Dar la aceasta întrebare Joachim nu mai putu să răspundă decît cu greutate şi ininteligibil. Dintr-o cutie de piele roşie, capitonata cu catifea şi aşezata pe masa, scosese un mic termometru şi vîrîse în gura extremitatea unde se afla rezervorul cu mercur. îl ţinea pe stînga, sub limba, în aşa fel îneît instrumentul de sticla îi ieşea pieziş dintre buze. îşi puse apoi o haina de casa, papucii şi o bluza asemănătoare cu o tunica militară, luă de pe masa foaia liniată pentru însemnarea temperaturii, un creion şi după aceea o carte, o gramatica ruseasca — deoarece învaţă rusa, în speranţa ca la serviciu, după cum spunea, asta i-ar putea crea anumite avantaje — şi astfel echipat ieşi afara pe balcon şi se întinse în şezlong, acoperindu-şi doar picioarele cu o pătura din par de cămila.
Treabă care nu era chiar atît de necesara: în ultimul sfert de ora stratul de nori devenise din ce în ce mai subţire, astfel ca soarele răzbătea cu o dogoare atît de estivala şi de manifesta, îneît Joachim îşi ascunse capul sub un fel de acoperamînt de dril alb care, cu ajutorul unui mic mecanism ingenios, se putea fixa pe spătarul scaunului şi apleca după poziţia soarelui. Hans Castorp îşi exprima admiraţia pentru aceasta invenţie. Voia sa aştepte ca varul sau sa-şi ia temperatura, şi-n răstimp pnvea cu atenţie cum erau toate aranjate, cerceta sacul de dormit căptuşit cu blana, aflat într-un colţ al balconului (Joachim îl întrebuinţa m zilele friguroase) şi cu mîinile sprijinite pe balustrada se uita în gradina şi spre terasa comuna, acum plina de pacienţii întinşi care citeau, scriau sau sporovăiau. De fapt, nu vedea de aici decît o parte a terasei, vreo cinci şezlonguri.
- Cît timp trebuie sa ţii chestia asta? întreba Hans Castorp întor-cîndu-se. Joachim ridica şapte degete.
- Cu siguranţa ca au trecut cele şapte minute ale tale.
Joachim făcu semn din cap că încă nu. Puţin mai tîrziu îsi scoase ermometrul din gura şi îl privi spunînd totodată:
76
THOMAS MANN
— Da, timpul trece foarte încet cînd eşti cu ochii pe el. îmi iau temperatura de patru ori pe zi şi o fac cu multa plăcere, căci numai atunci jţ, dai seama, de fapt, ce reprezintă în realitate un minut şau chiar şapte minute — cînd aici ne batem joc de timp într-un mod îngrozitor.
— Spui „în realitate". Dar niciodată nu poţi spune „în realitate", obiecta Hans Castorp. Stătea cu un şold lipit de balustrada, iar în albul ochilor avea vinişoare roşii. Timpul nu este deloc o „realitate". Cînd ţi se pare lung e lung, cînd ţi se pare scurt e scurt, dar cit de lung sau de scurt este în realitate, asta n-o ştie nimeni.
Nu era obişnuit sa filozofeze şi totuşi simţea nevoia. Joachim replica:
— Cum adică? N-ai dreptate. Deoarece îl măsurăm. Avem ceasornice şi calendare şi cînd o luna a trecut, a trecut pentru tine, pentru mine şi pentru noi toţi.
— Asculta-ma cu atenţie, spuse Hans Castorp ridicînd arătătorul în dreptul ochilor sai tulburi. Aşadar, un minut este tot atît de lung cît ţi se pare ţie cînd îţi iei temperatura?
— Un minut este atît de lung... durează atîta cît îi trebuie secundarului sa parcurgă circumferinţa cadranului.
— Dar afectivitatea noastră înregistrează diferite timpuri. Şi de fapt... spun: de fapt, repeta Hans Castorp apasîndu-şi arătătorul pe nas atît de tare ca-l îndoi, este vorba de o mişcare, o mişcare în spaţiu, nu-i aşa7 Stai, aşteaptă! Deci, măsurăm timpul cu ajutorul spaţiului. Prin urmare, este aproape acelaşi lucru ca şi cum am vrea şa maşuram spaţiul cu ajutorul timpului - ceea ce nu li se întîmpla decît oamenilor lipsiţi cu desavîrşire  de  spirit  ştiinţific.   De  la  Hamburg  pîna  la Davoş  sînt douăzeci de ore — da, cu trenul. Cu piciorul însă cît timp este? Dar, în gînd? Nici o secunda!
— Ia asculta, făcu Joachim, ce te-a apucat? Am impresia ca ai şi prins rădăcini aici, la noi.
— Taci! Astăzi sînt foarte lucid. Aşadar, ce este timpul? întreba Hans Castorp şi cu un deget îşi îndoi atît de brusc vîrful nasului încît acesta deveni palid şi-i pieri tot sîngele. Poţi sa-mi explici acest fenomen? Noi percepem spaţiul cu organele noastre de simţ, cu ochii, cu pipăitul Perfect. Dar care este organul cu care percepem timpul? Poţi sa-nu precizezi? Vezi, iata-te încolţit. Cum însă am putea măsura ceva căruia nu ştim sa-i definim nici măcar o singura însuşire? Noi spunem: timp11' trece. Bine, n-are decît sa treacă. Cît despre posibilitatea de a-l măsura.-
MUNTELE VRĂJIT
77
Har aşteaptă! Adică, pentru a fi posibil sa-l masori ar trebui sa se desfăşoare în mod uniform, şi n-avem nici o dovada ca se întîmplâ într-adevar aşa. Pentru conştiinţa noastră el se desfăşoară astfel, adică noi presupunem acest lucru fiindcă este mai comod, dar da-mi voie sa-ţi atrag atenţia asupra faptului ca măsurătorile noastre nu sînt decît nişte convenţii, şi nu trebuie sa te superi pe mine...
_ Bine, spuse Joachim, şi prin urmare nu-i decît o convenţie ca termometrul măsoară la mine o temperatura cu patru linii mai mult decît e normal? Totuşi, din pricina acestor linii sînt silit sa-mi fac veacul pe-aici şi nu ma pot prezenta la serviciul militar, ceea ce este în fapt dezgustător!
-Ai 37,5?
— A început iar sa scadă. Şi Joachim însemna cifra pe foaia de temperatura. Aseară am avut aproape 38, din cauza sosirii tale. Tuturor celor ce primesc vizite li se urca temperatura. Şi totuşi aceste vizite sînt o binefacere.
— Acum plec, zise Hans Castorp. Mai am în cap o sumedenie de gînduri despre timp, pot spune ca e un întreg complex de idei. însă de data asta nu vreau sa te mai necăjesc cu asemenea chestiuni, pentru ca oricum ai prea multe linii. O sa mi le amintesc pe toate şi o sa revenim asupra lor mai tîrziu, poate după gustare. O sa ma chemi la gustare, nu-i aşa? Acum ma duc şi eu sa-mi fac cura de odihna, căci nimănui nu-i strică, slava Domnului.
Şi spunînd acestea trecu de cealaltă parte a peretelui de sticla, pe balconul unde se găseau aşezate de asemenea un şezlong şi o măsuţa, îşi lua din camera frumos aranjata volumul Ocean Steamships şi pătura moale de culoare roşu-închis cu carouri verzi, apoi se întinse.
Curînd se văzu silit şi el sa deschidă umbrela; de îndată ce te culcai, arşiţa soarelui devenea insuportabila. Dar cel puţin stăteai într-un chip deosebit de comod, fapt pe care Hans Castorp îl constata imediat cu plăcere - ba mai mult, nu-şi aducea aminte sa mai fi întîlnit un şezlong at't de comod. Scheletul făcut dintr-un lemn lustruit brun-roşietic, de o lorma puţin demodata — ceea ce nu era decît o fantezie a gustului, căci duPâ toate aparenţele scaunul era nou - avea o saltea ce se întindea de la P'cioare pîna la spătar, formata în realitate din trei perne şi acoperita cu 0 Pînza groasa. Mai mult, în dreptul cefei era o perna prinsa cu un şiret, nici prea moale, nici prea tare, învelita cu o pînza brodată, care-şi înde-Phnea foarte bine rolul. Hans Castorp îşi sprijini braţul de suprafaţa lata 'ucioasa a rezematorii, clipi şi se odihni fara sa recurgă la Ocean
78
THOMAS MANN
Steamships ca sa se distreze. Văzut printre arcadele balconului, peisajul aspru şi sărac, însă scăldat într-o lumina limpede, părea un tablou înrămat. Hans Castorp îl privi dus pe gînduri. Deodată îşi aminti ceva şi spuse cu glas tare în liniştea din jur:
— Cred ca fata care ne-a servit micul dejun e pitica.
— Pst! făcu Joachim. Mai încet. Da, este pitica. Ei şi?
— Nimic. încă n-am apucat sa vorbim despre asta.
Apoi continua sa viseze. Cînd se întinsese în şezlong era ora zece. Trecu o ora. Era o ora obişnuită, nici lungă, nici scurta. Cînd ajunse la capătul ei, peste casa şi gradina răsuna un gong, întîi departe, apoi mai aproape şi pe urma iarăşi departe.
— Gustarea, zise Joachim, şi Hans Castorp îl auzi cum se scoală. Hans Castorp socoti ca şi pentru el cura de odihna se sfîrşise şi intra
în camera sa se aranjeze puţin. Cei doi veri se întîlnira pe coridor şi coborîra împreuna. Hans Castorp spuse:
— Ei da, aici se sta admirabil culcat. Ce fel de şezlonguri sînt astea? Daca ar fi posibil, aş cumpăra şi eu unul sâ-l iau cu mine la Hamburg, căci întins pe el te simţi ca-n paradis. Sau crezi cumva ca Behrens le-a comandat în mod special, construite după indicaţiile sale?
Joachim nu ştia. îşi scoaseră pardesiele şi intrară pentru a doua oara în sufragerie, unde masa era în toi.
De atîta lapte proaspăt, întreaga sala era scăldata într-o lumina alburie: în faţa fiecărui scaun se găsea un pahar mare, de cel puţin o jumătate de litru.
— Nu, declara Hans Castorp după ce îşi relua locul la capătul mesei, între croitoreasa şi englezoaica, şi-şi desfăcu resemnat şervetul, deşi mai simţea apăsarea primei mese. Nu, continua el, de lapte sa ma ferească Dumnezeu, nu beau niciodată, iar la ora asta mai puţin ca oricînd. Nu cumva au din întîmplare bere porter? Şi cu o politeţe plina de menajamente puse piticei aceasta întrebare. Din nefericire, nu aveau. Dar ea îl asigura ca-i va aduce bere Kulmbacher şi, în adevăr, îi aduse. Era consistenta, întunecata, cu o spuma bruna şi înlocuia de minune porterul. Hans Castorp bau cu lăcomie un pahar cam de jumătate de litru. Mînca apoi cîteva felii de carne rece cu pîine prăjită. După aceea se aduseră fulgi de ovăz şi iarăşi mult unt şi fructe. La urma îşi lasă doar ochii sa i se odihnească pe felurile de mîncare, fiind incapabil sa mai înghită ceva. Privi de asemenea şi la cei din jurul sau — constata ca de data aceasta
MUNTELE VRĂJIT
79
rupul nu i se mai părea atît de uniform: individualităţile ieşeau în evidenţa.
Toate locurile de la masa erau ocupate, afara de acela din faţa lui, de la celalalt capăt, care, după cum afla, era rezervat doctorului. Căci în măsura în care ocupaţiile le îngăduiau, medicii luau masa împreuna cu pacienţii, schimbînd de fiecare data locul, astfel ca se rezerva în capul fiecărei mese un scaun pentru medici. Acum nici unul nu era prezent; se spunea ca sînt cu toţii într-o operaţie. Tînarul cu mustaţa intra iarăşi, îşi lăsă brusc bărbia în piept, apoi se aşeza cu o înfăţişare îngrijorata şi morocănoasa. lata ca şi tînara blonda şi slaba apăru la locul ei. mîneîndu-şi iaurtul cu lingura, ca şi cum ar fi fost singurul lucru ce se putea mînca. De data asta, lînga ea şedea o mica doamna batrîna şi vioaie care tot trăncănea în ruseşte către tînarul cel tăcut, iar el o privea îngrijorat, răspunzîndu-i doar prin mişcări de cap, cu expresia unui om care are un gust amar în gura. In faţa lui, alături de batrîna doamna, ceva mai departe, stătea o alta tînara — nostima, cu pieptul impozant, cu parul şaten şi frumos ondulat, cu ochii rotunzi, căprui, copilaroşi şi cu un mic rubin la mîna-i frumoasa. Rîdea mult şi vorbea mereu ruseşte, numai ruseşte. Se numea Maiusia, după cît auzise Hans Castorp. în treacăt observa ca Joachim pleca ochii cu o expresie severa atunci cînd ea rîdea şi vorbea.
Settembrini intra pe uşa laterala şi rasucindu-şi mustaţa înainta către locul sau, la capătul mesei situate pieziş faţa de aceea ocupata de Hans Castorp. Abia se aşeza ca tovarăşii de masa izbucniră în hohote de rîs. farâ îndoiala ca plasase vreuna din răutăţile sale. Hans Castorp îi recunoscu de asemenea şi pe membrii „Clubului jumătăţilor de plâmîni". Hermine Kleefeld paşi către masa ei pe partea cealaltă, aproape de uşa verandei, privind cu ochi fara expresie şi-l saluta pe tînarul cu buzele rasfrînte care îşi trăsese jacheta într-un chip atît de puţin cuviincios. Palida, doamna Levi stătea alături de grasa şi pistruiata Iltis, printre necunoscuţi, la dreapta lui Hans Castorp, la o masa situata în diagonala.
- Uite-ţi vecinii, spuse Joachim cu jumătate de glas către varul sai», apleeîndu-se înainte. Perechea trecu pe lînga Hans Castorp •ndreptîndu-se către ultima masa din dreapta, prin urmare la „masa rusilor de rînd", la care o familie cu un băiat urît începuse «a manînce cu lăcomie mari cantităţi de porridge. Bărbatul era de o construcţie P apînda, cu obrajii cenuşii şi scofîlciţi. Purta o haina de piele bruna şi
80
THOMAS MANN
era încălţat cu ghete de fetru, prinse cu catarame. Nevasta-sa, la fel de micuţa şi slaba, era cocoţata, sub o pălărie cu penaj care se clatină la fiece pas, pe nişte cizmuliţe de iuft cu tocuri înalte, iar la gît avea o eşarfa cam murdara. Hans Castorp îi privi pe amîndoi cu o lipsa de respect care de obicei îi era străina şi a cărei brutalitate o resimţi chiar el; dar însăşi aceasta brutalitate îi făcu o oarecare plăcere. Ochii îi erau în acelaşi timp indiferenţi şi indiscreţi. Cînd, în aceeaşi clipa, uşa de sticla din stînga lui fu izbita cu un vuiet zornăitor la fel ca la micul dejun, Hans Castorp nu mai tresari ca dimineaţa, ci doar se strîmba cu oarecare plictiseala; iar cînd voi sa-şi întoarcă privirea într-acolo, găsi ca toate acestea îi cer un efort prea mare şi nu merita atîta osteneala. Aşa se făcu ca nici de data aceasta nu reuşi sa stabilească cine anume maltrata uşa cu atîta nepăsare.
De fapt, acest aperitiv cu bere, care de obicei nu avea asupra lui decît un efect destul de moderat, în sensul ca-l îngreuna, de data aceasta îl ameţise şi-l paralizase — iar el, îndurîndu-i consecinţele, se simţea de parca ar fi primit un pumn în mijlocul frunţii. Pleoapele îi erau grele ca plumbul şi-şi dădu seama ca limba nu mai asculta nici de cel mai elementar imbold atunci cînd, din politeţe, încerca sa întreţină o conversaţie cu englezoaica; trebui chiar sa facă un mare efort pentru a izbuti sa schimbe direcţia privirii, iar la toate acestea se mai adaugă nesuferita fierbinţeala a feţei care atinsese aceeaşi intensitate ca şi în ajun: avea senzaţia ca obrajii îi sînţ umflaţi de fierbinţeala, respira cu greutate, inima îi bătea înfundat ca un ciocan înfăşurat în cîrpe, şi daca suferinţa nu se transforma în durere atroce, faptul se datora impresiei ca îşi simţea capul ca şi cum ar fi inhalat de doua sau de trei ori cloroform. Ca prin vis observa ca doctorul Krokowski sosise, în sfîrşit, şi se aşezase la masa, chiar în faţa sa. dar era o impresie vaga, măcar ca doctorul îl fixa de mai multe ori cu o privire deosebit de pătrunzătoare în timp ce discuta cu doamnele din dreapta iui - nu fara ca tinerele, adică înfloritoarea Marusia şi sfrijita consumatoare de iaurt sa-şi plece ochii în faţa sa cu un aer smerit şi pudic. Dar facînd abstracţie de toate aceste senzaţii, Hans Castorp se ţinu bine, ba chiar mînui cuţitul şi furculiţa cu o deosebita îndemînare. Iar cînd varul sau îi făcu semn cu capul şi şe ridica. s>e scula la rîndul lui, se înclina fara sa privească spre tovarăşii de masa şi ieşi cu pas ferm în urma lui Joachim.
MUNTELE VRĂJIT
81
_ Oare cînd mai facem o cura de odihna? întreba el, în timp ce ' eau djn clădirea sanatoriului. Din cîte îmi pot da seama, e cel mai hun lucru de făcut aici. Aş vrea sa fiu de pe acum culcat în minunatul meu şezlong. Mergem departe?
Un cuvînt în plus
_ Nu, zise Joachim, şi, de altfel, nici n-aş putea merge prea departe. De obicei, la ora asta, daca am posibilitatea, cobor sa dau o raita prin sat pînă în piaţă. Mai vezi prăvăliile şi oamenii şi faci cumpăraturi cînd ai nevoie de ceva. înainte de masa stăm culcaţi încă vreo ora şi după aceea ne întindem iarăşi pîna la patru.
Coborîra în plin soare pe drumul pe care sosiseră, trecui a cursul de apa şi liniile înguste, avînd în faţa ochilor versantul drept al văii: Micul Schiahorn, Turnurile Verzi şi Dorfbergul, denumiri pe care Joachim i le înşiră una după cealaltă. Dincolo se afla, la o oarecare înălţime, cimitirul din Davos-Dorf înconjurat cu zid şi pe care Joachim i-l arata tot cu bastonul. Apoi ieşiră la drumul mare care, puţin săltat deasupra fundului văii, ducea de-a lungul povîrnişului ce cobora în terase.
De fapt, nu se mai putea vorbi despre un sat; adică nu-i rămăsese decît numele. Staţiunea climaterica îl înghiţise în întregime, întinzîndu-se din ce în ce mai departe către intrarea văii, iar acea parte a aşezării ce purta numele de „Dorf' se unea fara vreo schimbare vizibila cu partea zisa „Davos-Platz". Pretutindeni erau hoteluri şi pensiuni, toate împodobite cu verande, balcoane şi terase pentru odihna, dar se găseau raspîndite pe amîndoua versantele şi mici locuinţe particulare unde se puteau închiria camere; de o parte şi de alta erau case noi; pe unele Porţiuni nu se afla nici o clădire, iar priveliştea se deschidea către Pajiştile verzi din fundul văii...
Cuprins de o arzătoare dorinţa pentru obişnuita sa desfătare, Hans Lastorp aprinse iarăşi o ţigara şi datorita berii băute reuşi, cînd şi cînd, sPre marea lui satisfacţie, sa simtă un pic din aroma rîvmta cu ardoare: Qestul de rar şi de puţin, fara îndoiala — ba mai trebui sa facă şi un oarecare efort pentru a avea o senzaţie ce aducea de departe cu obişnuita Plăcere a fumatului, în vreme ce îngrozitorul gust de iasca stăruia. Inca-Pabil sa se acomodeze cu slăbiciunea, lupta un timp pentru o desfătare  sau se ascundea sau nu apărea decît vag, de parca şi-ar fi bătut joc
82
THOMAS MANN
de el, iar pîna la sfîrşit, obosit şi scîrbit, arunca ţigara. Cu toata toiO-peala de care era cuprins se simţea obligat din politeţe sa continue 0 conversaţie şi se chinuia sa-si amintească lucrurile atît de deosebite pe care, chiar în dimineaţa aceea, ar fi vrut sa le spună despre „timp". Dar îşj dădu seama ca uitase şi ca nu-i mai rămăsese nici o urma cît de mica din întregul „complex", ca mintea lui nu mai reţinea nici cea mai mărunta idee despre timp. In schimb începu sa vorbească despre anumite chestiuni legate de organismul omenesc într-un fel cu totul neobişnuit.
— Cînd îţi mai iei temperatura? întreba. După cina? Da, asta-i bine. Atunci organismul e în plina activitate, astfel ca temperatura poate fi înregistrata precis. Sper ca Behrens a glumit cînd m-a sfătuit sa-mi iau temperatura — iar Settembrini, cînd a auzit despre asta, a rîs în hohote, aşa ca n-are nici un rost sa mi-o iau. De altfel, nici nu am termometru.
— Ei, făcu Joachim, acesta ar fi lucrul cel mai neînsemnat. N-ai decît sa-ţi cumperi unul. Aici se găsesc pretutindeni termometre, aproape în fiecare prăvălie.
— Dar la ce bun? Nu, cura de odihnă o înţeleg, vreau s-o urmez cu regularitate, însă pentru mine, ca vizitator, ar fi prea mult sa-mi iau şi temperatura, treabă pe care prefer sa v-o las vouă, celor de aici, de sus. Măcar daca aş putea sa-mi dau seama, continua Hans Castorp ducîndu-şi ca un îndrăgostit amîndoua mîinile la inima, de ce-mi bate inima în halul asta — e atît de îngrozitor şi de o bucata de vreme nu ma gîndesc decît la asta. Vezi tu, ai batai de inima cînd eşti în ajunul unei foarte mari bucurii sau, dimpotrivă, cînd ţi-e frica de ceva, pe scurt cînd eşti neliniştit, nu-i aşa? Dar cînd inima se apuca sa bata de capul ei, fără motiv, ca sa zic aşa, găsesc ca e ciudat şi alarmant, înţelegi ce vreau sa spun, e aproape ca şi cum trupul ar trai de unul singur şi n-ar mai avea nici o legătura cu sufletul, asemenea unui trup neînsufleţit daca se poate spune aşa, un trup care însă, de fapt, n-ar fi tocmai mort — măcar ca aşa ceva nu exista - şi care şi-ar duce totuşi o existenţa absolut activa şi independenta: i-ar creşte parul, unghiile şi toate i-ar funcţiona perfect, atît sub raportul fizic cît şi chimic — cum se spune - fiind dominat de fapt de o activitate extrem de vioaie...
— Ce sînt expresiile astea? întreba Joachim cu un accent de mustrare deliberata. O activitate extrem de vioaie?
Poate ca punînd aceasta întrebare se răzbuna oarecum pentru observaţia ce i-o făcuse varul sau, în aceeaşi dimineaţa, în legătura cu talgerele.
MUNTELE VRĂJIT         83
_ Dar aşa este! Exista o activitate plina de vioiciune! Prin urmare, de ce găseşti expresia nepotrivita? întreba Hans Castorp. De altfel, am nomenit-o doar în treacăt. Nu voiam sa spun decîl atît: ca este nelinişti'01" şi chinuitor sa constaţi ca trupul trăieşte şi se preţuieşte pe sine fara sa aibă nici o legătura cu sufletul, aşa cum se întîmpla cu aceste bătăi de inima fara motiv. Eşti ispitit sa le cauţi un sens, adică vrei sa găseşti o stare de suflet în stare sa le corespunda, o bucurie sau o teama care le-ar justifica oarecum — aşa cel puţin mi se întîmpla mie şi nu pot vorbi decît despre mine.
- Da, da, făcu Joachim cu un oftat. Cînd ai febra lucrurile se petrec în felul acesta. Atunci dăinuieşte în trup o „activitate extrem de vioaie", ca sa ma folosesc de cuvintele tale, şi se prea poate ca, în aceasta situaţie, sa începi sa cauţi, fara sa vrei, o stare sufleteasca, cum spui Iu. prin care întreaga agitaţie ce te stapîneşte sa dobîndeasca oarecum un sens raţional... Numai ca toate lucrurile astea despre care vorbim sînt extrem de triste, mai zise el cu o voce tremurătoare şi tăcu; la care Hans Castorp se margini sa ridice din umeri la fel cum îl văzuse pe Joachim facînd în ajun.
O bucata de vreme îşi continuara drumul în tăcere. Apoi Joachim întrebă:
- Ei, îţi plac oamenii de aici? Ma refer îndeosebi la cei de la masa noastră...
Hans Castorp lua o expresie de totala indiferenţa.
- Doamne, zise el, nu mi se par prea interesanţi. La celelalte mese cred ca sînt mai interesanţi, dar poate ca nu-i decît o simpla impresie. Doamna Stohr ar trebui sa-şi mai spele parul, prea e unsuros. Iar Mazurka asta, sau cum o cheamă, mi se pare ca e puţin cam toanta. Tot timpul îşi baga batista în gură de atîta rîs.
Joachim rîse cu pofta cînd auzi cum varul lui deformase numele fetei.
-  Mazurka este extraordinar, exclama el, insa daca nu te superi, se numeşte Marusia - este aproape acelaşi lucru ca şi Măria. Da, este într-ade-var prea gălăgioasa, adaugă. Şi totuşi ar avea toate motivele sa fie mai Potolita, căci e într-adevar destul de bolnava.
- N-ai spune, observa Hans Castorp. Pare atît de sănătoasa! în orice caz, n-ai bănui ca e bolnava de piept.
Şi încerca sa-i arunce varului sau o privire plina de isteţime, însă
dese
open ca faţa bronzata a lui Joachim era plina de pete — aşa cum sînt
84
THOMAS MANN
chipurile înnegrite de soare cînd sîngele se retrage din obraji — şi Ca gura i se strîmbase într-un mod jalnic, iar aceasta înfăţişare trezi în tînarul Hans Castorp o teama nelămurita, care-l hotărî sa schimbe irne-diat subiectul discuţiei şi sa se informeze despre alte persoane, încercind sa uite cit mai repede atît de Marusia cit şi de expresia feţei lui Joachim, ceea ce de altfel îi reuşi de minune.
Englezoaica cu ceaiul de măceşe se numea Miss Robinson. Croitoreasa nu era croitoreasa, ci profesoara la liceul de fete din Konigsberg şi de aceea se exprima atît de corect. Se numea domnişoara Engelhart. Cît despre batrîna doamna vioaie, deşi Joachim se găsea aici de multa vreme, nu ştia nici măcar cum o cheamă. In orice caz, era batrîna mătuşa a tinerei fete care mînca iaurt, şi îi ţinea tovărăşie la sanatoriu chiar de la venire. Dar dintre cei ce mîncau la masa lor, cel mai grav atins era doctorul Blumenkohl, Leo Blumenkohl din Odesa — tînarul acela cu mustaţa şi cu faţa atît de îngrijorata şi întunecata. Trăia aici, sus, de foarte mulţi ani...
Mergeau acum pe un trotuar foarte urban — strada principala a unei staţiuni cu renume internaţional. întîlneau vizitatori ai staţiunii care hoinăreau, în majoritate tineri, celibatari în haine de sport şi cu capul descoperit, de asemenea şi doamne fara pălărie şi cu fuste albe. Auzeai vorbindu-se ruseşte şi englezeşte. Magazine cu vitrine elegante şe ţineau lanţ pe dreapta şi pe stînga, iar Hans Castorp, a cărui curiozitate se lupta cu o oboseala febrila, trebui sâ-şi forţeze ochii ca sa vadă, şi se opri multa vreme în faţa unui magazin de galanterie bărbătească pîna sa se poată convinge ca vitrina era bine amenajata.
Apoi dadura peste o rotonda cu o galerie acoperita, unde concerta o orchestra. Aici era cazinoul balnear. Pe mai multe terenuri de tenis, partidele erau în plina desfăşurare. Tineri zvelţi şi bărbieriţi, cu pantaloni de flanel proaspăt călcaţi si mînecile suflecate pîna la coate, jucau în pantofi cu tălpi de cauciuc, avînd ca partenere tinere fete bronzate, îmbrăcate în alb şi care, luîndu-şi avînt, se înălţau deodată în soare pentru a lovi cît mai de sus mingea de culoarea cretei. Pe terenurile bine întreţinute părea ca pluteşte o pulbere de faina. Cei doi veri se aşezară pe o banca libera, sa privească jocul şi sa-l comenteze.
- Tu nu joci niciodată aici? întreba Hans Castorp.
—  N-am voie, răspunse Joachim. Trebuie sa stăm culcaţi, mereu culcaţi... Settembrini spune neîncetat ca trăim la orizontala — sintcm nişte orizontali, afirma el, este una din glumele lui proaste. Cei care
MUNTELE VRĂJIT
85
J°
acâ aici sînt sănătoşi, său o fac deşi le este interzis. De altfel nici nu "joacă prea serios — o fac mai mult pentru costume... Şi fiindcă veni vorba de lucruri interzise, mai sînt şi alte jocuri oprite care totuşi se practică, de pilda pocherul, iar într-unui dintre hoteluri chiar şi petits chevaux - împotriva cărora, la noi, pedeapsa prevăzuta este excluderea din sanatoriu, întrucît se pare că e tot ce poate fi mai daunatoi. Totuşi se mai găsesc vreo cîţiva care, după controlul de noapte, coboară si se duc să mizeze. Prinţul care i-a conferit lui Behrens titlul de consilier aulic r> ştergea în fiecare noapte.
Hans Castorp abia putea sa asculte. Ţinea gura întredeschisa, căci nu putea respira pe nas decît cu mare greutate, deşi nu avea guturai. Inima îi bătea în contratimp cu muzica, fapt care-i dădea o chinuitoare senzaţie de sufocare. Şi, prada acestei impresii de dezordine şi contrarietate, tocmai aţipise cînd Joachim îi reaminti că era vremea sa se întoarcă.
Făcură drumul înapoi aproape fara sa scoată vreo vorba. Hans Castorp se împiedica chiar, o data sau de doua ori, în plina strada şi zîmbi cu un aer melancolic, clatinînd din cap. Portarul şchiop îi conduse cu ascensorul pînâ la etajul lor. Se despărţiră cu un scurt „la revedere", în faţa numărului treizeci şi patru. Hans Castorp se îndrepta de-a lungul camerei pînâ la balcon unde se prăvăli, aşa cum era, pe şezlong şi - fara a se mai osteni sa-şi îndrepte poziţia — căzu într-o picoteala dureroasa, aţîţata de bătăile iuţi ale inimii.
Fireşte, o femeie!
Cît dura starea aceasta nu-şi dădu seama. însă cînd sosi momentul,
gongul suna. Dar nu te chema la masa chiar imediat, ci îţi reamintea
doar ca trebuie să te pregăteşti, iar Hans Castorp o ştia şi de aceea
ramase culcat pîna ce vibraţia metalica se amplifica a doua oara şi apoi se
•ndepartă. Cînd Joachim traversa camera ca sa vina sa-l ia, Hans Castorp
voi sa-şi schimbe hainele, însă de data aceasta Joachim nu-i mai înga-
Ul- Ura şi dispreţuia nepunctualitatea. Cum să progresezi şi sa te
'îsânătoşeşti ca sa fii m stare sa-ţi faci serviciul, zise el. daca eşti prea
eneş ca să respecţi orele de masa? Spunînd asta avea desigui dreptate,
Hans Castorp nu reuşi decît sa-l facă sa observe ca el, daca nu era
°lnav, în schimb pica de somn. Prin urmare se spală iute pe mîini. apoi
orîrâ m sufragerie pentru a treia oara.
86
THOMAS MANN
Pacienţii se revărsau prin cele doua uşi. Mai intrau şi pe uşile de ]a veranda care erau deschise, şi astfel în curînd erau aşezaţi cu toţii la cele şapte mese, ca şi cum nu le-ar fi părăsit niciodată. Cel puţini asta era impresia ce-o avea Hans Castorp — fireşte ca era o impresie absurda ivita ca dintr-un vis, dar de care mintea sa înceţoşata nu putu cîteva clipe sa se apere şi în care găsi chiar o anumita plăcere; de altfel, de mai multe ori în timpul mesei încerca sa şi-o readucă şi de fiecare data reuşi sa obţină o iluzie perfecta. Vioaia doamna batrîna îi vorbea din nou, în graiul acela neînţeles, doctorului Blumenkohl care stătea pieziş în faţa ei şi asculta cu faţa îngrijorata. Slabanoaga strănepoata mînca în sfîrşit altceva decît iaurt, adică o creme d'orge groasa pe care fetele de serviciu o aduseseră în farfurii; totuşi nu înghiţi decît vreo cîteva linguriţe. Ca sa-şi înăbuşe rîsul, drăgălaşa Marusia îşi vîrî în gura batista ce raspîndea parfum de mandarine. Miss Robinson citea aceleaşi scrisori cu scrisul rotund, pe care le mai citise şi de dimineaţa. Era evident ca nu ştia o boaba nemţeşte şi nici nu voia sa ştie. Dintr-o cavalereasca politeţe, Joachim îi spuse în englezeşte cîteva cuvinte despre starea vremii, la care ea îi răspunse monosilabic, pentru ca apoi sa recada în muţenie. Cît priveşte pe doamna Stohr cu bluza ei de lîna ecoseza, fusese supusa unui control medical, iar acum povestea totul în amănunţime, cu o afectare vulgara, încreţindu-şi buza superioara peste dinţii de iepure. în dreapta sus, se văicărea ea, «e mai aud zgomote, ba mai mult, în spatele umărului stîng respiraţia este foarte redusa, aşa ca e silita sa mai stea cam vreo cinci luni, adică atît cît îi spusese „batrînul". în vulgaritatea ei. consilierului aulic Behrens îi zicea „batrînul". De altfel se arata foarte indignata ca „batrînul" nu stătea azi la masa lor. După „tournee" (voia sa spună: potrivii ordinei), astăzi la prînz era rîndul mesei lor, în vreme ce „batrînul" stătea la masa vecina din stînga (şi în adevăr, consilierul aulic Behrens se găsea acolo şi-şi încrucişase mîinile enorme în faţa farfuriei). Dar fireşte, acolo stătea grasa doamna Salomon de la Amsterdam care, întotdeauna, venea decoltata la masa, iar „batrînul" simţea, evident, o deosebita plăcere, fapt pe care ea, doamna Stohr, nu putea sa şi-l explice, deoarece cu prilejul fiecărei vizite medicale el putea sa vadă la doamna Salomon orice şi cît poftea. Mai apoi, povesti cu un fel de şuşoteala provocatoare ca aseară, în sala de odihna comuna — care se găsea pe acoperiş - se stinsese lumina, şi asta cu un scop pe care doamna Stohr îl califica drept „transparent". „Batrînul" băgase de seama >' făcuse o gălăgie atît de mare, încît fusese auzit de întregul stabiliment-
MUNTELE VRĂJIT
87
nar nici de data asta, fireşte, vinovatul n-a fost descoperit, cu toate ca u era necesar sa fi făcut studii universitare ca sa banuieşti ca făptaşul era evident, căpitanul Miklosich, de la Bucureşti, pentru care nu era niciodată prea întuneric cînd se afla într-o societate de doamne — un bărbat care n-avea nici cea mai redusa cultura, cu toate ca purta corset şi care, din punct de vedere moral, era o fiara, un animal de prada — da, o fiara, repeta doamna Stbhr cu glasul sugrumat în timp ce sudoarea îi brobonea şi fruntea şi buza superioara. Tot Davosul, din sat şi pîna-n centru, a început sa-şi dea seama cam ce fel de raporturi întreţinea el cu soţia consulului general Wurmbrandt din Viena, în privinţa aceasta, abia daca se mai poate vorbi despre nişte legaturi ascunse. Căci căpitanul nu numai ca intra cîteodata chiar de dimineaţa în camera soţiei consulului, în vreme ce ea mai esie încă în pat, dar apoi asista pîna şi la toaleta ei, ba, marţea trecuta n-a ieşit din odaie decît în zori, cam pe la ora patru -de altfel, infirmiera tînarului Franz, de la numărul nouăsprezece, a cărui operaţie de pneumotorax, făcuta de curînd. n-a reuşit, a dat peste el, şi în marea ei încurcătura a greşit uşa astfel ca s-a pomenit deodată în camera procuiorului Paravant din Dortmund... în cele din urma, doamna Stohr se mai ocupa o buna bucata de vreme şi de un „institut cosmic" ce se afla în sat şi de unde îşi cumpăra apa de gura - iar Joachim continua sa se uite fix în farfurie.
Prînzul ea tot atît de minunat pregătit pe cit de bogat. în afara de supa foarte hrănitoare, mai cuprindea încă alte şase feluri. După peşte, venea o mîncare de carne consistenta, cu garnituri, apoi o mîncare de legume servita aparte, friptura de pasare, o prăjitura care în ceea ce priveşte gustul nu era mai prejos decît cea din ajun şi, în sfîrşit, brînza şi fructele. Fiecare fel era oferit de doua ori şi nu în zadar. Farfuriile se umpleau şi la cele şapte mese se mînca, nu gluma - sub tavanul boltit domnea o pofta de mîncare leonina, o foame de lup, la care ai fi asistat cu plăcere daca n-ar fi făcut în acelaşi timp o impresie oarecum neliniştitoare, ba chiar dezgustătoare. Aceasta poftă de mîncare n-o aveau, în ziua aceea, numai oaspeţii veseli, care flecareau aruncîndu-şi cocoloaşe pîine, ci şi cei tăcuţi, posomoriţii care la un moment dat ramîncau cu capul în mîini şi privirea în gol. Un tînar de la masa vecina din stînga, Un licean judecind după vîrsta, cu mînecile prea scurte şi cu lentile groase şi îotunde la ochelari, taîa în bucăţele mici tot ce îngrămădise în nurie, prefacîndu-le într-o pasta informa înainte de-a le mînca; apoi se Pleca peste masa şi începea sa înfulece, trecîndu-şi din cînd în cînd
88
THOMAS MANN
şervetul pe sub ochelari ca sa-şi şteargă ochii — nu se ştie daca de lacrimj sau de sudoare.
în timpul prînzului doua incidente atrasera atenţia lui Hans Casiorp atît cît îi îngăduia starea în care se găsea. Mai întîi - pe cînd mînca peşte -cineva trînti iar uşa de sticla. Hans Castorp tresari îndîrjit şi în supaiarea lui furioasa îşi spuse ca de data asta trebuia neapărat să afle cine-i vinovatul. Şi nu numai ca o gîndi, ci chiar murmura din vîrful buzelor, atît de importanta i se părea aceasta chestiune. „Trebuie sa ştiu!" şopti el cu o pornire pătimaşa, în aşa fel încît Miss Robinson şi profesoara îl priviră mirate. Se întoarse deci spre stînga, câscînd larg ochii puţin cam injectaţi.
O doamna traversa sufrageria, o femeie, mai degrabă o fată, de statura mijlocie, îmbrăcata cu o jacheta alba şi o fusta colorata, cu parul de un blond roşcat pe care-l purta în cozi simple, împletite în jurul capului. Mare lucru nu văzu Hans Castorp din profilul ei, de fapt nu văzu mai nimic. Calea farâ zgomot, fapt care crea un contrast ciudat cu zgomotoasa intrare, călca straniu de uşor, îndreptîndu-se cu capul puţin aplecat înainte către ultima masă din stînga, aşezata perpendicular pe uşa verandei, prin urmare la „masa ruşilor bine", cu o mîna în buzunarul vestei de lîna ce i se lipea de corp, iar cu cealaltă ridicată la spate îşi aranja parul la ceafa. Hans Castorp privi această mînă - dispunea de un simţ deosebit şi de facultatea de a face aprecieri critice în ceea ce priveşte mîinile, şi cînd se afla în faţa unor cunoştinţe noi avea obiceiul să-şi pironească ochii asupra mîinilor. Nu era chiar a unei doamne, aceasta mîna care ţinea părul, nefiind nici îngrijită, nici fină, cum erau de obicei mîinile femeilor din cercurile pe care le frecventa Hans Castorp. Destul de lata şi cu degetele scurte, avea ceva copilăresc şi primitiv, ceva din mîna unei şcolăriţe; era limpede ci unghiile ei nu ştiau ce-i manichiura, căci erau tăiate ca vai de lume, întocmai ca la o şcolăriţa, iar pe margini pieliţa era puţin iritata, parînd a fi victima acelui viciu ce-l au unele persoane de a-şi roade unghiile. De altfel, Hans Castorp îşi dădu seama de aceasta mai curînd prrntr-o vagă impresie, decît cu propriii săi ochi -întrucit se afla la o distanţa apreciabila. Dînd din cap, întîrziata îşi saluta tovarăşii de masa şi aşezîndu-se cu spatele către sala, lînga doctorul Krokowski care prezida acolo, se întoarse şi privi lumea, ţinîndu-şi mereu părul cu mîna trecuta peste umăr deasupra capului - fapt care-i îngădui lui Hans Castorp să observe în treacăt ca avea pomeţii obrajil°r
MUNTELE VRĂJIT
89
oeminenţi şi ochii înguşti... Vâzînd-o. simţi ca-I atinge foarte uşor o nedesluşită amintire despre ceva şi cineva...
Fireşte, o femeie!" se gîndi şi iarăşi murmura cuvintele atît de ,-jjjpgde încît profesoara, domnişoara Engelhart, înţelese cc-a spus. Şi biata fată bâtrîna zîmbi cu duioşie.
_ E doamna Chauchat, spuse ea. E atît de neglijcnla! Dar o femeie delicioasa.
Şi roşeaţa pufoasă a obrajilor domnişoarei Engelhart se accentua. lucru care se întîmpla ori de cîte ori deschidea gura.
- Franţuzoaică? întreba Hans Castorp cu asprime.
-Nu, e rusoaică, răspunse domnişoara Engelhart. Poate soţul ei este francez sau numai de origine franceza, nu ştiu prea bine.
- O fi cel de-acolo, zise Hans Castorp încă îndîrjit şi arata spre un domn cu umerii căzuţi de la „masa ruşilor bine".
- O, nu, nu-i aici, replica profesoara. Ba chiar n-a fost niciodată aici, adăugă ea; aici nu-l cunoaşte nimeni.
-  Ar trebui să închidă uşa cum se cuvine, zise Hans Castorp. O trînteşte mereu. Este o lipsă de politeţe.
Iar profesoara, primind lecţia cu un zîmbet umil, de parca ea însăşi ar fi fost vinovată, nu mai pomeni nimic de doamna Chauchat.
Al doilea incident s-a produs cînd doctorul Blumenkohl a părăsit sufrageria pentru cîteva minute — atît şi nimic mai mult. Deodată, expresia de dezgust de pe faţa i se accentuase, privise un punct fix undeva în gol, apoi cu un gest discret împinsese scaunul şi ieşise. în acel moment însă, apăru în lumina ei cea mai cruda vulgaritatea fara limite a doamnei Stohr care, satisfăcută fără îndoiala de a se şti mai puţin bolnavă decît Blumenkohl, îi însoţi plecarea cu comentarii pe jumătate compătimitoare şi pe jumătate dispreţuitoare.
-Nenorocitul! Iată încă unul care o sa dea în curînd ortul popii, zise ea. Văd că iarăşi se duce sa stea de vorba cu „Heinrich cel Albastru'".
Farâ nici o reţinere, rostise cu încapâţînarea caracteristica oamenilor Mărginiţi expresia caraghioasă de „Heinrich cel Albastru", iar Hans Castorp, auzind cum o rosteşte, trecu printr-o senzaţie în care spaima se împletea cu pofta de îîs. De altfel, doctorul Blumenkohl se întoarse după cîteva minute, tot atît de discret cum ieşise, îşi relua locul şi •ncepu să mânînce. Mînca şi el mult, luînd de doua ori din fiecare fel. ârâ să scoată o vorbă, cu înfăţişarea Iui îngrijorată şi rezervată.
90          THOMAS MANN
Apoi prînzul se sfîrşi: mulţumită unui serviciu îndemînatic — pitica în special, era o fiinţa cu picioare sprintene — nu durase decît o ora. Hans Castorp, respirînd greu şi fara sa-şi dea prea bine seama cum urcase, se găsi iarăşi culcat pe minunatul sau şezlong, în firida balconului, căci dupa-amiaza, pîna la ora ceaiului, se desfăşura iar o cura de odihna, cea mai însemnata din cursul zilei şi care trebuia respectata cu stricteţe. Picotind, cu inima zvîcnindu-i, stătea culcat şi respira pe gura, între cei doi pereţi de sticla opaca ce-l separau de Joachim de o parte şi de perechea rusa de cealaltă. Cînd se folosi de batista, o văzu pătata de sînge, însă nu avu energia necesara sa se alarmeze, cu toate ca era destul de grijuliu în legătura cu sănătatea sa, avînd o fire ce înclina puţin spre o capricioasa ipohondrie. De data aceasta, aprinzînd iarăşi o Măria Mancini, o fuma pîna la capăt, fără să-i pese daca-i simte sau nu gustul. Ameţit, neliniştit si visător, medita la felul straniu în care se comporta aici. De doua sau de trei on pieptul îi fu zguduit de un fel de rîs interior, cînd se gîndi la odioasa expresie pe care o întrebuinţase doamna Stohr în vulgaritatea ei.
Domnul Albin
Jos. în gradină, o adiere de vînt flutura din cînd în cînd drapelul fantezist pe care era reprodus caduceul medicinei. Cerul se acoperise iarăşi în întregime. Soarele se depărtase şi imediat se lasă o răcoare aproape neverosimila. Terasa comuna de odihna părea plina; răzbăteau de acolo, de jos, doar rîsete înfundate si zvon de flecăreala.
— Domnule Albin, va implor, azvîrliţi cuţitul, vîrîţi-l în buzunar, o sa se întîmple o nenorocire! se văicărea o tremurătoare voce de femeie.
Şi:
— Preabunule domn Albin, pentru numele lui Dumnezeu, cruţaţi-ne nervii şi ascundeţi din faţa ochilor noştri aceasta cumplita unealta ucigaşa, interveni o alta, la care un tînar blond, cu ţigara în gura. şe/ind pe marginea primului şezlong, răspunse pe un ton impertinent:
— Pentru nimic în lume! Doamnele vor binevoi sa-mi îngăduie sa ma joc puţin cu cuţitul meu! Da, fireşte, este un cuţit excepţional de bine ascuţit. L-am cumpărat la Calcuta, de la un vraci orb... Şi-l vîra pe gît, Ş> imediat după aceea boy-ul sau se ducea sa-l scoată din pamînt, de la ° distanţa de cincizeci de metri... Doriţi sa-l vedeţi? Taie mult mai bine
MUNTELE VRĂJIT
91
 un brici. Este suficient sa-i atingi tăişul ca patrunde-n carne ca-n nt Aşteptaţi, o sa vi-l arat mai de aproape... Şi domnul Albin se ridica. Izbucni un ţipat general. Ei, şi-acum ma duc sa-mi caut revolverul!
spuse
domnul Albin. O sa va intereseze mai mult. E un lucru extraordi-
nar de afurisit. Are o pulere de percuţie... Ma duc în camera sa-l aduc.
- Domnule Albin, domnule Albin, sa nu faceţi una ca asta! răsunară mai multe glasuri.
Dar domnul Albin &e pregătea sa iasă din sala de odihna ca sa urce în camera sa, foarte tînar, leganîndu-se în mers, cu o faţa trandafirie de copil şi cu mici tuleie de puf de-a lungul urechilor.
- Domnule Albin, striga o doamna în urma lui, mai bine v-aţi lua pardesiul, imbracaţi-l, ascultaţi-ma pe mine, faceti-mi plăcerea asta. Acum şase saptămîni zăceaţi în pat cu o pneumonie, iar acum staţi aici tara pardesiu, nici nu va gîndiţi măcar sa va înveliţi şi, pe deasupra, mai şi fumaţi.   Asta  înseamnă  sa  faceţi   ceva  peste   puterile  omeneşti,   pe cuvîntul meu de onoare, domnule Albin.
Dar el, plecînd, nu răspunse decît printr-un rîs batjocoritor şi peste cîteva minute se întoarse cu revolverul. Atunci doamnele începură sa ţipe şi mai prosteşte decît adineauri şi se auzi cum mai multe dintre ele încercau sa sară de pe scaune, căci se împiedicau în pleduri şi cădeau.
- Priviţi-l cît este de mic şi de strălucitor, spuse domnul Albin, dar daca apaş aici, muşca... Izbucniră alte ţipete. E încărcat, fireşte, continua domnul Albin. Şase gloanţe sînt vîrîte în butoiaşul acesta, care se învîrteşte cu o gaura la fiecare tragere... De altfel, nu l-am cumpărat ca sa glumesc, spuse el si, observînd ca efectul vorbelor lui scădea, îl lasă sa cada în buzunarul de la piept, apoi se reaşeza pe scaun picior peste picior şi-şi aprinse o noua ţigara. Nicidecum ca sa glumesc, repeta el şi-şi strînse buzele.
- Atunci de ce? De ce? întrebară cîteva voci înfiorate de presimţiri. fc îngrozitor! striga una dintre ele, la care domnul Albin dădu din cap.
- Vad ca începeţi sa înţelegeţi, zise el. De fapt, cu acest scop îl Păstrez, continua el încetişor după ce, cu toata pneumonia sa îecenta,
»ase în piept o mare cantitate de fum pe care o zvîrli brusc afara. îl ţin sa-l am la îndemîna in ziua în care voi găsi ca circul asta de-aici devine
ln cale-afara de plictisitor şi cînd xoi avea cinstea sa va salut. Chestiunea este destul de simpla... Am studiat-o îndeaproape şi sînt
Xat asupra celui mai bun mijloc de-a sfîrşi. (La cuvîntul „sfîrşi" se auzi
n l'pat.) Sa lăsam inima deoparte... Nu rm-ar fi prea uşor sa nimeresc
92
THOMAS MANN
drept în ea... De aceea prefer sa distrug conştiinţa chiar în miezul ei introducînd un mic şi drăgălaş corp străin în acest organ atît de intere, sânt... Şi domnul Albin îşi îndrepta degetul arătător către craniul blond cu parul tuns scurt. Aici trebuie sa-l pun — şi domnul Albin scoase iarăşi din buzunar revolverul nichelat, iar cu ţeava îşi atinse tîmpla — aici, deasupra arterei... Chiar şi fara oglinda, este o treaba sigura...
Atunci răsunară pe diferite tonuri proteste rugătoare, printre care se amesteca chiar şi un puternic hohot de plîns.
— Domnule Albin. domnule Albin, luaţi revolverul de la tîmpla, nu suportam aşa ceva! Domnule Albin, sînteţi tînar, o sa vă vindecaţi, o sa va întoarceţi în lume şi o să va bucuraţi de o mare popularitate, pe cuvîntul meu de cinste. Dar puneţi-va pardesiul, întindeţi-vâ, învehţi-va şi urmaţi tratamentul. Nu mai goniţi masorul cînd vine sa va fricţioneze cu alcool. Lăsaţi fumatul, domnule Albin, auziţi, va rugam s-o faceţi de dragul vieţii dumneavoastră, al tinerei şi preţioasei dumneavoastră vieţi!
însă domnul Albin ramase neînduplecat.
—  Nu, nu, zise el, lasaţi-ma, e mai bine aşa, va mulţumesc. N-am refuzat niciodată nimic unei femei, dar înţelegeţi-ma ca zadarnic încerci sa opreşti roata destinului. Sînt aici de trei ani... m-am saturat şi la mine nu se mai prinde — aşadar, puteţi sa mi-o luaţi în nume de rau? Nu am leac, doamnele mele — priviţi-ma, aşa cum stau aici, nu am leac - şi chiar consilierul aulic nu ascunde evidenţa decît de forma şi pentru prestigiu. Prin urmare îngaduiţi-mi mica libertate ce decurge din acest fapt. E ca la liceu, o dată ce se hotarîse ca o sa ramîi repetent, nu te mai întreba nimeni de lecţii şi nu mai aveai nimic de făcut Sînt copt, în sfîrşit, pentru aceasta fericita stare. Nu mai trebuie să mişc nici un deget, nimic nu mai are importanţa, îmi baţ joc de toate. Doriţi ciocolata? Serviţi-vă! Nu, nu ma sărăciţi, am grămezi de ciocolata în camera. Am acolo, sus, opt bomboniere, cinci pachete marca Gala Peţer şi patru jumătăţi de kilogram de ciocolata Lindt. Toate acestea mi le-au trimis in timpul pneumoniei doamnele din sanatoriu...
De undeva, o voce de bas ceru sa se facă tăcere. Domnul Albin scoase un mic hohot de rîs - un rîs ştrengăresc şi sacadat în acelaşi timp. în sala de odihna se făcu imediat linişte, o linişte atît de adînca de parcă s-ar fi destrămat un vis, o vraja; şi într-un chip ciudat cuvintele rostite continuara sa răsune în golul tăcerii. Hăns Castorp ciuli urechea pînă cînd totul se stinse şi măcar că domnul Albin îi apărea cam nerod. nu se putu stăpîni sa nu resimtă oarecare invidie. îl impresionase puter-
MUNTELE VRĂJIT
93
ic mai ales exemplul luat din viaţa de şcoala, deoarece el însuşi rămăsese repetent într-a şasea, şi-şi amintea destul de bine de acea nepasaie puţin cam umilitoare, însă caraghioasa şi plăcuta, de care aproape ca se bucurase cînd în ultimul trimestru părăsise cursa, putînd sa rida „de toată tărăşenia". Dar acum gîndurile îi erau tulburi şi risipite şi-i era greu sa le precizeze. I se părea, mai ales, ca onoarea este o treaba care prezintă avantaje considerabile, dar ca nici îuşinea nu are mai puţine, ba chiar că avantajele acesteia din urma sînt aproape nelimitate. Şi în vreme ce, cu titlu de experienţa, încercă sa-şi închipuie starea sufleteasca a. domnului Albin şi sa-şi imagineze ce putea să semnifice a fi eliberat definitiv de jugul onoarei şi a te bucura veşnic de foloasele de nepătruns ale ruşinii, un sentiment de o voluptate sălbatica îl înspaimînta şi-i accelera bătăile inimii vreme de cîteva clipe.
Satan face propuneri dezonorante
Mai tîrziu îşi pierdu cunoştinţa. După ceasul sau era trei şi jumătate cînd îl trezi o convorbire ce se desfăşura în spatele peretelui de sticla din stînga: doctorul Krokowski, care la ora aceasta făcea vizita fara consilierul aulic, discuta în ruseşte cu perechea prost crescută; se interesa, pare-se, de starea sănătăţii soţului şi cerea sa i se arate foaia de temperatura. După aceea îşi continua drumul, însă nu de-a lungul balconului ci, ocolindu-l pe acela al lui Hans Castorp, se întoarse prin coridor şi intra în camera lui Joachim. Fara un motiv aparent, Hans Castorp găsi puţin cam umilitor faptul ca putea fi evitat şi neglijat în felul acesta, deşi n-ar fi dorit sa ramîna între patru ochi cu doctorul Krokowski. Era, fara îndoiala, sănătos şi nu i se acorda nici o atenţie căci aici, la aceşti oameni, e de la sine înţeles ca cine are cinstea sa fie sănătos nu prezintă nici un interes şi deci nu e consultat, dar acest lucru îl enerva pe tînarul Castorp.
Doctorul Krokowski zăbovi doua sau trei minute la Joachim, după care porni în continuare de-a lungul balconului, iar Hans Castorp îl auzi Pe varul sau spunînd ca e vremea sa se scoale şi sa se pregătească pentru gustarea de dupa-amiaza.
~ E în regula, spuse el şi se sculă.
94
THOMAS MANN
Avea însă ameţeli din pricina ca stătuse întins atîta timp, iar somnolenţa neplăcuta îi înfierbîntase din nou obrajii, cu toate ca pe de alta parte îi era cam frig — poate din cauza ca nu se învelise destul de bine.
Se spală pe ochi şi pe mîini, îşi aranja parul şi hainele şi se întîlni cu Joachim pe coridor.
— L-ai auzit pe acest domn Albin? întreba el în vreme ce coborau împreuna scara.
— Fireşte, răspunse Joachim. Individul acesta ar trebui pus la punct. Ne tulbura toata odihna de dupa-amiaza cu flecăreala )ui şi felul în care enervează doamnele  nu poate  avea alt rezultat  decît  sa  le  întîrzie însănătoşirea cu cîteva saptamîni. E o grava indisciplina. Dar oare va voi cineva sa facă pe denunţătorul? Şi apoi, ce-i drept, asemenea discursuri sînt foarte binevenite ca divertisment.
— Crezi ca-i posibil, întreba Hans Castorp, ca el sa ia în serios chestia aia cu „treaba este sigura", cum s-a exprimat, şi sa se împuşte?
— Desigur, răspunse Joachim, nu-i deloc imposibil. Asemenea lucruri se întîmpla aici, sus. Acolo, pe versantul celalalt, în pădure, cu doua luni înainte de sosirea mea s-a spînzurat un student care era aici de multa vreme. In primele zile după venirea mea s-a vorbit mult despre aceasta întîmplare.
Hans Castorp casca nervos.
— Da, nu ma simt prea bine Ia voi, îl lămuri el, şi n-aş putea sa-ţi spun de ce. Este foarte posibil sa nu mai pot ramîne şi sa fiu silit sa plec — mi-ai lua-o în nume de rau?
— Sa pleci? Ce te-a apucat? striga Joachim. E o prostie. Abia ai sosit. Cum poţi sa-ţi dai seama chiar din prima zi?
— Dumnezeule, e tot prima zi? Nu pot scapă de impresia ca sînt de multa vreme, de foarte multa vreme la voi aici. sus.
— Sa nu începi iarăşi sa ma ameţeşti cu meditaţiile tale asupra timpului! exclama Joachim. M-ai zăpăcit destul azi-dimineaţa.
— Nu, fii liniştit, am uitat totul, îi replica Hans Castorp. Am uitat tot în ceea ce priveşte complexul. A trecut şi, de altfel, pentru moment, nici nu mi-e capul prea limpede... Prin urmare, acum vom lua ceaiul.
— Da, şi pe urma ne reîntoarcem la banca de azi-dimineaţa.
—  Fie. Dar sper ca n-o sa mai dam peste Settembrini. Mi-e peste putinţa sa mai iau parte azi la o discuţie spirituala şi cred ca-i mai bine sa ţi-o spun de pe acum.
MUNTELE VRĂJIT
95
în sufragerie se ofereau toate băuturile prevăzute pentru ora aceasta. \liss Robinson bea din nou ceai roşu de măceşe, în timp ce nepoţica jnînca iaurt cu lingura. Pe deasupra, mai era lapte, ceai, cafea, ciocolata, ba pîna şi supa concentrata de carne, iar toţi pacienţii care, după masa copioasa de la prînz, petrecuseră doua ore culcaţi, erau ocupaţi acum sa întindă cu sîrguinţa unt pe felii mari de cozonac cu stafide.
Hans Castorp ceruse ceai în care muia biscuiţi. Gusta şi puţina marmelada. Se uită atent la cozonacul cu stafide, dar se cutremura în adevăr la gîndul ca ar putea mînca. Se găsea din nou, pentru a patra oara, la locul lui, sub bolta împodobita cu motive simple, în sala cu şapte mese. Puţin mai tîrziu, aproape de ora şapte, se afla pentru a cincea oară, de data aceasta pentru cina. în intervalul scurt şi neînsemnat făcură o plimbare pe versantul povîrnit al muntelui, pînă în apropierea unui mic pîrîu — drumul fiind acum plin de numeroşi pacienţi, astfel încît cei doi veri trebuira să salute adesea — după care urmă o noua cură de odihna, pe balcon, care abia daca dura o ora şi jumătate, o cura făcuta în graba şi parca lipsita de însemnătate. în tot acest timp, Hans Castorp fu scuturat de frisoane violente.
Pentru cina îşi schimba hainele cu conştiinciozitate şi mînca între Miss Robinson şi profesoara, supă de zarzavat, friptura la tava şi la grătar, doua bucăţi dintr-un tort în care erau de toate: pricomigdale, cremă de unt, ciocolată, gem, crema de migdale, iar la urmă o bucata de brînza minunată cu pîine de secara. Ceru iarăşi o sticla de bere de Kulmbach. Dar după ce bău o jumătate de pahar mare, îşi dădu seama că ar face bine să se întindă în pat. Capul îi vîjîia. pleoapele îi erau ca de plumb, inima îi bătea ca o mica tobă, iar spre marele lui chin nu putea să scape de impresia ca drăgălaşa Marusia — care se aplecase asupra farfuriei şi-şi ascundea faţa îndărătul mîinii împodobite cu micul rubin — rîdea de ei, cu toate ca făcea nenumărate eforturi sa nu-i dea nici un pnlej. Ca de foarte departe o auzi pe doamna Stohr povestind sau facînd nişte afirmaţii atît de absurde, încît se întreba din ce în ce mai tulburat dacă încă mai auzea bine sau daca, din întîmplare, vorbele doamnei Mohr nu se prefăceau în capul sau în absurdităţi. Preciza ca ştie sa pre-Pare douăzeci şi opt de feluri diferite de sosuri de peşte - avea curajul s"° mărturisească, măcar că soţul ei o sfătuise să nu vorbească despre asta. „Nu pomeni despre asta, îi spusese. Nu te vor crede, şi chiar daca te VOr crede, nu vor face decît sa rida!" Şi totuşi ea ţinea sa spună azi, mcă ° data, că ştie sa prepare douăzeci şi opt de feluri de sos de peşte. A     i se păru înspaimîntător bietului Hans Castorp; se îngrozi, îşi duse
I.
96
THOMAS MANN
mina la frunte şi uita sa mestece şi să înghită un dumicat de pîine de secara cu Chester pe care-l avea în gura. Sculîndu-se de la masa încă îi mai avea în gura.
Ieşiră pe uşa de sticla din stînga, pe uşa fatala care era veşnic izbita şi dădea în holul din faţa. Aproape toţi pacienţii o luară în aceasta direcţie deoarece se părea ca, la ora aceea, după cina, în hol si în saloanele alăturate avea loc un fel de reuniune. Majoritatea pacienţilor stătea în picioare, discutînd în grupuri mici. La doua mese pliante se juca: domino la una, bridge la cealaltă, unde jucau îndeosebi tinerii, printre care domnul Albin ş.i Hermine Kleefekl. Ca distracţie, printre altele, mai erau cîteva aparate optice: un stereoscop prin lentilele căruia se vedeau unele fotografii aflate în interiorul lui, de exemplu, un gondolier veneţian anemic, într-o poziţie teapana; apoi mai era un caleidoscop în forma de luneta, de al cărui ocular îţi lipeai ochiul pentru ca, învîrtind uşor o rotiţa dinţata, sa pui în mişcare o întreaga fantasmagorie multicolora de stele şi de arabescuri; în sfîrşit, se mai găsea şi o toba ce se învîrtea şi în care se introducea un film de cinematograf, după care prin orificiul din faţa puteai vedea un morar încaierat cu un coşar, un învăţător aplicînd o corecţie unui şcolar, salturile pe sîrma ale unui acrobat şi o pereche de ţărani într-un dans tirolez. Hans Castorp, cu munile Teci pe genunchi, privi cîtva timp în fiecare dintre aceste aparate, înţîrzie puţin şi lînga masa de bridge unde incurabilul domn Albin, cu buzele dispreţuitoare mînuia cărţile cu gesturi neglijente de om de lume. într-un colţ al camerei stătea doctorul Krokowski angajat într-o discuţie prieteneasca şi vioaie cu un grup de doamne, printre care se aflau doamna Stbhr, doamna Iltis şi domnişoara Levi, ascultîndu-l. Obişnuiţii de la masa ruşilor bine, formînd o gaşca intima, se retrasesera în salonaşul apropiat, care nu era despărţit de sala de jocuri decît prin draperii. în afara de doamna Chauchat mai erau: un bărbat tînar, cu barbişon blond, înfăţişare nepasatoare, pieptul căzut şi ochii exoftalmici; o tînara foarte bruna, de un tip original şi hazliu, cu cercei de aur şi parul lînos; în plus, mai era şi doctorul Blumenkohl care se alăturase grupului, precum ş> doi tineri cu umerii căzuţi. Doamna Chauchat purta o rochie albastra cu guler de dantela alba. Forma centrul cercului, aşezata pe canapea, îndărătul unei mese rotunde, situate în fundul camerei mici, cu faţa întoarsa către salonul de jocuri. Hans Castorp se uita nu fara dispreţ la aceasta femeie prost crescută şi gmdi în sinea lui: „îmi aminteşte ceva. dar n-aş putea sa spun ce anume..." Un lungan de vreo treizeci de ani, a' cărui par începuse a se rari, cînta de trei or la micul piin de culoare
MUNTELE VRĂJIT
97
bruna marşul nupţial din Visul unei nopţi de vară, apoi, raspunzînd la „jjjţjjntea cîtorva doamne, începu sa cînte pentru a patra oara aceeaşi bucata, nu însă fârâ a le privi în ochi pe fiecare, adînc şi tăcut.
_ Este îngăduit sa ştiu cum va simţiţi cu sănătatea, domnule inginer? îl întreba Settembrmi care, cu mîinile în buzunare, se plimba indiferent printre pacienţi; se apropiase acum de Haas Castorp...
Avea aceeaşi haina cenuşie, făcuta dintr-un fel de stofa flauşata şi aceiaşi pantaloni cadrilaţi de culoare deschisa. Surise cînd se adresa lui Hans Castorp, iar acesta simţi din nou că se dezmeticeşte la vederea buzelor ce se unduiau cu o fineţe batjocoritoare sub linia curba a mustăţii negre. De altfel, se uita la italian cu un aer destul de nating, cu gura căzuta şi ochii congestionaţi.
- Ah! dumneavoastia sînteţi, zise el. Domnul din timpul plimbării de azi-dimineaţă, de lingă banca, de colo sus. pe care l-am... aproape de pîrîu... V-am recunoscut, fireşte, imediat. Va rog sa ma credeţi, continua el, deşi îşi dădea foarte bine seama ca n-ar trebui sa i-o spună, ca la prima vedere v-am luat drept un flaşnetar. A fost fara îndoiala curata prostie din partea mea, adaugă vazînd ca Settembrini îi arunca o privire rece şi pătrunzătoare, adică o idioţenie fara seamăn! De altfel încă n-am înţeles cum a fost cu putinţa...
- Nu va neliniştiţi, n-are nici o importanţa, îi replica Settembrini după ce, vreme de o clipa, mai arunca asupra tînărului o privire iscoditoare. Şi cum v-aţi petrecut ziua — prima zi a şederii dumneavoastră în acest loc de divertisment?
- Mulţumesc, bine. Strict regulamentar, răspunse Hans Castorp. Mai ales în „poziţie orizontala", cum va place dumneavoastră sa va exprimaţi.
Settembrini rîse.
- Este posibil sa ma fi exprimat astfel, cu vreun prilej oarecare, zise el. Ei bine, aţi găsit amuzant acest fel de viaţa?
- Amuzant şi plictisitor, cum doriţi, răspunse Hans Castorp. Cîte-odata e greu sa faci deosebirea. Nu m-am plictisit, deocamdată — de alt-
'< ^ci sus, la dumneavoastră, domneşte o prea mare animaţie. Auzi şi vezi atîtea lucruri noi şi ciudate. Şi cu toate acestea, pe de alta parte, am impresia că nu ma aflu aici numai de o zi, ci de mai mult timp, întocmai
a Şi cum aş fi devenit mai în vîrsta şi mai înţelept, da, am aceasta impresie.
~ Mai înţelept? zise Settembrini încruntîndu-şi sprîncenele. îmi îngă-
duiţi o
întrebare? Ce vîrsta aveţi de fapt?
98
THOMAS MANN
lata însă ca, deodată, Castorp nu-şi mai aducea aminte! Nu mai ştia ce vîrsta are, cu toate sforţările nerăbdătoare şi deznădăjduite ce le făcea ca să şi-o amintească. Pentru a cîştiga timp, ceru sa i se repete întrebarea apoi spuse:
— Eu... ce vîrsta? Fireşte, am douăzeci şi patru de ani. In curînd voi împlini douăzeci şi patru de ani. Insa, iertaţi-mă, sînt obosit! zise el. Şi „obosit" nu este cuvîntul care exprima exact starea mea. Cunoaşteţi senzaţia ce-o ai cînd visezi şi cînd ştii că visezi şi ai vrea să te trezeşti şi nu poţi? Este exact ceea ce simt eu. Cred că am temperatura, fara îndoiala ca am, altfel n-aş putea cîtuşi de puţin să-mi explic starea mea de acum. Ma veţi crede ca picioarele mi-s reci pînâ Ia genunchi? Este un fel de-a spune, căci, fireşte, genunchii nu mai sînt picioarele - dar iertaţi-ma, capul îmi vîjîie îngrozitor, ceea ce, la urma urmei, nu-i surprinzător, cînd chiar dis-de-dimineaţa ţi s-a şuierat cu... cu pneumo-toraxul, iar pe urma ai ascultat discursurile acestui domn Albin şi pe deasupra stînd în poziţie orizontală. închipuiţi-vă, am mereu impresia că nu mâ mai pot încrede în cele cinci simţuri ale mele şi trebuie să mărturisesc că acest fapt ma stinghereşte mult mai mult decît fierbinţeala din obraji şi picioarele reci. Spuneţi-mi sincer: credeţi că este cu putinţă ca doamna Stohr să ştie să prepare douăzeci şi opt de sosuri de peşte? Nu mâ gîndesc la faptul dacă este în adevăr capabilă să le pregătească - lucrul acesta mi se pare exclus - ci numai dacă a afirmat, în adevăr, acest lucru, adineauri, la masă, sau dacă doar mi-am închipuit ca am auzit-o?
Settembrini continuă să-l privească. Nu părea sâ-l asculte. Din nou ochii lui „priveau fix în sine", ramînînd încremeniţi şi orbi şi, ca şi în acea dimineaţă, rosti de trei ori „aşa, aşa, aşa", şi „uite, uite uite" — ironic gînditor, accentuînd puternic pe ş.
— Douăzeci şi patru aţi spus? întreba apoi.
—  Nu, douăzeci şi opt! spuse Hans Castorp. Douăzeci şi opt de sosuri de peşte! Nu sosuri în general, ci numai sosuri de peşte, asta e enormitatea.
— Domnule inginer! făcu Settembrini supărat şi mustrător. Veniţi-vâ în fire şi lasaţi-mă în pace cu absurdităţile dumneavoastră. Nu ştiu nimic despre asemenea lucruri şi nu vreau să ştiu nimic. Aţi spus ca aveţi douăzeci şi patru de ani? Hm... îngaduiţi-mi încă o întrebare sau o umilă propunere, dacă vreţi sâ-i spuneţi aşa. Cum şederea aici nu pare sa va priasca şi cum nu va simţiţi bine la noi — nici din punct de vedere fizic Şi nici moral, afara doar de cazul că aparenţele sînt înşelătoare — ce-ar fi sâ
MUNTELE VRĂJIT
99
nunţaţi de-a mai îmbatrîni aici, adică, pe scurt, daca v-aţi face bagajul hiar în seara asta, iar mîine dimineaţa aţi şterge-o cu expresul prevăzut în mersul trenurilor?
- Credeţi că trebuie să plec? întreba Hans Castorp. Cînd de-abia am sosit? Dar nu, cum aş putea să-mi dau seama chiar din prima zi?
Rostind aceste cuvinte aruncă, din intîmplare, o privire spre încăperea de alături şi o văzu din faţa pe doamna Chauchat cea cu ochii înguşti şi pomeţii laţi. Unde, gîndi el, unde, de ce şi de cine-mi aminteşte, dintre toţi cîţi i-am cunoscut? Dar, în ciuda tuturor eforturilor, capul său obosit nu ştiu şă răspundă acestei întrebări.
- Fireşte, nu mi-e prea uşor să mă aclimatizez aici sus, la dumneavoastră, continuă el, şi este de presupus ca dacă pentru atîta lucru aş da bir cu fugiţii, adică pur şi simplu fiindcă vreo cîteva zile ip-am simţit puţin tulburat şi mi-a fost cam cald, mi se pare că ar trebui sâ-mi fie ruşine, da, şi ca ar trebui să mă socotesc laş, şi apoi ar fi împotriva oricărei raţiuni, cred că veţi recunoaşte şi dumneavoastră...
Vorbea pentru prima dată cu oarecare entuziasm, cu gesturi care agitau umerii şi părea că vrea sa-l determine pe italian să-şi retragă propunerea în mod hotărît.
- Mă înclin în faţa raţiunii, răspunse Settembrini. Mă plec de asemenea în faţa curajului. Ceea ce spuneţi este logic şi ar fi foarte greu să-i opui un argument hotârîtor. De altfel am văzut, în adevăr, cîteva cazuri frumoase de aclimatizare. De pilda, cel de anul trecut, al domnişoarei Kneifer, Ottilie Kneifer, dintr-o familie foarte buna, fiica unui înalt demnitar. A stat aici cel puţin un an şi jumătate şi se obişnuise atît de bine încît, în clipa cînd se însănătoşi complet - căci, se întîmplă uneori să te vindeci aici, sus — nu mai voi să plece cu nici un preţ. II ruga din tot sufletul pe consilierul aulic s-o mai ţină; nu putea şi nici nu dorea să se întoarcă la ai săi; aici se simţea fericită, ca acasă; dar cum cererile erau foarte mari şi aveau nevoie de camera, rugăminţile ei au fost zadar-nice şi cei în drept au stăruit în hotarîrea de-a o invita să plece, fiind sănătoasă. Atunci Ottilie făcu temperatura, adică reuşi singura să şi-o urce destul de serios, însă o dădură de gol schimbîndu-i termometrul cu 0 »soră mută" — dar dumneavoastră încă nu aveţi de unde şti ce este asta, de fapt nu-i decît un termometru negradat pe care medicul îl con-r°leazâ personal, masurînd coloana de mercur şi notînd chiar el tempe-
ratura. Ottilie, domnul meu, avea 36,9. Aşadar, Ottilie nu avea tempe-tură. Atunci se scalda în lac — şi precizez că era la începutul lui mai, a nopţile erau foarte reci, lacul nu era chiar îngheţat, ca să fim precişi,
100
THOMAS MANN
nu erau decît cîteva grade deasupra lui zero. Stătu destul în apa ca sa se îmbolnăvească - şi rezultatul? Era şi continua sa ramîna sănătoasa Pleca deznădăjduita şi nepasatoare la vorbele de mîngîiere, la vorbele părinţilor. „Ce-o sa se întîmple acolo, devale? repeta ea mereu. Aici mi-e casa!" Nu mai ştiu ce s-a întîmplat cu ea... Dar, dragul meu inginer, ma înşel eu sau dumneavoastră nu ma mai ascultaţi? Daca aparenţele nu ma înşala, abia va mai ţineţi pe picioare. Domnule locotenent, făcu el către Joachim care tocmai se apropia; luaţi-l pe varul dumneavoastră! Duceţi-l sa se culce! Zadarnic îşi da curaj cu mintea, căci în seara asta nu-l mai ţm picioarele.
—  Ba deloc, întrucît am înţeles totul! exclama Hans Castorp. Prin urmare, „sora muta" este un termometru negradat — aşadar, vedeţi ca am priceput foarte bine!
Cu toate acestea, se sui cu Joachim în ascensor, împreuna cu alţi pacienţi — reuniunea luase sf îrşit în ziua aceea şi toţi se risipiră, ocupînd balcoanele şi sălile de odihna pentru cura de seara. Hans Castorp îl însoţi pe Joachim pîna în camera. Sub paşii sai, pardoseala coridorului, acoperita cu un covor din fire de cocos, parca se legăna în valuri, dar asta nu-l stingherea prea tare. Se aşeza în fotoliul mare, înflorat, al lui Joachim — unul asemănător se afla şi în camera lui — şi aprinse o Mana Mancini. I se păru ca are un gust de clei, de cărbune şi de multe altele, adica toate gusturile în afara celui pe care trebuia sa-l aiba. Totuşi continua sa fumeze, urmarindu-l pe Joachim cum se pregăteşte pentru cura de odihna, cum îşi pune vesta şi pe deasupra un palton vechi pentru ca apoi, luînd lampa mica de pe măsuţa de noapte şi gramatica rusa, sa iasă pe balcon unde puse lampa în priza şi, întins pe şezlong, cu termometrul în gura, începu sa se înfăşoare cu o dexteritate uimitoare în cele doua paturi de par de cămila întinse pe scaun. Hans Castorp îl privi cu o sincera admiraţie cum făcea aceste mişcări cu deosebita îndemînare. Joachim începu prin a se înveli cu paturile una după alta, întîi spre stînga, apoi pe toata lungimea trupului pîna sub umăr, apoi spre dreapta, în aşa fel încît sfîrşi prin a face un pachet perfect proporţionat şi neted, din care nu ieşeau decît capul, umerii şi braţele.
— Ai ajuns la o mare dexteritate, zise Hans Castorp.
— E o chestie de exerciţiu, răspunse Joachim care în timp ce vorbea ţinea strîns termometrul între dinţi. O sa înveţi şi tu la rîndul tau. Mîme trebuie neapărat sa procuram cîteva paturi pentru tine. O sa le găseşti tu întrebuinţare şi cînd vei pleca devale. însă aici, la noi, sint absolut necesare, mai ales ca nu ai nici măcar un sac îmblănit.
MUNTELE VRĂJIT
101
_ Dar nu am deloc intenţia sa ma culc noaptea pe balcon, declara tians Castorp. Aşa ceva n-o sa fac niciodată şi prefer sa ţi-o spun de pe acurn. Mi s-ar părea din cale-afara de ridicol. Totul are o limita. Şi în definitiv trebuie oricum sa dovedesc într-un fel sau altul ca aici, Ia voi, nu sînt decît în vizita. Mai ramîn puţin cu tine pîna-mi fumez ţigara. Are un guSt groaznic, dar eu ştiu ca e buna şi ca pentru ziua de azi trebuie sa ma mulţumesc cu atît. în curînd o sa fie ora noua — totuşi încă nu-i nouă. Dar cînd va fi nouă şi jumătate, putem socoti ca e ora potrivita cînd ne va fi îngăduit, fara a exagera, sa ne vîrîm în pat.
Simţi un fior — unul singur, apoi mai multe, unul după altul, destul de dese. Hans Castorp saii în picioare şi se lepezi la termometrul de perete, ca şi cum ar fi vrut sa-l prindă în flagrant delict. Potrivit lui Reaumur. în cameră ei au noua grade Puse mîna pe radiatoare şi constata ca sînt moarte, reci. Şopti cîteva cuvinte neînţelese care totuşi voiau sa spună ca, deşi se aflau în luna august, era oricum ruşinos sa nu se dea căldura, căci ceea ce avea importanţa nu era luna arătata de calendar, ci temperatura atmosferei, şi numai astfel se explica de ce se simţea rebegit ca un cîine. Faţa însă îi ardea. Se aşeză din nou în fotoliu, dar iar se ridica şi ceru în şoapta îngăduinţa sa ia pătura de pe patul lui Joachim apoi, reaşezîndu-se, şi-o întinse pe picioare pîna la jumătatea trupului. Ramase astfel, mînios şi zgribulit, dîndu-şi osteneala sa fumeze ţigara care avea un gust atît de scîrbos. Simţi cum îl cuprinde puternic sentimentul unei stări nenorocite; în viaţa lui nu se simţise mai rau decît acum. „E jalnic!" îşi şopti. Dar în acelaşi timp îl învălui pe neaşteptate un sentiment de o ciudata bucurie exuberanta şi de speranţa, iar după ce-l simţi din plin nu mai ramase acolo, întins în fotoliu, decît pentru a aştepta ca starea aceasta minunata sa-l mai cupnnda o data. Dar nu mai reveni; dăinuia numai propria lui jale. Sfîrşi deci prin a se scula, arunca pe Pat pătura lui Joachim şi. cu gura strîmbata, murmura cîteva fraze în genul «Noapte buna!", „Sa nu cumva sa mori de frig!" şi „Sa vii sa ma iei la ttucul dejun", apoi, împleticindu-se, ieşi pe coridor şi intra în camera lui.
In timp ce se dezbracă începu sa fredoneze ca pentru sine, dar nu de fericire. Maşinal şi fara sa-şi dea prea bine seama, se achita de micile treburi şi îndatoriri de om civilizat pentru toaleta de noapte, turna în Pahar apă roşie pentru gura din flaconul trusei de călătorie, făcu gargara ara să stîrneasca vreun zgomot, se spală pe mîini cu săpunul lui moale Şl de buna calitate, parfumat cu violete, şi-şi puse cămaşa lunga de batist Pe buzunarul căreia erau brodate iniţialele HC. Apoi se culca şi stinse
102
THOMAS MANN
lumina, lasînd sa-i cada capul înfierbîntat şi tulburat pe perna pe care murise americanca.
Se întinsese cu certitudinea ca se va cufunda imediat în somn, dar îşj dădu seama ca se înşelase, iar pleoapele pe care pîna mai adineauri se luptase sa le ţină deschise, acum refuzau categoric sa stea închise, dimpotrivă, se deschideau tresărind neliniştite de îndată ce le închidea. „Nu-i încă ora mea obişnuita de somn", îşi spuse; şi apoi fără îndoiala ca stătuse prea mult culcat peste zi. în plus, cineva bătea undeva un covor -ceea ce de fapt nici nu se întîmpla în realitate; de altfel, pe urma îşi dădu seama ca inima sa era cea care îşi făcea auzite bătăile, în afara lui, de parca ar fi fost în aer liber, exact ca şi cum s-ar fi bătut un covor cu un bătător de trestie împletită.
în camera încă nu era complet întuneric; prin uşa deschisa a balconului pătrundea de afara lumina lampiţei de pe balconul lui Joachim ca şi cea de la perechea care stătea la masa ruşilor de rînd. Şi în vreme ce, clipind repede, Hans Castorp stătea culcat pe spate, o impresie ţîşni brusc punînd stapînire pe el, o impresie unica faţa de toate celelalte de peste zi, o observaţie pe care o făcuse şi pe care — de spaima şi din delicateţe — se străduise s-o uite imediat. Era expresia pe care o avusese chipul lui Joachim cînd venise vorba despre Marusia şi despre însuşirile ei fizice — despre acel straniu şi dureros rictus a] gurii, cît şi despre acea paloare care-i pata obrajii bronzaţi. Hans Castorp înţelegea şi ghicea ce înseamnă asta, înţelegea şi ghicea într-un fel atît de nou, de adînc şi intim, încît bătătorul de covoare îşi mari iuţeala acolo, afara, şi aproape ca acoperi sunetele concertului de seara ce se auzea dinspre Platz — căci se dădea iarăşi un concert în acel hotel, acolo, în vale; o arie de opereta în ritmuri regulate şi de un stil demodat venea prin noapte pîna la el, iar Hans Castorp o fluieră încet (căci se poate foarte bine fluiera încet) în timp ce bătea măsura cu picioarele reci, sub plapuma de fulgi.
Fireşte, nu acesta era mijlocul cel mai bun de-a adormi şi, de altfel, Hans Castorp nu mai avea nici un chef sa doarmă. De cînd înţelesese într-un mod pentru el atît de nou şi de copleşitor de ce Joachim se schimbase la faţa, lumea i se părea alta, şi acel sentiment de fericire revărsata şi de speranţa îl cuprinse iarăşi pînă în cea mai adînca intimitate. De altfel, mai aştepta ceva, fara sa se întrebe ce anume. Dar cînd auzi ca vecinii din dreapta şi din ştînga isprăviseră cura şi intrau în camere pentru a înlocui poziţia orizontala de afara cu aceeaşi poziţie înăuntru, îşi mărturisi convingerea ca perechea sălbatica se va culca în tăcere. „Pot să adorm fara grija, gîndi el. Sînt convins ca în seara asta
MUNTELE VRĂJIT
103
vor sta liniştiţi!" Dar nu se întîmpla aşa şi, la drept vorbind, nici Hans Castorp n-o crezuse cu toata sinceritatea, da, deoarece, ca sa spunem devărul întreg, el personal nu întrevazuse nici o clipa măcar ca vor niitea să stea în linişte. Cu toate acestea, pironit de cele ce auzea, nu-şi mai stâpîni uluirea muta. „Nemaipomenit!" exclama el fara glas. „Asta-i formidabil! Cine-ar fi crezut una ca asta!" Şi, între timp, buzele lui, fluierînd încet, acompaniau refrenul operetei care răsuna stăruitor pin a
la el.
Mai tîrziu veni şi somnul. însă o data cu el sosiră şi nălucirile schimonosite ale visului, mult mai schimonosite decît noaptea trecuta, facîndu-l mereu sa tresară sau sa urmărească o idee confuza. Visa ca-l vede pe consilierul aulic Behrens cu genunchii răsuciţi şi braţele bălăbănindu-i-se, plimbîndu-se pe aleile parcului, potrivindu-şi paşii lungi şi obosiţi după o muzica îndepărtata de marş. Cînd se opri în faţa lui Hans Castorp, consilierul aulic avea nişte ochelari cu lentile groase, rotunde şi bolborosea vorbe farâ nici un sens. „Civil, fireşte" spuse şi fără sa-i ceara voie apucă între degetul arătător şi cel mijlociu al mîinii sale enorme pleoapa lui Hans Castorp „Un civil cinstit, mi-am dat seama imediat. Dar nu fara talent, nu chiar lipsit de talent pentru arderi radicale! N-o să fie zgîrcit cu anii, cu veselii sai anişori de serviciu la noi, aici. Ei, şi acum, hop, domnilor, sa mergem la petrecere!" exclamă el şi, vîrîndu-şi degeţele arătătoare în gură, fluieră atîţ de ciudat de armonios, încît din locuri diferite şi în mărimi miniaturale sosiră prin aer profesoara şi miss Robinson, care se cocoţară pe umerii lui, pe dreptul şi pe stîngul, adică aşa cum stăteau în sufragerie la dreapta şi la stînga lui Hans Castorp. Aşa pleca de-acolo. ţopăind, consilierul aulic, Ştergîndu-şi ochii cu un şervet trecut pe sub ochelari, şi nu se putea desluşi daca ceea ce ştergea era năduşealâ sau erau lacrimi.
Apoi celui ce visa i se păru ca se afla în curtea liceului unde atîţia ani îşi petrecuse recreaţiile între orele de clasa şi ca tocmai împrumuta un creion de la doamna Chauchat, care se afla de asemenea acolo. Ea îi uadu un creion roşu, întrebuinţat pe jumătate, cu o apărătoare de argint, Şi-l sfătui cu o voce plăcut răguşită pe Hans Castorp sa i-l restituie negreşit la sfîrşitul lecţiei, iar cînd îl privi cu ochii ei înguşti, de un albastru bâtînd în verde-cenuşiu, deasupra pomeţilor proeminenţi, el se smulse cu violenţă din vis, căci acum reuşise sa identifice acel ce şi acel c>ne pe care ea i le amintea cu stăruinţa, se smulse din vis deoarece voia Sa le reţină. Puse iute în siguranţa, pentru a doua zi, aceasta certitudine, aeoarece simţea ca somnul şi visul puneau din nou stapîmre pe el, apoi
104
THOMAS MANN
se văzu silit sa caute un adăpost împotriva doctorului Krokowski fiindcă îl urmarea ca sa-i facă disecţia sufletului, fapt care îi insufla lui Hans Castorp o spaima nebuna, o spaima într-adevar smintită. Fugea de doctor, împiedicat, prin pereţii de sticla aflaţi de-a lungul balcoanelor sarea, riscîndu-şi viaţa, prin parc, deznădăjduit, încerca sa se caţare chiar pe stîlpul cafeniu al pavilionului şi se trezi asudat în clipa cînd prigonitorul îl apuca de un crac al pantalonului.
Dar abia se liniştise puţin, ca iarăşi adormi şi întîmplârile începură din nou sa se desfăşoare. Se silea sa-l împingă cu umărul pe Settembrini care-i zîmbea - fin, rece şi cu un aer batjocoritor, sub mustaţa lui neagra şi deasa, acolo unde mustaţa se sălta într-un arc plăcut — şi tocmai din pricina acestui surîs Hans Castorp suferea ca de-o nedreptate ce i se făcea. „Ma deranjaţi!" se auzi el rostind limpede. „Caraţi-va! Nu sînteţi decît un flaşnetar şi ma deranjaţi!" Numai ca Settembrini nu se lasă deloc şi Hans Castorp cumpăni ce-ar trebui sa facă, şi avu deodată dezvăluirea extraordinara a ceea ce este, intrinsec, timpul: de fapt nu este altceva decît o „sora mută", un termometru negradat pentru cei ce voiau sa trişeze — după care se trezi cu intenţia hotarîta de-a comunica aceasta noutate, chiar a doua zi, varului sau Joachim.
Noaptea trecu în mijlocul unor astfel de aventuri şi descoperiri, iar Hermine Kleefeld, chiar şi ea, precum şi domnul Albin şi căpitanul Miklosich, care o ducea în dinţi pe doamna Stohr, fiind străpuns cu o lance de procurorul Paravant, jucau în aceste evenimente un rol confuz, între altele, Hans Castorp avu un vis care se repeta exact sub aceeaşi forma de doua ori în acea noapte, ultima data spre dimineaţa. Se afla în sala cu şapte mese cînd uşa cu geam se închise pocnind tare şi doamna Chauchat intra îmbrăcata cu o jacheta de lîna albă, cu o mîna în buzunar şi cu cealaltă la ceafa. Insa în loc sa se duca la masa ruşilor bine, aceasta femeie prost crescută se îndrepta spre Hans Castorp şi fara sa rostească nici un cuvînt îi dădu în tăcere mîna sa i-o sărute — dar nu faţa mîinii, ci palma, iar Hans Castorp săruta palma acestei mîini neîngrijite, puţin cam late, cu degetele scurte şi pielea roasa în jurul unghiilor şi din nou îl străbătu din cap pîna-n picioare acea senzaţie de voluptate sălbatica pe care o simţise atunci cînd, ca o experienţa, se eliberase de jugul onoarei şi se bucurase de foloasele nemărginite ale ruşinii — acea senzaţie o avu iarăşi în vis, însă cu infinit mai multa intensitate.
IV
Tîrguieli necesare
- Spune, nu cumva s-a zis cu vara voastră? îl întreba Hans Castorp a treia zi, ironic, pe varul sau.
Timpul se schimbase îngrozitor.
Ziua a doua, pe care oaspetele o petrecuse aici sus, fusese într-adevăr de o splendoare estivala. Albastrul profund al cerului strălucea deasupra vîrf urilor în forma de lance ale pinilor, pe cînd în fundul văii satul înfierbîntat de dogoare scînteia sub o lumina cruda, iar sunetul de la tâlăngile vacilor — care se mişcau în toate părţile pascînd pe povîrnişuri iarba mărunta şi calda a păşunilor — însufleţea aerul c-o voioşie uşor melancolică. Chiar la micul dejun doamnele veniseră în bluze vaporoase de in, unele cu mîneci ajurate, ceea ce nu le prindea la fel de bine pe toate - de pilda, doamna Stohr nu era deloc avantajata, căci braţele îi erau spongioase şi, pe scurt, transparenţa veşmintelor nu i se potrivea. De asemenea şi domnii de la sanatoriu ţinuseră socoteala de vremea frumoasa, fiecare în felul lui, alegîndu-şi îmbrăcămintea. Hainele de alpaca Şi de dril îşi făcuseră apariţia, iar Joachim Ziemssen îşi pusese pantalonii uşori de flanela şi haina albastra care, în ansamblu, dădeau staturii sale o prestanţa absolut militareasca. Cît despre Settembrini trebuie spus că-şi manifestase de cîteva ori intenţia de a-şi schimba costumul. "La naiba, cum arde soarele", spunea plimbîndu-se după hmch pe uliţele satului în tovărăşia celor doi veri. „Cred ca va trebui să ma îmbrac mai subţire." Dar cu toate că-şi cîntarise bine cuvintele, rămăsese tot cu "ama lui flauşata cu revere late şi cu pantalonii cadrilaţi. — probabil ca oatâ garderoba sa se compunea numai din aceste haine.
A treia zi însă. s-ar fi zis ca natura s-a schimbat, ca nnduiala fireasca a tost data peste cap; Hans Castorp nu-şi credea ochilor. Era dupa-masa Şl se găseau de vreo douăzeci de minute la cura de odihna, cînd soarele
106
THOMAS MANN
1
se ascunse iute şi nori urîţi şi întunecaţi se iviră deasupra crestelor dinspre sud-vest, iar un vînt ciudat, rece, care te pătrundea pîna la oase, ca şi cum ar fi venit din ţinuturi îngheţate şi necunoscute, mătura într-0 clipa valea, cobori temperatura şi instaura o clima cu totul noua.
— Zăpada, se auzi vocea lui Joachim dindaratul peretelui de sticla.
— Ce înţelegi tu prin „zăpada"? întreba grăbit Hans Castorp. Doar nu vrei sa spui ca o sa ningă.
—  Cu siguranţa! răspunse Joachim. Cunoaştem noi vîntul acesta. Cînd vine, putem sa pregătim săniile.
— E absurd! zise Hans Castorp. Daca nu ma înşel, sîntem la începutul lui august.
Dar Joachim avusese dreptate, cunoştea situaţia. Cîteva minute după aceea izbucni o formidabila furtuna cu zăpada, însoţita de tunete repetate — un viscol atît de compact, încît te puteai crede învăluit în aburi albi, iar în fundul văii aproape ca nu se mai distingea nimic.
Toata dupa-amiaza ninse în continuare. Se dăduse drumul la calorifer şi în timp ce Joachim recursese la sacul îmblănit fara sa-şi întrerupă cura, Hans Castorp se refugiase în camera, trăsese fotoliul lînga radiatorul fierbinte şi clatinînd mereu din cap privea învolburarea de-afara. A doua zi dimineaţa nu mai ningea; dar cu toate ca termometrul arata cîteva grade deasupra lui zero, zăpada rămăsese încă destul de groasa, astfel ca, sub privirea surprinsa a lui Hans Castorp, se desfăşura un desavîrşit peisaj de iarna. Opriseră iarăşi căldura. în camera temperatura era de şase grade deasupra lui zero.
— Şi acum s-a zis cu vara voastră? îl întreba Hans Castorp cu amara ironie pe varul sau.
—  Aşa ceva nu se poate spune, răspunse Joachim cu obiectivitate. Daca o vrea Dumnezeu, o sa mai avem încă zile frumoase de vara. Fara îndoiala ca şi în septembrie, da, e foarte posibil. însă aici fapt este ca anotimpurile nu se deosebesc prea lămurit unele de altele, înţelegi, se amesteca între ele şi nu se ţin riguros de calendar. Iarna, soarele este adesea atît de arzător încît transpiri, şi cînd te plimbi îţi deschei haina, iar vara, Dumnezeule, îţi dai seama chiar şi tu cum poate sa fie cîteodata vara aici. Şi apoi, cînd vine zăpada, toate se zăpăcesc. Ninge în ianuarie, dar în luna mai tot pe atîta, iar în august ninge de asemenea, după cum poţi sa-ţi dai seama. La urma urmei se poate spune ca aproape nu trece o luna fara sa ningă, iată o realitate ce trebuie reţinuta. Pe scurt, sînt zile de iarna şi zile de vara, zile de primăvară şi zile de toamna, însă aici la
MUNTELE VRĂJIT
107
noi, sus, adevărate anotimpuri nu exista de fapt.
_ Domneşte oarecare confuzie, spuse Hans Castorp.
Şi, punîndu-şi paltonul şi galoşii, coborî cu varul sau în sat, ca sa-si cumpere paturi pentru cura de odihna, deoarece era limpede ca pe o asemenea vreme pledul lui nu mai era suficient. în treacăt se gîndi daca n-ar fi cazul sa-şi cumpere chiar şi un sac îmblănit, apoi însă renunţa, căci gîndul acesta, ca atare, îl înspaimînta oarecum.
-Nu, nu, saramînem la paturi! zise el. Devale o sa le găsesc oricînd o întrebuinţare, paturi are oricine şi n-au în ele nimic deosebit, nici surprinzător, în timp ce un sac îmblănit este ceva oarecum prea specific, ma înţelegi, căci dacă mi-aş cumpăra un sac îmblănit mi s-ar părea ca rna instalez aici pentru totdeauna şi ca, prin urmare, aş fi într-un fel oarecare unul de-ai voştri... Pe scurt, te rog sa înţelegi ce vreau sa spun: ca în definitiv nu merita sa cumpăr un sac îmblănit numai pentru trei săptamîni.
Joachim era de acord şi cumparara dintr-un magazin englezesc cu clientela aleasă doua paturi din par de cămila, la fel cu cele pe care le avea el, destul de lungi şi de late, de o plăcuta moliciune, în culoare naturala, şi dadura dispoziţie sa fie trimise imediat la sanatoriul internaţional „Berghof", camera 34. Hans Castorp dorea sa le inaugureze chiar în acea dupa-amiaza.
Erau, fireşte, după al doilea dejun, căci altfel programul zilei nu-ţi oferea prilejul sa cobori în sat. începuse sa ploua, iar pe străzi zăpada se prefăcuse într-o mîzga de gheaţa, care te stropea. Pe cînd se întorceau, îl ajunseră din urma pe Settembrini care, cu capul descoperit, aparat de o umbrela, se îndrepta şi el spre sanatonu. Italianul era palid la faţa şi într-o dispoziţie cam trista. Cu vorbe alese şi întorsături de fraza plăcute, se plîngea de frig şi de umezeala, de care suferea cumplit. Cel puţin daca în camera ar fi cald! Dar aceşti despoţi mizerabili lăsau sa se stingă caloriferul imediat ce înceta sa mai ningă — ceea ce era o măsura stu-PJda, o sfidare adusa bunului simţ. Iar cînd Hans Castorp obiecta, fratînd ca o temperatura medie în camere făcea parte, fara îndoiala, din regirnul tratamentului şi ca, în felul acesta, doreau poate sa-i împiedice Pe bolnavi sa capete obiceiuri molatice, Settembrini îi răspunse cu sarcasmele cele mai violente. Sa fim serioşi! într-adevar, principiile tratamentului! Sublimele şi inviolabilele principii ale tratamentului! Adaugă apoi ca, fara nici o îndoiala, Hans Castorp vorbea sincer, cu un n cuviincios, asemenea cu acela ce trebuie folosit în probleme de religie
108
THOMAS MANN
şi credinţă. însă era surprinzător — surprinzător, fireşte, într-un sens favorabil — ca unele dintre aceste principii socotite sacrosancte coincideau exact cu interesele financiare ale despoţilor, în vreme ce se închideau bucuros ochii la cele care nu răspundeau acestor interese... Şi pe cînd verii rîdeau, Settembrini începu sa vorbească despre răposatul lui tata în legătură cu căldura după care tînjeă.
- Tatăl meu, zise el cu o anumita exaltare, era un om distins, deopotrivă de sensibil la suflet şi la trup. Cit de dragă îi era iarna odăiţa lui de lucru, pe care o iubea din toată inima şi unde trebuia mereu menţinută o temperatură de cel puţin douăzeci de grade Reaumur cu ajutorul unei sobiţe care se înfierbînta pînă la roşu, iar în zilele umede sau în acelea cînd se pornea tăiosul vînt trămontan, dacă pâtrundeai în vestibulul căsuţei, căldura îţi învăluia umerii ca o mantie caldă şi ochii ţi se umpleau cu lacrimi de mulţumire. Odăiţa lui era înţesată de cărţi şi manuscrise printre care se găseau multe de mare valoare şi în mijlocul acestor comori ale spiritului, el stătea în picioare, înfăşurat în halatul de flanela albastra, înaintea pupitrului îngust, dedicîndu-se literaturii -firav şi mărunt de statură, mai mic decît mine cu un cap, închipuiţi-vâ! dar cu nişte smocuri groase de pâr cărunt la tîmple şi cu un nas atît de lung şi subţire... Ce romanist eminent, domnii mei! Unul dintre cei mai distinşi ai vremii sale, un cunoscător al limbii noastre cum nu sînt mulţi, un stilist, un latinist cum în zilele noastre nu mai există, un uomo letterato cum visa Boccaccio...
De departe veneau savanţii să discute cu el, unul din Haparanda, altul de la Cracovia, descinzînd anume la Padova, oraşul nostru, ca sa-i mărturisească înalta lor consideraţie, iar el îi primea pe toţi cu o binevoitoare demnitate. Era de asemenea şi un poet deosebit cînd, în orele libere, scria povestiri în cea mai elegantă proză toscană, un maestru în idioma gentile, spuse Settembrini în culmea fericirii, lasînd parca sa i se topească încet pe limba silabele graiului matern şi leganîndu-şi capul într-o parte şi în alta. îşi îngrijea grădiniţa, urmînd exemplul lui Vergiliu, continuă el, şi tot ce spunea era sănătos şi frumos. Dar căldura, trebuia să aibă căldură în odăiţa lui, căci altfel tremura şi eră în stare sa plîngă de furie daca îl lăsau să îngheţe. Şi acum, domnule inginer, şi dumneavoastră, domnule locotenent, închipuiţi-vă ce sînt sili' să îndur eu, fiul tatălui meu, în acest loc blestemat şi sălbatic, unde trupul tremura de frig în toiul verii şi unde sufletul ţi-e chinuit neîncetat de impresii umilitoare. Vai! E cumplit! Ce oameni ne înconjoară! Acest
MUNTELE VRĂJIT
109
consilier satanic smintit! Krokowski — şi Settembnni făcu o mutrp de parcă şi-ar fi rupt limba - Krokowski, acest duhovnic neruşinat care ma urăşte pentru că demnitatea mea de om ma opreşte să iau parte la monstruozităţile lui popeşti... Iar la masa mea... în ce tovărăşie sînt condamnat să mănînc! La dreapta mea este un fabricant de bere din Halle -pe nume Magnus — cu o mustaţă ca un smoc de fin. „Lăsaţi-ma-n pace cu literatura! îmi zice. Ce ne dă? Caractere frumoase! Şi ce folos am de pe urma caracterelor frumoase? Eu sînt un om practic şi în viaţa nu întîlneşti aproape niciodată caractere frumoase." Iată ce idee şi-a făcu; despre literatură. Caractere frumoase... Ah, Sfînta Fecioară! Iar soţia lui, care stă vizavi de el, pierde albumina şi devine pe zi ce trece tot mai stupidă. Ce jalnică mizerie...
Fără să se fi înţeles între ei, Joâchim şi Hans Castorp erau de aceeaşi părere în ceea ce priveşte tirada lui Settembrini: o găseau penibila şi revoltător de neplăcută, dar în acelaşi timp amuzanta, ba chiar instructivă în violenţa ei dezinvoltă şi agresivă. Hans Caştorp rîse blînd de „smocul de fîn", şi de „caracterele frumoase", sau mai curînd de felul caraghios în care se manifesta deznădejdea în vorbele lui. Apoi spuse:
— Dumnezeule, este firesc ca într-o astfel de instituţie societatea să fie puţin cam amestecată. Nu poţi întotdeauna să-ţi alegi vecinii de masă, şi chiar dacă ai putea, cu asta ce-ai realiza? Dar şi la masa noastră există o doamna în genul acesta... Doamna Stohr, pe care de altfel cred că o cunoaşteţi. Este de o ignoranţă ucigătoare, trebuie s-o mărturisesc, şi cîteodată nu ştii încotro să-ţi îndrepţi privirile cînd începe sa fleca-rească. în acelaşi timp se plînge ca are temperatura şi că se simte teribil de lipsită de vlagă şi se pare că nu e deloc un caz uşor. E atît de straniu să fii în acelaşi timp şi proasta şi bolnavă, şi nu ştiu daca mă exprim exact, însă faptul mi se pare cu totul curios cînd cineva e prost şi pe deasupra mai este şi bolnav, vreau să spun că e într-adevăr tot ce poate fi mai trist pe lume cînd aceste două lucruri se împletesc. Nici nu mai ştii ce figură trebuie să faci, deoarece faţă de un bolnav se cuvine să ai o atitudine de respect şi seriozitate, nu-i aşa? Boala este oarecum ceva demn sâ fie respectat daca ma pot exprima astfel. Dar cînd prostia îşi bagă coada şi se dezlănţuie cu „fomuluş", şi „institute cosmice" şi cu tot felul de boacăne de soiul acesta, nu mai ştii dacă, în adevăr, trebuie să rîzi sau să plîngi, iar sentimentul omeniei trece printr-o dilema cu mult mai egretabilâ decît aş putea-o spune. înţeleg că aceste doua stări nu rimează ua cu alta, ca nu pot convieţui, ca nu se acorda, ca nu eşti obişnuit sa ţi
110
THOMAS MANN
le închipui la un loc. Te gîndcşti ca în mod obişnuit un om trebuie sa fie sănătos şi boala trebuie sâ-l facă delicat, inteligent, mai deosebit. Aşa jţ; închipui de obicei lucrurile. Nu credeţi? Poate în afirmaţiile mele am mers mai departe decît aş fi în stare să justific, încheie el. Dar am facut-o numai pentru ca aceste gînduri mi-au venit din întîmplare...
Şi Castorp se opri încurcat.
Joachim era şi el puţin stînjenit, iar Settembrini, cu sprîncenele ridicate, tăcu, facîndu-se că aşteaptă din politeţe ca interlocutorul sau sa termine ce are de spus. In realitate, aştepta ca Hans Castorp sa-şi fi pierdut cu totul şirul, înainte de a-i răspunde:
— Fir-ar sa fie, domnule inginer, dar dumneavoastră dovediţi de data aceasta însuşiri filozofice pe care nu vi le-aş fi bănuit niciodată! Potrivit teoriei dumneavoastră ar trebui să fiţi mai puţin sănătos decîţ păreţi, deoarece este evident că aveţi spirit. însă îngăduiţi-mi să vă atrag atenţia ca nu pot fi de acord cu deducţiile dumneavoastră, că le resping, da, că mă opun cu violenţă categorica. Sînt, iată, aşa cum mă vedeţi, cam intolerant în ceea ce priveşte problemele spiritului şi prefer mai curînd sa fiu luat drept pedant decît să nu combat păreri care mi se par atît de vrednice de dojana, ca acelea pe care le-aţi dezvoltat în faţa noastră...
— Dar, domnule Settembrini...
— în-gă-du-i-ţi-mi... Ştiu ce vreţi să spuneţi. Vreţi să spuneţi că nu v-aţi gîndit la asta prea serios, că părerile pe care le-aţi exprimat nu sînt chiar ale dumneavoastră, ci că, într-o anumită măsură, n-aţi făcut altceva decît să prindeţi din zbor unele dintre părerile posibile ce pluteau, ca să zicem aşa, în aer, expunîndu-le într-o doară, fără a vă angaja propria dumneavoastră răspundere. Asta se datoreşte vîrstei dumneavoastră, căreia îi lipseşte încă hotârîrea virilă şi îi place să facă încercări expunînd tot felul de puncte de vedere. Placet experiri, spuse el, pronunţînd în italieneşte pe c de la placet. Este un principiu excelent. Ceea ce ma nedumereşte e cel mult faptul că încercarea dumneavoastră se îndreaptă tocmai în aceasta direcţie. Mă îndoiesc că întîmplarea joacă aici vreun rol. Mi-e teamă că există în dumneavoastră o tendinţă care ar putea sa devină trăsătura de caracter, dacă nu va fi combătută. Din cauza aceasta mă simt obligat să vă răspund. Mi-aţi spus ca boala unită cu prostia ar fi lucrul cel mai trist din lume. în privinţa aceasta, sîntem de acord. Şi eu prefer un bolnav spiritual unui tuberculos imbecil. Dar sînt împotriva dumneavoastră din clipa în care începeţi să consideraţi boala ca fiind oarecum pe un plan de egalitate cu prostia, ca fiind o greşeală de stil, °
MUNTELE VRĂJIT
IU
roare îndreptată contra gustului naturii, şi ca pe o „dilema prin care trece sentimentul omeniei". Sau din clipa cînd consideraţi boala ca pe un lucru atît de nobil - sau, cum v-aţi exprimat, atît de „respectabil" - , incit nu se potriveşte pentru nimic în lume să fie asociata cu prostia. Acesta a fost, cred, termenul de care v-aţi folosit. Ei bine, nu! Boala nu este deloc nobilă, nici demnă de respect, iar o asemenea concepţie este ea însăşi bolnăvicioasă, sau — în orice caz — nu poate duce decît la boală. Poate că voi reuşi mai sigur sa va trezesc oroarea, spunmdu-va că boala este bătrînă şi urîtâ. Concepţia dumneavoastră îşi are originea în vremuri pline de superstiţii, cînd ideea de om era degenerata şi lipsita de orice demnitate; în vremuri încărcate de groaza, cînd armonia şi bucuria păreau suspecte şi diavoleşti, în timp ce infirmitatea echivala cu un privilegiu care-ţi deschidea împărăţia cerurilor. Dar raţiunea şi secolul luminii au risipit aceste umbre ce apăsau sufletul omenirii — le-au risipit, însă nu complet, căci lupta mai durează încă şi astăzi; iar aceasta luptă, domnul meu, se numeşte munca, munca pâmîntească, munca pentru Pămînt, pentru onoarea şi interesele omenirii - şi zi de zi, călite tot mai mult prin luptă, aceste forţe vor sfîrşi prin a-l elibera definitiv pe om, pentru a-l conduce pe căile civilizaţiei şi progresului, spre o lumină din ce în ce mai limpede, din ce în ce mai bună, din ce în ce mai pură.
„Asta-i bună, s-ar zice că e o arie de operă, gîndi Hans Castorp uluit şi încurcat. Cum de-am reuşit să provoc furtuna aceasta? De altfel îmi face impresia că e cam sec, lipsit de conţinut. Şi ce tot îi dă zor cu munca! După cît mi se pare, e o noţiune destul de deplasata aici."
Şi cu voce tare spuse:
- Foarte frumos, domnule Settembrini. Spuneţi într-un mod admirabil lucrurilor pe nume. Am convingerea absoluta ca nimeni nu s-ar putea exprima mai... de o manieră mai plastică, sînt convins de asta.
— O revenire, reluă Settembrini ridicînd umbrela peste capul unui trecător, o revenire spirituală la concepţiile acelor vremuri întunecate şi irămîntate — credeţi-mâ, domnule inginer, ca este o boală curată   - o boală studiata pînă lă saturaţie, pentru care ştiinţa dispune de diferite nume, unul aparţinînd terminologiei estetice şi psihologiei şi altul aParţinînd politicii - termeni de şcoala care n-au nici o legătură cu problema noastră şi de care vă puteţi foarte bine lipsi. Dar cum în viaţa sPiritului totul este coeziune şi cum un lucru decurge din altul, cum nu P°ti să dai dracului degetul cel mic fara ca el să tragă după sine mina lr>treaga şi, pe deasupra, să înşface şi întreg omul... cum, pe de alta
112
THOMAS MANN
parte, un principiu sănătos nu poate niciodată produce decît efecte sănătoase, oricare ar fi principiul pe care-l pui la origine, întipanţi-Va bine în minte ca boala — departe de-a fi ceva atît de demn de respect încîl sa nu poată fi asociata cu prostia — boala înseamnă mai curînd înjosirea omului, da, o înjosire dureroasa şi insultătoare a Ideii, 0 umilire de care ai putea la nevoie sa te dispensezi sau s-o tolerezi în unele cazuri excepţionale, însă a o cinsti din punct de vedere al spiritului — reţineţi bine ce va spun! — ar însemna o rătăcire şi începutul unei raiaciri a întregului spirit. Aceasta doamna la care aţi făcut aluzie - şi al cărui nume renunţ de altfel sa mi-l reamintesc — doamna Stohr, aşadar, va mulţumesc — deci, pe scurt, mi se pare ca nu aceasta ridicola femeie, adică nu cazul ei pune, cum spuneaţi, sentimentul omeniei în dilema. Doamne, ea este bolnava şi proasta, este mizeria în persoana, faptul e simplu, nu-ţi mai ramîne altceva de făcut decît sa-ţi fie mila şi sa ridici din umeri. Dar dilema, domnule, tragicul începe acolo unde Natura a fost atît de cruda încît a frînt — sau a împiedicat chiar de la început -armonia unei personalităţi, unind un sunet nobil cu un trup neputincios, silindu-le sa convieţuiască. Domnule inginer, sau dumneavoastră, domnule locotenent, aţi auzit de Leopardi? A fost un poet fara noroc al ţarii mele, un om cocoşat şi bolnăvicios, un suflet mare la origine, însă veşnic umilit de mizeria trupului şi tîrît în străfundurile ironiei sufleteşti, dar ale cărui plîngeri îţi sfîşie inima. Ascultaţi!
Şi Settembrini începu sa declame în italieneşte, lasînd sa i se topească pe limba frumoasele silabe, plecînd capul cînd într-o parte, cînd în alta, şi cîteodata închizînd ochii fara sa-i pese ca tovarăşii sai nu înţelegeau nici un cuvînt. Se silea în mod vădit sa se bucure numai el de memoria şi frazarea lui, dar punîndu-le în valoare, totodată, în faţa celor ce-l ascultau. La urma, spuse:
- însă dumneavoastră nu înţelegeţi nimic, auziţi numai, fara sa pricepeţi gîndui lui dureros. Ţineţi bine minte, domnilor, ca infirmul Leopardi a fost lipsit mai ales de dragostea femeilor şi din aceasta pricina a fost incapabil sa-şi preîntîmpine istovirea sufleteasca. în ochii lui păleşte strălucirea gloriei şi a virtuţii, natura îi apare rea — şi de fapt este red. proasta şi rea, iar în privinţa aceasta îi dau dreptate, şi nu mai avea încredere - este cumplit sa fii nevoit s-o spui - nu mai avea încredere nici în ştiinţa şi nici în progres! Acesta este tragicul, domnule inginer-Aici se afla „dilema sentimentului omeniei" despre care vorbeaţi, nu W cazul acelei femei cu al cărui nume nu vreau sa-mi încarc memoria... Sa
MUNTELE VRĂJIT
113
u-mi vorbiţi de „spiritualizarea" ce poate sa rezulte din boala, pentru numele lui Dumnezeu, sa nu faceţi una ca asta! Un suflet fara tiup este tot atît de lipsit de omenie şi tot atît de fioros ca şi un trup fara suflet -
j de altfel primul caz este o excepţie rara. în vreme ce al doilea este regula. în general, trupul este acela care biruie, care acaparează întreaga viaţa, care îşi asuma toata importanţa şi evoluează într-un mod respingător. Un om bolnav este numai trup, iată ceea ce-i lipsit de omenie şi umilitor — iar în majoritatea cazurilor nu pieţuieşte aproape cu nimic mai mult decît un cadavru...
- E ciudat, spuse deodată Joachim pleeîndu-se înainte ca «a-l pii-veasca pe varul sau care mergea de cealaltă parte a lui Settcmbnni. Tu însuţi ai spus de curînd ceva asemănător.
- Ciezi? ce mira Hans Castorp. Da, este foarte posibil sa-mi fi trecut prin cap ceva asemănător.
Settembrini făcu, în tăcere, cîţiva paşi. Apoi zise:
- Cu atît mai bine, domnii mei. Cu atît mai bine daca este aşa. Departe de mine intenţia de-a va propune vreo teone filozofica onginala — nu aceasta este intenţia mea. Daca inginerul nostru a şi făcut, din propria lui convingere, observaţii asemănătoare, aceasta confirma supoziţia mea ca e un începător talentat în ale spiritului şi ca, la fel ca toţi tinerii dotaţi, nu se deda decît întîmplator cercetărilor în legătura cu diferitele concepţii. Un tînar înzestrat nu este deloc o pagina alba, ci, dimpotrivă, este o pagină pe care s-a şi scris cu cerneala deocamdată invizibila, atît binele cît şi râul, şi este rolul educatorului sa scoată în relief binele, dar totodată sa şteargă cu un reactiv potrivit râul care ar vrea sa se afirme. Domnii au făcut cumpăraturi? întreba el cu un ton uşor, schimbînd vorba.
- Nu, nimic deosebit, răspunse Hans Castorp, adică...
- Am cumpărat cîteva pături pentru varul meu, preciza Joachim cu indiferenţa.
- Pentru cura de odihna.. Pe frigul asta cumplit... Trebuie sa fac ca dumneavoastră în aceste cîteva saptamîni. adaugă Hans Castorp nzîud Şi privind în jos.
- Ah, paturi, cura de odihna, zise Settembrini. Aşa, aşa, aşa! Ei, ei. ei- In adevăr: Placet expenri, repeta ei cu accent italian şi-şi iun rămas
Un; salutaţi de portarul şchiop intrară m sanatoriu, iar Settembrini se repta sPre salon, ca sa citească ziarele înainte de masa, cum spunea. fobabil ca nu voia sa facă a doua cura de odihna.
114
THOMAS MANN

- Sa ma ferească Dumnezeu! exclama Hans Castorp cînd se găsi în ascensor, singur cu Joachim. E un adevărat pedagog — şi de altfel tnai acum cîteva zile ne-a şi mărturisit ca ar avea talent pentru pedagoga Dar cu el trebuie sa fii foarte atent, căci nici nu apuci sa spui un cuvînt mai mult ca şi trebuie sa-i înduri lecţiile date cu multa tipicarie, însa merita osteneala sa-l asculţi, se pricepe sa vorbească, fiecare cuvînt ce-i iese din gura e atît de rotunjit, atît de ispititor, încît cînd îl aud ma face sa ma gindesc la nişte chifle proaspete.
Joachim rîse.
- Sa nu cumva sa-i spui aşa ceva. Cred ca ar fi dezamăgit daca ar afla ca, ascultîndu-i lecţiile, te gîndeşti la chifle.
— Crezi? O, iată ceva care nu-i chiar atît de sigur. Am mereu impresia ca luv nici nu-i pasa de lecţii sau ca-l interesează într-un mod cu totul secundar, ca pentru el are valoare mai ales vorbirea în sine, că important este sa lase cuvintele sa sară si sa se rostogolească la fel de elastice ca şi mingile... şi mi se pare ca nu-i displace cîtuşi de puţin sa observe ca-ţi dai seama de acest lucru. Magnus, fabricantul de bere, este fara îndoiala un prost cu „frumoasele lui caractere", însa Settembrini ar fi trebuit sa ne spună pe scurt care este esenţialul în literatura. N-am vrut sa-l întreb, ca sa nu ma dau de gol, întrucît n-am nici o competenţa în materie şi pîna azi n-am văzut niciodată un literat. Dar daca scopul esenţial al literaturii nu este realizarea caracterelor frumoase, atunci desigur ca trebuie sa fie vorbirea frumoasa, căci aceasta este impresia mea cînd ma aflu în tovărăşia lui Settembrini. Ce expresii foloseşte! Fara sa se jeneze vreun pic, vorbeşte despre „virtute" - ma rog! De cînd ma ştiu n-am pronunţat niciodată acest cuvînt şi chiar la şcoala, cînd dădeam în cărţi peste vir-tus, îl traduceam întotdeauna prin „cuTaj". Auzmdu-l pe Settembrini, am simţit cum se chirceşte ceva în mine, ţi-o mărturisesc. Şi apoi ma enervează puţin cînd îl aud cum înjura şi frigul, şi pe Behrens, si Pe doamna Magnus fiindcă pierde albumina, adică, pe scurt, cînd înjura totul. Mi-am dat imediat seama ca este un opoziţionist. Se leagă de tot ce exista şi aceasta atitudine are ceva neglijent în ea, căci n-aş putea-o caracteriza altfel.
— Aşa crezi tu, răspunse cu băgare de seama Joachim. Dar pe de alta parte, atitudinea aceasta dovedeşte de asemenea o mîndrie care n-are nimic neglijent în ea, ba dimpotrivă. Mie mi se pare ca este un om care se respecta sau care respecta omul în general, asta-mi place la el şi"n sinea mea găsesc ca atitudinea lui este corectă.
MUNTELE VRĂJIT
115
- Da, ai dreptate, spuse Hans Castorp. Are chiar ceva sever - şi adesea te simţi stingherit, deoarece-ţi dai seama că eşti... sa spunem: controlat, şi n-o spun într-un sens rau. Ma vei crede daca îţi mărturisesc ca jjjj avut tot timpul impresia ca nu era mulţumit fiindcă mi-am cumpărat paturile pentru cura de odihna, ca ma dezaproba şi era oarecum contrariat?
- Nu, spuse Joachim cu o mirare potolita. Cum poţi sa-şi închipui aşa ceva? Eu, unul, nu pot sa cred.
Pe urma porni cu termometrul în gura şi cu toate cele necesare sa-şi facă cura de odihna, în timp ce Hans Castorp începu imediat sa se schimbe şi sa se pregătească pentru masa de prînz de care nu-l nwi despărţea, de fapt, decit o ora.
Digresiune asupra ideii de timp
Cînd se întoarseră dupa masa, pachetul cu paturi se şi afla în camera lui Hans Castorp pe un scaun, astfel ca le întrebuinţa pentru prima datd chiar în ziua aceea — iar Joachim, care se pricepea, îl învaţă arta de-a se înfăşură aşa cum făceau toţi şi cum fiecare nou sosit trebuia sa înveţe. Intindeai păturile pe pînza şezlongului, mai întîi una, apoi cealaltă, în aşa fel îneît atîrnau mai mult la picioare. Apoi te aşezai şi începeai prin a îndoi pătura dinăuntru, în lungime, pîna sub umeri, dupa aceea în lăţime, în partea de jos, pe deasupra picioarelor, ridieîndu-te în capul oaselor şi apucînd grosimea dubla a păturii îndoite, mai întîi dintr-o parte, apoi din cealaltă, aplicînd exact aceasta bucata dubla pe marginea Şezlongului, daca vroiai sa obţii cea mai mare regularitate posibila. Dupa aceea procedai la fel cu pătura dinafară, lucru ceva mai greu de executat, şi Hans Castorp, neîndemînatic ca orice novice, nu înceta sa se P'înga, încereînd sa efectueze operaţiile cînd întins, cînd îndoit, pentru a °oţine o execuţie corecta a mişcărilor ce i se indicau. Numai vreo cîţiva dintre cei mai vechi, spuse Joachim, ştiau sa se înfăşoare din trei mişcări s'gure cu amîndoud paturile în acelaşi timp; totuşi aceasta era o dibăcie rara şi invidiata, care presupunea nu numai am întregi de exerciţiu, ci Itvai ales aptitudini înnăscute. Lasîndu-se sa cada pe spate cu spinarea lntepenita, Hans Castorp începu sa rîda auzind ultimele cuvinte, iar °achim, care nu pricepu imediat ce era hazliu în spusele lui, îl privi nedumerit, apoi izbucni şi el în rîs.
116
THOMAS MANN
Cînd Hans Castorp se găsi întins pe şezlong, formînd un cilindru lipsit de membre, cu perniţa moale sub ceafa şi epuizat de toata aceasta gimnastica, Joachim îi zise:
- Aşa, şi acum chiar daca ar fi douăzeci de grade sub zero, nu ţi s-ar putea întîmpla nimic.
Apoi trecu îndărătul peretelui de sticla ca sa se înfăşoare şi el.
Lui Hans Castorp i se păru destul de îndoielnic ceea ce-i spusese varul sau relativ la cele douăzeci de grade sub zero, deoarece hotărî ca-i era mai curînd frig, şi de mai multe ori îl străbătură nişte fiori reci, în vreme ce pe sub arcadele de lemn ale galeriei privea umezeala care plutea şi se infiltra parînd că e gata dintr-o clipa în alta sa se prefacă în ninsoare. Cît era de straniu ca, în ciuda acestei umezeli pătrunzătoare, obrajii continuau sa-i fie uscaţi şi fierbinţi, de parca ar fi stat într-o odaie supraîncălzită. Se simţea încă ridicol de obosit de pe urma exerciţiilor făcute cu paturile - şi în adevăr Ocean Steamships îi tremura în mîini de îndată ce voia să citească. îşi spuse că totuşi nu era perfect sănătos, ci destul de anemic, aşa cum remarcase şi consilierul aulic Behrens, şi fara îndoială că din aceasta cauza îi era frig. Insa toate aceste senzaţii neplăcute erau compensate de poziţia lui excepţional de comoda, datorată calităţilor greu de analizat, aproape misterioase, ale şezlongului, pe care Hans Castorp avusese prilejul sa le preţuiasca încă la prima sa cura de odihna şi care iarăşi se verificau într-un chip atît de fericit. Totul depindea de materialul capitonajului, de înclinarea plăcuta a spătarului, de înălţimea şi lărgimea potrivita a rezematorilor sau numai de consistenţa pernei — pe scurt nu era omeneşte posibil sa se asigure o poziţie mai buna pentru trupul în stare de odihna, decît prin acest minunat şezlong. Prin urmare, Hans Castorp era cu inima împăcata la gîndul ca avea în faţa doua ore libere şi precis delimitate, aceste două ore ale unei cure principale de odihna, confirmate de un program oficial, de o dispoziţie binevenita, deşi el nu era aici decît un musafir. Căci avea o fire răbdătoare, putea sa stea multa vreme fără nici o ocupaţie şi-i plăcea, după cum s-a mai spus, odihna pe care activitatea zgomotoasa nu reuşea sa-l facă s-o uite, odihna pe care nici nu se grăbea s-o consume şi nici n-o irosea. La ora patru venea ceaiul cu cozonac şi dulceaţa, apoi puţina mişcare în aer liber, după aceea iarăşi odihna pe şezlong, la ora şapte era cina care avea, ca toate mesele, încordările şi curiozităţile ei, şi pe care o aşteptai cu o anumită bucurie, apoi îţi aruncai privirile în cutia stereo-scopului, în luneta caleidoscopică sau pe ecranul cinematografic...
MUNTELE VRĂJIT         117
Castorp cunoştea pe dinafară programul zilnic, deşi ar fi fost o exagerare sâ se spună ca era de pe acum „aclimatizat".
în fond, este un proces ciudat această aclimatizare într-un loc străin, aceasta adaptare şi prefacere cîteodata obositoare, pe care le suporţi numai pentru ele însele, ca să spunem aşa, dar cu intenţia definitiva de a le paraşi imediat ce răgazul se va fi împlinit, pentru a te reîntoarce la starea anterioara. Introduci aceste soiuri de experienţe în cursul principal al vieţii, ca pe o întrerupere, ca pe un intermediu, cu scopul de-a te odihni", adică pentru a modifica şi primeni funcţiunile organismului care ameninţau, ba chiar erau gata-gata sa se deterioreze, sa slăbească si sa se tocească în monotonia nearticulata a existenţei. Dar ia ce consta această vlăguire şi tocire cînd trăieşti într-o regula multă vreme neîntreruptă? Nu e atît oboseala trupească şi spirituala, măcinată de cerinţele aspre ale vieţii (căci pentru aceasta remediul cel mai întăritor ar fi o simplă odihnă); ci e mai degrabă ceva oarecum sufletesc, este trăirea timpului ameninţata sa se piardă în mijlocul unei monotonii neîntrerupte, trăire care este ea însăşi atît de strîns înrudita şi legata de sentimentul vieţii, îneît una nu poate fi slăbită fără ca cealaltă sa nu lînce-zească şi sa se stingă la rîndul ei. Asupra esenţei plictisului s-au raspîn-dit multe concepţii eronate. în general, se crede ca un conţinut interesant şi noutatea „gonesc" timpul, adică: îl scurtează — pe cînd monotonia şi pustiul îi îngreuiază şi-i încetinesc curgerea. Ceea ce nu e întru totul exact. Fără îndoiala ca uneori pustiul şi monotonia lungesc clipa sau ora şi le fac mai „plictisitoare", dar ele scurtează şi grăbesc pîna la a reduce la neant marile şi extrem de marile cantităţi ale timpului. Dimpotrivă, un conţinut bogat şi interesant este, desigur, capabil sa scurteze o oră sau chiar o zi, dar luat în mare, acest conţinut da curgerii timpului întindere, greutate şi trăinicie, astfel ca anii bogaţi în întîmplari trec mult mai încet decît anii săraci, pustii şi neînsemnaţi pe care vîntul îi matură, spulberîndu-i. Prin urmare, ceea ce se numeşte plictis nu-i în realitate decît o scurtare bolnăvicioasa a timpului pricinuita de monoto-nie: marile intervale de timp, cînd curgerea lor este de o neîntreruptă monotonie, se chircesc într-o măsura care înspaimînta de moarte inima; C1nd o zi seamănă cu toate, ele nu sînt decît o singura zi; iar într-o Qesavîrşită uniformitate, viaţa cea mai lunga ar fi perceputa ca foarte scurta şi ar trece cît ai bate din palme. Obişnuinţa este o somnolenţa sau cel puţin o istovire a ideii de timp, şi cînd anii copilăriei au fost trăiţi lncet, iar restul vieţii s-a desfăşurat din ce în ce mai repede, preci-PUtadu-se, faptul acesta ţine tot de obişnuinţa. Noi ştim bine ca însuşi-
118
THOMAS MANN
rea unor schimbări ale obişnuinţei sau ivirea unor obişnuinţe noi reprezintă singurul mijloc de care dispunem pentru a ne păstra în viaţa, pentru a ne împrospăta percepţia timpului şi pentru a obţine o reîntinerire, 0 întărire şi o încetinire a trăirii timpului şi, chiar prin acestea, o reînnoire a sentimentului vieţii în general. Acesta este scopul schimbării aerului şi al locului: binefacerea modificării şi a evenimentului. Primele zile ale şederii într-un loc nou au un ritm tineresc, adică viguros şi vast - care ţine vreo şase sau opt zile. După aceea însă, pe măsura ce ne „aclimatizam", le simţim cum se scurtează: oricine depinde de viaţa sau mai bine zis voieşte sa depindă de viaţa îşi da seama cu groaza cît de uşoare şi fugare trec zilele; şi ultima saptamîna, din patru, de pilda, este de o repeziciune şi de o superficialitate îngrijorătoare. Fireşte ca înviorarea ideii de timp acţionează şi dincolo de aceasta perioada intercalata, şi-şi revendică noile drepturi chiar şi după ce am revenit pe vechiul făgaş, primele zile ce le trăim acasă, după aceasta schimbare, ne apar de asemenea noi, vaste şi tinere, dar numai unele dintre ele; căci ne integram mai repede în regula obişnuinţei decît în ritmul întreruperii ei, iar cînd simţul timpului e obosit din pricina vîrstei sau — ca urmare a unei slăbiciuni congenitale — nici n-a fost prea dezvoltat, atunci el aţipeşte foarte iute, şi chiar la capătul a douăzeci şi patru de ore este ca şi cum nici n-am fi plecat vreodată, iar călătoria n-a fost decît visul unei nopţi. Observaţiile acestea n-au fost introduse aici decît pentru ca tînarul Hans Castorp avea idei asemănătoare cînd, după cîteva zile, îi spuse varului sau (privindu-l cu ochii injectaţi):
— Este şi ramîne un fapt ciudat ca la început, cînd te afli într-un loc nou, timpul îţi pare atît de lung. Aceasta înseamnă... Fireşte, nu ma plictisesc, dimpotrivă, ma distrez regeşte. Dar cînd ma uit îndărăt, aşadar retrospectiv, am impresia ca, daca ma înţelegi bine, e ca şi cum aş fi aici de nu mai ştiu cîta vreme şi ca din clipa cînd am sosit — fara a realiza imediat  acest  lucru,  iar tu  mi-ai  spus:  „Hai,  coboară odată!".  îU aminteşti? — a trecut o adevărata eternitate. Lucrul acesta n-are absolut nimic de-a face cu măsurătorile şi nici cu raţiunea, ci depinde numai de felul tau de-a simţi. Fireşte ca ar fi stupid sa spui: „Cred ca ma aflu aici de doua luni" — şi ar fi şi un nonsens. Dimpotrivă, nu pot sa spun decît: „De foarte mult".
— Da. răspunse Joachim cu termometrul în gura. din asta ma aleg Ş1 eu cu ceva, căci de cînd eşti aici ma agăţ oarecum de tine.
lUii
MUNTELE VRĂJIT
119
Iar Hans Castorp rîse de felul în care Joachim spusese aceasta, atît de simplu» fara nici o explicaţie.
încearcă să converseze în franţuzeşte
Nu, nu era încă aclimatizat nici sub raportul cunoaşterii vieţii de aici, în toate particularităţile ei - o cunoaştere ce n-o putea capata în atît de puţine zile şi pe care n-ar fi putut-o avea nici chiar în trei saptamîni. aşa cum obişnuia să spună (contrazicîndu-l pe Joachim); şi nici în ceea ce priveşte adaptarea organismului sau la condiţiile atmosferice atît de specifice „celor de aici, de sus", căci aceasta adaptare era diiscila, foarte dificila, ba i se părea chiar ca mei nu ve va realiza vreodată. Ziua obişnuită era împărţita limpede si organizata cu grija, încit puteai intra cu uşurinţa în ritmul ei, daca te adaptai acestei orînduiri. Cu toate acestea, în cuprinsul unei saptamîni şi chiar în intervale mai mari de timp, ziua era supusa anumitor reguli periodice care se iveau numai încetul cu încetul, una aparînd pentru prima oara cînd cealaltă se şi repetase; şi chiar în ceea ce privea succesiunea izolata a întîmplarilor şi a fizionomiilor, Hans Castorp avea încă de învăţat la fiecare pas ca sa observe mai îndeaproape lucrurile văzute superficial şi sa primească noul cu o receptivitate tinereasca.
Acele pîntecoase vase cu gîturile scurte, ce se găseau pe lînga unele uşi de pe coridoare şi de care a dat cu ochii chiar în seara sosirii lui, conţineau oxigen — cum îi explicase Joachim raspunzînd la întrebarea lui. Erau pline cu oxigen pur, de şase franci balonul, iar acest gaz datator de viaţa, care se aspira printr-un tub, se distribuia muribunzilor cu scopul de a le stimula şi prelungi puterile. Căci îndărătul uşilor lînga care se aflau asemenea baloane zăceau muribunzi — sau monbundi, cum 11 spusese într-o zi consilierul aulic Behrens, cînd Hans Castorp îl mtîlnise pe culoarul de la primul etaj, consilierul aulic cu halatul alb şi obrajii albăstrui vîslind de-a lungul coridorului, după care coborîsera împreuna scara.
~ Ei, dumneata, spectator dezinteresat, dumneata, făcu Behrens, ce mai faci; găsim oare înţelegere în privirea dumitalc scrutătoare? Sînt ■neîntat, îneîntat. Da, sezonul nostru de vara are în sine partea lui buna, e de soi bun. De altfel, n-am precupeţit nici o cheltuiala ca sa-i mărim
fru
museţea. Dar, cu toate acestea, păcat ca nu vrei sa petreci iarna la
120
THOMAS MANN
noi, căci mi s-a spus ca nu doreşti să ramîi aici decît opt săptâmîni. Ah numai trei? Dar asta nu-i decît o vizită de forma, ce nu merita nici macat osteneala sa te deplasezi; ei, cum crezi. Oricum însă, este păcat că n-o sa petrecem împreuna iarna aici, unde se află tot ce este hotvoleh — spuse el deformînd în gluma acest cuvînt străin — hotvoleh-ul internaţional vine numai iarna acolo, jos, la Davos-Platz, şi ar trebui sâ-l vezi chiar dacă n-ar fi decît pentru cultura dumitale. îţi vine să te prăpădeşti de rîs cînd ştrengarii aia se dau de-a berbeleacul pe schiuri. Şi apoi, doamnele, vai, doamnele! împestriţate ca păsările paradisului, şi cînd spun doar atît sînt peste măsură de politicos... Ei, dar acum este timpul sa mă duc la muribundul meu, cel de aici, de la numărul douăzeci şi şapte, spuse el. Stadiul final, înţelegi. A întrecut măsura. Beţivanul ăsta mi-a înghiţit cinci duzini de damigene cu oxigen. Dar pîna la prînz va binevoi sa plece ad penates. Ei, dragă Reutcr, spuse el intrînd, ce-ai zice daca ai mai trage încă una pe gît... Cuvintele i se pierdură îndărătul uşii pe care o închise. Dar într-o clipită, Hans Castorp văzuse pe pernă, în fundul camerei, profilul de ceară al unui tînâr cu un barbişon rar care întorsese încet înspre uşă pupilele-i foarte mari.
Era primul moribundus pe care Hans Castorp îl vedea în viaţa lui, căci se putea spune că părinţii şi bunicul muriseră fără ca el să fie de faţă. Cu cîta demnitate îşi lăsase capul pe pernă tînarul cu barbişon! Cît de plină de semnificaţii îi era privirea ochilor cu pupilele dilatate, cînd i-a întors încet spre uşa! Cufundat în această viziune fugara, Hans Castorp încerca farâ voia lui să facă ochii tot atît de mari, semnificativi şi calmi ca ai acelui moribundus, în timp ce se îndrepta spre scara, şi cu astfel de ochi se uita la o doamna care deschise o uşa în spatele său şi i-o lua înainte spre capul scării. Nu-şi dădu seama imediat că era doamna Chauchat. Ea zîmbi uşor văzînd ochii pe care-i făcea, apoi, ţinîndu-şi cu mîna coada pe ceafă, coborî scara înaintea lui, fără zgomot, cu mişcări mlădioase, aplecîndu-şi uşor capul.
Nu făcu nici o cunoştinţa noua în aceste zile, iar după aceea, abia de mai făcu. Programul zilnic, în ansamblul lui, nu-i era prielnic în privinţa aceasta; pe deasupra, Hans Castorp avea o fire retrasă, se simţea aici ca simplu vizitator şi ca „spectator dezinteresat", cum îi spusese consilierul aulic Behrens, încît se mulţumea, de fapt, cu conversaţia şi tovărăşia lui Joachim. Este foarte adevărat ca sora de pe coridor lungise gîtul atît de multă vreme după ei, încît Joachim — care şi alta dată se oprise cu ea cîteva clipe să sporovăiască - se văzu silit să i-l prezinte pe varul sau-
MUNTELE VRĂJIT
121
Cu şnurul pince-nez-ului trecut pe după ureche, infirmiera vorbea nu numai afectat, ci de-a dreptul chinuit, iar la o examinare mai amănunţita fâcea impresia că torturile îndurate din pricina plictiselii îi tulburaseră mintea. Era greu sa scapi de ea, deoarece cînd îşi dădea seama ca discuţia se apropie de sfîrşit, vadea semnele unei spaime bolnăvicioase, şi imediat ce tinerii erau pe punctul să se îndepărteze, se agaţă de ei cu vorbe şi priviri pripite şi cu un zîmbet atît de deznădăjduit, încît din milă mai rămîneau puţin cu ea. Vorbea mult despre tatăl ei care era jurist şi despre un văr care era doctor, cu intenţia limpede de a se arata sub o lumină avantajoasă şi de a scoate în evidenţă legăturile cu mediul intelectual. Cît despre bolnavul ei de-acolo, dindărâtul uşii, era fiul unui fabricant de păpuşi din Koburg, pe nume Rotbein - iar de curînd, tînârului Fritz maladia i se localizase la intestine. Era foarte greu pentru cei care aveau grija de bolnav, după cum domnii puteau lesne sa-şi închipuie, şi era greu mai ales cînd te trageai dintr-o familie cu studii universitare şi aveai o sensibilitate aleasă, caracteristica paturilor superioare. Şi nici măcar nu puteai întoarce spatele datoriei... Mai acum cîteva zile — „rog pe domnii să mă creadă că aşa s-a mtîmplaf — , domnişoara se întorsese dintr-o scurta plimbare, nu se dusese decît sa-şi cumpere pastă de dinţi, şi îl găsise pe bolnav în pat, avînd în faţă un pahar cu bere groasă, brună, un salam, o bucată mare de pîine neagră şi un castravete! Toate aceste delicatese i le trimisese familia de acasă ca să se fortifice. Insa a doua zi, fireşte, a fost mai mult mort decît viu. El singur îşi grăbeşte sfîrşitul. Dar asta va fi, în mod evident, numai mîntui-rea lui, dar nu şi a ei, căci ea — i se spunea sora Bcrthe, dar în realitate se numea Alfreda Schildknecht — va îngriji după aceea alţi bolnavi, într-o stare mai mult sau mai puţin grava, aici sau în alt sanatoriu, întrucît aceasta era perspectiva care i se deschidea, şi o alta era absolut imposibilă.
- Da, spuse Hans Castorp, ocupaţia dumneavoastră e cu siguranţa grea, dar fără îndoială că vă da şi satisfacţii.
- Desigur, răspunse ea, şi satisfacţii, îmi da şi satisfacţii, dar este si foarte grea.
Da, şi acum, multa sănătate domnului Rotbein. Cei doi veri dăduseră sâ plece.'
Dar atunci sora se agăţa de ei, vorbindu-le mereu şi privindu-i insis-ent> încît ţi-era mai mare mila s-o vezi cît se străduia sa-i mai reţină puţin Pe cei doi tineri şi ar fi fost o cruzime din partea lor să nu-i mai dăruiască mâcar cîteva clipe.
122
THOMAS MANN
— Doarme, spuse ea. N-are nevoie de mine. De aceea am ieşit pe coridor pentru cîteva minute...
Şi începu sa se plîngâ de consilierul aulic Behrens şi de tonul cu care i se adresa, fara nici o jenă, dacă ţineai socoteală de originea ei. î] prefera pe doctorul Krokowski, întrucît avea mai mult suflet. Apoi reveni la tata şi la var. Creierul ei nu mai putea produce nimic altceva. Zadarnic se strădui să-i mai reţină măcar o clipă pe cei doi veri, ridicînd vocea cu un cuvînt subit şi începînd aproape să strige în momentul cînd voira sa plece, căci sfîrşiră prin a se strecura şi plecară. Dar cu partea superioară a trupului aplecata înainte şi cu privirile fixate asupra lor, sora îi urmări ca şi cum ar fi vrut sâ-i tragă înapoi cu ochii. Apoi din piept îi scăpă un oftat şi se întoarse lîngă bolnavul ei.
Afară de ea, Hans Castorp nu mai făcu, în acea zi, decît cunoştinţa doamnei palide şi brunete, mexicanca pe care o văzuse în gradina şi căreia i se spunea Tous-les-deux. Se întîmplă, în adevăr, ca şi el să audâ din gura ei aceasta lugubră formulă care îi devenise poreclă; însă cum era pregătit, păstră o atitudine corectă, reuşind după aceea să fie mulţumit de sine însuşi. Verii o întîlnirâ în faţa intrării principale, cînd erau pe punctul de-a ieşi pentru plimbarea matinala, prescrisă după micul dejun, înfăşurată într-un şal negru de caşmir, cu genunchii strîmbi şi cu paşii mari şi neliniştiţi, se istovea plimbîndu-se de colo pînă colo, iar voalul negru înfăşurat în jurul părului străbătut de fire argintii şi legat sub bărbie îi scotea în evidenţă paloarea mată a chipului îmbătrînit, gura mare, secătuită de durere. Joachim, cu capul descoperit ca obicei, o salută înclinîndu-se, iar ea îi răspunse cu o mişcare înceată, în timp ce zbîrciturile care-i brăzdau de-a curmezişul fruntea îngusta i adîncira şi mai tare. Văzînd o figură nouă rămase pe loc şi aşteptă, clâtinînd uşor capul, ca tinerii sa se apropie; căci, după cît se părea, găsea că este necesar sa afle daca străinul îi cunoaşte destinul şi dorea sâ-i audă părerea. Joachim îl prezenta pe vărul său. De sub mantilă ea întinse oaspetelui mîna slaba, gălbuie, cu vinele umflate şi împodobită cu inele, şi clătinînd din cap continuă sa-l privească. Apoi începu:
— TousJes de, monsieur, spuse ea. Tous Ies de, vous savez...
— Je le sais, madame, răspunse Hans Castorp cu glasul înăbuşit. Etp le regrette beaucoup.
Sub ochii ei negri ca tăciunii, pungile moi erau atît de mari şi grele cum nu mai văzuse niciodată la vreun alt om. Răspîndea un uşor parfum veştejit. Hans Castorp îşi simţi inima cuprinsă de o emoţie blinda Ş1 gravă.
MUNTELE VRĂJIT
123
-Mergi, spuse cu un accent gutural care se potrivea în mod straniu cu fiinţa ei zdrobită şi un colţ al gurii mari i se adînci tragic, lasindu-se în jos.
Apoi îşi retrase mîna sub mantilă, înclină capul şi începu iar mersul fără de sfîrşit. Hans Castorp, depârtîndu-se, remarca:
- Vezi, nu mi s-a întîmplat nimic, m-am descurcat foarte bine. Cred că totdeauna m-am descurcat bine cu acest soi de oameni: prin firea mea sînt făcut să păstrez relaţii cu ei, nu eşti de aceeaşi părere? Ba cred chiar că în general mă înţeleg mai bine cu oamenii trişti decît cu cei veseli şi numai Dumnezeu ştie ce înţeles are acest fapt, poate din cauză că sînt orfan, pierzîndu-mi părinţii atît de timpuriu, însă atunci cînd oamenii sînt serioşi şi îndureraţi şi cînd moartea este în joc, lucrul acesta nu ma apasă, nici nu mă stinghereşte, ci, dimpotrivă, mă simt în largul meu şi în orice caz mai bine decît cu oamenii care plesnesc de sănătate. Zilele trecute mâ gîndeam: este totuşi o nerozie din partea tuturor acestor femei să aibă o asemenea spaimă de moarte şi de tot ce se leagă de ea, încît trebuie să le ascunzi totul şi sa dai muribundului sfînta împărtăşanie cînd ele nu sînt de faţă. Nu, e ruşinos şi stupid. Ţie nu-ţi place să vezi un sicriu? Din cînd în cînd mă uit la cîte unul cu plăcere. Un sicriu, fie el chiar gol, mie mi se pare o mobila destul de frumoasă, dar cînd înăuntru se află cineva, mi se înfăţişează ca un lucru absolut solemn, înmormîntările au ceva înălţător şi adesea mi-am spus ca, pentru a te reculege, ar trebui sa te duci la o înmormîntare, nu la biserică. Oamenii poartă stofe frumoase, negre, îşi scot pălăriile, păstrează o ţinuta cuviincioasă şi plină de reculegere, şi nimeni nu îndrăzneşte să facâ glume proaste, cum se întîmpla de obicei în viaţa. îmi plac foarte mult oamenii, cînd, în sfîrşit, îi vad cucernici. De multe ori m-am şi întrebat dacă n-ar fi trebuit sa mă fac preot şi cred că din anumite puncte de vedere nu mi-ar fi stat prea rău... Sper că, aşa cum i-am vorbit, n-am făcut vreo greşeala în franţuzeşte...
— Nu, îi spuse Joachim. /e /e regrette beaucoup a fost absolut corect.
Suspect politic!
Tn ritmul obişnuit al zilelor intervenira schimbări: mai întîi veni o uminicâ, o duminica în care sosi o orchestră pe terasa, ceea ce se întîmpla tiecare paisprezece zile şi se întîmpla şi acum, în cea de-a doua
124
THOMAS MANN
jumătate a saptamînii în care sosise Hans Castorp. Venise într-o marţi aşadar, era a cincea zi după nemaipomenita furtuna şi acea întoarcere a iernii - o zi primavaratica, gingaşa şi proaspăta, cu nori albi pe cerul de un albastru-deschis şi cu lumina potolita a soarelui pe povîrnişuri şi -ln vale unde reapăruse verdele estival potrivit sezonului, căci zăpada fusese osîndita sa se topească repede.
Era evident ca fiecare se silea sa ţină seama şi sa dea importanţa acestei duminici; administraţia şi pacienţii se ajutau între ei cu sîrguinţa. Chiar la ceaiul de dimineaţa se servise cozonac cu migdale, în dreptul fiecărui loc de la masă era aşezat un păhărel cu cîteva flori, garoafe sălbatice sau chiar bujori de munte, pe care domnii şi le puneau la butoniere (procurorul Paravant din Dortmund îşi pusese fracul şi o vesta cu picăţele), toaletele doamnelor erau de-o eleganţa sărbătorească şi diafana - doamna Chauchat apăru la micul dejun într-o rochie de dimineaţa din dantela, cu mîneci scurte, pe care o puse acum pentru prima oara, izbind cu zgomot uşa de sticla, privind sala şi prezentîndu-se cu o oarecare graţie înainte de-a se îndrepta cu paşi tiptili către masa ei, iar aceasta rochie de dimineaţa o prindea atît de bine, că vecina lui Hans Castorp, profesoara de la Konigsberg, se arata întru totul entuziasmata -ba chiar şi perechea barbara de la masa ruşilor de rînd ţinuse socoteala de ziua închinata Domnului, adică bărbatul îşi schimbase bluza de piele cu un veston scurt şi pîslarii cu nişte ghete, iar ea, ce-i drept, avea pentru ziua aceasta, sub eşarfa de pene ponosite, o bluza de mătase verde cu guleraş de dantelă... Hans Castorp încrunta din sprîncene cînd îi zări, apoi pali, adică avu o comportare la care atmosfera de aici îl îndemna destul de des.
Concertul începu imediat după a doua gustare de dimineaţă: diferite instrumente de suflat de alama şi de lemn se găseau acolo şi cîntau, alternînd arii uşoare sau mai serioase, pînâ la ora prînzului. în timpul concertului, cura de odihna nu mai era absolut obligatorie. Fireşte, cîţiva se delectau ascultînd de pe balcoane aceasta muzica încîntatoare. dar şi în pavilionul din gradina erau cîteva scaune ocupate; însă majoritatea pacienţilor stătea pe terasa acoperita, la micile mese albe, pe cînd grupul petrecăreţilor, găsind ca este prea corect sa stea pe scaune, ocupa treptele de piatra care duceau spre gradina, fiind cu toţii foarte bine dispuşi; erau bolnavii tineri, domni şi domnişoare, dintre care H&nS Castorp îi cunoştea pe cei mai mulţi fie după nume, fie după înfaţişare' Printre ei se afla Hermine Kleefeld cit şi domnul Albin care se învlrtea
MUNTELE VRĂJIT
125
cU o cutie mare şi înflorata, plina cu ciocolata, invitînd pe toata lumea «a se servească, în timp ce el însuşi nu mînca deloc, dar în schimb turna ţigări cu cartonul aurit, afişînd o mutră provocatoare; prmtre alţii mai erau tînârul buzat din „Clubul jumătăţilor de plamîni". domnişoara Levi, slaba şi cu obrazul de culoarea fildeşului, un tîruir blond-cenuşiu pe care-l strigau cu numele de Rasmussen şi care din pricina ca avea încheieturile slabe lasă să-i spînzure mîmiîe ca nişte aripioare de peşte în dreptul pieptului, doamna Salomon din Amsterdam, o femeie îmbrăcată în roşu, planturoasă, ce se vîrîse de asemenea prmtre tineri, pentru care lunganul acela cu parul rar se pricepea sa cînte arii din Visul unei nopţi de vara, dar acum îşi cuprinsese cu braţele genunchii ascuţiţi şi stătea îndărătul ei, nemaicontenind sa-i fixeze cu privirile tulburate gîtul cam oacheş; în sfîrşit, mai erau o domnişoară roşcata, grecoaica de origine, o alta fată de provenienţă necunoscută cu un profil de tapir. elevul hulpav, cu lentilele groase la ochelari, un alt puşti de vrec cinci-sprezece-şaisprezece ani, cu mutra de veritabil imbecil, ce-şi pusese monoclu şi care, cînd tuşea, îşi ducea la gura unghia lunga a degetului mic - şi încă mulţi alţii.
Cînd sosise aici, tînarul acesta cu unghia fusese foarte uşor bolnav, povestea domol Joachim, nu avea temperatura şi tatăl lui, medic, îl trimisese preventiv, iar după părerea consilierului aulic trebuia sa stea cam vreo trei luni. însă acum, la capătul acestor trei luni, avea între 37,8 şi 38 de grade şi era serios bolnav. Este adevărat însă ca ducea o viaţa atît de nesăbuita, îneît merita bătut.
Cei doi veri aveau masa lor, căci Hans Castorp fuma şi bea bere bruna, pusa deoparte de la gustare, iar din cînd în cînd simţea un pic gustul ţigării. Buimăcit de bere şi de muzica, fiindcă îl făcea întotdeauna sa deschidă gura şi să-şi aplece uşor capul, se uita în jurul sau cu ochii înroşiţi la aceasta indolenta viaţa de staţiune climaterica, fara sa fie stingherit de conştiinţa faptului ca toţi aceşti oameni aveau sa se ofilească repede şi ca cea mai mare parte dintre ei erau în prada unei uşoare febre, fapt care nu numai ca nu-l stingherea cîtuşi de puţin, ci, dimpotrivă, îi făcea pe toţi sa dobîndeasca în ochii lui o ciudăţenie sPorita, un fel de atracţie intelectuala... La măsuţe se bea limonada cu sifon şi pe peron se luau fotografii. Alţii făceau schimb de timbre, iar grecoaica roşcată îl schiţa pe un bloc de desen pe domnul Ra.>mussen, lr>să după aceea nu voi sa-i arate desenul şi rîzînd în hohote se suci şi se  în aşa fel îneît el nu reuşi sa-i smulgă blocul. Hermine Kleefeld,
126
THOMAS MANN
cu ochii întredeschişi, stătea pe-o treapta şi bătea tactul muzicii cu un ziar făcut sul, lasîndu-l pe domnul Albin sa-i prindă de bluza un bucheţel de flori de cîmp, iar tînarul buzat, ghemuit la picioarele doamnei Salomon, îi vorbea cu capul întors spre ea, în timp ce pianistul cu par rar îi privea fix ceafa.
Medicii îşi facura apariţia şi se amestecară printre bolnavi - consilierul aulic Behrens în halatul alb şi doctorul Krokowski în cel negru înaintară de-a lungul şirului de măsuţe şi în dreptul fiecăruia consilierul aulic lasă sa cada o gluma prieteneasca, astfel că trecerea îi era semnalata de o dîra de veselie, apoi coborîra spre cei tineri, iar domnişoarele se strînsera imediat în jurul doctorului Krokowski, fîţîindu-se cu priviri piezişe, în timp ce consilierul aulic făcu o demonstraţie de îndemînare cu şireturile de la ghete în faţa grupului bărbaţilor: puse piciorul sau enorm pe o treapta superioara, îşi desfăcu şireturile, le-apuca cu-o singură mîna şi, fara sa se ajute de cealaltă, reuşi cu o excepţională îndemînare sa le înnoade atît de iute încît toţi ramaseră uimiţi, iar cînd mai mulţi încercară sa facă la fel, îşi dădură seama ca este în zadar.
Mai tîrziu, Settembrini apăru şi el pe terasa — venea din sufragerie, sprijinindu-se în baston, purtînd chiar şi astăzi tot redingota flauşata şi pantalonii galben-deschis, cu aerul lui fin, vioi şi sceptic şi, uitîndu-se în jur, se apropie de masa verilor, zicînd: „Ei! bravo!" apoi îi ruga sa-i îngăduie sa se aşeze.
— Bere, tutun, muzica, spuse el. Iată-vă patria şi căminul! Constat ca aveţi o predilecţie deosebita pentru specificul naţional. Sînteţi în elementul dumneavoastră, şi asta îmi place. Permiteţi-mi sâ particip şi eu un pic la armonia dispoziţiilor dumneavoastră sufleteşti.
Hans Castorp se smulse din vraja şi-şi schimba fizionomia; se mai străduise în acest sens şi cînd îl zărise de departe pe italian. Spuse:
— Dar, domnule Settembrini, aţi sosit tîrziu la concert; în curînd trebuie sa se termine. Nu va place muzica?
— Din porunca, nu prea, răspunse Settembrini. Nu după calendar. Nu bucuros cînd miroase a farmacie şi nu-mi este îngăduita decît din motive de sănătate. Ţin puţin la libertatea mea sau măcar la acest rest de libertate şi demnitate care mi-a mai rămas. în asemenea ocazii sînt ca un vizitator - întocmai cum sînteţi dumneavoastră la noi, pe alt plan - vin pentru un sfert de ceas, apoi îmi vad de drum. Asta îmi da iluzia independenţei... Nu afirm ca ar fi mai mult decît o iluzie, dar, ce vreţi, măcar îmi procura o oarecare satisfacţie. Cu varul dumneavoastră lucrurile
MUNTELE VRĂJIT
127
tau altfel. Pentru el este un fel de serviciu. Nu-i aşa, domnule locotenent, că dumneavoastră socotiţi  totul ca aparţinînd  serviciului?  O
unoaşteţi, ştiu, arta de-a va păstra mîndria în sclavie. Este o arta foarte încîlcită. Nu oricine în Europa o pricepe. Muzica? Nu m-aţi întrebat dumneavoastră daca sînt pasionat de muzica? Ei bine, daca aţi fi spus
amator de muzica" (Hans Castorp nu-şi amintea sa se fi exprimat astfel)* expresia n-ar fi fost nefericita, căci are o umbra de frivolitate afectuoasă. Bine, fie, sîntem de acord. Da, sîn'. un amator de muzica — ceea ce nu vrea sa spună ca o preţuiesc în mod deosebit, cum preţuiesc ^1 iubesc, de pilda, cuvîntul, vehicul purtător al spiritului, brazdarul seînteietor al progresului... Muzica... ea este semiarticulatul, problematicul, nejustificatul, indiferentul. îmi veţi obiecta, eventual, ca poate fi limpede, însă şi natura poate fi limpede, şi pîrîiaşul poate fi limpede, dar la ce ne foloseşte limpezimea lor? Nu este o limpezime reală, ci una de reverie, nesemnificativa, şi care nu angajează la nimic, o limpezime fara consecinţe şi totuşi periculoasa deoarece ne îndeamnă sa ne declaram mulţumiţi... Lăsaţi muzica sa ia o înfăţişare generoasa? Bine! Ea ne va înflăcăra sentimentele. Totuşi, este vorba ca, pe deasupra, sa ne înflăcăreze şi raţiunea. Muzica este însăşi aparenţa mişcării, — cu toate acestea o suspectez de chietism. îngaduiţi-mi sa-mi duc teza pîna la capăt: am împotriva muzicii o antipatie de natura politica.
Aici, Hans Castorp nu se putu împiedica sa nu-şi plesnească genunchsi cu palmele şi sa exclame ca în viaţa lui nu mai auzise vreodată ceva asemănător.
- Oricum, luaţi-o în considerare, spuse Scttembrini zîmbind. Muzica este de nepreţuit ca mijloc suprem de-a stîrni entuziasmul, de a ne avînta tot mai sus şi înainte, atunci cind găseşte sufletul pregătit pentru asemenea înrîurire. Dar literatura trebuie sa-i fie înaintaşa. Muzica singura nu împinge lumea înainte. Pentru dumneavoastră, personal, domnule inginer, ea este negreşit primejdioasa. Fizionomia dumneavoastră mi-a aratat-o chiar din clipa cînd am sosit.
Hans Castorp începu sa rîda.
- A, nu vă mai uitaţi la faţa mea, domnule Settembrini. Nici nu va Puteţi închipui cît de mult am pierdut aici. sus, la dumneavoastră. Mi-e cu mult mai greu sa ma aclimatizez decît credeam.
- Mâ tem că \ă înşelaţi.
- Nu, cum aşa? Dracu' ştie de ce mi-e cald mereu şi ma simt obosit.
128
 THOMAS MANN
— Mi se pare totuşi ca ar trebui sa fim recunoscători direcţiei pentru aceste conceite, spuse Joachim cu precauţie. Dumneavoastră, domnule Settembrini, priviţi problema dintr-un punct de vedere superior, oarecum ca scriitor, şi nu vreau sa va contrazic în acest plan. însă găsesc ca se cuvine sa fim recunoscători pentru picul acesta de muzica. Nu sînt deosebit de muzical şi apoi bucăţile care se cînta nu sînt prea remarcabile - nu-s nici clasice, nici moderne, e o simpla muzica de fanfara. Dar cu toate acestea aduce o variaţie îmbucurătoare. Umple cîteva ore într-un mod foarte decent, dupâ părerea mea: le împarte şi le umple una cîte una în aşa fel îneît îţi ramîne ceva ce-ţi răsuna în urechi, cînd de obicei zilele şi saptamînile se scurg aici atît de îngrozitor. Vedeţi, o arie de concert fara pretenţii durează cam şapte minute, nu-i aşa? însă aceste minute constituie ceva pentru ele însele, au un început şi un sfîrsit, se detaşează şi sînt oarecum ferite de indiferenţa generala. în plus, ele însele mai sînt împărţite în mai multe diviziuni, care la rîndul lor se împart în masuri, astfel ca mereu se întîmpla ceva, iar fiecare clipa capata un anumit sens de care te poţi agaţă, în vreme ce altfel... Nu ştiu daca am fost destul de...
—  Bravo! exclama Settembrini. Bravo, domnule locotenent! Aţi definit foarte bine un aspect moral de netăgăduit al muzicii, anume ca ea dăruieşte o realitate, un sens şi o valoare curgerii timpului pe care-l măsoară într-un fel deosebit de viu. Muzica trezeşte timpul, ne trezeşte la desfătarea cea mai rafinata ce ne-o oferă timpul, ea trezeşte... şi chiar prin aceasta este morală. Arta este morala în măsura în care trezeşte. Dar ce mai reprezintă ea cînd acţionează în sens contrar? Cînd amorţeşte, adoarme şi împiedica activitatea şi progresul? Muzica are şi aceasta putere, ştie minunat să exercite o influenţa aidoma stupefiantelor. Este o influenţa diabolică, domnii mei! Stupefiantul ne vine de la diavol, căci aduce cu sine stupiditatea, încremenirea, inactivitatea şi indiferenţa slugarnica... Dăinuieşte ceva neliniştitor în muzica, domnii mei. Susţin ca este de esenţa ambigua. Nu merg prea departe calificînd-o suspecta din punct de vedere politic.
Mai continua în acest fel, iar Hans Castorp îl asculta fara a reuşi prea bine sa-l urmărească, în primul rînd din cauza oboselii şt apoi fiindcă îl distrageau isprăvile tineretului uşuratic aşezat pe scări. Vedea destul de limpede sau îl înşelau ochii? Domnişoara cu profil de tapirera ocupata sa coasa un nasture la manşeta pantalonilor de sport ai tînarului cu monoclu. Fata fiind astmatica, respiraţia îi era dificila şi fierbinte,in
MUNTELE VRĂJIT
129
 ce tînărul tuşea ducînd la gură unghia lunga a degetului mic! Este jevărat că amîndoi erau bolnavi, dar aceasta atitudine mărturisea totuşi teribil de ciudatele obiceiuri ce domneau aici printre tineri. Muzica executa o polca...
Hippe
în felul acesta, duminica se deosebea de celelalte zile. Pe lîngă asta, după-amiaza se caracteriza şi prin plimbările cu trăsura pe care ie între-prindeau diversele grupuri de pacienţi: mai multe echipaje cu cîte doi cai urcară, după ceai, pîna sus la cotitura, oprind în faţa intrării principale ca să încarce pe cei care le comandaseră, îndeosebi ruşi, de fapt mai ales doamnele rusoaice.
-Ruşii se plimbă mereu cu trăsura, îi spuse Joachim lui Hans Castorp, căci amîndoi, ca să se distreze, stăteau în picioare chiar lînga intrarea principală şi asistau la aceste plecări. Acum se duc pîna la Clavadell sau pînă la lac sau în valea Fliielului sau pîna la Klosterb, acestea sînt obiectivele. Cît timp vei mai sta aici, putem să facem şi noi o plimbare, daca îţi surîde. Cred însă ca, deocamdată, ai destule pe cap ca sa te aclimatizezi şi n-ai nevoie sa mai întreprinzi şi altceva.
Hans Castorp îi dădu dreptate. Stătea cu ţigara în gură şi cu mîinile în buzunarele pantalonilor. Astfel o privi pe batrîna şi micuţa doamna rusoaică, atît de vioaie, urcînd într-o trăsura împreuna cu slabanoaga ei nepoată şi cu alte doua doamne: Marusia şi doamna Chauchat, care îşi pusese o mantie uşoara de voiaj, cu un cordon la spate, dar nu avea pălărie. Aceasta din urmă se aşeza în fundul trăsurii, lînga doamna bâtrînă, în timp ce fetele tinere stăteau pe bancheta din faţa. Toate patrii erau vesele şi le turuia gura încontinuu, în limba lor molîie. Vorbeau şi rîdeau de pătura prea îngusta cu care nu se puteau înveli decît cu greutate şi de fructele zaharisite ruseşti pe care mătuşa Ie luase într-o cutiuţa capitonata cu vată şi acoperita cu dantelă de hîrtie, şi din care începuse să le trateze. Hans Castorp distinse cu interes vocea voalata a doamnei '-nauchat. Ca totdeauna cînd aceasta femeie neglijentă îi ieşea în faţa, S1mţi din nou ca i se confirma senzaţia asemănării pe care o avusese o clipă şi-i ţîşnise în vis... însă rîsul Marusiei, expresia ochiloi rotunzi şi căprui care priveau copilăros pe deasupra batistei ce-i acoperea gura, cit Şl PlePtul ei dezvoltat, care nu părea deloc a fi bolnav pe dinăuntru, îi
130
THOMAS MANN
M
mai aminteau încă un fapt răscolitor observat de curînd. astfel ca arunca o privire furişa, prudenta, fără sa mişte capul, spre Joachim. Nu, slava Domnului, chipul nu-i era chiar atît de pătat ca deunăzi, nici buzele prea jalnic schimonosite. Dar o pi ivea pe Marusia într-o atitudine şi cu nişte ochi care n-aveau nimic militaresc, ba dimpotrivă, se vădeau atît de tulburaţi şi mărturiseau atîta uitare de sine, încît erai silit sa-i iei drept ai unui civil. De altfel, aproape imediat îşi reveni şi arunca o privire fugara lui Hans Castorp, care abia avu timpul sâ-şi întoarcă ochii ca sa se uite în alta parte, indiferent unde. Şi iarăşi fara motiv şi de capul ei, cum i se întîmpla mereu aici, inima începu sa-i bata nebuneşte.
Restul duminicii nu mai aduse nimic excepţional, afara doai de mesele care, neputînd fi mai abundente ca de obicei, se deosebeau cel puţin prin rafinamentul ales al felurilor de mîncare. (La prînz, s-a servit chaud-froid de găina, cu garnitura de raci şi de cireşe tăiate în doua; la îngheţata, prăjituri aduse în coşuleţe făcute din fire de zahăr ars, iar la sfîrşit ananas proaspăt.) Seara, după ce-şi bău berea, Hans Castorp îşi simţi membrele şi mai obosite, şi mai reci, şi mai grele decît în zilele precedente, iar pe la ora noua îi spuse varului sau noapte buna, trase plapuma pîna sub bărbie şi adormi doborît de un somn adînc.
însă chiar de a doua zi, aşadar, în prima luni pe care oaspetele o petrecea aici sus, interveni încă o abatere de la programul zilnic obişnuit, anume: una dintre acele conferinţe pe care doctorul Krokowski le ţinea din doua în doua saptamîni, în sufragerie, în faţa întregului public adult de la „Berghof' care cunoştea limba germana, în afara de cei aflaţi pe moarte. Era vorba, după cum îi comunicase Joachim vărului sau, de un ciclu de lecţii de ştiinţa popularizata, sub titlul general de „Iubirea ca factor patogen". Acest interludiu instructiv avea loc după a doua gustare de dimineaţa şi, cum tot Joachim îl lamuri, era obligatoriu — mai bine-zis erai foarte prost văzut daca nu luai parte. De aceea se considera ca o impertinenţă surprinzătoare faptul ca Settembrini, care cunoştea germana mai bine decît oricine, nu numai ca nu asista niciodată la conferinţe, dar pe deasupra mai făcea şi cele mai nepoliticoase observaţii-Cît despre Hans Castorp, era hotarît sa se duca, mai întîi din politeţe-fara îndoiala, însă totodată şi dintr-o evidenta curiozitate. înainte de conferinţa sâvîrşise o acţiune cu totul nesăbuita despre care îşi dădu seama că fusese o greşeala: îl apuca fantezia sa facă de capul lui o plimbare lunga, după care se resimţi mult mai obosit decît ar fi putut vreodată bănui.
MUNTELE VRÂJTT
131
_ Acum, fii atent! fuseseră primele sale cuvinte cînd Joachim intra în cameră, dimineaţa. Vad ca nu mai pot continua astfel. M-am saturat de aceasta viaţa orizontala, cu un astfel de regim sîngele sfîrşeşte prin a adormi- Fireşte, pentru tine e cu toiul altceva, tu eşti bolnav şi nu vreau sa te influenţez. Dar vreau să fac imediat după gustare o plimbare m toata regula, daca nu te superi, uite-aşa, unde-oi vedea cu ochii. O sa-mi iau cîteva provizii pentru a doua gustare, şi iata-ma independent. Vom vedea noi daca n-o sa fiu alt om cînd ma voL întoarce.
- Bine! zise Joachim cînd îşi dădu seama ca celalalt era ferm hotarît să-şi duca proiectul la îndeplinire. Dar te sfătuiesc sa nu exagerezi. Aici e altceva decît la noi acasă. Şi vezi sa te înapoiezi la timp pentru conferinţă!
în realitate, adevăratul motiv pentru care tînarul Hans Castorp întocmise acest proiect era căutarea liniştii sufleteşti. Avea impresia ca fierbinţeala capului, gustul prost ce-l simţea adesea în gura şi bătăile dezordonate ale inimii trebuiau puse mult mai puţin pe seama dificultăţilor aclimatizării, cît mai ales pe seama unor fapte ca purtarea perechii ruse vecine cu el, conversaţia de la masa a acestei doamne Stohr, bolnava şi proastă, tuşea cavernoasa a călăreţului austriac, pe care o auzea zilnic pe coridoare, manifestările domnului Albin, presupunerile lui asupra raporturilor ce le întreţinea acest tineret bolnav, expresia feţei lui Joachim cînd o privea pe Marusia, şi multe alte observaţii pe care le făcea. Era convins ca i-ar face bine sa scape pentru cîtava vreme de cercul blestemat de la „Berghof', sa respire adînc în aer curat şi sa facă mişcare pentru ca atunci cînd se va simţi obosit, seara, măcar sa Ştie de ce. Şi astfel, plin de iniţiativa, după micul dejun, se desparţi de Joachim, cînd acesta îşi efectua plimbarea reglementara pîna la banca de lînga pîrîiaş — iar el, învîrtind bastonul, îşi continua drumul ce coboară în pantă.
Era o dimineaţă rece şi înnorata, cam pe la ora opt şi jumătate. Aşa
cum  îşi  propusese,  Hans   Castorp  inspira   profund   aerul   curat   al
Qirnineţii, văzduhul acesta răcoros şi uşor ce pătrundea fara greutate şi
care nu era jilav, nu avea conţinut şi era fara amintiri... Trecu peste cursul
de ăpâ şi calea ferată îngusta, intra pe drumul mărginit din loc în loc de
ase> dar îl părăsi imediat şi apuca pe o poteca de-a curmezişul paşu-
llor, care după o scurta bucata în linie dreapta începea sa suie pieziş, o
Panta destul de anevoioasa de-a lungul po\ îrnişului din dreapta. Acest
Urcuş îl dispuse pe Hans Castorp, pieptul i se dilata, cu minerul bastonu-
132
THOMAS MANN
lui îşi împinse pălăria pe ceafă, iar cînd ajunse la o oarecare înălţime şj privi îndărăt, văzu în depărtare oglinda lacului pe lîngă care trecuse la venire, şi atunci începu să cînte.
Cînta bucăţile de care-şi aducea aminte, tot felul de cintece senti-mental-populare ca acelea peste care dai în repertoriul petrecerilor studenţeşti şi al asociaţiilor de gimnastică, între altele un cîntec ce cuprindea aceste versuri:
Ci barzii să cînte iubirea şi vinul, Dar mai adesea \ irtutca —
pe care începu să-l fredoneze, apoi sfîrşi prin a-l cînta cu voce tare şi din toate puterile. Vocea-i de bariton era aspră, insa astăzi o găsea frumoasă, iar cîntatul îl entuziasma din ce în ce mai mult. Cînd urca prea sus, lua tonuri de falset, dar vocea lui i se părea lă fel de plăcuta. Cînd memoria nu-l mai ajuta, ieşea din încurcătură însoţind melodia cu nu importă ce cuvinte sau cu silabe fără nici un înţeles, pe care, la fel ca şi cîntareţii de operă, le rostea gutural, şi pînâ la urmă ajunse, atît în ceea ce priveşte textul cît şi melodia, să improvizeze, însoţindu-şi în plus cîntecul cu gesturi aidoma unui actor. Cura era foarte greu să cînţi şi sa urci în acelaşi timp, răsuflarea i se tăie, încît abia mai putea respira. Dar, din entuziasm şi din dragoste pentru frumuseţea cîntecului, se stâpîni şi, gîfîind mereu, persevera pînă la ultimele puteri, după care, lipsit complet de aer, orb, cu pulsul batîndu-i nebuneşte şi cu scîntei multicolore jucîndu-i în faţa ochilor, se prăbuşi sub un brad mare — victima năprasnică a unei tensiuni extreme, a unei indispoziţii copleşitoare, a unei năuceli care atingea desperarea.
Cînd nervii i se liniştiră de bine de rău, se sculă să-şi continue plimbarea, dar ceafa îi tremura aut de cumplit încît, în ciuda tinereţii, capul i se legăna ritmic ca bâtrînului Hans Lorenz Castorp, pe vremuri. îşi aminti cu duioşie de răposatul său bunic şi fără să simtă vreo silă pentru aceste infirmităţi, încerca sa imite modul în care batrînul remediase tremuratura, sprijinindu-şi bărbia, gest care copilului de odinioară îi plăcuse atît de mult.
Urcă şi mai sus, în serpentină. Sunetul tălăngilor îl îmbia şi dădu peste o turmă; păştea lingă o colibă cu acoperişul întărit cu bucăţi de piatra. Doi oameni bărboşi îi ieşiră în faţa şi tocmai se despărţeau cînd el se apropie de ei.
MUNTELE VRĂJIT
133
_ Rămîi cu bine şi-ţi mulţumesc! spuse unul către celălalt, cu un <as profund şi puţin răguşit; şi mutîndu-şi toporul de pe un umăr pe altul se lăsă printre brazi la vale. Cit de ciudat mimase în singurătatea de acolo acest „Rămîi cu bine şi-ţi mulţumesc", atingînd ca o aripa de vis sufletul lui Hans Castorp ameţit de cîntec şi urcuş. II repeta încetişor, silindu-se să imite întocmai accentul puţin răguşit si minunat de stîngaci al munteanului, apoi mai sui o bucată de drum, pîna dincolo de coliba pastorilor, căci voia să atingă limita peste care nu m;ii cresc copaci; însă dupâ ce-şi aruncă ochii la ceas. renunţa la acest proieci.
Apucă la stingă pe o cărare care, neîcdă ca-n palma la început, se povîrnea ducînd apoi către sat. în drum daciu peste o pădure c'e brazi cu trunchiurile înalte şi traversînd-o se apucă din nou să cînte încetişor, cu precauţie, mai cu seamă că la coborîre îi tremurau genunchii într-un chip mai neliniştitor decît înainte. Dar ieşind din pădure, se opri uluit în faţa priveliştii splendide ce i se înfăţişa - un peisaj atrăgător, de o calmă şi grandioasă plasticitate.
în dreapta se prăvălea un torent pe o albie pietroasa şi dreaptă de-a lungul povîrnişului, revărsîndu-se spumegînd pe stîncile aşezate în trepte, apoi curgea potolit în valea peste care trecea o punte cu balustradă de lemn cioplită rudimentar. Fundul văii era albastru, presărat cu cam-panule, plante cu tulpina lemnoasă, ce creşteau pretutindeni. Brazi gravi, uriaşi şi simetrici, stăteau singuratici sau în grupuri, atît în fundul văii cît şi pe povîrnişuri, iar unul dintre ei, înfigîndu-şi rădăcinile piezişe chiar la marginea torentului, se înălţa aplecat straniu în acest tablou. Domnea peste surpătură îndepărtată şi frumoasă o singurătate plină de zvonuri. De cealaltă parte a torentului, Hans Castorp zări o bancă.
Trecu potecă şi se aşeză să vadă căderea de apă, lăsîndu-se îneîntat de spuma jucăuşă şi ascultmd vuietul idilic, persistent, monoton şi totuşi Plin de o lăuntrică diversitate. Căci lui Hans Castorp îi plăcea murmurul apei tot atît de mult ca şi muzica sau poate chiar mai mult. Dar de abia se aşezase tihnit, că începu sâ-i curgă sîngele pe nas, atît de brusc îneît nu reuşi să-şi apere complet hainele. Sîngerarea puternică şi persistentă 11 sili mai bine de o jumătate de oră să facă naveta între bancă şi torent ca să-şi clătească batista, sa tragă apă pe nas, pentru ca apoi să se culce iarăşi pe bancă cu batista udă pusă pe nas. Ramase astfel întins pînâ c'nd sîngele în sfîrşit se opri — apoi mai stătu liniştit, cu mîinile puse sub caP, cu genunchii îndoiţi, cu ochii închişi şi cu vîjîieli în urechi, fără să <c S       însă prea râu, ci mai degrabă potolit de această smgerare abundenta,
134
THOMAS MANN
dar într-o stare de vlăguire ciudat de accentuata; iar după ce trăgea aerul în piept, mult timp nu mai simţea nevoia să respire din nou şi cu trupU] nemişcat lasă inima sa-i bata un anumit număr de batai, înainte de-a răsufla cît mai tîrziu şi cît mai încet.
Atunci se pomeni deodată dus îndărăt în acea stare sufleteasca îndepărtata care se afla la originea unui anumit vis urzit de impresiile sale cele mai proaspete, un vis pe care-l avusese nu mai departe decît acum cîteva nopţi... Se simţi răpit atît de puternic şi atît de complet în acest altădată şi în acest acolo, încît s-ar fi putut spune ca, în vreme ce aici sus, lînga torent, pe banca, zăcea un trup fara viaţa, adevăratul Hans Castorp se afla foarte departe, într-un timp şi-ntr-un spaţiu de mult depăşite, într-o situaţie care, cu tot firescul ei, era pe cît de îndrăzneaţă, pe atît de îmbătătoare.
Avea treisprezece ani, era elev intr-a treia de liceu, un copilandru cu pantaloni scurţi, şi stătea de vorba în curtea şcolii cu un alt băiat cam de aceeaşi vîrsta, dar din alta clasa — o discuţie pe care Hans Castorp o începuse într-un chip destul de nefiresc şi care îi dădea o mare satisfacţie, cu toate ca prin însuşi scopul ei nu putea sa fie decît foarte scurta. Era în recreaţia dintre penultima şi ultima ora, între cea de istorie şi cea de desen pentru clasa lui Hans Castorp. în curtea pavata cu cărămizi roşii şi despărţita de strada printr-un zid acoperit cu şindrila şi prevăzut cu doua porţi, elevii se plimbau de ici-colo în şiruri, stăteau în picioare în grupuri sau, pe jumătate aşezaţi, se sprijineau de stucaturile smălţuite ale clădirii. Se auzea peste tot zumzet de glasuri. Un profesor cu pălăria moale supraveghea curtea, muşcînd dintr-o franzeluţa cu şunca.
Băiatul cu care discuta Hans Castorp se numea Hippe, prenumele lui fiind Pribislav. Ca amănunt curios, r-ul acestui prenume se pronunţa ca un ş: deci se numea „Pşibislav"; iar prenumele acesta ciudat se potrivea destul de bine cu înfăţişarea sa, care nu era prea obişnuita, ci mai curînd ieşita din comun. Hippe, fiul unui istoric şi profesor de gimnaziu, cunoscut ca un elev model, cu o clasa înaintea lui Hans Castorp, deşi foarte puţin mai în vîrsta decît el, era originar din Mecklemburg, iar înfăţişarea lui dovedea fara putinţa de tăgada ca e produsul unei străvechi încrucişări de rase. al unui amestec de sînge germanic şi baltic-slav sau invers. Era, fara îndoiala, blond — parul fiindu-i tuns scurt pe craniul rotund. Dar ochii lui de un cenuşiu-albastru sau albastru-cenuşiu - o culoare nedefinita şi cu multe nuanţe, o culoare cam ca a unui munte în depărtare — aveau o forma deosebit de îngusta, şi daca-i priveai mai de
MUNTELE VRĂJIT
135
aproape, chiar puţin oblica, iar sub ei îi ieşeau pomeţii proeminenţi - o fizionomie care, în cazul sau, nu urîţea chipul ci, dimpotrivă, trezea numai simpatie, ba fusese de ajuns ca sa-i aducă printre camarazi porecla de „kirghiz". De altfel, Hippe purta chiar pantaloni lungi şi o bluza încheiata pîna la gît, încreţită la spate şi pe al cărei guler se zăreau de obicei cîteva fire de matreaţa.
Dar fapt este ca de multa vreme Hans Castorp îl remarcase pe acest Pribislav, ca-l alesese din furnicarul de cunoscuţi şi necunoscuţi din curtea şcolii, ca se interesa de el, îl urmarea cu privirea şi — oare mai trebuie s-o spunem? — îl admira sau, în orice caz, îl cerceta cu un interes cu totul deosebit; chiar în drum spre şcoala se bucura sa-l poată vedea împreuna cu colegii lui de clasa, sa-l privească vorbind sau rîzînd şi sa-i recunoască de departe vocea plăcut voalata şi oarecum puţin răguşită. Daca trebuie sa admitem ca nu avea nici un motiv întemeiat pe care sa-şi bazeze acest interes, decît poate prenumele pagîn şi calitatea de elev model (lucruri care nu jucau însă nici un rol în cazul de faţa) sau în sfîrşit aceşti ochi de kirghiz — ochi care, cîteodata, în fulgerarea unei priviri piezişe şi îndreptate spre nimic precis, se topeau într-un fel de înnoptare înceţoşata - totuşi nu este mai puţin adevărat ca Hans Castorp era foarte puţin preocupat sa-şi justifice sentimentele în mod raţional sau chiar sa le găsească un nume. Nu se putea vorbi despre o prietenie, deoarece pe Hippe nici măcar nu-l cunoştea. însă, în primul rînd, nimic nu-l silea sa dea un nume sentimentelor lui, deoarece nu i se putea întîmpla niciodată sa vorbească despre ele — subiect care, de altfel, se potrivea atît de puţin unei discuţii. Şi în al doilea rînd, un nume, un cuvînt, aşadar, înseamnă daca nu critica, cel puţin definiţie, adică o clasificare în ordinea cunoscutului şi a obişnuitului, în vreme ce Hans Castorp era pătruns de convingerea inconştienta ca o comoara intima, ca aceasta, trebuie păstrată pe vecie la adăpost de o asemenea definiţie şi clasificare.
Dar bine sau rau justificate, aceste sentimente atît de îndepărtate de °nce denumire şi de orice mărturisire aveau în orice caz o asemenea 'ntensitate, încît Hans Castorp, de un an sau aproape de un an, căci e cu neputinţa sa situezi cu exactitate originea lor, le nutrea în tăcere, ceea ce Qovedea oricum lealitatea şi statornicia caracterului sau, dac<i ne gîndim a canti!atea excepţional de mare de timp pe care o reprezintă un an la v'rsta aceasta. Din nefericire, cuvintele care desemnează trasaturile de caracter au întotdeauna sensul moral al unei judecaţi, fie în înţelesul
I
136
THOMAS MANN
unei aprobări, fie în acela al unei dezaprobări, cu toate ca le cuprinde pe amîndoua. „Lealitatea" lui Hans Castorp, cu care de altfel nu se mîndrea în mod deosebit, consta —judecind fara sa facem aprecieri — într-o anumita greutate, încetineala şi încapaţînare a sentimentelor, într-o stare sufleteasca mai mult conservatoare, care îi făcea sa considere situaţiile şi împrejurările vieţii cu atît mai vrednice de a te ataşa de ele şi de a le perpetua, cu cît au dăinuit mai mult. De aceea era înclinat sa creadă în trăinicia infinita a stării în care tocmai se afla, pe care o preţuia cu atît mai mult şi nu era deloc grăbit s-o schimbe. Se obişnuise astfel cu inima împăcata sa aiba aceste legaturi discrete şi distante cu Pribislav Hippe şi le socotea în sine ca pe un element durabil. îi erau dragi stările sufleteşti pe care 1 le procurau aceste întîlniri, aşteptarea, dorinţa de a afla daca celalalt va trece azi pe lînga el, daca-l va privi, mulţumirile tăcute şi gingaşe cu care îşi învăluia taina şi chiar dezamăgirile ce decurgeau din ea şi dintre care cea mai mare era cînd lipsea Pribislav: lipsita de orice plăcere, speranţa ramînea.
Aceasta dăinui un an, pîna la punctul culminant al ciudatei întîmplari, apoi mai dăinui încă un an datorita lealităţii conservatoare a lui Hans Castorp, iar pe urma înceta cu totul — farâ ca el sa fi simţit mai intens slăbirea şi destrămarea sentimentelor care-l legau de Pribislav Hippe, tot aşa cum, la început, nu-şi dăduse seama de ivirea lor. Din cauza transferării tatălui, Pribislav paraşi atît şcoala cît şi oraşul; însă Hans Castorp abia daca observa acest lucru; îl uitase cu desavîrşire. Se poate spune ca chipul „kirghizului" se strecurase pe nesimţite în viaţa lui, desprinzîndu-se dintr-o ceaţa, ca-şi dobîndise din ce în ce mai multa claritate şi relief pîna în acea clipa a apropierii şi a prezenţei fizice, cînd atinse punctul culminant, într-o zi oarecare, în curtea şcolii, pentru a ramîne astfel, cîtva timp, în prim-plan, ca mai apoi sa se şteargă puţin cîte puţin şi sa dispară în ceaţa, fara tristeţea despărţirilor.
Insa aceasta clipa, aceasta situaţie îndrăzneaţă şi plina de ciudăţenie, în care Hans Castorp se găsea acum retranspus, aceasta discuţie, o adevărata discuţie cu Pribislav Hippe, avusese Ioc în felul următor. Era ora de desen şi Hans Castorp îşi dădu seama ca nu are creion. Toţi colegii de clasa aveau nevoie de al lor; dar oare celorlalţi, din alte clase, cutaruia sau cutaruia, pe care nu-i cunoştea, nu li se putea adresa ca sa împrumute un creion? Dintre toţi i se păru ca îl ştia cel mai bine pe Pribislav, care-i era mai apropiat, cu care avusese de-a face adeseori în tăcere, de multa vreme; şi într-un elan de bucurie al întiegii lui făpturi.
MUNTELE VRĂJIT
137
e hotărî să se folosească de aceasta ocazie — el numea asta o „ocazie" — să-i ceara un creion lui Pribislav. Nu-şi dădea seama ca fapta sa era o ciudata nesocotinţa, deoarece, în definitiv, nici nu-l cunoştea pe Hippe, sau poate înlătura acest gîr.d, orbit de o stranie cutezanţa. Şi iată ca, în zarva curţii pavate cu cărămizi, se găsi într-adevar în faţa lui Pribislav HipPe> spunîndu-i:
— Te rog sa ma ierţi, dar poţi sa-mi împrumuţi un creion?
Iar Pribislav îl privi cu ochii lui de kirghiz pe deasupra pomeţilor proeminenţi, şi-i vorbi cu voce plăcut răguşită, fara sa se mire sau cel puţin fâra sa para mirat.
—  Cu plăcere, îi zise el. Dar după lecţie trebuie sa mi-I înapoiezi neapărat.
Şi-şi scoase creionul din buzunar, un creion argintat, cu un inel pe care dacâ-l învîrteai creionul vopsit în roşu ieşea din teaca lui de metal. îi explică mecanismul foarte simplu, în timp ce capetele lor erau aplecate deasupra creionului.
— Dar sa nu mi-l rupi! mai adaugă el.
Ce-i trecea prin minte? Ca şi cum Hans Castorp ar fi avut eventual intenţia să nu-i mai restituie creionul, sau sa i-l strice.
Apoi se priviră zîmbind, şi cum nu mai aveau nimic sa-şi spună îşi întoarseră mai întîi umerii, apoi spatele şi plecară.
Asta a fost totul. Insa niciodată, în viaţa lui, Hans Castorp nu fusese mai fericit ca în timpul respectivei ore de desen, pe cînd desena cu creionul lui Pribislav Hippe, avînd pe deasupra şi perspectiva de a-l restitui posesorului, ceea ce decurgea în mod firesc din cele precedente §1 constituia oarecum un dar suplimentar şi plăcut care i se făcea. îşi îngădui sa ascuta uşor creionul şi strînse cu grija cele trei sau patru aşchii vopsite cu roşu, pastrîndu-le aproape un an într-un sertar al PUpitrului - şi nimeni, daca le-ar fi văzut, nu putea bănui cîta importanţa aveau. De altfel, restituiiea se făcu în modul cel mai simplu, ceea ce era cu totul în spiritul lui Hans Castorp, fapt cu care se mîndrea în mod deosebit - blazat şj in acelaşi timp răsfăţat cum era de legaturile sale intime cu Hippe.
-Poftim, ii spuse. îţi mulţumesc mult.
Iar Pribislav nu zise absolut nimic, se margini su controleze la luteala mecanismul şi-şi strecura creionul în buzunar...
138
THOMAS MANN
Pe urma nu mai statura de vorbă niciodată, însă aceasta singura data se petrecuse totuşi datorita numai spiritului întreprinzător al lui Hans Castorp...
Deschise ochii, tulburat de profunzimea absenţei lui. „Cred ca am visat îşi spuse în sine. Da, era Pribislav. De mult nu m-am mai gîndit la el. Ce s-o fi ales oare cu aşchiile de creion? Pupitrul este în pod, la unchiul meu Tienappel. Aşchiile trebuie sa mai fie încă în sertarul interior din stînga. Nu le-am mai căutat niciodată. Nici măcar n-am avut intenţia sa le arunc... Da, era chiar Pribislav, în carne şi oase. N-aş fi crezut ca-l voi mai revedea vreodată atît de limpede. Ce asemănare stranie — cu femeia de-aici, de sus! Aşadar, din cauza asta ma interesează ea atît de mult? Sau poate din pricina asta m-am interesat atît de mult de el? Ce prostie! Năstruşnica prostie! De altfel, e vremea sa plec, şi cît mai repede cu putinţa." Cu toate acestea mai ramase încă întins, gîndindu-se şi aducîndu-şi aminte. „Şi acum, ramîi cu bine şi-ţi mulţumesc!" zise, şi-n timp ce zîmbea ochii i se umeziră. Apoi voi sa pornească; dar se aşeza din nou cu pălăria şi bastonul în mîna, se aşeză repede, căci simţi ca nu e prea sigur de genunchi. „Ei, asta-i! gîndi, cred ca n-o sa-mi fie prea uşor! Şi totuşi, trebuie sa fiu la unsprezece fix în sufragerie, la conferinţa. Plimbările sînt frumoase aici, dar au şi neajunsurile lor, după cîte se pare. Da, da, însă oricum, nu pot sa ramîn aici. Sînt doar uşor înţepenit fiindcă am stat prea mult culcat. Facînd puţina mişcare, o sa-mi treacă." Şi mai încerca o data sa se ridice, reuşind abia în urma unui efort serios.
în orice caz, a fost o jalnica întoarcere după acea plecare triumfala. Cînd bătăile neregulate ale inimii îi tăiau respiraţia, se vedea nevoit sa se odihnească pe marginea drumului şi atunci îşi simţea faţa pălind şi o sudoare rece îi îmbrobonea fruntea. Se căzni în mod lamentabil sa coboare pe serpentina, dar cînd, în apropierea cazinoului, ajunse în vale. îşi dădu pur şi simplu seama ca nu va mai fi în stare sa parcurgă cu propriile Iui mijloace drumul lung pîna la .,Berghof' şi cum tramvaie nu existau şi nu se zarea nici o trăsura de piaţa, se ruga de un căruţaş ce venea din Dorf cu un camion încărcat cu lăzi goale, sa-l lase sa se urce. Făcu drumul spate-n spate cu căruţaşul, cu picioarele atîrnîndu-i peste marginea camionului, urmărit de privirile mirate ale trecătorilor, lega" nîndu-se şi balabanindu-şi capul aproape adormit şi — zdruncinat de hurducăturile camionului — se dădu jos lingă rampa, plaţi fara sa vadă daca era mult sau prea puţin şi urca în graba drumul către sanatoriu.
MUNTELE VRĂJIT
139
_ Depechez-vous, monsieur/ îi spuse portarul francez. La con-ference deM. Krokowski vient de commencer.
Iar Hans Castorp, zvîrlindu-şi la vestiar palaiia şi bastonul, se strecura cu băgare de seama şi strîngînd din dinţi prin uşa de sticla întredeschisa a sufrageriei, unde pacienţii stăteau aşezaţi la rînd, pe scaune, în timp ce, în partea dreaptă, în picioare, doctorul Krokowski, în redingotă, vorbea dindâratul unei mese acoperite cu o faţa de masa şi pe care era o carafa cu apă.
Analiză
Din fericire, în colţul din apropierea uşii era un loc liber. Se strecura discret pîna acolo, încercînd sa dea impresia ca venise de la început. Publicul, care asculta cu atenţia încordata a primelor minute, era fascinat de vorbele doctorului Krokowski şi abia îl baga în seama; spre norocul lui, căci arata îngrozitor. Era alb la faţa ca o rufa, iar costumul pătat de sînge îl făcea sa semene cu un asasin venit direct de la locul crimei. Doamna care stătea în faţa lui întoarse, în adevăr, capul şi-l privi atentă cu ochii ei înguşti. Era doamna Chauchat, pe care o recunoscu cu un soi de amărăciune. Ei, fir-ar sa fie! Oare n-o sa scape de ea niciodată? Crezuse ca o sa fie liniştit, ca unul ce a ajuns la ţinta, ca i se va îngădui sa se odihnească puţin şi iată că se pomenea nas în nas tocmai cu aceasta femeie — o întîmplare care, în alte împrejurări, poate l-ar fi amuzat, dar obosit şi epuizat cum era, ce sens mai avea? întîlnirea cu ea nu făcea decît sa impună inimii lui noi pretenţii, care-l vor ţine cu sufletul la gura tot timpul conferinţei. Se uitase la el cu ochii lui Pnbislav, îi privise chipul şi petele de pe haine cu o stăruinţa destul de lipsita de decenţa — atitudine ce se potrivea cum nu se poate mai bine unei femei care trîntea uşile. Ce ţinuta urîta avea! Nu ca femeile din cercurile frecventate de Hans Castorp, care stînd cu spatele drept, întorceau doar c&pul spre vecinul de masa, vorbind din vîrful buzelor. Doamna Chauchat era prăbuşita în scaun, fara vlaga, spatele îi era încovoiat, uKierii îi cădeau înainte şi. pe deasupra, ţinea capul plecat, astfel ca i se vedea vertebra de la ceafa ieşind din răscroiala bluzei albe.
Şi I'ribislav tot Kt fel ţinea capul; el însă fusese un elev model, si
Preţuit ca atare (chiar daca nu acesta a fost motivul pentru care Hans
astorp împrumutase creionul) - în vreme ce era limpede >i foarte vădit
140
THOMAS MANN
ca ţinuta neglijenta a doamnei Chauchat, felul ei de-a izbi uşile cît Sl privirea lipsita de sfială se datorau bolii de care suferea, atitudinea exprimînd acea nepăsare, cu foloasele ei nemărginite, insa nu toctnaj onorabile, cu care se lăudase şi domnul Albin...
Gîndurile lui Hans Castorp se tulburară în timp ce privea spatele lip. sit de vlaga al doamnei Chauchat, pe urma încetară sa mai fie gînduri prefacîndu-se într-o visare în care vocea baritonala şi tărăgănata a doctorului Krokowski făcea să răsune litera r de foarte departe şi cu o sonoritate asurzitoare. Dar liniştea din sala şi atenţia încordata ce păreau ca ţin pe toata lumea sub vrajă puseseră stapînire şi pe el şi-l treziră din picoteala. Privi în jur... Alături stătea pianistul cu par rar, asculta cu capul pe spate, cu gura deschisa şi cu braţele încrucişate. Ceva mai încolo se afla profesoara, domnişoara Engelhart, cu ochii avizi şi îmbujorata, o îmbujorare ce se observa, de altfel, şi pe chipurile celoilalte doamne; Hans Castorp o remarca de asemenea şi pe faţa doamnei Salomon, aşa cum stătea acolo lînga domnul Albin, cît şi la soţia berarului, doamna Magnus, cea care pierdea albumina. Pe chipul doamnei Stohr, aşezata puţin mai departe, în spate, era zugrăvită o expresie de exaltare atît de lipsita de sens şi atît de stupida încît îi făceau sila, în timp ce domnişoara Levi, cu tenul ca fildeşul, cu ochii întredeschişi şi cu mîinile uitate pe genunchi ar fi arătat aidoma cu o moartă daca pieptul nu i s-ar fi ridicat atît de tare şi atît de regulat, ceea ce-l sili pe Hans Castorp sa se gîndeasca la figura de ceara a unei femei pe care o văzuse odată într-un panoptic, figura care avea în piept un mecanism. Unii dintre invitaţi duceau la ureche mîna făcuta căuş, sau cel puţin schiţau gestul, ţinînd-o ridicata pe jumătate înspre ureche, ca şi cum braţul le-ar fi încremenit din pricina atenţiei încordate. Pîna şi procurorul Paravant, un bărbat bronzat, cu înfăţişare aparent robusta, îşi desfunda urechea cu arătătorul, ca sa audă mai bine, apoi o întorcea către potopul de vorbe al doctorului Krokowski.
Şi cam ce spunea doctorul Krokowski? Ce idei era pe cale sa dezvolte? Hans Castorp se concentra ca sa poată prinde firul, treaba pe care n-o izbuti chiar dintr-o data, deoarece nu auzise începutul şi tot gîndin-du-se la spatele molatic al doamnei Chauchat, scăpase şi urmarea. Era vorba de o putere... de acea putere... pe scurt, puterea iubirii, da, despre asta vorbea. Bineînţeles! Subiectul era indicat în titlul general al ciclului de conferinţe, şi despre ce altceva ar fi putut voibi doctorul Krokowski avînd în vedere ca acesta era domeniul lui? Ce-i diept, lui Hans Castorp
MUNTELE VRĂJIT
141
. se păru oarecum ciudat sa asiste deodată la un curs despre iubire, cînd, pîna atunci, în prelegerile ţinute în faţa lui nu fusese vorba decît despre lucruri ca mecanismele de transmisie de pe vapoare. Cum de poate cineva sa vorbească, la lumina zilei, şi încă dimineaţa, în faţa unor doamne si domni, despre un subiect atît de spinos şi de intim? Doctorul Krokowski îl expunea într-un stil jumătate poetic, jumătate profesoral, cu o rigiditate evident ştiinţifica, dar în acelaşi timp pe un ton vibrant şi melodios, care lui Hans Castorp i se părea oarecum ciudat, deşi tocmai aceasta putea fi explicaţia îmbujorarii doamnelor şi a gestului de desfundare a urechilor făcut de domni. Cu atît mai mult cu cît oratorul întrebuinţa cuvîntul .,iubire" într-un sens uşor şovăitor, astfel ca nu ştiai în mod precis ce sa crezi, nu-ţi dădeai seama daca o socotea un sentiment cucernic sau o pasiune carnala - fapt care iţi crea o impresie vaga, ceva în genul râului de maic.
Niciodată în viaţa lui, Hans Castorp nu mai auzise pionunţîndu-se acest cuvînt de atîtea ori în şir, ca aici şi acum, iar daca se gîndea mai bine, avea impresia ca el însuşi nu-l rostise vreodată şi nici nu-l auzise pe buzele altcuiva. Fara îndoiala ca putea sa fie o eroare - dar, oricum ar fi fost, i se părea ca noţiunea nu cîştiga nimic prin faptul ca era repetata de atîtea ori. Dimpotrivă, aceste trei silabe sfîrşira prin a i se părea foarte respingătoare şi îi evocau o imagine în genul laptelui îndoit cu apă - ceva alb-albastrui şi dulceag - mai ales în comparaţie cu lucrurile nostime pe care le debita în privinţa aceasta doctorul Krokowski. Fiindcă era limpede ca un om priceput ca el putea face afirmaţii îndrăzneţe şi interesante fara sa pună pe fuga oamenii din sufragerie. Doctorul Krokowski nu se marginea nicidecum sa debiteze, cu un soi de cadenţa ameţitoare, fapte în general cunoscute dar de obicei trecute sub tăcere; el sfîşia iluziile, aducea un neîndurător omagiu cunoaşterii şi nu mai lasă loc nici pentru anumite susceptibilităţi izvorîte din demnitatea ce ţi-o conferă parul cărunt şi nici pentru puritatea îngereasca a copilului fraged. De altfel, vorbitorul purta o redingota şi un guler ■noale rasfrînt, precum şi nişte sandale cu şosete cenuşii, ceea ce crea în Jurul lui o atmosfera de convingere şi idealism, care nu făcea altceva uecît sa-l înspaimînte şi mai mult pe Hans Castorp. Sprijinindu-şi argumentaţia pe tot felul de exemple şi anecdote, cu ajutorul cărţilor şi n°tiţelor risipite pe masa, ba recitind pe alocuri chiar şi versuri, doctorul Krokowski expunea unele aspecte înfiorătoare aie iubirii, aberaţii bizare Si lugubre stînd mărturie pentru atotputernicia ei. Dintre toate instinctele
142
THOMAS MANN
| I
naturale, iubirea era cea mai şovăielnică, dar şi cea măi primejduită ăvînd o profundă înclinare către perversiunea incurabilă, ceea ce nu era întru nimic surprinzător. Căci acest puternic imbold nu era deloc simplu, ci infinit de complex prin natura lui, un tot unitar — dar compus din fel de fel de perversităţi. Cum însă, continuă doctorul Krokowski, pe bună dreptate nu este admisibil să se deducă din perversiunile parţilor perversiunea întregului, s-a simţit nevoia de a face să beneficieze de legitimitatea întregului — dacă nu în întregime, cel puţin în parte - toate perversiunile particulare. Această este o cerinţă a logicii — vorbitorul îi roagâ pe ascultători să fie încredinţaţi de acest lucru. Dăinuiesc anumite împotriviri sufleteşti şi tendinţa de îndreptare, porniri de bună-cuviinţa şi de ordine - de o formă pe care aproape că este ispitit s-o numească burgheză — ale căror efecte de frînare şi de limitare topesc diferitele părţi într-un tot ordonat şi folositor, o dezvoltare oarecum obişnuită şi mulţumitoare, dar al cărei rezultat — şi această paranteză doctorul Krokowski o făcea pe un ton puţin cam dispreţuitor — nu privea nici pe medic, nici pe gînditor. în alte cazuri însă, această dezvoltare nu reuşea, nu tindea şi nici nu trebuia sâ reuşească, şi cine ăr putea spune, se întreba doctorul Krokowski, dacă nu cumva tocmai aici intervine menirea cea mai înaltă, însuşirea cea mai preţioasă a sufletului? Căci această menire este proprie unei tensiuni excepţionale, unei pasiuni care depăşeşte obişnuitele măsuri burgheze, eă acţionează asupra celor două grupe de forţe, şi anume pe de o parte asupra necesităţii de-a iubi, pe de altă parte âsupră instinctelor potrivnice, printre care pudoarea şi dezgustul trebuie menţionate în mod deosebit; iar această luptă dusă în străfundul sufletului împiedică izolarea, stabilizarea şi moralizarea instinctelor rătăcitoare care ne-ar conduce la armonia fireasca, la o viaţă de dragoste normală. Această luptă între puterile castităţii şi puterile iubirii — căci, în fond, despre asta este vorba — cum se sfîrşeşte? Se sfîrşeşte, după cît se pare, cu victoria castităţii. Teama, decenţa, dezgustul izvorît din ruşine şi o înspăimîntâtoâre nevoie de puritate înăbuşă iubirea, o ţintuiesc în sfere întunecate şi nu îngăduie decît în parte acestor revendicări confuze să pătrundă în conştiinţa şi să se manifeste prin acţiune. Această biruinţa a castităţii nu este însă decît o biruinţă aparentă, o biruinţă că ă lui Pirus I, căci imperativul iubirii nu se lăsă legat, violentat, iubirea prigonita nu e moartă, trăieşte în adîncul tainei ei, continuă sâ tindă spre împlinire-rupe cercul magic ăl castităţii şi reapare — deşi sub o înfăţişare schimbată şi de nerecunoscut... Şi oare în ce formă, sub ce măscâ reapare
MUNTELE VRĂJIT
143
'ubirea interzisă şi refulată? Aceasta era întrebarea pe care doctorul jCrokowski o rosti privind de-a lungul rîndurilor de ascultători, dînd jmpresia că ar aştepta să primească un răspuns din partea lor. însă tot lui îi revenea şi atribuţia să formuleze acest răspuns, după ce spusese atîtea lucruri. Nimeni în afară de el nu era în stare să dea răspunsul — şi câ-l cunoştea, se vedea pe faţa lui. Cu ochii strălucitori, cu paloarea-i de ceară şi barba neagră, cu sandalele de călugăr şi şosetele cenuşii, părea că el însuşi simbolizează lupta între castitate şi pasiune, despre care tocmai vorbise. în orice caz, aceasta era impresia lui Hans Căstorp în timp ce, la fel ca şi ceilalţi, aştepta cu cea mai mare nerăbdare sâ afle sub ce forma reapărea iubirea refulată. Femeile abia mai respirau. Procurorul Paravant îşi desfundă iarăşi, la iuţeală, urechea pentru ca la momentul hotărîtor să fie degajată şi pregătită sa primească răspunsul. Doctorul Krokowski spuse: Sub înfăţişarea bolii! Simptomele bolii ascund o acţiune deghizată a iubirii şi orice boală cuprinde o iubire metamorfozată.
Acum toţi aflaseră răspunsul, deşi poate nu toţi erau în stare să-l aprecieze cum se cuvine. Un suspin străbătu sufrageria, iar procurorul Paravant aprobă din cap, cu un aer semnificativ, în timp ce doctorul Krokowski continua sâ-şi dezvolte teza. Cît despre Hăns Castorp, el îşi lăsă capul în jos ca să se gîndeascâ la ceea ce auzise şi să se întrebe dacă înţelesese bine. însă neobişnuit cum era cu asemenea procese abstracte şi, mai ales, în urma nefericitei lui plimbări foarte puţin pregătit sâ gîndeascâ, atenţia putea să-i fie uşor abătută, şi chiar a fost imediat abătută de acel spate din faţa lui cît şi de braţul ce-l prelungea, care se ridica şi se îndoia spre ceafă ca să susţină cît mai de jos povara părului împletit, ceea ce se întîmpla chiar sub ochii lui Hans Castorp.
Era enervant să ai mînă aceea atît de aproape de ochi, vrînd-nevrînd trebuia s-o priveşti, sâ-i observi toate defectele şi însuşirile omeneşti, ca Şi cum ai fi văzut-o printr-o lupa. Nu, hotărît că n-avea nimic aristocratic această mînă destul de butucănoasă, ca de şcolăriţă, cu unghiile tăiate atît de neglijent, şi nici măcar nu puteai fi absolut sigur că degetele îi erau foarte curate, în schimb nu mai încăpea nici o îndoiala că pieliţa unghiilor era roasă. Lui Hans Castorp i se strîmbarâ colţurile gurii, dar ochii îi rămaseră fixaţi de mîna doamnei Chauchat şi o senzaţie nelămurită îl cuprinse, un fel de vagă amintire în legătură cu cele spuse de doctorul Krokowski despre unele tendinţe burgheze opuse iubirii... raţul era ceva mai frumos, acel braţ adus la ceafă şi abia acoperit, căci
I
144
THOMAS MANN
ţesătura mînecii era mai subţire decît a bluzei — un voal foarte transpa. rent, astfel încît braţul părea învăluit de o aureolă, un braţ care probabil ar fi fost mai puţin graţios farâ voal. Era totodată gingaş şi plinuţ - ş; după cum bănuia el, răcoros. în ceea ce-l privea pe el, era limpede ca nu putea fi vorba de nici un fel de tendinţă burgheză de a se opune.
Hans Castorp visa cu privirea fixata pe braţul doamnei Chauchat. Jn ce fel se îmbracau femeile! îţi arătau puţin de la ceafa, puţin de la piept dînd alta înfăţişare braţului cu ajutorul unui voal transparent... Şi toate femeile, din întreaga lume. procedau în acelaşi fel pentru a aţîţa dorinţele noastre nostalgice. Dumnezeule, cît de frumoasa era viaţa! Era frumoasa tocmai datorita lucrurilor fireşti care împing femeile sa se îmbrace atît de ispititor — căci faptul acesta era, evident, foarte firesc, cît se poate de obişnuit şi acceptat de toată lumea, încît aproape nici nu te mai gîndeai la el, îl tolerai în mod inconştient şi nu-l mai luai în seama. Şi totuşi, trebuia sa te gîndeşti la ele, îşi spuse Hans Castorp, pentru ca într-adevar sa-ţi placa viaţa şi să devii conştient că existenţa este o alcătuire fermecătoare şi, în fond, aproape feerică. Era de la sine înţeles ca femeile aveau dreptul, cu un scop precis, să se îmbrace într-un fel fermecător şi feeric, fara ca prin asta sa calce buna-cuviinţă; fiindcă aici este vorba despre generaţia viitoare şi despre perpetuarea neamului omenesc. Dar ce se întîmpla cînd, bolnavă pe dinăuntru, femeia nu mai este proprie maternităţii? Mai avea vreun sens să poarte mîneci de voal pentru a-i face pe bărbaţi curioşi în legătura cu trupul ei - cu propriul ei trup îmbolnăvit? Evident ca nu avea nici un sens, era ceva ce trebuia condamnat, la urma urmei, ca un lucru nesănătos, spre a fi interzis. Căci a te interesa de o femeie bolnava era, în definitiv, tot atît de puţin serios pentru un bărbat, ca şi... ca şi interesul tainic pe care odinioară Hans Castorp îl avusese pentru Pribislav Hippe. Asta era, desigur, o comparaţie stupida, o amintire puţin cam stingheritoare. Dar i se ivi în minte fara ca el sa fi intervenit, fara s-o fi chemat. De altfel visătoarele consideraţii i-au fost întrerupte chiar în acel punct, mai cu seamă prin faptul ca atenţia i se îndreptă din nou către doctorul Krokowski care ridicase glasul într-un mod surprinzător. într-adevar, stătea acolo, în picioare, cu braţele în laturi şi capul înclinat într-o parte, îndărătul măsuţei, şi cu toata redingota lui. aproape semăna cu Domnul nostru Iisus Hristos pe cruce!
încheindu-şi conferinţa, doctorul Krokowski părea ca face o prop'1" ganda intensa în favoarea disec(iei sufleteşti şi că invita, cu braţele larg deschise, ca toata asistenţa si vină la el. Veniţi la mine, spunea el fara
MUNTELE VRĂJIT
145
nvinte, voi toţi care sînteţi năpăstuiţi şi plini de suferinţe. Apoi mai orbi despre râul ascuns, despre ruşine şi despre tristeţe, despre acţiunea liberatoare a analizei, elogie explorarea subconştientului, preconiza retransformarea bolii în stare sufleteasca adusa la suprafaţa, în planul conştientului, îi îndemna pe toţi sa aibă încredere şi le făgădui vindecarea. Apoi lasă sa-i cada braţele. înalţă capul, aduna foile tipărite de care se servise în timpul conferinţei şi ţinînd strîns teancul cu mîna stînga ridicată pîna în dreptul umărului, întocmai ca un profesor, porni cu capul sus de-a lungul coridorului.
Se sculară cu toţii împingînd scaunele şi, încet, începură sa se îndrepte către ieşirea prin care şi doctorul părăsise sufrageria. Dădeau toţi impresia ca, printr-o mişcare concentrica, se îngrămădeau spre el, din toate părţile, printr-un acord comun, dar oarecum inconştient, ior-fotind în urma fluieraşului vrăjitor. Hans Castorp ramave în picioare în mijlocul acestei forfote, cu mîna pe spătarul scaunului. Aici nu ma aflu decît în vizita, se gîndea; sînt sănătos şi, slava Domnului, nici măcar nu-s luat în seama, iar la viitoarea conferinţa nici n-o sa mai fiu aici. O privi pe doamna Chauchat cum iese tiptil, cu capul plecat înainte. Oare se lasă şi ea disecată? se mai întreba el, şi inima începu sa-i bata... Nu observase că Joachim se apropia printre scaune şi tresari speriat cînd varul său îi vorbi.
— Ai sosit în ultima clipa, îi spuse Joachim. Te-ai dus departe? Cum a fost?
- A, plăcut, răspunse Hans Castorp. Da, am fost destul de departe. Dar trebuie sa mărturisesc ca mi-a făcut mult mai puţin bine decît nadajduisem. Fara îndoiala ca am întreprins aceasta plimbare prea curind, sau poate ca nu era chiar deloc indicata. Deocamdată cred ca n-o sa mai încerc s-o repet.
Joachim nu-l întreba daca-i plăcuse conferinţa, iar Hans Castorp nu-şi dădu părerea. Şi chiar mai tîrziu, ca printr-o înţelegere tacita, nu facura mei cea mai uşoara aluzie la conferinţa.
Şovăieli şi chibzuieli
Aşadar, marţi, eroul nostru se afla de o saptamîna la cei de-aici. de SUs- şi astfel se face ca, întorcîndu-se de la plimbarea de dimineaţa, găsi ln camera nota de plata, nota de plata a primei lui saptamîm, o factura
146
THOMAS MANN
curăţel executata, vîrîta într-un plic verzui, cu antetul ilustrat (clădirea „Berghof'-ului înfăţişată în susul hîrtiei într-o lumina seducătoare), jar în partea stînga, cu un extras din prospect, tipărit pe o coloana îngusţa în care „tratamentul psihic după cele mai moderne principii" era subliniat cu litere spaţiate. Cît despre contul scris cu îngrijire, se ridica foarte precis la totalul de 180 de franci, dintre care 12 franci pe zi pentru pensiune şi asistenţa medicala şi 8 franci pentru camera, apoi 20 de franci la rubrica „Taxa de intrare" şi 10 franci pentru dezinfecţie — în plus suma era rotunjită cu cheltuielile mai mărunte, ca lenjeria, berea şi vinul consumat la masa în seara sosirii.
Hans Castorp nu găsi nimic de obiectat atunci cînd controla socoteala împreuna cu Joachim.
— Da, este adevărat ca nu beneficiez de îngrijirile medicale, dar asta ma priveşte numai pe mine şi nu pot pretinde şa-mi fie scăzute. Cu dez-infecţia însă, domnii din administraţie fac o afacere buna, căci este imposibil sa se fi risipit de 10 franci H2CO pentru a dezinfecta camera în care murise americanca. în general însă, trebuie să recunosc ca e mai curînd ieftin decît scump, ţinînd seama de ceea ce se oferă. Şi astfel, înainte de prînz, se duseră împreuna la administraţie sa achite nota.
„Administraţia" se afla chiar la parter: cînd ieşeai din hol şi parcurgeai coridorul trecînd pe lînga vestiar, bucătarii şi dependinţe, nu se putea sa nu-i nimereşti uşa, mai ales ca era limpede indicata printr-o placa de porţelan. Vădit interesat, Hans Castorp făcu acolo cunoştinţa cu secţia comerciala a întreprinderii. Era un birou mic, dar bine utilat: o domnişoara dactilografa era ocupata la maşina ei, iar trei funcţionari stăteau aplecaţi peste pupitre, în timp ce, în camera alăturata, un domn care părea că deţine postul important de şef sau director, lucra la un birou mulţumindu-se sa arunce din cînd în cînd pe deasupra ochelarilor o privire rece, neutra şi sfredelitoare în direcţia clienţilor. Cît i-au ţinut la ferestruica ghişeului, cît le-au schimbat cecul, pîna au încasat banii şi li s-a eliberat chitanţa, ei păstrară o atitudine severa, cuviincioasa, tăcuta, de oameni disciplinaţi, aşa cum se potriveşte unor tineri germani care în orice birou şi în orice instituţie publica au respectul datorat autorităţii; dar o data ieşiţi afara ca sa se duca la masa cît şi în restul zilei, vorbiră puţin şi despre organizarea sanatoriului „Berghof, iar Joachim, ca unul stabilit mai de mult şi deci versat, răspunse la întrebările varului sau.
Consilierul aulic Behrens nu era deloc proprietarul şi şeful stabili" mentului, cu toate ca, la prima vedere, puteai avea această impresie-
MUNTELE VRĂJIT
147
Deasupra şi în spatele lui planau nişte puteri invizibile, care, dorind sa amina ca atare, nu se manifestau decit prin mijlocirea biroului: era un nrtsiiiu de administraţie, o societate pe acţiuni din care bucuros ai fi voit sa faci parte, căci după informaţiile ioarte verosimile ale lui Joachim, toate salariile foarte mari ale medicilor şi în pofida unor liberale principii comerciale, acţionarilor li se plăteau anual dividende grase. Consilierul aulic nu era, prin urmare, un om independent, ci doar o rotiţa din angrenaj, un funcţionar, un administrator în slujba puterilor oculte, primul şi cel mai sus situat, este adevărat, sufletul aşezamîntului, acela care exercita o influenţa hotărîtoare asupra întregii organizaţii, dar în colaborare cu administraţia, cu toate ca el, ca medic-şef, era scutit, fireşte, de orice activitate privind partea comerciala a întreprinderii. Originar din nord-vestul Germaniei, se ştia ca ajunsese de mulţi ani, împotriva planurilor şi intenţiilor sale, în acest post, fiind adus aici de soţia lui, ale cărei rămăşiţe se odihneau de mult în cimitirul din apropiere — acel pitoresc cimitir de la Davos-Dorf, acolo sus, pe versantul din dreapta, aflat mai spre intrarea în vale. Fusese încîntatoare, măcar ca avusese o înfăţişare astenica şi ochii bulbucaţi, daca ar fi sa judeci după fotografiile ce se găseau împrăştiate pretutindeni în locuinţa consilierului aulic, cît şi după picturile ieşite din pensula sa de amator, pe care le ţinea atîrnate pe pereţi. După ce-i dăruise doi copii, un băiat şi o fata. trupul ei subţire şi slăbit de febra a fost adus aici şi, după cîteva luni, sfîrşi prin a se mistui cu desavîrşire. Se spunea că Behrens, care o adorase, fusese atît de afectat de lovitura aceasta, încît o vreme devenise melancolic şi bizar, ca a fost văzut în plina strada rîzînd pe înfundate, gesticulînd şi vorbind de unul singur. Apoi nu s-a mai întors la locul sau de baştină, ci a rămas aici: ca sa nu se îndepărteze de mormîntul soţiei; însă motivul hotarîtor a fost mai puţin sentimental, căci el însuşi fusese atins de boala, astfel ca „se convinsese", potrivit propriului sau aviz medical, ca locul sau era aici. Aşa se face ca s-a instalat pe aceste meleaguri ca un medic conştiincios, tovarăş de suferinţa cu cei a căror şedere o supraveghează; care nu se mulţumeşte doar sa lupte împotriva bolii ca unul ce-a rămas neatins de ea, ci anume ca unul dintre medicii care, în ei înşişi, îi mai păstrează urma, cîteodata destul de puternic, fapt ce are avantajele şi dezavantajele sale. Fara îndoiala ca tovărăşia dintre medic Şl bolnav trebuie încuviinţata ca un fapt pozitiv şi putem socoti ca nurnai acela care suferă este în stare sa fie îndrumătorul şi mîntuitoruJ erinzilor. Dar se poate oare concepe o adevărata dominaţie spirituală
148
THOMAS MANN
asupra unei puteri exercitate de cineva care face parte el însuşi din rîndul sclavilor oprimaţi de acea putere? Poate să dezrobească acela care este robit? Pentru cineva înzestrat cu o înţelegere simplista, medicul bolnav ramîne un paradox, o apariţie problematica. într-un asemenea caz, cunoaşterea ştiinţifica a maladiei nu este mai curînd tulburata şi încîlcita decît îmbogăţita şi consolidata din punct de vedere moral? El nu priveşte boala în faţa, cu ochiul limpede al adversarului, ci este stînjenit de ea şi nu ia făţiş nici o hotarîre; şi cu toate precauţiile cuvenite, eşti îndreptăţit sa te întrebi daca cineva care aparţine universului bolii este interesat, în fond, sa-i vindece pe ceilalţi cu aceeaşi putere şi în acelaşi sens ca un om sănătos, sau numai sa-i păstreze în starea în care se afla...
O parte din aceste îndoieli şi consideraţii Hans Castorp le mărturisi în timp ce discuta cu Joachim despre „Berghof' şi medicul lui şef, însă Joachim interveni, menţionînd ca nu se ştia deloc daca consilierul aulic Behrens mai era bolnav — probabil ca se vindecase de mult. Trecuse multa vreme de cînd practica medicina aici — la început, cîtva timp, pe socoteala lui, facîndu-şi însă repede un renume de bun diagnostician cu auzul lui deosebit de fin, cît şi de pneumotomist foarte priceput. După aceea, „Berghof'-ui îşi asigurase o poziţie permanenta, şi de aproape zece ani numele sau era strîns legat de cel al institutului... Apartamentul lui se afla la extremitatea aripii de nord-vest a sanatoriului, tocmai în fund (doctorul Krokowski locuia şi el în apropiere), iar acea doamna din vechea aristocraţie, sora-şefa, despre care Settembrini le vorbise pe un ton atît de muşcător şi pe care Hans Castorp nu apucase s-o vadă decît în treacăt, avea grija de mica lui gospodărie de văduv. De altfel, consilierul aulic era singur, căci fiul sau studia undeva la o universitate germana, iar fiica se şi măritase cu un avocat stabilit în partea franceza a Elveţiei. Tînarul Behrens venea cîteodata în vizita, în timpul vacanţelor, fapt care se întîmplase numai o data de cînd Joachim se afla aici, însă acesta povestea ca, atunci, doamnele de la sanatoriu deveniseră agitate, temperaturile începuseră sa se ridice, geloziile provocau discuţii şi certuri în saliile de odihna, iar ora de consultaţie a doctorului Krokowski fusese foarte aglomerata...
Pentru consultaţiile lui particulare, asistentului i se rezervase o camera speciala, situata în subsolul bine luminat al sanatoriului, alături de marea sala de consultaţii, de laborator, de sala de operaţii şi de serviciul de radiografie. Se putea vorbi de un subsol, deoarece scara de piatra care
MUNTELE VRĂJIT
149
ducea de la parter pînă acolo dădea într-adevar impresia coborîrii într-un fel de pivniţa, o iluzie perfect justificată; în primul rînd, fiindcă parterul era situat mult deasupra pămîntului, apoi, fiindcă „Berghof'-ui era construit lîngâ un munte, pe un teren în pantă, astfel ca încăperile care formau această „pivniţa" se deschideau în faţa, avînd vederea spre gradina şi spre vale - circumstanţe care contraziceau şi anulau oarecum efectul şi raţiunea scării. Aveai, aşadar, impresia ca ai coborît pe trepte pîna sub nivelul solului, în realitate însă, ajuns jos, te regăseai la nivelul solului sau, cel mult, la cîteva picioare sub el — impresie care îl amuza pe Hans Castorp cînd, într-o dupa-amiaza, pătrunse în acea lume subterana, însoţindu-şi varul care voia sa-şi facă un masaj. Domnea o lumină şi o curăţenie clinica; totul era alb pe alb şi toate uşile lăcuite străluceau ca şi cea de la camera de consultaţii a doctorului Krokowski, pe care era prinsă cu pioneze cartea de vizita a medicului şi spre care coborai, din coridor, două trepte, astfel ca încăperea ce se afla în fund părea sa aibă înfăţişarea unei celule. Amintita uşa se afla in dreapta scării, la capătul coridorului, şi Hans Castrop o cerceta cu multa atenţie în timp ce, aşteptîndu-l pe Joachim, se plimba de-a lungul coridorului. De altfel, văzuse ieşind pe cineva de acolo, o doamna care sosise de curînd şi al cărei nume nu-l cunoştea încă, micuţa, subţire, cu breton şi cercei de aur. Urcînd treptele se apleca mult ca sa-şi ridice rochia, apasînd batista pe gura, cu o mînâ subţire şi împodobită cu inele, privind în gol cu nişte ochi mari, palizi şi rătăciţi. Se apropie astfel de scara principală, cu paşi mărunţi, grăbiţi, care făceau sâ-i foşnească juponul, se opri pe neaşteptate ca şi cum şi-ar fi amintit ceva, apoi porni din nou cu pasul ei săltat şi dispăru în golul scării tot aplecată înainte, fara şâ-şi ia batista de la gura. Cînd uşa se deschise, văzu că îndărătul ei era mult mai întuneric decît pe coridorul alb: strălucirea clinica luminoasa nu se întindea, după toate aparenţele, decît pîna în prag; pe cît îşi putu da seama Hans Castorp în cabinetul psihanalitic al doctorului Krokowski domnea un semiobscur ceţos, un crepuscul profund.
Discuţii la masă
La masă, în sufrageria multicolora, tînarul Hans Castorp începuse să uŞor stînjenit de faptul ca, în urma plimbării pe care o întreprinsese In Proprie iniţiativă, capul îi tremura ca şi bunicului său - acest tremu-
fie
150
THOMAS MANN
rat îi apărea cu regularitate in timpul meselor, şi el nu era în stare sa-] oprească, şi de asemenea îi era foarte greu sa-l ascundă. în afara de înţepenirea demna a bărbiei, procedeu pe care nu-l putea folosi vreme îndelungata, mai găsi şi alte mijloace sa-şi ascundă aceasta slăbiciune -de pilda, sa-şi mişte capul cît mai mult cu putinţa şi sa discute cînd la dreapta, cînd la stînga, sau mai ales, cînd ducea lingura la gura, sa-şi sprijine antebraţul stîng pe masa, ca sa-şi păstreze ţinuta, sa se rezeme în coate din cînd în cînd ori să-şi lase capul în mîini, cu toate ca aceasta poziţie părea în ochii lui o manifestare a lipsei de educaţie care putea fi tolerata, la nevoie, numai în vecinătatea unor bolnavi dezbăraţi de orice convenienţa. Dar toate acestea erau procedee penibile şi n-a lipsit mult sa-i fie stricata acea plăcere asociata cu mesele din pricina încordărilor cît şi a faptelor ieşite din comun pe care le putea observa în timpul lor.
Dar lucrurile se prezentau astfel - şi Hans Castorp nu le nesocotea, ştiind ca simptomele penibile împotriva cărora lupta nu erau de natura pur şi simplu fizica, nu puteau fi explicate numai prin aerul local şi prin efortul de-a se aclimatiza, ci exprimau o agitaţie lăuntrica şi proveneau. în mod precis şi foarte direct, din aceste încordări şi fapte ieşite din comun.
Doamna Chauchat întîrzia aproape totdeauna la masa, şi pîna ce nu sosea, Hans Castorp nu-şi putea ţine picioarele liniştite, căci aştepta pocnetul uşii de sticlă care îi însoţea în mod inevitabil intrarea, ştiind ca, în acel moment, va tresari şi va simţi cum i se răcesc obrajii, ceea ce se şi întîmpla în adevăr. La început întorsese capul de fiecare data. supărat, urmarind-o cu priviri furioase pe doamna cea întîrziata şi neglijenta, pîna ajungea la masa „ruşilor bine", ba o data chiar proferase cu jumătate de glas şi printre dinţi cîteva insulte şi o exclamaţie de dezaprobare indignata. Dar acum renunţase sa mai reacţioneze; dimpotrivă, vîrîndu-şi nasul în farfurie, mergea pîna acolo încît prefera sa-şi muşte buzele — sau, printr-o mişcare afectata, întorcea anume capul în alta parte; deoarece i se părea ca nu mai are dreptul sa se supere, de parca nu i-ar mai fi fost îngăduit sa dojenească pe alţii, ba chiar se simţea oarecum complice la aceasta neplăcere. în parte, se considera răspunzător în faţa celorlalţi — pe scurt, îi era ruşine şi ar fi fost inexact sa spui ca-i era ruşine din pricina doamnei Chauchat, căci, de fapt, îi era ruşine pur 51 simplu, îi era ruşine de cei din jur, lucru de care ar fi putut foarte bine sa nu se sinchisească, deoarece nimănui din sufragerie nu-i pasa nici de defectele doamnei Chauchat, nici de ruşinea lui Hans Castorp, în afara poate de profesoara, domnişoara Engelhart, care stătea la dreapta lui.
MUNTELE VRĂJIT
151
Aceasta sărmana făptură înţelesese ca, datorita susceptibilităţii lui Hans Castorp faţa de uşile trîntite, între tînârul sau vecin de masa şi
oaica se stabilise o anumita relaţie afectiva, ca, în plus, caracterul acestei relaţii preţuia mai puţin decît faptul în sine de-a exista şi, în sfîrşit, ca aşa-zisa lui indiferenţa — foarte neîndemînatic simulata din lipsa obişnuinţei sau a unui talent înnăscut - nu însemna o slăbire, ci mai degrabă o amplificare, o faza mai înaintată a acestei relaţii. Fara a avea vreo pretenţie sau vreo speranţă pentru propria-i persoana, domnişoara Engelhart se risipea în cuvinte ce mărturiseau o admiraţie dezinteresată pentru doamna Chauchat, iar faptul ciudat era ca Hans Castorp intuia, ba chiar vedea foarte bine, daca nu imediat, în orice caz pe măsura ce conversaţia evolua, ce anume urmăreau aceste aţîţari, care de altfel îi repugnau, fara însă ca aceasta repulsie sa-l facă sa nu se lase influenţat şi vrăjit de ele cu destula bunăvoinţa.
- Poc! exclama bătrîna domnişoara. Este ea. Nu trebuie sa ridici ochii ca sa te convingi ca a intrat. Fireşte, aşa merge ea — dar ce minunat merge — întocmai ca o pisicuţa ce se furişează la farfuria cu lapte! Aş vrea, dac-ar fi posibil, sa schimbăm locurile ca s-o puteţi vedea şi dumneavoastră tot atît de bine. înţeleg, fireşte, că nu-i cu putinţa sa întoarceţi mereu capul spre ea — şi Dumnezeu ştie ce-ar fi în stare sa-şi închipuie daca ar observa... Acum da buna ziua celor de la masa... Ar trebui s-o priviţi măcar o data, este atît de fermecătoare, ca merita s-o vedeţi. Aşa cum vorbeşte şi zîmbeşte în clipa asta, face o gropiţa în obraz, ceea ce nu se întîmpla întotdeauna, ci numai cînd vrea ea. Da, e adorabil de copilăroasa femeia asta, e o făptura răsfăţata, de aceea-i atît de neglijentă. Vrînd-nevrînd eşti silit sa iubeşti astfel de oameni, căci atunci cînd delăsarea lor te supară, însăşi supărarea este un motiv în plus sa te ataşezi de ei şi este o fericire cu atît mai mare ca, deşi te superi din pricina lor, eşti totuşi silit sa-i iubeşti...
Acestea i le şoptea profesoara vorbind din pîlnia mîinii, fara ca
ceilalţi s-o audă, pe cînd îmbujorarea obrajilor de fata batrîna te făcea sa
te gîndeşti la temperatura anormala a trupului ei; iar cuvintele rostite cu
un fel de lascivitate îl pătrundeau pe bietul Hans Castorp pîna-n adîncul
nnţei. O oarecare nehotarîre îl făcea sa simtă nevoia de-a auzi de la o a
reia persoana confirmarea ca doamna Chauchat era o femeie delicioasa,
a mai mult, tînărul dorea sa fie încurajat din afara în nişte sentimente
•nipotriva cărora atît raţiunea cît şi conştiinţa lui opuneau o rezistenţa
susţinuta.
152
THOMAS MANN
De altfel, aceste conversaţii erau foarte neînsemnate sub raportul infor. maţiilor precise, căci, deşi animată de cele mai bune intenţii din lume domnişoara Engelhart nu ştia despre doamna Chauchat cu nimic mai mult decît oricare altul din sanatoriu; n-o cunoştea, nu se putea lăuda nici măcar ca aveau vreo cunoştinţă comuna, iar singurul fapt cu care îşj dădea o oarecare importanţa era de-a fi originara din Konigsberg, cu alte cuvinte dintr-o regiune apropiată de frontiera rusească - astfel încît rupea de-âcasa cîteva vorbe ruseşti — merite destul de sărăcăcioase, dar pe care Hans Castorp era dispus să le considere că pe un fel de legătura personala îndepărtata cu doamna Chauchat.
— După cum vad, n-are inel, nu poarta verighetă, zise el. Nu rm'-aţi spus dumneavoastră ca e măritată?
Profesoara păru încurcata, de parcă s-ar fi găsit într-un greu impas şi ar fi fost silita sa se scuze, într-atît se simţea de răspunzătoare pentru doamna Chauchat faţa de Hans Castorp.
— Faptul nu trebuie luat în sensul strict al cuvîntului, zise ea. Ştiu din sursă sigura ca este măritată. în privinţa asta nu încape nici o îndoiala. Daca Iasă sa i se spună doamnă, este nu numai pentru a se bucura de mai multa consideraţie, âşa cum fac anumite domnişoare străine cînd sînt puţin cam trecute, însă noi ştim cu toţii ca are, într-adevar, un soţ, undeva prin Rusia, iar faptul acesta este cunoscut la noi în regiune. De altfel, are un alt nume de-acasă, unul rusesc, nu franţuzesc, ceva în -anov sau -ukov, l-am ştiut cu exactitate, dar l-am uitat; însă dacă doriţi, pot sa mă interesez; sînt aici, farâ îndoiala, destule persoane care-i ştiu numele. Verighetă? Nu, nu poarta şi asta m-a mirat şi pe mine. Doamne, poate nu-i sta bine, poate ca-i lăţeşte mîna. Sau poate găseşte că ar arăta prea a burgheză cu un asemenea inel turtit, nu i-ar mai lipsi decît legăturica de chei, nu, pentru aşa ceva este prea lipsita de prejudecăţi... Ştiu precis că rusoaicele au, toate, ceva liber şi lipsit de prejudecăţi în fiinţa lor. Mai mult, un asemenea inel are în el ceva cu adevărat respingător şi care te aduce la realitate, deoarece e un simbol al robiei, vreau să spun că dă femeii oarecum un aer de călugăriţă şi face din ea o prefăcută... Nu mă miră deloc că lucrul acesta nu-i pe plăcui doamnei Chauchat... O femeie atît de fermecătoare, în floarea vîrstei... Fără îndoiala că n-ăre nici motive şi nici poftă să arate situaţia ei civilă oricărui bărbat căruia îi întinde mîna...
Doamne Dumnezeule, cum o mai susţinea! Speriat de-a binelea. Hâns Castorp o privi în faţa, dar ea ţinu piept privirii cu un fel de sălbatică perplexitate. Apoi tăcură o clipă amîndoi ca să-şi revină în fire-
MUNTELE VRĂJIT
153
Hans Castorp continua să manînce, înfrînîndu-şi tremuratul capului. în
sfîrşit, zise:
_ Dar soţul? Nu se ocupă deloc de ea? Nu vine niciodată aici, s-o viziteze? Ce ocupaţie are?
- Funcţionar. Funcţionar în administraţia ruseasca, într-o gubernie foarte îndepărtata, în Daghestan, ştiţi, în fundul ţarii, undeva la răsărit, dincolo de Caucâz, acolo a fost trimis. Nu, v-am spus doar că nimeni nu l-a văzut pe-aici. Şi totuşi, de data aceasta, ea se găseşte printre noi <ie mai bine de trei luni.
- Aşadar, nu-i pentru prima oara aici?
- Vai nu, e chiar pentru a treia oară. Iar între timp îşi duce viaţa aiurea, în ţinuturi asemănătoare. De fapt, lucrurile stau invers, căci ea este aceea care-l vizitează cîteodată, nu prea des, o data pe an. pentru un timp oarecare. Se poate spune câ trăiesc despărţiţi şi câ ea îi face, din cînd în cînd, cîte o vizită.
- Da, înţeleg, probabil fiindcă e bolnava...
- E bolnavă, fără îndoială. Dar nu chiar atît de bolnava. Şi, în orice caz, nu destul de grav pentru a fi silita să trăiască mereu prin sanatorii, despărţită de bărbat. Probabil că are alte motive, de alta natura. Cei de-aici bănuiesc câ altele sînt cauzele. Poate că nu-i place să stea în Daghestan, dincolo de Caucaz, într-o regiune atît de sălbatica şi atît de izolata, ceea ce, la urma urmelor, nu este deloc surprinzător. Fără îndoiala însă că şi soţul trebuie sa aibă o vină, dacă ea nu se simte absolut deloc bine lînga el. Are nume franţuzesc, totuşi e funcţionar rus şi, în părţile acelea, va rog sâ mă credeţi, funcţia asta desemnează de obicei o specie de om destul de grosolan. Mi s-a întîmpiat sa văd unul, avea o barba sură şi o faţă dintre acelea roşcovane... De altfel, toţi sînt extrem de corupţi şi au o mare slăbiciune pentru vutki, un fel de rachiu, ştiţi. De ochii lumii cer cîte ceva de mîncare, cîteva ciuperci marinate ori o bucăţica de morun, numai atît, şi beau enorm. Iâr ei numesc aceasta un aperitiv...
- îl copleşiţi cu toate defectele, zise Hans Castorp. Totuşi, nu ştim dacă ea însăşi nu-i răspunzătoare, în parte, de faptul ca nu pot trăi "npreunâ. Trebuie să fim drepţi. Cînd o văd şi cînd mă gîndesc la defectul acesta pe care-l ăre de-a trînti uşile... n-o mai pot socoti un înger şi vâ rog să nu mi-o luaţi în nume de rău, nu prea am încredere în ea. Dar dumneavoastră nu sînteţi imparţială, sînteţi prinsă pîna-n vîrful dege-
or de prejudecăţi care o favorizează...
154
THOMAS MANN
Aşa vorbea cîteodata. Cu o viclenie ce nu-i stătea în fire, se prefacea a crede ca entuziasmul domnişoarei Engelhart pentru doamna Chauchat nu era ceea ce reprezenta în realitate — şi el ştia perfect de bine ce reprezenta — , de parca acest entuziasm nu era decît un fapt în sine foarte hazliu, în privinţa căruia ci, Hans Castorp, independentul Hans Castorp, putea s-o necăjească pe batrîna domnişoara, pastrînd o distanţa rece şi ironica. Şi cum era sigur ca aceasta complice a lui va admite şi va îngădui sfruntata răsturnare de situaţii, nu risca prea mult procedînd astfel.
—  Buna dimineaţa! spunea el. Aţi dormit bine? Pot sa sper ca aţi visat-o pe frumoasa dumneavoastră Minka? Ei, dar de ce oare va îmbujoraţi de îndată ce-i pomenita? Prin urmare, sînteţi îndrăgostita de ea, nici măcar nu negaţi ca o iubiţi!
Şi profesoara, care într-adevar roşise, şoptea printre buze, aple-cîndu-se şi mai tare peste ceaşca:
— Dar e ruşinos ce spuneţi, domnule Castorp! Nu-i frumos din partea dumneavoastră sa ma puneţi în încurcătura cu astfel de aluzii. Toata lumea o sa observe ca vorbim despre ea şi ca-mi spuneţi lucruri care ma fac sa roşesc...
Era un joc straniu la care se pretau cei doi vecini de masa. Amîndoi ştiau ca mint, o ştiau cu prisosinţa, şi ca Hans Castorp n-o tachina pe profesoara decît ca sa poată vorbi despre doamna Chauchat, dar. în acelaşi timp, îi făcea o plăcere bolnăvicioasa şi ocolita sa glumească cu batrîna domnişoara care, din punctul ei de vedere, se complăcea: în primul rînd, dintr-o vocaţie de mijlocitoare, dar în afară de asta, pentru a fi pe placul tînarului, deoarece începuse, fara îndoiala, sa ţină la doamna Chauchat şi, în sfîrşit, fiindcă astfel avea şi ea o cît de modesta bucurie, de-a se simţi tachinată şi de-a fi pusa în situaţia sa roşească. Ştiau amîndoi acest lucru, atît fiecare pentru sine cît şi în ceea ce îl privea pe celalalt, şi mai ştiau, de asemenea, ca fiecare dintre ei o ştia despre sine şi despre celalalt, iar toata afacerea asta era destul de încîlcita şi nu tocmai cinstita. însă, cu toate ca Hans Castorp nu resimţea decît un pio-fund dezgust pentru asemenea lucruri încîlcite şi nu tocmai cinstite şi ca, mai ales în cazul acesta special, îi repugna şi mai categoric, continua totuşi sa se bălăcească într-o asemenea situaţie tulbure, liniştindu-se la gîndul ca aici, sus, nu era decît în vizita şi în curînd va trebui sa plece-Cu o indiferenţa disimulata îşi dădea aere de cunoscător, facînd aprecieri în legătura cu înfăţişarea „doamnei neglijente", constata ca, văzuta
MUNTELE VRÂJIT
155
Hin faţa, părea mult mai tînara şi mai nostima decît dm profil, ca avea chii prea depărtaţi şi ca ţinuta ei lasă mult de dorit, dar ca braţele-i erau, ce-i drept, frumoase şi cu o „linie suava". Şi pe cînd vorbea în felul acesta, se silea sa-şi ascundă tremuratul capului, dar în acelaşi timp ţsi dădea seama ca profesoara era conştienta de eforturile sale zadarnice şi în plus observa, cuprins de un adînc dezgust, ca şi ei îi tremura capul. Dintr-o şiretenie neobişnuita şi bine calculata o numise apoi pe doamna Chauchat „frumoasa Minka", pentru ca în felul acesta sa poată întreba în continuare:
- îi spun „Minka", dar oare cum se numeşte în realitate? Vorbesc despre numele de botez. Căci, întrucît va place atît de mult, este evident că trebuie sa-i cunoaşteţi şi prenumele.
Profesoara ramase pe gînduri.
- Aşteptaţi puţin, îl ştiu, zise ea. Dar iată ca l-am uitat. Nu cumva se numeşte Tatiana? Nu, nu-i Tatiana şi nici Nataşa. Nataşa Chauchat? Nu, asta nu-mi spune nimic! Staţi, am găsit. Se numeşte Avdotia. Sau în orice caz ceva în genul acesta. Deoarece este sigur ca n-o cheamă nici Katinka, nici Ninocica. lata, însă, ca-mi scapă. Daca ţineţi neapărat, pot foarte uşor sa ma informez.
Şi în adevăr, a doua zi ea îi afla numele. l-l spuse la masa, cînd uşa de sticla fu izbita. Doamna Chauchat se numea Clavdia.
Hans Castorp nu înţelese imediat. Ceru sa i se repete numele şi-l silabisi înainte de a-l pricepe. Apoi îl repeta de mai multe ori şi, privind spre doamna Chauchat cu ochii plini de vinişoare roşii, încerca sa vadă daca i se potriveşte.
- Clavdia, spuse el, da, e minunat ca se numeşte astfel, i se potriveşte foarte bine.
Şi nu-şi ascunse bucuria ce-o resimţi capatînd aceasta iniormaţie de natura mai intima, iar după aceea, cînd se gîndea la doamna Chauchat, nu-i mai spunea decît Clavdia.
-  Clavdia dumneavoastră face cocoloaşe de pune, daca vad bine. Nu-i tocmai elegant.
La care profesoara răspundea:
- Depinde de cine le face. Pe Clavdia o prinde.
Da, prînzurile din sufrageria cu  şapte mese aveau pentru Hans
astorP un farmec destul de pronunţat. îi părea rau cînd se sfîrşeau, însă
Wgîierea lui era ca, în curînd, peste doua ore sau doua ore şi jumătate,
Vea să fie iarăşi aici, şi cînd se aşeza din nou la masa era ca şi cum nu
156
THOMAS MANN
i1!
s-ar fi sculat niciodată. Iar între timp, ce se întîmpla? Mai nimic. O mica plimbare pîna la cascada sau pînă în cartierul englezesc şi puţina odihna pe şezlong. Nu era o întrerupere serioasa, nu era nici o piedica ce merita sa fie luata în seama. Ar fi fost cu totul altceva daca o ocupaţie, daca griji sau supărări s-ar fi interpus, căci pe acestea nu le-ar fi putut îndepărta sau nesocoti în gînd. Dar nu era cazul în viaţa de la ,.Berghof". atît de înţelept si fericit organizata. Hans Castorp putea, ndicîndu-se de la masa de dimineaţa, sa se bucure de dejunul apropiat-în măsura în care expresia „a se bucura" indica exact acest soi de aşteplare cu care vedea sosind noua sa întîlnire cu bolnava doamna Clavdia Chauchat, şi în măsura în care acest calificativ nu însemna ceva nici prea uşuratic, nici prea mulţumitor, nici prea simplu şi nici prea obişnuit. Este posibil ca cititorul sa fie ispitit sa considere ca persoanei lui Hans Castorp şi vieţii lui interioare nu i s-ar potrivi decît expresii ca „mulţumit" şi „obişnuit"; dar se cuvine sa ne amintim ca, în calitatea lui de tînar înzestrat cu judecata şi conştiinţa, el nu se putea „bucura" pur şi simplu la vederea şi-n vecinătatea doamnei Chauchat; şi să constatam ca, daca i-ar fi fost propuse, el ar fi respins aceste cuvinte cu o ridicare din umeri.
Da, începuse să dispreţuiască anumite feluri de a vorbi - acesta este un amănunt care merita sa fie menţionat. Umbla încoace şi încolo în vreme ce obrajii îi ardeau şi cînta mereu, cînta în sine însuşi, căci starea sa sufleteasca era muzicală şi senzitivă. Tocmai fredona un mic lied pe care-l auzise cîntat de un glăscior de soprana, nu se ştie unde, la vreo serata sau la vreun concert de binefacere, şi-l regăsise în adîncul amintirii — un lied cu textul de o duioasa nerozie, care începea aşa;
Ce-ncîntare minunata Vorba ta-mi strecoară,
şi era tocmai gata să adauge;
Daca-n inima-mi pătrunde De pe buza ta! -
cînd, deodată, ridicînd din umeri, spuse „E ridicol", apoi condamnă ş1 alunga din el acesl lied copilăros, socotindu-l de prost gust şi plin de ° sensibilitate naivă — îl goni cu un amestec de asprime şi melancolie. Un
MUNTELE VRĂJIT
157
semenea lied plin de zel fierbinte era bun doar pentru un tînar mediocru care, cum se spune de obicei, abia aşteaptă sa-şi „dăruiască inima" — cu intenţii bune şi cu dulci perspective de viitor — unei gîsculiţe sănătoase de acolo, de jos, devale şi care astfel s-ar fi „dăruit" pe sine simţa-mintelor îngăduite, raţionale şi în fond fericite. Cît despre el şi legătura cu doamna Chauchat — cuvîntul „legătura" îi aparţine şi noi ne declinam orice răspundere — , nu putea avea nimic comun cu o asemenea naiva poezie; stînd în şezlong, se simţea înclinat sa rostească asupra acestor versuri o judecată estetica, anume sa le trateze drept „neghiobie", dar se râzgîndi uşor descumpănit, cu toate ca, pentru moment, nu găsi un calificativ mai potrivit.
Un singur fapt îi procura însă o mare satisfacţie, şi anume: cînd stătea culcat îşi asculta inima, inima din trupul sau batînd iute şi desluşit în linişte, în liniştea prescrisa tuturora şi care domnea asupra întregului „Berghof'. cît dura cura principala de odihna. Bătea cu îndărătnicie şi monoton, inima lui, aşa cum se întîmpla aproape tot timpul de cînd era aici; numai ca de data aceasta Hans Castorp îi dădea mai puţina atenţie decît în primele zile. Acum nu se mai putea spune ca bătea de capul ei, fără motiv şi fără nici o legătura cu sufletul. De data aceasta, o asemenea legătura exista sau, cel puţin, putea fi stabilita fara greutate; activitatea exaltată a trupului putea fi uşor justificata printr-o stare sufleteasca pe măsura. Hans Castorp n-avea decît sa se gîndeasca la doamna Chauchat - şi se gîndea la ea - pentru a trai sentimentul corespunzător bătăilor inimii lui.
0 îngrijorare care creşte.
Despre cei doi bunici şi plimbarea
cu barca în amurg
Timpul era din cale-afara de urît - în privinţa asta nu avea noroc în scurta lui şedere prin aceste locuri. Nu se putea spune ca ningea, însă e întregi cădea o ploaie apăsătoare şi monotonă, ceţuri dese umpleau valea, iar furtuni de o zădărnicie ridicola - de altfel era atît de frig încît Se Şi dăduse drumul la caloriferul din sufragerie - izbucneau trezind ec»uri care se rostogoleau îndelung.
158
THOMAS MANN
— Păcat! zise Joachim. Crezusem ca, luîndu-ne ceva de mîncare, vojţ, putea urca într-o zi pe Schatzalp sau ca vom face vreo alta excursie, Dar se pare ca este cu neputinţa. Sa nădăjduim ca ultima ta saptamîna aici v<j fi mai buna.
Dar Hans Castorp răspunse:
—  Sa lăsam asta. Nu-mi arde deloc de asemenea aventuri. Ultima excursie nu prea mi-a reuşit. Ma odihnesc mai bine trăind de azi pe mîine fara prea multa variaţie. Variaţiile se cuvin veteranilor de aici. Dar eu, cu cele trei saptamîni ale mele, n-am nevoie de nici o variaţie.
Aşa era, adică se simţea prins şi preocupat de locul unde se afla. Daca nutrea speranţe, îndeplinirea lor cît şi dezamăgirea îl aşteptau aici, şi nu pe un Schatzalp oarecare. Plictisul nu-l chinuia; dimpotrivă, începuse sa se teama ca sfîrşitul şederii lui se apropia cu prea mare repeziciune. A doua saptamîna era pe sfîrşite, două treimi din timpul cît îşi acordase se va fi scurs în curînd, iar cînd cea de-a treia va începe se va vedea silit sa se gîndeasca la făcutul geamantanului. In sufletul lui Hans Castorp, reîmprospătarea iniţială a ideii de timp trecuse de mult; de pe acum zilele începuseră sa zboare în linişte şi cu discreţie, deşi fiecare dintre ele se desfăşura într-o aşteptare mereu reînnoita şi se umplea cu noi trăiri... Da, timpul este un lucru extrem de enigmatic şi e foarte greu sa-i explici esenţa!
Sa fie oare necesar sa arătam fiecare dintre trăirile discrete care încetineau şi iuţeau totodată curgerea zilelor lui Hans Castorp? Dar oricine le cunoaşte, căci sînt absolut obişnuite în neînsemnatatea lor sentimentala, şi chiar în cazul mai judicios şi mai plin de promisiuni -căruia i s-ar putea aplica textul anost al micului lied Simt fluturarea ciudatelor gînd uri — ele nu se puteau desfăşura altfel.
Era imposibil ca doamna Chauchat sa nu fi băgat de seama firele care se înnodau între o anumita masa şi masa ei; iar dorinţa neînfrînata a lui Hans Castorp era ca ea sa observe cît mai mult cu putinţă. O numim dorinţa neînfrînata, deoarece Hans Castorp era lămurit asupra caracterului absurd al cazului sau. Este însă limpede ca oricine a ajuns acolo unde ajunsese el, sau mai bine zis acolo unde avea sa ajungă, doreşte ca partea cealaltă sa ia cunoştinţa de starea în care se afla, chiar daca. în sine, faptul n-are nici o noima. Aşa e făcut omul.
Aşadar, după ce doamna Chauchat se întorsese către aceasta masa de doua sau de trei ori, ca din întîmplare sau ca atrasa de o influenţa magnetică şi după ce de fiecare data întîlnise ochii lui Hans Castorp, se
MUNTELE VRĂJIT
159
'tă şi a Patra oara ~ de data aceasta cu premeditare - şi iarăşi îi întîlni rivirea. A cincea oara nu-l mai surprinse imediat; nu mai stătea de traiă Dar simţi îndată ca se uita la el, iar privirea lui răspunse cu atîta rabă, încît ea se întoarse surîzind. In faţa acestui surîs, neîncrederea şi bucuria se ciocniră în sufletul lui. Exigenţele rafinamentului sau erau considerabile. Cînd se ivi al şaselea prilej, iar el ghici, simţi, adică realiză precis ca îl privea, Hans Castorp se prefăcu ca se uita foarte atent, cu o stăruitoare neplăcere la o doamna cu faţa plină de coşuri care se apropiase de masa lui ca sa vorbească cu batrîna mătuşa, se stapîni cel puţin două sau trei minute cu o voinţa de fier, şi nu ceda decît în clipa cînd fu sigur că ochii de kirghizâ nu-l mai urmăresc — o comedie stranie pe care doamna Chauchat nu numai ca avea voie, dar chiar trebuia s-o pătrundă, pentru ca marea fineţe şi stapînire de sine ale lui Hans Castorp s-o pună pe gînduri... Dar se mai întîmpla şi altceva. între doua feluri de mîncare, doamna Chauchat se întoarse alene şi-şi roti privirea prin sufragerie. Hans Castorp stătea la pînda; privirile lor se întîlniră. Şi pe cînd se uitau unul la altul - bolnava îl supraveghea cu un aer vag, dar şi batjocoritor, iar Hans Castorp răspundea cu o nestrămutata îndîrjire (strîngea chiar din dinţi, înfruntîndu-i ochii) — şervetul doamnei aluneca de pe genunchi, gata-gata sa cada la pamînt. Tresărind enervata, întinse mina, dar şi el, ridicîndu-se pe jumătate de pe scaun, schiţa brusc gestul de a voi sa se repeadă orbeşte în ajutorul ei - uitînd ca erau la o depărtare de vreo opt metri şi că pe deasupra îi mai despărţea şi o masa — de parca s-ar fi întîmplat o catastrofa daca şervetul ar fi atins pamîntul... La cîţiva centimetri de parchet, reuşi sa-l prindă. Dar aşa cum stătea, ţinînd capătul şervetului, aplecata într-o parte spre podea, cu chipul întunecat Şi oarecum iritata de aceasta spaima absurda, deloc justificata, căreia îi căzuse pradă, şi dispusa parca sa arunce vina pe el, se mai uita o data în direcţia lui, îi văzu elanul stapînit şi sprîncenele ridicate, apoi se întoarse surîzînd.
Hans Castorp trai acest incident ca pe un triumf şi i se dărui în întregime. Dar contralovitura nu întîrzie, căci timp de doua zile, adică în cupnnsul a zece dejunuri, doamna Chauchat nu-şi mai roti privirile prin sufragerie, ba intrînd renunţase chiar sa se mai „prezinte" asistenţei, aşa urn avea obiceiul. Ceea ce era dureros. însă cum aceste schimbări în aitudinea doamnei Chauchat i se adresau cu siguranţa numai lui, era °tuşi limpede ca între ei dăinuia o legătura, deşi într-un sens negativ; şi a«t putea fi de ajuns.
160
THOMAS MANN
îşi dădea seama foarte bine ca Joachim avusese perfecta dreptate cînd îi atrăsese atenţia ca aici nu era deloc uşor sa faci cunoştinţe, în afara doar de cei cu care luai masa. Căci, după cina, în timpul acelei ore care prilejuia un fel de viaţa de societate, potrivit programului, dar care se reducea, adesea, la douăzeci de minute, doamna Chauchat se retrăgea fara nici o excepţie, în mijlocul cunoscuţilor ei obişnuiţi, grup format din domnul cu pieptul căzut, umoristul cu parul creţ, tăcutul doctor Blumenkohl şi tinerii cu umeri înguşti. şi care se întrunea în fundul salonaşului ce părea rezervat celor de la masa „ruşilor bine". în plus, afara de asta, Joachim se grăbea mereu sa plece, ca sa nu scurteze timpul rezervat pentru cura de odihna de seara, cum spunea el, sau poate din alte motive de sănătate pe care nu le mărturisea, dar pe care Hans Castorp le bănuia şi le respecta, l-am reproşat caracterul desfrînat al dorinţelor, dar oricare ar fi fost, ele nu tindeau defel sa ajungă la nişte relaţii de societate cu doamna Chauchat şi, în fond, admitea chiar şi împrejurările care constituiau o piedica. Legaturile dintre el şi rusoaica, încordate, dar neprecizate, urzite de privirile şi micile lui viclenii se desfăşurau în afara convenienţelor sociale, nu obligau la nimic şi nu puteau în nici un fel sa-l angajeze. Căci într-o buna măsura dezaprobarea sociala ar fi fost îndreptăţită, iar faptul ca bătăile sale de inima proveneau din aceea ca se gîndea la „Clavdia" nu era suficient ca sa zdruncine convingerea nepotului lui Hans Lorenz Castorp ca el nu putea sa aibă nimic comun cu aceasta străina despărţită de soţ, care nu purta verigheta, îşi petrecea viaţa prin toate staţiunile climaterice posibile, nu avea o ţinuta frumoasa, izbea uşile, făcea cocoloaşe de pîine şi mai mult ca sigur ca-şi rodea unghiile, şi a cărei existenţa era în realitate — adică în afara de aceste legaturi ascunse - separata de a lui prin prăpăstii adinei şi — de ce sa n-o spunem? — alături de care n-ar fi putut înfrunta nici una din critici le la aceste defecte, critici pe care le găsea îndreptăţite. Hans Castorp avea prea mult bun simţ ca sa aibă vreun orgoliu personal; dar un orgoliu de o esenţa mai generala şi de o origine mai îndepărtata era întipărit pe fruntea lui şi în jurul ochilor cu privirile puţin somnoroase, iar din adîncul acestui orgoliu se înalţă un sentiment de superioritate de care nu putea şi nici nu voia sa se lepede în prezenţa făpturii şi a felului de-a fi al doamnei Chauchat. Faptul ciudat era ca resimţise o deosebita bucurie — dîndu-şi seama foarte bine şi poate perl" tru prima data de superioritatea unei origini atît de îndepărtate — în clipa cînd o auzi pentru întîia oara pe doamna Chauchat vorbind germana-
MUNTELE VRĂJIT
161
tătea în picioare, ţinînd amîndoua mîinile în buzunarele jachetei de â ja sfîrşitul micului dejun, în sufragerie, şi se ostenea, după cum o
uZi Hans Castorp care trecea, sa întreţină o convorbire cu alta bolnava, fara îndoiala o tovarăşa de cura de odihna. Şi făcea efoituri, încîntatoare de altfel, să vorbească în germana, în limba materna a lui Hans Castorp, fapt care lui îi insufla o mîndrie cum nu mai simţise încă niciodată — măcar că era dispus în acelaşi timp sa sacrifice mîndria pentru încîntarea ce i-o dădea această delicioasa păsăreasca.
într-un cuvînt: Hans Castorp nu considera legatma tăcuta cu aceasta persoană neglijenta din societatea unor asemenea oameni decît ca pe o aventură de vacanţa, care în faţa tribunalului raţiunii — a propriei sale conştiinţe fundate pe raţiune — nu avea deloc pretenţia sa fie aprobata, pentru că, înainte de toate, doamna Chauchat era bolnava, fara energie, făcea febră, era putredă pe dinăuntru, o circumstanţa strîns legata atît de caracterul îndoielnic al întregii ei existenţe, cît şi de atitudinea distanta a lui Hans Castorp izvorîta dintr-un simţamînt de precauţie... Nu, a caută s-o cunoască, iată o idee ce nu-i putea trece prin cap, iar cît priveşte restul, oare totul nu s-ar sfîrşi, în bine sau în râu, după o saptamîna sau o saptâmînă şi jumătate, cînd îşi va începe practica la „Tunder & Wilms"? Este adevărat că, în aşteptare, continua, aşa cum începuse, sa-şi supravegheze stările sufleteşti, tensiunile, satisfacţiile şi decepţiile rezultate din legaturile sale delicate cu bolnava, considerîndu-le drept sensul şi conţinutul adevărat al vacanţei sale, continuă sa trăiască numai pentru ele şi să lase ca dispoziţia sa, bună sau rea, sa depindă numai de desfăşurarea lor. împrejurările înlesneau aceasta preocupare, căci trăiau unul lîngă altul, într-un spaţiu limitat, şi cu toate ca doamna Chauchat locuia la alt etaj decît el - la primul (şi, de altfel, îşi făcea cura de odihna, cum afla Hans Castorp de la profesoara, în sala comuna, chiar aceea de sub acoperiş, unde căpitanul Miklosich stinsese mai deunăzi lumina), — exista, pe lînga cele cinci dejunuri, la fiecare pas, de dimineaţa pîna seara, posibilitatea, ba chiar necesitatea de neînlaturat a unor dese întîl-nin. Iar faptele acestea cît şi altele — ca lipsa oricăror griji şi necazuri -Wans Castorp le găsea minunate, deşi resimţea un soi de spaima vazîn-
u-se închis într-un asemenea provizorat prielnic.
Totuşi, dădea şi el un mic ajutor împrejurărilor, făcea calcule şi-şi Punea creierul la contribuţie ca sa îmbunătăţească aceste şanse. Cum
°amna Chauchat venea la masa de obicei mai tîrziu, hotărî sa întîrzie şi Puţin, ca s-o întîlneasca pe drum. îşi prelungea toaleta, nu era gata
162
THOMAS MANN
cînd Joachim venea sa-l ia şi îşi lăsa vărul sa pornească înainte, spunîn. du-i ca-l va ajunge din urma. Condus de un instinct favorizat de starea în care se găsea, aştepta cîteva clipe, cît socotea că e necesar, apoi cobo-ra la primul etaj şi ajuns acolo nu mai continua sa coboare aceeaşi scara ci o apuca pe alta, parcurgea coridorul cît era de lung pentru a trece pnn faţa uşii unei camere bine cunoscute, cea cu numărul şapte. Pe acest drum, mergînd de la o scara la cealaltă, de-a lungul coridorului, îşi oferea la fiecare pas, ca sa spunem aşa, o şansa, căci în fiecare clipa cunoscuta uşa putea sa se deschidă — lucru care se întîmpla de mai multe ori: pocnea cu zgomot în spatele doamnei Chauchat care, în ceea ce-o privea, apărea şi luneca fara zgomot spre scara... Apoi cobora înaintea lui, ţinîndu-şi parul cu mîna, sau Hans Castorp era acela care mergea înainte, simţindu-i cu înfiorări şi furnicături privirea în spate, însă cu hotarîrea de-a paşi în faţa ei ca şi cum i-ar fi ignorat prezenţa, ca şi cum şi-ar fi văzut de necazurile lui — îşi înfunda mîinile în buzunarele hainei, îşi mişca în mod inutil umerii, tuşea tare lovindu-se cu pumnul în piept-şi toate acestea numai şi numai pentru a-şi manifesta totala indiferenţa. De doua ori împinse viclenia şi mai departe. în timp ce se şi afla la masa, îi spunea varului sau cu un aer necăjit şi plictisit, pipaindu-se cu amîndoua mîinile: „Poftim, mi-am uitat batista. O să trebuiască iar sa mă trambalez pîna sus." Şi se urca pentru ca el şi „Clavdia" să se întilneasca, ceea ce era cu totul altceva, infinit mai primejduos şi de un farmec mult mai subtil decît atunci cînd mergea înaintea sau îndărătul ei. Prima dată cînd recursese la acest truc, eă îl măsură de la oarecare distanţa, cu o privire mai curînd obraznică şi îndrăzneaţă, de sus şi pîna jos, dar cînd se apropie, întoarse ochii cu indiferenţa şi trecu pe lînga el în ăşa fel încît această întîmplăre nu putea să aibă nici o valoare. Dimpotrivă, a doua oara se uita la el nu numai de departe, ci tot timpul îl privi în faţa cu un aer hotarît şi chiar puţin încruntat, mergînd pîna la a-şi întoarce capul spre el cînd se găsi în dreptul lui — fapt care-l pătrunse pe bietul Hans Castorp pînă-n străfunduri. De altfel, nici nu se cuvenea să fie compătimit, deoarece el însuşi nu căutase altceva, ba chiar pusese la cale acest lucru. Dar întîlnirea îl zgudui atît atunci cînd se petrecu, cît şi mai tîrziu, cînd se gîndi la ea; căci nu-şi dădu seama exact cum fusese decît abia după ce trecuse. Niciodată încă nu văzuse chipul doamnei Chauchat atît de aproape şi atît de limpede în toate amănuntele lui: putuse să zărească chiar nişte fire de pâr scurt care ieşeau din împletitura cozii blonde, ce bătea uşor într-un roşu-ararni"'
MUNTELE VRĂJIT
163
f ind încolăcită foarte simplu în jurul capului, căci nu fusese decît o distanta de cîteva palme între faţa lui şi faţa ei, care avea forme atît de tranii - însă pentru el obişnuite de multa vreme - şi care-i plăceau mai mult decît orice pe lume: forme exotice şi caracteristice (căci numai ceea ce ne apare straniu ni se pare ca are caracter), de un exotism nordic şi misterios, ce te îndemnau să le pătrunzi taina în măsura în care aceste caracteristici şi proporţiile lor erau greu de precizat. Insa cea mai categorică dintre ele era, fără îndoiala, proeminenţa accentuată a pomeţilor plasaţi foarte sus: ei presau puternic ochii aşezaţi excepţional de departe unul de celălalt, înspre tîrnple, facîndu-i oblici şi totuşi dînd obrajilor o adîncitură suava care, la rîndul ei, părea sa accentueze senzualitatea buzelor rasfrînte. Dar erau mai ales ochii înşişi, aceşti ochi înguşti de kirghiza şi (în orice caz, asta era părerea lui Hans Castorp) de-o forma în adevăr fermecătoare, de un cenuşiu-albastru sau de un albastru-cenuşiu, culoarea munţilor îndepărtaţi, şi care, cîteodata, printr-o privire piezişa ce nu urmărea sa vadă ceva, se topeau într-o coloraţie nocturna, tenebroasă şi împăienjenită — ochii Clavdiei ce-l cîntarisera de foarte aproape şi care, prin poziţie, culoare şi expresie semănau într-un mod izbitor şi aproape înspaimîntator cu cei ai lui Pribislav Hippe! „Semănau" nu era deloc cuvîntul potrivit — căci erau aceiaşi ochi; la fel era şi jumătatea superioară a chipului, acel nas uşor turtit, totul, pînă şi albeaţa uşor îmbujorată a pielii şi culoarea sănătoasa a obrajilor - care, totuşi, la doamna Chauchat nu făcea decît sa dea iluzia sănătăţii, căci, ca la toţi ceilalţi de aici, aparenţa aceasta era doar rezultatul superficial al curei de odihnă în aer liber - absolut totul era aidoma ca la Pribislav, iar acesta din urmă nu-l privise altfel atunci cînd se întîlnisera în curtea şcolii.
Faptul era tulburător în toate privinţele; Hans Castorp era entuziasmat de aceasta coincidenţă, dar în acelaşi timp simţea ceva ca o îngrijorare ce se înălţa din el, o spaima asemănătoare cu sentimentul de-a fi închis împreuna cu întîmplarea prielnica într-un spaţiu îngust: iar starea ui sufleteasca se datora, de asemenea, şi faptului ca-l întiinise iarăşi pe nbislav, măcar câ-l uitase de multa vreme, si ca prin făptura doamnei hauchat fostul sau coleg îl privea cu ochii lui de kirghiz - da, chiar şi asta însemna a fi închis împreună cu inevitabilul, cu ceea ce nu putea fi aturat şi se împletea cu o fericire plina de îngrijorare. Era ceva tot-atâ promiţător, neliniştitor şi aproape ameninţător, iar tînarul Hans OrP văzu că avea nevoie de un ajutor — şi în sine însuşi simţi imbol-nelâmurite, zvîcniri instinctive care se framîntau şi puteau fi luate
164
THOMAS MANN
drept încercări, gesturi în căutarea unui ajutor, a unui sfat, a unui sprijjn. şi astfel îşi aduse aminte de mai multe persoane la care ar fi putut eventual sa recurgă în nevoie, cînd se \a ivi o anumita împrejurare.
Era acolo, alături de el, Joachim, bravul şi cinstitul Joachim, ai cărui ochi căpătaseră în ultimele luni o expresie trista şi care ridica din umeri cu o violenţă dispreţuitoare, inexistenta altădată - Joachim cu „Heinrich cel albastru" în buzunar, ca sa întrebuinţam termenul cu care doamna Stohr numea acest ustensil: ea, pe al cărei chip era întipărită atita neruşinare, încît Hans Castorp era înspaimîntat de fiecare data pîna în adîncul sufletului... Prin urmare cinstitul Joachim era acolo, plictisindu-l şi hâituindu-l pe consilierul aulic Behrens, ca sa poată pleca, pentru a-şi lua în primire serviciul atît de mult rîvnit, acolo „în cîmpie", „la şes", cum era numita aici lumea celor sănătoşi, cu o uşoară dar evidentă nuanţa de dispreţ. Ca să ajungă mai repede acolo şi sa cîştige puţin din timpul ce se risipea aici cu atîta uşurinţa, începuse, aşadar, prin a se supune regulamentului şi prescripţiilor cu toată conştiinciozitatea de care era în stare, respectîndu-le din dragoste pentru regulament în sine, ca pe oricare alt serviciu, căci a îndeplini această datorie însemna ca-şi îndeplineşte datoria lui. în felul acesta, în fiecare seara după cina, cînd lumea era adunată abia de un sfert de oră, Joachim îşi zorea vărul sa părăsească societatea ca să-şi înceapă cura de odihnă, ceea ce era bine venit, căci exactitatea lui militară intervenea oarecum în ajutorul lui Hans Castorp, civilul, care altfel ar mai fi zăbovit încă mult timp cu privirile aţintite spre micul salon al ruşilor. Dar dacă Joachim era atît de grăbit sa scurteze reuniunea de seara, asta se mai datora şi unui alt motiv ce nu-l mărturisea, însă pe care Hans Castorp îl ştia precis de cînd învăţase atît de bine sa înţeleagă de ce chipul lui Joachim se pătează pălind şi de ce gura, în anumite clipe, îi era chinuită de o grimasă atît de ciudat de îndurerata. Căci chiar Marusia, ea însăşi, Marusia care rîdea mereu, purta un mic rubin la deget şi împrăştia o mireasmă de portocala, Marusia cu pieptul mare, dar putred pe dinăuntru, lua parte şi ea de cele mai multe ori la aceste reuniuni, iar Hans Castorp pricepuse ca acesta era motivul ce-l gonea pe Joachim, deoarece se simţea atras de ea într-un mod prea cumplit. Era oare şi Joachim „încarcerat" — ba încă ş1 mai puternic şi mai apăsător decît el însuşi, căci Joachim stătea de cinci ori pe zi la aceeaşi masă cu Marusia şi cu batista ei muiata în parfum de portocale? Oricum ar fi fost, Joachim era mult prea preocupat de e' însuşi, pentru ca prezenţa lui sa fi putut fi de vreun ajutor oarecare Iu'
MUNTELE VRĂJIT
165
u ns Castorp. Fâra îndoiala, subterfugiul sau zilnic îi făcea cinste, însă
u-l liniştea deloc, iar lui Haiis Castorp i se părea cîteodata ca atît exem-
iul frumos al lui Joachim referitor la conştiinciozitatea cu care îşi făcea
ura cît şi sfaturile de cunoscător pe care i le dddea în privinţa aceasta
aveau în ele ceva îngrijorător.
Hans Castorp nu era decît de doua saptamîni aici. unde avea de gînd să-şi petreacă vacanţa, dar i se părea că trecuse mult mai multa vreme, iar regimul din sanatoriu, pe care Joachim îl respecta cu stiicteţe, începuse să devină în ochii lui ceva de o sfînta inviolabilitate, ceva incontestabil şi firesc, astfel că viaţa de jos, din cîmpie, văzuta din acest loc. i se părea aproape ciudata şi de-a-ndoaselea. Căpătase de pe acum multa abilitate în mînuirea celor doua paturi cu ajutorul cărora te puteai transforma, cînd vremea se răcea, într-un pachet bine făcut, într-o adevărata mumie; era cît pe ce sâ-l ajungă pe Joachim în precizia gesturilor. în arta de a se înfăşură după toate regulile şi era aproape mirat gîndindu-se ca, acolo devale, nimeni n-avea habar despre aceasta arta şi regulile ei. Da, era un fapt straniu; dar în acelaşi timp Hans Castorp se mira de el însuşi, iar acea nelinişte care-l făcea să se reîntoarcă în sine însuşi, în căutarea unui sfat şi a unui sprijin, se înălţă iarăşi în el.
Se gîndea la consilierul aulic Behrens şi la sfatul lui „absolut dezinteresat" de a trăi exact la fel ca şi pacienţii, luîndu-şi chiar şi temperatura, şi la Settembrini care pufnise în rîs cînd aflase câ-i fusese dat un asemenea sfat şi care-i fredonase din Flautul fermecat. Da, se gîndi şi la aceştia doi, cu titlul de încercare oarecum, ca sâ-şi dea seama daca se va simţi mai bine. Consilierul aulic Behrens avea pârul alb şi ca atare ar fi putut fi tatăl lui Hans Castorp. Pe deasupra, era conducătorul stabilimentului, cea mai înalta autoritate — şi doar după o autoritate părintească tînjea inima neliniştită a lui Hans Castorp. Şi totuşi, oricît încercase, nu reuşise să se gîndeasca la consilierul  aulic cu încrederea datorată de un fiu. Consilierul îşi îngropase soţia aici, trecuse printr-o durere care-l făcuse, în mod vremelnic, puţin cam ciudat şi apoi rămăsese pe loc, deoarece îl reţinea mormîntul, dar şi pentru ca el însuşi usese uşor atins. Acum îi trecuse oare? Era. în adevăr, sănătos şi sincer otărît sa vindece oamenii, pentru ca aceştia să fie în stare cît mai repede sa se reîntoarcă la cîmpie, unde sa-şi îndeplinească serviciul? brajii îi erau veşnic albăstrii, deci s-ar fi putut spune că are mereu tem-Peratură. Dar acest lucru putea fi doar o iluzie, culoarea feţii putea fi sa doar pe seama aerului: Hans Castorp însuşi simţea zi de zi o
166
THOMAS MANN
fierbinţeala uscata, cel puţin aşa i se părea lui, deoarece nu folosea termometrul... Desigur, atunci cînd îl auzeai pe consilierul aulic vorbind puteai sa-ţi închipui uneori ca are temperatura; ceva nu prea era în ordine în felul sau de-a vorbi: suna atît de tare, de vesel şi de plăcut, dar m spatele vorbelor simţeai un nu ştiu ce straniu şi atît de exaltat, mai ales cînd îi priveai obrajii albaştrii şi ochii înlăcrimaţi de parca şi-ar mai plînge încă soţia. Hans Castorp îşi reamintea ceea ce-i spusese Setteni-brini despre „melancolia" şi despre „imoralitatea" consilierului aulic, şi-şj mai aduse aminte ca-l numise şi „un suflet confuz". Asemenea vorbe puteau fi spuse cu maliţiozitate sau uşurinţa; dar cu toate acestea, găsea ca nu prea e reconfortant sa se gîndeasca la consilierul aulic Behrens.
Şi, pe deasupra, mai era însuşi acest Settembrini, acest opoziţionist. Acest fanfaron şi homo humanus, cum îşi spunea chiar el, care cu un torent de vorbe umflate şi dojenitoare îi reproşase faptul că socotea existenţa simultana a bolii şi a prostiei ca pe o „contradicţie" şi ca pe o „dilema a sentimentului nostru de omenie". Ce părere poţi avea despre el? Ce rost are sa te gîndeşti la el? Hans Castorp îşi amintea cum îşi ieşise din fire în timpul acelor vise extraordinare care-i umpleau aici nopţile, din cauza zîmbetului fin şi sec al italianului, a zîmbetului care se unduia sub arcuirea frumoasa a mustăţii, şi-şi mai amintea cum îl numise flaşnetar şi cum încercase sa-l dea afară din visele sale deoarece îl deranja. Dar toate se petrecuseră în vis. Iar Hans Castorp, odată trezit, se simţea altul, mai puţin dezlănţuit decît Hans Castrorp din vis. în stare de veghe putea fi şi altfel — şi poate ar fi făcut bine sa încerce studierea acestui nou caracter, cît şi studierea lui Settembrini cu spiritul lui de opoziţionist, deşi o asemenea analiză critica putea degenera în vorbărie plîngareaţa şi lipsita de orice noimă. Celalalt se prezentase el însuşi ca un pedagog; şi era limpede ca dorea sa-şi exercite influenţa, iar tînarul Hans Castorp ţinea din toata inima sâ fie influenţat, ceea ce, fireşte, nu însemna ca trebuia sa meargă pîna la a se lasă determinat sa-şi facă geamantanul şi sa plece înainte de termen, aşa cum îi propusese Settembrini de curînd, cu toata seriozitatea de care era în stare.
P/acer experiri, se gîndi el surîzînd în sine, căci mai ştia încă atîta latina, fara ca totuşi să se poată numi un homo humanus. Aşa se face ca nu-l mai slăbea din ochi pe Settembrini şi asculta cu dragă inima, nu însă fara o atenţie critica, tot ceea ce spunea italianul în timpul întîlm-rilor care, cîteodata, prelungeau plimbările prescrise de tratament pîna la banca de sub peretele muntelui sau pîna în Platz, sau, cu alte prilejuri-
MUNTELE VRĂJIT
167
,  exemplu cînd dejunul odată terminat, Settembrini cu pantalonii lui in
arouri se ridica primul şi cu o scobitoare în gura pornea alene de-a lun-
ul sufrageriei cu şapte mese, pentru ca, fara sa ţină seama de reguli şi
convenienţe, sa vina o clipa la masa verilor. îşi îngăduia acest fapt,
,jnfigîndu-se acolo, cu gleznele încrucişate, intr-o poziţie graţioasa, sporo-
văind şi gesticulînd cu scobitoarea. Sau trăgea un scaun, lua loc la unul
din colţurile mesei, între Hans Castorp şi profesoara, ori între Hans
Castorp şi Miss Robinson, uitîndu-se cum cei noua comeseni devorau
desertul la care el părea sa fi renunţat.
- îngaduiţi-mi, va rog, sa ma alătur acestui nobil cerc, spunea el, strîngînd mîna celor doi veri şi salutînd pe ceilalţi. Ce sa mai vorbim de berarul ăla, de-acolo... fara a mai pomeni de înfăţişarea descurajatoare a berăriţei. Dar acest domn Magnus tocmai ne-a ţinut un fel de alocuţiune despre psihologia popoarelor. Vreţi sa auziţi? „Scumpa noastră Germanie, spunea el, este, da, desigur, o mare cazarma, însă în ea dăinuieşte multa capacitate şi n-aş schimba virtuţile noastre zdravene cu politeţea altora. La ce mi-ar folosi toata politeţea daca sînt înşelat în faţa şi-n spate?" Uf! Iar restul conversaţiei era de acelaşi calibru. Sînţ la capătul puterilor. Şi apoi, mai am şi o vecina, o biata făptura cu trandafirii cimitirului în obraji, o fată baţrîna din Transilvania, care vorbeşte întruna despre „cumnatul" ei, un oarecine, despre care nimeni nu ştie nimic şi nici nu vrea să ştie. Pe scurt, nu mai pot şi am şters-o.
- Cu alte cuvinte v-aţi luat catrafusele, zise doamna Stohr. Va înţeleg.
- Exact! exclama Settembrini. Mi-am luat catrafusele! Observ ca aici e o altă atmosfera — în ce ma priveşte, am ajuns la liman. Prin urmare, nu-am luat catrafusele... Daca toata lumea ar şti sa-şi potrivească astfel cuvintele! îmi daţi voie să ma interesez despre progresele preţioasei dumneavoastră sănătăţi, doamna Stohv?
Era îngrozitor s-o vezi pe doamna Stohr cum se fandosea.
- Dumnezeule mare! zise ea, mereu acelaşi lucru, aşa cum domnul o Ştie prea bine. Facem doi paşi înainte şi trei înapoi. După ce ai pătimit Clnci luni, vine batrînul care-ţi mai dă încă şase. V?i! Astea sînt chinu-
e 'ui Tantal. împingi, împingi şi cînd crezi c-ai ajuns sus...
- Oh! E frumos din partea dumneavoastră! îi dăruiţi, în sfîrşit. puţina anaţie acestui sărman Tantal. Şi ca schimbare îl puneţi sa împingă o
, lnca! Iata ce numesc eu adevărata bunătate sufleteasca. Dar ce se "iplă cu dumneavoastră, doamna? în jurul dumneavoastră se petrec
I
168
THOMAS MANN
lucruri misterioase. Se vorbeşte despre dubluri, despre un corp astral. Nu credeam, dar ceea ce se petrece cu dumneavoastră ma tulbură...
— Se pare ca domnul vrea sa-şi rîdă de mine.
— Absolut deloc! Nici nu ma gîndesc! Liniştiţi-ma, mai întîi, asupra unor aspecte neclare ale existenţei dumneavoastră şi abia după aceea ne vom amuza. Aseară, cam între orele noua şi jumătate şi zece, făceam o mica plimbare prin gradina; arunc o privire asupra balcoanelor şi vad a la dumneavoastră era aprinsa mica lampă electrică. Deci, vă făceaţi cura, aşa cum o cere datoria, raţiunea, regulamentul. „Acolo, mi-am zis, stă culcată frumoasă noastră bolnavă, care păzeşte cu străşnicie prescripţiile ca sa se poată întoarce cît mai repede cu putinţă în braţele domnului Stohr." Iar adineauri, ce aud? Că aţi fost văzuta exact la aceeaşi oră, la cinematografo (domnul Setembrini rosti cuvîntul în italieneşte, cu accentul pe silaba a patra) - la cinematografo sub arcadele de la Cazinou şi, apoi, la cofetărie, cu vin dulce şi ceva bezele şi iată cum...
Doamna Stohr îşi bîţîia umerii, chicotea în şervet, îl înghiontea pe Joachim şi pe liniştitul doctor Blumenkohl, făcea ştrengăreşte şi confidenţial cu ochiul, trecînd prin manifestările unei cochetării suficiente şi mărginite. Ca sa-i inducă în eroare pe cei din jur, obişnuia să-şi lase lampa aprinsa pe balcon, s-o şteargă în mod discret şi sâ-şi acorde cîteva clipe de distracţie jos, în cartierul englezesc. Soţul o aştepta la Cănnstadt. De altfel, nu era singura pacientă care practica acest sistem.
— ...iată, aşadar, continua Settembrini, că aţi savurat bezele — dar în societatea cui? în societatea căpitanului Miklosich din Bucureşti! Se spune că ar purta corset, dar, Dumnezeule, ce importanţa poate sa aibă asta? Doamna, va conjur, spuneţi-ne unde eraţi? Sau sînteţi cumva dubla? Desigur ca, la ora aceea, dormeaţi; însă în timp ce partea terestra a fiinţei dumneavoastră îşi făcea în singurătate cura de odihna, partea spirituala se distra în societatea căpitanului Miklosich şi a bezelelor sale...
Doamna Stohr se învîrtea şi se zbătea ca cineva pe care-l gîdili.
— Nu se ştie dacă n-ar fi fost mai de dorit contrariul, spuse Settembrini. Sa fi savurat singură bezelele şi sâ va fi făcut cura de odihna în societatea căpitanului Miklo.sich...
-Hi. hi. hi...
— Doamnele şi domnii cunosc oare întimplarea de alaltăieri? întreba italianul pe neaşteptate. Cineva dintre noi a fost răpit - l-a luat dracu'. adică, mai precis. l-a luat însăşi doamna mama lui, o femeie energica Ş' care mi-a plăcut. Este vorba despre tînarul Schneermann, Anton Schneer-mann, care stătea la masa domnişoarei Kleefeld, în fata — vedeţi, locu»
MUNTELE VRĂJIT
169
l : e gol. în curînd va fi ocupat, n-am nici o grija în privinţa asta, dar Anton aplecat pe aripile vîntului, într-o clipita, şi mai curînd decît ar fi rezut-o. La cei şaisprezece ani ai lui era aici de un an şi jumătate; tocmai i se mai dăduseră şase luni de tratament. Şi ce s-a petrecut? Nu ştiu cine i-a şoptit o vorba doamnei Schneermann, fapt este ca ea a al lai despre narăvirea lui in Baccho et ceteris. Pe neaşteptate apăru în scena o matroană — mai înalta cu trei capete decît mine, cu parul alb şi îngrozitor de înfuriată, îi dădu, fără nici o vorba, două perechi de palme domnului Anton, îl înşfăca de guler şi-l zvîrli în tren. „Dacă trebuie sa moara, zise ea, o poate face tot aşa de bine şi devale". Şi porni iute spre casa.
Rîdeau toţi cei care îl ascultau, căci domnul Settembrini ştia să povestească foarte cu haz. Arăta a fi temeinic informat asupra ultimelor noutăţi, deşi privea cu o vădita ironie viaţa în comun a celor de-aici. Ştia tot. Cunoştea numele şi cu aproximaţie chiar şi condiţiile de viaţa ale noilor sosiţi; povestea ca ieri unui cutare şi unui cutare li se făcuse rezecţie de coastă şi ştia din izvor sigur că, începînd cu toamna viitoare, nu se vor mai admite bolnavi avînd mai mult de 38,5 grade. Noaptea trecută, povestea el, căţeluşul doamnei Kapaţsoulias din Mitilene s-a aşezat pe butonul semnalului electric luminos de pe noptiera stapînei lui, ceea ce a provocat multa alergătură şi zarva, mai cu seamă ca n-au găsit-o singură pe doamna Kapaţsoulias, ci în compania asesorului Dustmund din Friedrichshagen. Pîna şi doctorul Blumenkohl nu se putu stâpîni să nu surîdă de aceasta poveste, drăgălaşa Marusia era cît pe ce să se înăbuşe cu batista ei parfumata cu portocale, iar doamna Stohr scoase un ţipat ascuţit, apasîndu-şi sînul stîng cu amîndoua mîinile.
Dar numai cînd era cu cei doi veri, Lodovico Settembrini vorbea bucuros despre sine însuşi şi despre originea sa, atît în timpul plimbărilor cît ţ,i la reuniunile serale, ba chiar şi dupâ dejun, atunci cînd cea mai mare parte a pacienţilor părăsiseră sufrageria şi cînd cei trei bărbaţi mai ramîneau la masa lor, în vreme ce fetele de serviciu sfringeau, iar Hans Castorp fuma o Măria Mancini al cărei gust începea sa-l simtă din n°u, în această a treia saptamîna. Ascultînd cu uimire povestirile italianului, Hans Castorp le cintărea cu atenţie, dispus sa se lase influenţat de e*e, căci ii dezvăluiau o lume deosebita şi cu totul noua pentru el.
Settembrini vorbea despre bunicul sau din Milano, care fusese avo-
at- dar în acelaşi timp şi un mare patriot, un fel de împletire între un
' &ltator, un orator, un publicist politic şi, în sfîrşit, un opoziţionist la fel
a Şi nepotul său, însă activînd într-un stil mai mare şi într-un spirit mai
răzneţ. Căci în vreme ce Lodovico — după cum mărturisea el însuşi

170
THOMAS MANN
cu amărăciune - se vedea redus doar la persiflarea vieţii zilnice a sanatoriului internaţional „Berghof", nevoit sa-şi exercite numai asupra acestei instituţii critica sa şi sa protesteze împotriva ei în numele unei umanităţi mai frumoase şi mai dinamice, bunicul dăduse de furca guvernelor, conspirase contra Austriei şi a Sfintei Alianţe care îi umilise atunci patria dezmembrata, împingînd-o sub jugul unei robii împovărătoare, ş; fusese un membru plin de zel al anumitor organizaţii raspîndite în toata Italia, un carbonaro, cum spunea Settembrini coborînd brusc glasul, ca şi cum ar fi fost primejdios chiar şi azi să vorbeşti despre asta. Pe scurt, acest Giuseppe Settembrini apărea în povestirile nepotului sau, pentru cei ce-l ascultau, ca un om care dusese o viaţa întunecoasa, pătimaşa şi răzvrătita, ceva în genul unui şef de banda sau al unui conspirator, iar pe chipurile celor doi veri — cu tot respectul pe care, din politeţe, se sileau sa-l arate — se vadea o expresie de repulsie neîncrezătoare, ba chiar de sila, pe care n-o puteau ascunde. Este drept ca evenimentele evocate erau deosebite: ceea ce auzeau se întîmplase într-o epoca îndepărtata, în urma cu aproape un secol, aşadar, aparţinea istoriei; or tocmai din istorie, şi anume din cea veche, le erau şi lor familiare aceste caractere minate de o dragoste eroica şi deznădăjduită pentru libertate şi o ură de neînvins împotriva tiranilor, le erau familiare, deşi nu se gîndisera niciodată ca într-o zi vor lua cu ele un contact omenesc atît de apropiat. Mai mult, acest spirit de revoltă şi aceste uneltiri de conspirator ale bunicului se împleteau, după cum aflara mai departe, cu o adînca dragoste de patrie, pe care voia s-o ştie libera şi unita — da, actele de răzvrătire fuseseră rodul şi revărsarea acestui amestec, întru totul vrednic de respect şi oricît de ciudata li se păru şi unuia şi celuilalt dintre cei doi veri ca o împletire de spirit revoluţionar şi patriotism - căci ei aveau obiceiul sa identifice patriotismul cu un sentiment conservator de ordine - se vazura totuşi obligaţi, cel puţin în sinea lor, să admită ca în împrejurările şi în epoca de atunci, răzvrătirea putea fi o adevărata virtute cetăţeneasca, în timp ce cumpătarea loiala putea sa echivaleze cu o atitudine de indiferenţa faţa de problemele statului.
Dar bunicul nu fusese numai un patriot italian, ci şi un prieten şi un tovarăş de arme al tuturor popoarelor însetate de libertate. Căci după lovitura de stat neizbutita de la Tonno, la care luase parte cu vorba şi cu fapta, scâpînd ca prin urechile acului de zbirii prinţului Metternich. el pleca în exil ca sa lupte şi sa-si verse sîngele în Spania pentru Constituţie şi în Grecia pentru independenţa poporului grec. Şi s-a înţîmplat ca tocmai în aceasta ultima ţara sa vina pe lume tatăl lui Settembrini — şi fara
MUNTELE VRĂJIT
171
- doiala ca asta era pricina pentru care el ajunsese un atit de mare uma-st şi un înflăcărat admirator al antichităţii clasice - de altminteri ascut dintr-o mama de sînge german, căci Giuseppe se căsătorise cu fata în Elveţia, purtînd-o cu el în toate aventurile sale. Mai tîrziu, după un exil de zece ani, s-a putut reîntoarce în patrie şi s-a stabilit ca avocat la Milano, fara însă a renunţa sa cheme poporul, prin vorbe şi prin scris, ţn versuri şi în proza, la libertate, activînd pentru instaurarea unei Republici unice şi nedespărţite, să conceapă planuri revoluţionare cu un elan înflăcărat şi autoritar şi să prevestească într-un stil limpede unirea popoarelor înrobite, cu scopul de a asigura fericirea universala. Un amănunt pe care-l  pomeni  Settembrini,  nepotul,  făcu  o  impresie deosebit de puternica asupra lui Hans Castorp: anume ca toata viaţa, bunicul Giuseppe  a fost văzut  de  către  concetăţenii   lui  umblînd îmbrăcat numai în negru, căci, cum spunea el. purta doliu după Italia, patria lui, robita şi îndurerata. Pe cînd asculta aceste relatări, Hans Castorp îşi aminti de bunicul lui care, din cît îl cunoscuse nepotul, purtase de asemenea numai haine negre, dar dintr-un spirit foarte deosebit de acela care-l însufleţise pe bunicul lui Settembrini: îşi aminti de îmbrăcămintea demodată prin mijlocirea căreia Hans Lorenz Castorp — care făcea şi el parte, la urma urmei, dintr-o epoca trecuta — înţelesese să se supună timpului prezent, aratînd printr-un fel de artificiu cît de puţin îi aparţinea, pînă în ziua cînd, pe catafalc, veşmintele lui redobîndisera în mod solemn înfăţişarea lor adevărata (cu colereta) şi potrivita cu caracterul său. în realitate fuseseră doi bunici diametral opuşi! Hans Castorp se gîndea la toate acestea pe cînd ochii lui luau o expresie fixa şi el clatină din cap, dar în aşa fel îneît aceasta mişcare se putea interpreta,  deopotrivă,   fie  ca  un   semn  de  admiraţie pentru  Giuseppe Seitembrini, fie ca o dovada de uimire şi dezaprobare. De altfel se ferea sa condamne ceea ce i se părea ciudat, rnulţumindu-se sa înregistreze si sa compare.   Revedea  chipul   prelung   al   batrînului   Hans   Lorenz, aPlecîndu-se peste interiorul uşor aurit al cupei de botez — un obiect străvechi care se moştenea nestrămutat din tata-n fiu - şi rotunjindu-M uzele în timp ce rostea prefixul „stra", şi apoi ecoul acela adine şi pios vocii care evoca locurile unde se cerea un mers solemn şi cucernic. Şi *  vedea pe Giuseppe Settembrini fluturînd tricolorul într-o mîna şi vutind sabia cu cealaltă, invocînd cu ochii negri ridicaţi cerul şi, în Untea unei trupe de apărători ai libertăţii, avîntîndu-se împotriva oardelor despotismului. Şi una şi cealaltă dintre aceste atitudini avea, a mdoiala, frumuseţea şi bucuria ei, gîndi Hans Castorp, şi făcu asta
172
THOMAS MANN
cu multa precauţie, căci personal sau măcar în parte, se simţea şi judecător şi împricinat. Căci Settembrini, bunicul, luptase pentru cucerirea drepturilor politice, în vreme ce, încă de la originea lor, toate drepturile aparţinuseră propriului sau bunic, sau măcar străbunilor lui, !ar puşlamalele fuseseră acelea care le-au smuls prin violenţa şi cu fraze frumoase în decursul ultimelor patru secole. Dar iată ca şi unul şi celalalt se-mbracasera în negru, bunicul din Nord şi bunicul din Sud, şj unul şi celalalt cu scopul de-a statornici o neînduplecata separaţie între ei şi prezentul pe care îl urau. însă pe cînd unul o făcuse din evlavie pentru trecut şi în cinstea morţii de care era legat, celalalt, dimpotrivă, din spirit de rebeliune, în cinstea progresului duşman oricărei evlavii. Desigur, erau doua lumi opuse, două puncte cardinale diferite, gîndea Hans Castorp, şi se şi vedea oarecum aşezat între ele, în vreme ce domnul Settembrini povestea, aruncînd cîte o privire pătrunzătoare cînd spre unul, cînd spre celalalt - iar lui Hans Castorp i se părea ca mai asistase la o asemenea scena. îşi amintea de o singuratica plimbare cu barca, într-un amurg, cînd ziua se îngîna cu noaptea, pe un lac din Holstein, spre sfîrşitul verii, în urma cu cîţiva ani. Era cam în jurul orei şapte, soarele apusese de curînd, iar luna aproape plina se ivise la răsărit, deasupra crîngului de pe maluri. Şi pe cînd Hans Castorp vîslea pe apa liniştita, o constelaţie de vis, tulburător de ciudata, domni cam vreo zece minute. Spre apus încă mai dăinuia lumina zilei, o zi de o claritate sticloasa şi precisă, însă daca întorcea puţin capul spre răsărit vedea o noapte cu luna plina, fermecătoare şi limpezită de orice ceaţa. Contrastul acesta straniu dainuise cam vreun sfert de ora, înainte ca noaptea şi luna sa biruiască, iar ochii uluiţi şi fermecaţi ai lui Hans Castorp alergau de la o lumina şi de la o privelişte la alta, de la zi la noapte şi de la noapte la zi. Oricum ar fi, îşi mai spuse el, avocatul Settembrini, ducînd o astfel de viaţa şi angajat într-o activitate atît de vasta, nu putuse, desigur, sa ajungă un mare jurist. Dar fusese însufleţit de principiul dreptăţii, din cea mai frageda copilărie şi pîna la sfîrşitul vieţii, după cum mărturisea nepotul sau; iar Hans Castorp, cu toate ca, în acel moment, nu avea capul prea limpede, organismul fiindu-i îngreunat de cele şase feluri de mîncare ale unei mese la „Berghof", se silea sa priceapă ce voia *>* spună Settembrini atunci cînd calificase acest principiu drept „izvorul libertăţii şi al progresului". Prin acest din urma cuvînt, Hans Castorp înţelesese pînă acum ceva cam ca dezvoltarea maşinilor de-a lungu' secolului al XlX-lea; apoi îşi dădu seama ca Seitenibrini dădea destul de multa atenţie şi acestor lucruri şi ca bunicul sau avusese aceeaşi atitu-
MUNTELE VRĂJIT
173
.      italianul aduse patriei celor doi ascultători un omagiu deosebit de Iduros deoarece acolo se descoperise praful de puşca - cel care arun-e la vechituri   armurile  medievale  —  şi  tiparul;   fiindcă  uşurase aspîndirea ideilor democratice. Prin urmare, elogia Germania sub acest aport şi numai în măsura în care era vorba despre trecut, fiind convins, după cum e şi liresc, ca lauda suprema se cuvenea propriei sale patrii, deoarece a fost prima care, în timp ce toate celelalte popoare trăiau încă în întunericul superstiţiei şi al robiei, a desfăşurat drapelul Luminii, al Culturii şi al Libertăţii. Insa daca Settembrini avea multa stima pentru tehnica şi pentru transporturi, domeniul de activitate pentru care se pregătise Hans Castorp - aşa cum o dovedise .atunci cînd se întîlnise pentru prima oara cu cei doi veri la banca de lînga povîrniş — , nu părea totuşi sa-şi ba?e?e stima pe dragostea pentru aceste forţe, ci mai cunnd aprecia influenţa lor asupra ridicării morale a omului, căci numai din acest punct de vedere înţelegea sa le acorde importanţa. Supunînd natura din ce în ce mai mult, prin raporturile pe care le stabilise, prin dezvoltarea reţelelor rutiere şi telegrafice, învingînd diferenţele climatice, tehnica se dovedea mijlocul cel mai sigur de-a înfrăţi popoarele, de-a înlesni înţelegerea lor reciproca, de a stabili convenţii între oameni, de a distruge prejudecăţile şi, în sfîrşit, de a duce la unirea universala. Neamul omenesc răzbise din întuneric, ieşise din spaima şi din ura, pentru a se îndrepta pe un drum luminat, către etapa finala a dragostei, limpezimii interioare, a bunătăţii şi fericirii; şi pe aceasta cale, tehnica era cel mai bun mijloc de transport. Dar vorbind astfel, el amesteca, dintr-o singura suflare, categorii pe care Hans Castorp fusese obişnuit, pînă acum, sa nu le privească decît în mod separat. Tehnica şi moralitatea, spunea domnul Settembrini. Şi mergea pîna acolo încit — vorbind despre Mîntuitorul creştinismului care dezvăluise cel dintîi principiul egalităţii şi înfrăţirii între popoare - afirma ca. ulterior, tiparul a înlesnit toarte mult raspîndirea acestui principiu pe care marea Revoluţie Franceză l-a ridicat la rangul de lege. Din motive nedesluşite, toate acestea i se parcau tînarului Hans Castorp absolut confuze, măcar ca domnul Settembrini le rezuma în termeni atît de limpezi şi de viguroşi. O singura da'.a. povestea el, o singura data în viaţa, la începutul maturităţii, unicul Giuseppe s-a simţit pe deplin fericit: asta s-a petrecut atunci cmd a aflat vestea despre Revoluţia din Iulie de la Paris. în guta maie şi auzul tmurora, el proclamase ca, într-o zi, toţi oamenii vor pune cele 61 Z1'e de la Paris alături de cele şase zile ale creaţiei lumii. Lui Hans astorp i se paru într-a(ievar cam exagerat sa încerci sa pui cele trei zile

174
THOMAS MANN
de vara ale anului 1830, în timpul cărora parizienii au făurit o corişti, tuţie noua, alaiuri de cele şase zile în cuprinsul cărora Dumnezeu a despărţit pamîntul de apa şi a creat aştrii eterni, precum şi florile arborii, pasările, peştii cît şi întreaga suflare, iar mai tîrziu, cînd ramase singur cu varul său Joachim, sublinie ca spusele lui Settembrini j Se păruseră din cale-afara de îndrăzneţe şi dc-a dreptul necuviincioase.
Dar era atît de dispus «a se lase influenţat — mai bine zis sa se dăruiască tuturor experienţelor — încît îşi înăbuşi împotrivirea pe care evlavia şi stilul sau personal o opuneau concepţiei «ettembriniene a lucrurilor, spunîndu-şi ca ceea ce i ce părea nelegiuit putea fi calificat drept îndrăzneală şi ca ceea ce i se părea de prost gust era poate o dovada de generozitate şi entuziasm nobil, cel puţin în anumite împrejurări, de exemplu atunci cînd Settembrini-bunicul numise baricadele „tronul poporului" şi cînd declarase ca era vorba „de a sfinţi suliţa cetăţeanului pe altarul Umanităţii".
Hans Castorp ştia, fara sa poată da o explicaţie limpede, de ce îl asculta pe domnul Settembrini — explicaţia era niţel confuza, dar, oricum, ştia. Dăinuia în bunăvoinţa lui ceva ca un sentiment al datoriei, dincolo de acea lipsa de răspundere proprie vacanţelor calatorului şi vizitatorului care nu se opreşte la nici o impresie, lăsîndu-se dus de întîmplari, perfect conştient ca mîine sau poimîine îşi va lua zborul şi se va reîntoarce la rînduiala vieţii lui obişnuite: ceva, prin urmare, ca o voce a conştiinţei şi, pentru a fi precişi, a conştiinţei sale încărcate, care îl împingea sa-l asculte pe italian, fie cînd stătea picior peste picior şi pufăia dintr-o Măria Mancini, fie cînd toţi trei urcau din cartierul englezesc spre „Berghof'.
Potrivit concepţiei şi expunerii lui Settembrini, două principii îşi disputa lumea: Forţa şi Dreptul, Tirania şi Libertatea, Superstiţia şi Ştiinţa. Legea conservării şi Legea mişcării, iar din aceasta disputa se naşte Progresul. Primul principiu s-ar putea numi asiatic, celalalt european, căci Europa era ţara răzvrătirii, a criticii şi a activităţii care preface totul, în vreme ce continentul răsăritean ar întruchipa nemişcarea, repaosul, completa lipsa de activitate. Nu era îngăduit cîtuşi de puţin sa te întrebi care dintre aceste două puteri va sfîrşi prin a cîştiga biruinţa -conform raţiunii va fi, fara îndoiala, o biruinţa a Luminii şi a Desa-vîrşirii. Căci fara încetare umanitatea antrena în viaţa ei strălucitoare noi ţari, cucerea Europa, şi începea sa pătrundă în Asia. Dar mai lipsea mult pîna cînd victoria va fi completa, aveau datoria sa facă eforturi şi mai mari şi mai generoase pînă sa rasara ziua în care monarhiile şi religii'e se vor prăbuşi chiar şi în ţările care, ce-i drept, nu apucaseră sa trăiască
MUNTELE VRĂJIT
175
. • veacul al optsprezecelea şi nici anul 1789. Insa ziua aceasta va veni.
spunea
Settembrini zîmbind subţire sub mustaţa, va veni pe aripi de vul-
n dacă nu pe cele de porumbei, şi se va înalţă în zorii înfrăţirii univer-ale a popoarelor, sub semnul Raţiunii, al Ştiinţei şi al Dreptăţii; va aduce sfînta alianţă a democraţiei cetăţeneşti, contralovitura data celei de trei ori infame alianţe a prinţilor şi a guvernelor al căror duşman de moarte fusese bunicul sau, Giuseppe — într-un cuvînt, republica mondială. Dar pentru a atinge acest ţel era necesar, înainte de toate, sa fie izbit principiul asiatic al robiei şi al conservatorismuiui în centrul şi în nervul vital al rezistenţei lui, adică la Viena. Era vorba ca Austriei sa i se dea la cap, pentru a fi distrusă, în primul rînd ca trecutul sa fie răzbunat o data pentru totdeauna, şi apoi ca sa se pregătească domnia Dreptăţii şi ă Fericirii pe pâmînt.
Această ultimă turnura şi concluzie ă potopului de vorbe revărsat de Settembrini nu-l mai interesară absolut deloc pe Hans Castorp, ba, dimpotrivă, ori de cîte ori se repetară îi displăcură, impresionîndu-l în mod penibil, ca o jignire personala sau naţionala — iar cît despre Joachim Ziemssen, ori de cîte ori italianul se scufunda în vîltorile lui de elocinţă, el întorcea capul, încruntînd şprîncenele, nu-l mai asculta şi atrăgea atenţia ruşilor că sosise ora sa înceapă cura sau încerca sa schimbe conversaţia. Nici Hans Castorp nu se simţea în stare sa fie atent la asemenea rătăciri — deoarece se situau, fara îndoială, dincolo de limitele influenţelor pe care conştiinţa lui îl îndemna sa le primească în calitate de experienţe — deşi ţinea mult sa fie lămurit, atît de mult îneît atunci cînd Settembrini se aşeza lînga ei sau li se alătura la plimbarea în aer liber, el era acela care-l invita pe italian sa-şi expună ideile.
Aceste idei, idealuri şi năzuinţe, remarcase Settembrini, erau la el acasă o tradiţie de familie. Căci toţi trei le închinaseră viaţa şi forţele intelectuale: bunicul, tatăl şi nepotul, fiecare în genul lui: tatăl n-a fost mai prejos decît bunicul Giuseppe, cu toate ca nu fusese nici agitator politic şi nici luptător pentru cauza libertăţii, ci un savant discret şi delicat, un umanist lucrînd la pupitrul sau. Dar ce înseamnă oare umanismul? Nimic altceva decît dragostea de om. şi chiar prin aceasta umanismul era totodată un act politic, o atitudine de răzvrătire împotriva a tot ce murdăreşte şi dezonorează pe om. I se reproşase lui Settembrini-latal ca
lormei o importanţă prea mare, însă el nu cultiva forma frumoasa în lne, ci numai din respect pentru demnitatea omului, în opoziţie stra-
1 oare cu evul mediu care nu numai ca se dedase dispreţului faţa de
> 'mbrăţişînd superstiţia, dar se mai cufundase şi într-o ruşinoasa
176
THOMAS MANN
desconsiderare a formelor; înainte de orice, tatăl lui Settembrini luase apărarea deplinei libertăţi de gîndire şi a bucuriei de-a trai, susţinînd ca cerul trebuie lăsat vrăbiilor. Un adevărat Prometeu! După părerea lui Promeieu fusese primul umanist, fiind absolut identic cu acel Satan în cinstea căruia Carducci crease un imn... Ah! Dumnezeule, daca vera ar fi putut sa-l audă pe batrînul duşman al bisericii, zeflemisind, tunînd şi fulgerînd împotriva sentimentalismului creştin şi al romanticilor! împotriva imnurilor sacre ale lui Manzoni! împotriva poeziei cu umbre şi clar de luna a romanticismului pe care-l comparase cu „palida călugăriţa celesta. Luna"! Per Bacco, asta le-ar fi produs o mare bucurie! Şi ar mai fi trebuit sa-l audă pe Carducci interpretînd pe Dante — pe care îl slăvea ca pe cetăţeanul unui mare oraş, care a aparat forţa activa ce transforma lumea şi o face mai buna, împotriva ascetismului şi a negaţiei vieţii. Căci poetul n-a înţeles sa cinstească umbra bolnăvicioasa a Beatricei sub denumirea de Donna gentile e pietosa; dimpotrivă, astfel şi-a numit soţia care în poem întrupează principiul cunoaşterii din lumea aceasta, şi munca practica a vieţii...
Prin urmare, Hans Castorp aflase destule lucruri despre Dante, şi din sursa cea mai buna. Nu se încredea el chiar cu totul în aceste cunoştinţe noi, ţinînd seama ca cel care-i slujea de mijlocitor era un fluiera-vînt; dar merita sa-ţi dai osteneala sa auzi ca Dante a fost inteligenţa reprezentativa a unui mare oraş. Şi vorbind despre el însuşi, Settembrini declara ca în fiinţa lui, în el, în Lodovico-nepotul, se contopiseră tendinţele ascendenţilor imediaţi, combativitatea cetăţeneasca a bunicului şi umanismul tatălui şi acesta era motivul pentru care el devenise un literat, un scriitor independent. Deoarece literatura nu era nimic altceva decît: unirea umanismului cu politica - fapt care se îndeplinea cu atît mai nesilit cu cît umanismul era el însuşi politica, iar politica umanism. Aici, Hans Castorp ciulea urechile, dîndu-şi silinţa sa-l înţeleagă cît mai bine; căci putea sa spere ca va descoperi marea ignoranţa a berarului Magnus şi va afla de ce literatura era altceva decît „caractere frumoase". Settembrini întreba daca ascultătorii lui auziseră vreodată vorbindu-se despre domnul Brunetto, Brunetto Latini, notarul Florenţei, de pe ia anul 1250, care scrisese o carte despre virtuţi şi vicii. Maestrul acesta a fost primul care i-a educat pe florentini, i-a învăţat cum sa vorbească, punîndu-le la îndemînâ şi arta dc-a conduce republica după regulile politicii. „Acum aţi înţeles, domnii mei!" exclama Settembrini. „Acuffl-aţi înţeles!" şi începu sa vorbească despre „Cuvînt", despre cultul cuvîn-tului, despre elocvenţa, pe care o califica drept triumful umanităţii. Cad
MUNTELE VRĂJIT
177
t
tutui este gloria omului şi numai el face ca viaţa omului sa fie  â. Nu numai umanismul - ci însăşi umanitatea, în general, întreaga demnitate umana, cinstirea oamenilor şi a omului faţa de el însuşi, toate cestea sînt nedespărţite de cuvînt, sînt legate de literatura - („Vezi, îi tmse mai tîrziu Hans Castorp varului sau, vezi ca în literatura importanţa au totuşi cuvintele frumoase? Eu mi-am dat seama imediat.") - şi tot aşa politica făcea corp comun cu cu\întul, sau mai precis: era născuta din unirea umanităţii cu literatura, căci cuvintele frumoase dădeau naştere la acţiuni frumoase.
- Aţi avut în ţara dumneavoastră, zise Seîtembrini, acum doua sute de ani, un poet, un minunat batrîn povestitor care dădea o mare importanţă unei scrieri frumoase deoarece credea ca ea ne conduce spic stilul frumos. Ar fi trebuit sa meargă puţin mai departe şi sa spună ca un stil frumos duce la fapte frumoase. A scrie frumos înseamnă aproape a gîndi frumos, şi de aici nu este departe pîna la a te comporta frumos, întreaga civilizaţie şi desavîrşire morala sînt născute din spiritul literaturii, care este sufletul demnităţii umane, şi în acelaşi timp se identifica şi cu politica. Da, toate acestea sînt una, nu fac decît una şi aceeaşi forţa şi idee şi nu exista decîţ un singur nume care sa le reunească pe toate. Care este acest nume? Aşadar, acest nume era alcătuit din nişte silabe cunoscute, deşi cei doi veri nu i-au putut pricepe, desigur, nici sensul şi nici măreţia - el suna astfel: Civilizaţie! Şi lasînd sa-i cada acest cuvînt de pe buze, Settembrini ridica mîna dreapta, mica şi galbena, asemenea cuiva care ţinea un toast.
Tînarul Hans Castorp recunoştea ca toate acestea sînt foarte vrednice de-a fi ascultate, însă fara a se considera angajat în vreun fe) oarecare, ci doar cu titlu de experienţa, dar oricum, acesta a fost sensul în care îşi mărturisi gîndurile vorbindu-i lui Joachirn Ziemssen, care tocmai avea termometrul în gura, deci nu putea sa răspundă decît într-un chip de neînţeles, şi pe urma era foarte ocupat sa citească gradele şi sa le treacă m foaia de temperatura, pentru ca, abia după aceea, sa-şi poată da părerea asupra punctelor de vedere ale lui Settembrim. Aşa cum am sPUs, Hans Castorp se interesa cu zel de aceste puncte de vedere şi-şi eschidea sufletul sa primească aceste cunoştinţe pentru a le cerceta "loeaproape: fapt care ne şi subliniază cît de mult se deosebeşte omul Uc'd, lămurit, de visătorul nerod - care nu era altul decît Hans Castorp unei cînd îl făcuse, în faţa, flaşnetar pe domnul Settembrini şi încercase din toate puterile să-l gonească deoarece ,.îl deranja"; dar ca ora Ucid, Hans Castorp îl asculta pe italian politicos şi atent, dîndu-şi silinţa
178
THOMAS MANN
în mod cinstit sa-şi potolească şi să-şi atenueze opoziţiile ce se iveau împotriva speculaţiilor şi expunerilor Mentorului. Căci nu vrem sa negam ca anumite rezistenţe îşi croiau drum în sufletul lui: adică erau anumite opoziţii mai vechi, care dainuisera în el dintotdeauna, şi înca altele ce proveneau din împrejurările prezente, din experienţele directe sau indirecte, pe care le trăia în mijlocul celor de-aici de sus.
Ce este omul şi cu cîta uşurinţă i se poate rătăci conştiinţa! Cum găseşte el mijlocul de a lua chemarea pasiunii drept voce a datoriei! Dintr-un sentiment al datoriei, al dragostei de dreptate şi de echilibru, Hans Castorp ajunse să dea bucuros ascultare spuselor lui Settembrini şi să-i examineze cu bunăvoinţa consideraţiile asupra raţiunii, republicii şi stilului frumos, gata să se lase influenţat de ele. Dar, imediat, îşi spunea că ar fi cu atît mai consecvent dacă şi-ar lăsă gîndurile şi visările să-i zboare în alta direcţie, ba chiar într-o direcţie diametral opusă — şi pentru a da glas chiar de pe acum tuturor presupunerilor noastre, vom declara ca nu l-a ascultat pe domnul Settembrini decît cu singurul scop de a primi de la propria-i conştiinţă certificatul de liberă trecere pe care nu i l-ar fi acordat de la bun început. Dar ce sau cine se găsea de cealaltă parte, opusă patriotismului, demnităţii umane şi beletristicii, către care Hans Castorp să poată iarăşi să-şi îndrepte faptele şi gîndurile? Acolo se găsea... Clavdia Chauchat, fâra vigoare, putredă pe dinăuntru şi cu ochii de kirghiza; şi pe cînd Hans Castorp se gîndea la ea (de altfel expresia „se gîndea la ea" exprimă cu foarte mare reticenţa chipul cum se apropia de ea în sufletul sau), îşi închipui din nou că se afla în barca, pe lacul din Holstein, şi ca-şi întorcea privirea amăgită de ziua sticloasa de pe malul apusean, ca sa-şi îndrepte ochii orbiţi spre noaptea cu luna plină, unde pluteau ceţurile cerului răsăritean.
Termometrul
Sâptamîna lui Hans Castorp se întindea aici de marţi pînă marţi, cad într-o marţi sosise. De cîteva zile îşi achitase la administraţie nota Pe sâptamîna a doua — o notă modesta, exact o sută şaizeci de francl-rezonabilă şi justificată, socotea el, mai ales dacă ţineai seama de anurnite
MUNTELE VRĂJIT
179
I sniri incalculabile ale acestei găzduiri, şi care nu puteau fi evaluate, şi
anumite suplimente pe care ar fi putut foarte bine sa i le treacă în nt ca de pilda concertul bilunar de pe terasa şi conferinţele doctorului Krokowski - adică nota era întocmită numai pentru pensiunea ropriu-zisâ, pentru cheltuielile de întreţinere, pentru camera confortabilă şi pentru cele cinci formidabile mese.
_Nu e scump, e m;ii curînd ieftin, nu te poţi plîr.ge ca aici, sus, ţi se cere prea mult, spuse invitatul celui stabilit de mai multă vreme. Deci, în medie, îţi trebuie şase sute cincizeci de franci pe luna, pentru camera şi masa, întrucît tratamentul medical este cuprins în această suma. Bine. Admite că mai cheltuieşti încă treizeci de franci pe luna cu bacşişurile, dacă vrei să te porţi cum se cuvine şi să ai în jur feţe surîzatoare. Asta face şase sute optzeci de franci. Bun. O să-mi spui că mai sînt şi alte cheltuieli şi accesorii. Mai sînt banii pentru băuturi, pentru obiectele de toaleta, pentru ţigări, mai faci din cînd în cînd cîte o excursie, iar daca vrei, o plimbare cu trăsura, mai sînt apoi notele pentru cizmar şi croitor. Bine, dar calculînd precis, nu vei reuşi, cu cea mai mare bunăvoinţă, sa cheltuieşti o mie de franci pe lună! Nici chiar opt sute de mărci. Ceea ce, una peste alta, nu face zece mii de mărci pe an. Nu, chiar mai puţin, fără îndoială. Iar atîta îţi ajunge ca să trăieşti.
- Te felicit pentru calculul tau făcut în minte, zise Joachim. Nu ştiam că eşti atît de tare. Şi găsesc că e foarte generos din partea ta sa faci aşa de iute socoteala pe un an întreg; hotarît, ai şi învăţat ceva la noi, sus. De altfel, socoteala ta e şi aşa exagerata. Eu nu fumez şi nici nu am intenţia să-mi fac haine aici, aşa că îţi mulţumesc.
-Prin urmare, socoteala e exagerată, zise Hans Castorp, puţin încurcat. Insă ce i-o fi venit să treacă în contul lui Joachim ţigările şi costumele n°i, se întreba el, - iar iuţeala cu care calculase în minte totul nu era lecît o iluzie şi o părere a varului sau în ceea ce privea darurile lui naturale. Fiindcă, în aceasta privinţa ca şi în toate celelalte el era mai egrabă greoi şi lipsit de spontaneitate, iar în acest caz special nu fusese 0 'ntmiplare faptul ca văzuse dintr-o ochire, deoarece, în realitate, se e8atise, ba chinr făcuse exerciţii în scris, adică într-o seara, în timpul rei de odihnă — întrucît sfîrşise şi el prin a se întinde după masa, ca
ceilalţi — se ridicase anume de pe minunatul său şezlong şi, ascul-
de un impuls subit, luase din camera hîrtie şi creion, ca sa calculeze.
e' ajunsese la constatarea ca vărului sau - de fapt oricui de-aici - nu-i necesari, una peste alta, decît douăsprezece mii de franci pe an. şi
180
THOMAS MANN
chipurile, ca sa-i treacă timpul, se convinsese ca, în ceea ce-l privea viaţa de aici, sus, era mai mult decît Ja îndemîna pungii lui, deoarece putea sa considere ca dispunea de un venit anual de optsprezece-nou^ sprezece mii de franci.
Aşadar, achitase acum trei zile a doua nota saptamînala, i se eliberase chitanţa o data cu mulţumirile administraţiei, şi se afla la mij]0. cui celei de-a treia saptamîni şi ultima a vacanţei ce-şi propusese s-o petreacă aici, sus. îşi spuse - şi-l anunţa şi pe varul lui, ca duminica viitoare va mai asista la unul dintre acele concerte de pe terasa, care se repetau la fiecare cincisprezece zile, iar luni se va mai duce la una din conferinţele doctorului Krokowski, care se ţineau tot de doua ori pe luna; iar marţi sau miercuri va pleca şi-l va lasă pe Joachim singur, bietul Joachim căruia Radamante îi mai dăduse încă Dumnezeu ştie cîte luni, şi ai cărui ochi blînzi şi negri se acopereau cu un val de melancolie de fiecare data cînd venea vorba despre plecarea lui Hans Castorp, plecare ce începuse sa se apropie vertiginos. Vai, Dumnezeule mare, ce se alesese din aceasta vacanţa! Trecuse, zburase, se risipise — şi n-ar fi ştiut în adevăr sa spună cum. Totuşi, erau douăzeci şi una de zile pe care ar fi trebuit sa le petreacă împreuna, un şir lung, care la început nu putuse fi prevăzut prea uşor. Şi iată ca, deodată, nu mai rămăseseră decît trei sau patru biete zile, lipsite de însemnătate, un rest neglijabil, cel mult împovărat de diversele acţiuni prevăzute în programul zilei, dar de pe acum copleşite complet de gîndul la bagaje şi la plecare. La urma urmei, trei saptamîni reprezentau aici, sus, foarte puţin, o nimica toata — cum de altfel i se şi spusese de la început. Aici, cea mai mica unitate de timp era luna, îi atrăsese atenţia Settembrini, şi cum şederea lui Hans Castorp nu atingea nici măcar aceasta unitate, ea nici nu conta ca şedere, ci doar ca o vizita frecatoare, aşa cum îi spusese şi consilierul aulic Behrens. Oare nu cumva timpul trecea aici ca într-o clipita din cauza combustiilor totale din organism? Pentru Joachim, o astfel de viteza a trăirii era. în ultima instanţa, o adevărata mîngîiere. cînd se gîndea la cele cinci luni ce-l mai aşteptau, şi presupunînd ca totul se va limita numai la atît. Da! în timpul celor trei saptamîni, amîndoi ar fi trebuit sa supravegheze cu mai multa atenţie scurgerea timpului, aşa cum făceau bolnavii cînd î*1 luau temperatura şi cînd cele şapte minute prescrise deveneau un intef" val de timp atît de important... Lui îlans Castorp h era mila din toat-l inima de varul sau, în ochii căruia puteai citi o tristeţe foarte omenea^ de a-şi pierde, în curînd, tovarăşul — ;-i, de fapt. îî compătimea foare
MUNTELE VRĂJIT         181
<7îndindu-se că sărmanul va ramîne, de acum înainte, mereu fara el, tare, &
vreme ce el însuşi, va trăi din nou în cîmpie şi-şi va desfăşura activi-în serviciul tehnicii transporturilor care apropie popoarele: ba, în anumite clipe, aceasta milă îi ai dea dureros de puternic pieptul şi fara  ca aceasta era pricina pentru care îi vorbi din ce în ce mai puţin
despre plecarea lui: iar daca din cînd în eînd aducea vorba despre acest lucru, Hans Castorp, aşa după cum am mai spus-o, dădea impresia -dintr-o buna-cuviinţa şi delicateţe a firii - ca pîna în ultima clipa nici nu mai voia sa se gîndeasca la plecare.
- Sa sperăm, spuse Joachim, ca măcar tc-ai odihnit la noi şi ca ajuns jos, în vale, te vei bucura de binefacerile acestei destinderi.
-  Da, voi transmite tuturor salutari din partea ta, răspunse Hans Castorp, şi le voi spune ca ma vei urma după cel mult cinci luni. Odihnit? Mă întrebi daca m-am odihnit în aceste cîteva zile? Vreau sa sper ca da. O oarecare întremare trebuie sa se fi produs chiar şi într-un timp atît de scurt. Dar nu-i mai puţin adevărat ca aici, sus, impresiile au fost atît de noi, atît de noi în toate privinţele şi în acelaşi timp stimulatoare, însă tot pe atît de obositoare din punct de vedere moral şi fizic, îneît nu am încă sentimentul ca le-am epuizat şi m-am aclimatizat, ceea ce este prima condiţie a oricărei odihne adevărate. Mana este, mulţumesc lui Dumnezeu, tot atît de buna ca şi mai înainte, de cîteva zile mi-am regăsit gustul cu care eram obişnuit. Numai că, din cînd în cînd, batista mi se mai pătează cu roşu, daca-mi suflu nasul, mi se pare că nu voi reuşi sa scap, înainte de plecare, de aceasta afurisita fierbinţeala, care-mi arde obrajii, şi nici de aceste nesăbuite batai de inima. Nu, nu, în ceea ce ma pnveşte nu se poate spune ca m-am aclimatizat şi nici n-ar fi fost posibil intr-un termen atît de scurt. Pentru a te aclimatiza şi pentru a-ţi însuşi toate impresiile de aici, ar fi trebuit un timp mai îndelungat şi abia după aceea putea să înceapă odihna, ca sa produci mai multa albumina. Păcat.
Pun ,.pacat", întrucît este o greşeala din partea mea ca nu mi-am rezer-
mai mult tiinp pentru aceasta vizita - căci, în definitiv, timp puteam
sa găsesc. Pe cinci aşa, am impresia certa ca. ajuns acasă, la şes, voi avea
evoie sa ma refac de pe urma acestei odihne şi ca va treb;ii sa dorm ti ei
saPtâmîm, atît de tare mi se pare uneori ca m-am obosit aici. Şi iată ca,
e toate acestea, se mai adaugă si un guturai blestemat...
e părea, în adevăr, ca Hans Castorp va fi ne\ oif sa se întoarcă la
es cu un gutuiai dintre ce!c mai rebele. Răcise, fara îndoiala, faeîndu-şi
odihna, şi îndrăznim sa schitun o a doua presupunere, anume ca
182
THOMAS MANN
faptul se întîmplase în timpul curei de odihna de seara, pe care o facea cam de o saptamîna, cu toata vremea ploioasa şi rece care nu daclea semne ca s-ar îndrepta înainiea plecării lui. Aflase însă ca vremea asta nu putea fi calificata drept rea; noţiunea de vreme rea nu exista aici sub nici o forma, nimeni nu se temea de nici un fel de vreme, iar Hans Castorp, datorita receptivităţii mlădioase a tinereţii, facultăţii ei de a se adapta ideilor şi obiceiurilo: mediului în care este strămutată, începuse sa-şi însuşească aceasta nepăsare. Atunci cînd ploua cu găleata, nu însemna ca numai pentru attta lucru aerul ar fi mai puţin uscat. Şi fara îndoiala, nici nu era, căci capul îti ardea mereu, ca şi cum te-ai fi găsit într-o camera supraîncălzită ^au ca şi cum ai fi băut mult vin. Cît despre frigul care te pătrundea, nu era deloc înţelept sa încerci sa scapi de el refugiindu-te în camera; căci atîta vreme cît nu ningea, nu se dădea drumul la calorifer şi nu era întru nimic mai comod sa stai în camera decît sa te întinzi pe balcon, îmbrăcat cu paltonul şi înfăşurat după toate regulile artei în doua paturi bune de par de cămilă. Dimpotrivă: poziţia asta era cu mult mai agreabila, era starea cea mai plăcuta pe care Hans Castorp îşi amintea s-o fi simţit vreodată — iar el nu se lasă înşelat în aprecierea lui de faptul ca un oarecare literat şi carbonaro califica, nu fara subînţelesuri răutăcioase, poziţia aceasta drept „orizontala". îl desfată mai ales seara, cînd mica lampa lumina lînga el, pe măsuţă, şi cînd. înfăşurat bine în paturi, delectîndu-se de binefacerile greu de precizat ale şezlongului, simţea iarăşi gustul Măriei, deşi avea, ce-i drept, vîrful nasului îngheţat şi ţinea o carte — tot Ocean Steamships — cu mîinile înţepenite şi înroşite de frig şi privea pe sub arcada balconului peste întinderea văii din ce în ce mai întunecate şi presărate cu lumini care se pierdeau în depărtare, şi de unde, aproape în fiecare seara, răzbătea muzica timp de aproximativ o ora, urzeala de vuiete plăcute şi de melodii familiare: erau fragmente din opere, bucăţi din Carmen, din Trubadurul sau din Freischutz, apoi valsuri bine orchestrate şi antrenante, marşuri care te făceau sa-ţi ridici ţanţoş capul şi mazurci vesele. Mazurka? Aşa se numea de fapt Marusia, fata cu rubinul roşu, iar pe balconul vecin, îndărătul peretelui gros de sticla opalescentă, stătea cu'' cat Joachim - cu care Hans Castorp schimba cîte o vorbă cu voce joasa ca sa nu-i deranjeze pe ceilalţi orizontali. De pe balconul lui, Joachim se bucura de o audiţie tot atît de buna, măcar ca el nu era meloman si nl' putea gusta cu aceeaşi plăcere concertele de seara. Păcat de el, ' schimb, buchisea mulţumit gramatica ruseasca. Hans Castorp insa laS<
MUNTELE VRĂJIT
183
n steamships să-i cada pe pătura, asculta muzica din tot sufletul, se
funda bucuros în adîncurile transparente ale melodiilor, simţind o satis-
f ctie deosebit de vie cînd auzea vreo compoziţie inteiesanta sau care-i
zea amintiri — şi lasîndu-se astfel în voia plăcerii nu-si aducea aminte
rlecît cu sentimente ostile de remarcele enervante ale lui Settembrini
asupra muzicii, mai ales remarca potrivit căreia muzica era suspecta din
punct de vedere politic, ceea ce nu valora, de fapt, cu mult mai mult
decît afirmaţia bunicului Giuseppe în legătura cu Revoluţia din Iulie şi
cu cele şapte zile ale facerii lumii.
Joachim însă nu era atît de pasionat de muzică şi-i ramînea străina aromatica pasiune a fumatului; altfel, pe balconul lui era deopotrivă de bine adăpostit şi instalat. Ziua se sfîrşise şi de data aceasta totul era sfîrşit, puteai fi sigur ca nu se va mai întîmpla nimic, ca nu vor mai fi emoţii puternice si ca, prin urmare, musculatura inimii nu va mai fi pusa la încercări suplimentare. Dar în acelaşi timp erai sigur ca mîine totul va fi reluat de la capăt, dar nu numai ca totul va reîncepe ca de obicei, ci şi că se va desfăşura absolut la fel; iar aceasta dubla certitudine, acest fapt indubitabil era dintre cele mai reconfortante, căci împreuna cu muzica şi cu savoarea regăsita a Măriei, îi dădea lui Hans Castorp, în timpul curei de seară, o stare de reala fericire.
Toate acestea însă n-au putut să împiedice ca musafirul şi plăpîndul novice să răcească foarte serios în timpul numitei cure de seara (sau se prea poate, tot atît de bine, sa fi răcit în alta parte). Se anunţa un guturai zdravăn, care apasă cavitatea frontală, omuşorul era iritat şi dureros, iar aerul nu trecea ca de obicei prin canalul destinat de natură pentru treaba aceasta, ci pătrundea rece, greoi, provocînd mereu accese de tuse rebela; numai într-o singura noapte, glasul îi deveni de un bas răguşit, ca ars de băuturi tari şi — potrivit spuselor sale — toata noaptea n-a închis ochii, deoarece o uscăciune înecăcioasa a gîtului îl făcea sa tresară necontenit Pe perna.
- Povestea asta este teribil de neplăcută şi chinuitoare, îi spuse oachun. Răcelile, trebuie sa ţi-o spun, nu sînt recus aici, li se tăgăduieşte • ]stenţa, căci, în mod oficial, marea uscăciune a atmosferei nu le justi-lca, şi ca bolnav ai fi prost primit de Behrens, daca ai vrea să treci drept pat. Dar cu tine, la urma urmei, e cu totul altceva; oricum ar fi. ai tot
Septul
sa răceşti. Ar fi minunat daca am putea să-ţi oprim guturaiul;
a'e, la şes, exista mijloace pentru aşa ceva, dar ma îndoiesc ca ăştia ici îi vor acorda o prea mare atenţie. Aici e mai bine sa nu te
184
THOMAS MANN
îmbolnăveşti, căci nimănui nu-i pasa. E un lucru cunoscut aici de mmt şi pe care ţi-l spun acum înainte de plecare. Cînd am venit eu, se afla ^ o doamna care, cît era saptamîna de lungă se plîngea că o doare urechea şi, pîna la urma, Behrens o examina. ..Puteţi fi complet liniştita. îi spuSe el; afecţiunea nu-i de natura tuberculoasă". Şi la atît s-au oprit lucrurile Ei bine, o sa vedem mîine ce vom putea face. Voi vorbi cu masorul, cîikj va veni la mine. Asta este calea ierarhica, el va comunica mai departe, astfel ca, pîna la sfîrşit, vor face totuşi ceva pentru tine.
Aşa proceda Joachim, iar forul ierarhic arata de ce era în stare. Chiar de vineri, cînd Hans Castorp se întorsese de la plimbarea matinala, cineva bătu în uşa şi astfel avu prilejul sa facă personal cunoştinţa cu domnişoara von Mylendonk sau „doamna superioară", cum i se mai spunea, pe care n-o zărise pînă atunci, fiind foarte ocupată, decît de departe, pe cînd ieşea din camera unui bolnav şi traversa coridorul ca sa intre în camera de vizavi — iar altă dată o văzuse faeîndu-şi în fugă apariţia în sufragerie şi-i auzise vocea stridentă. Aşadar, de data aceasta vizita îi era destinată personal; ademenită de guturaiul lui, domnişoara von Mylendonk bătu tare şi scurt, cu degetu-i osos, în uşa camerei, dădu buzna înainte ca el sa fi putut spune: „Intră!" şi se mai repezi îndărăt, de pe prag, ca sa verifice numărul camerei.
— Treizeci şi patru, orăcai ea pe un ton înalt. Exact, dom'le, on me dit que vous avez pris froid, I hear you have caught a cold, Vî kajetsk prostudilisî, aud că aţi răcit. Ce limbă trebuie sa vorbesc cu dumneata? Germana, vad bine. Ah, da, musafirul tînărului Ziemssen, acuma ştiu. Trebuie sa mă duc în sala de operaţii. Este acolo unul care urmează sa fie cloroformizăt şi a mîncat salata de fasole. Dacă nu eşti cu ochii în patru... şi dumneata, tinere, pretinzi că ăi răcit aici?
Hans Castorp era uluit de acest fel de a vorbi al unei doamne de origine nobila, căci vorbea mîneîndu-şi cuvintele, îşi răsucea gîtul şi cU nasul în sus adulmeca asemenea fiarelor în cuşti, agitîndu-şi mîna dreaptă pe jumătate închisa şi plina de pistrui şi ţinînd arătătorul ridicat, ca şi cum ar fi vrut sa spună: „Iute, iute, iute! Nu asculta ce spun eu. ci vorbeşte dumneata ca sa pot pleca!" Era o femeie de vreo patruzeci de ani, de statură mica, fără forme, îmbrăcata într-un halat alb de sora. legat la mijloc cu un cordon, şi avînd pe piept o cruce împodobita cu granate. De sub boneta de soră de caritate îi ieşea parul roşu şi rar. i& ochii albaştri, spălăciţi şi inflamaţi, avînd pe deasupra şi un ulcior cop1' aruncau nişte priviri neliniştite, nasul îi era cîrn, gura ca de broasca, iaf
MUNTELE VRĂJIT
185
za inferioară se râsfrîngea pieziş în afara cînd vorbea, cu o mişcare ca , ]opatâ. Cu toate acestea, Hans Castorp o privea cu o amabilitate modestă îngăduitoare şi încrezătoare, care îi era înnăscută.
_ ce-i cu răceala asta, spune? întrebă pentru ;> doua oara sora-şefa, ilindu-se să dea ochilor o strălucire pătrunzătoare, dar fără sa izbutească, deoarece erau saşii. Nouă nu ne place soiul asta de răceli. Răceşti des? Varul dumitale nu răcea şi el mereu? Prin urmare, cîţi ani ai? Douăzeci şi patru? La vîrsta dumitale păţeşti de-aidc astea. Şi te-ai gîndit sa vii aici ca să răceşti? N-ar trebui să vorbim aici deloc despre răceală", astea sînt palavre de jos. (în gura ei cuvîntul „palavre" avea ceva oribil şi fantastic, aşa cum îl rostea mişcîndu-şi buza inferioara ca o lopată.) Ai o frumoasă iritaţie a cailor respiratorii, îmi dau seama, e de ajuns să-fi privesc ochii. (Şi iarăşi făcu strania tentativa de a se uita în ochii lui cu o privire pătrunzătoare, bineînţeles, fara să reuşească întru totul.) Dar guturaiele nu apar din cauza frigului, ci provin dintr-o infecţie la care eşti predispus s-o ai şi este vorba de-a şti daca sîntem în faţa unei infecţii inofensive sau a unei infecţii ceva mai ofensive. Restul nu-s decît palavre. (Iarăşi această oribilă „palavră"!) în cazul dumitale este foarte posibil să nu fie decît ceva anodin, zise ea, şi-l privi cu ulciorul copt, nu ştia nici el cum. Poftim, iată aici un antiseptic inofensiv. Poate că o sa-ţi facă bine. Şi scoase din geanta de piele, care-i atîrna de cordon, un pacheţel, punîndu-l pe masă. De altfel, pari îmbujorat, ca şi cum ai avea temperatură. Şi continuă să se uite la faţa lui, dar cu nişte ochi care parca alunecau. Ţi-ai luat temperatura? Tînarul făcu semn că nu.
- De ce nu? întrebă infirmiera, şi buza inferioara, care-i ieşea pieziş, rămase în aer...
Hans Castorp tăcu. Băiatul bine crescut era încă foarte tînar şi Păstrase obiceiul de-a tăcea al şcolarului care sta în picioare în faţa >»ncU, iaT cînd nu ştie să răspundă, tace.
- Oare nu cumva ai obiceiul sa nu-ţi iei niciodată temperatura? -Banu, doamnă superioară. Mi-o iau cînd a:n febra.
- Dom le, dar temperatura o iei tocmai pentru a şti dacă ai febra. Şi acum< duPâ părerea dumitale. nu ai?
-Nu prea ştiu, doamna superioara. De fapt, nu pot sa-mi dau seamr c's. De cînd am sosit aici m-a tot luat puţin cu cald şi cu frig.
- Aha! Şi unde ţi-e termometrul?
186
THOMAS MANN
— N-am termometru, doamnă superioara. N-am nevoie, căci nu am venit aici decît în vizită. Sînt sănătos.
— Palavre! M-ai chemat pentru ca eşti sănătos?
— Nu, rîse el politicos, ci pentiu ca ma simt puţin cam...
— ...răcit. Aici la noi asemenea răceli sînt destul de frecvente. lata! făcu ea şi scotoci iarăşi în geanta ca şa scoată doua cutiuţe de piele, una neagra şi alta roşie, pe care le puse pe masa. Ăsta costă trei franci şi cincizeci, iar asta cinci franci. Fireşte că ala de cinci franci este mai bun. Poţi sa-l foloseşti toata viaţa daca o sa ai grijă de el.
Hans Castorp lua cutiuţa roşie şi o deschise. Elegant ca o bijuterie, obiectul de sticla era întins în culcuşul capitonat cu catifea roşie, executat pe măsura. Gradele erau însemnate cu linii roşii, zecimile cu linii negre. Cifrele erau roşii, iar partea inferioara, caie se prelungea subţim-du-se, era umpluta cu argint viu strălucitor. Coloana mercurului era sco-borîta mult sub gradele normale ale căldurii animale.
Hans Castorp ştia ce anume i se cuvenea lui însuşi şi prestigiului sau.
— îl iau pe acesta, spuse el, neacordînd celuilalt nici cea mai mica atenţie. Pe acesta de cinci franci. îmi îngăduiţi sa vi-l achit imediat...
— E-n regula, macai superioara. Mai ales sa nu te caliceşti la tîrguielile importante. Nu-i nici o graba, o sa ţi-l treacă în nota de plata. Da-mi-l, iar pentru început o sa-l coborîm complet — uite-aşa. Şi lua termometrul, îl scutura de mai multe ori coborîndu-i coloana de argint viu şi mai mult, pîna sub 35 de grade. Mercurul se va urca, se va înalţă, zise ea. lata-ţi achiziţia! Cunoşti cum se procedează la noi? îl ţii sub onorabila dumitale limba, cîte şapte minute de patru ori pe zi, cu buzele bine lipite. La buna vedere, dom'le! îţi urez un diagnostic bun! Şi paraşi camera.
Hans Castorp se înclinase şi rămăsese lînga masa, în picioare, plimbîndu-şi privirea de la uşa pe unde dispăruse sora-şefa la instrumentul pe care i-l lăsase. „Asta-i deci superioara von Mylendonk, gîndi el. Lui Settembrini nu-i place şi este adevărat că are unele manifestai neplăcute. Ulciorul nu-i deloc estetic, dar probabil că nu-l are întotdeauna-De ce mi-a spus însă tot timpul «dom'le^>, pronunţînd atît de incorect-Are apucaturi de baieţoi şi e cam ciudata. Şi iată ca mi-a şi vîndut un termometru, are totdeauna cîteva în geantă. Se pare ca aici se gasesc pretutindeni, în toate prăvăliile, chiar acolo unde te-ai aştepta mai puţi1l-cum spune Joachim. N-a trebuit sa-mi dau prea multa osteneala sa achiziţionez, a venit singur la mine." Scoase din cutiuţă obiectul frag1'
 -
MUNTELE VRĂJIT
187
'1 cercetă, apoi începu să se plimbe neliniştit prin camera, ţinîndu-l în mîna. Inima îi bătea repede şi puternic. Se întoarse spre uşa deschisa a balconului şi schiţa o mişcare spre camera alăturata, cu intenţia sa-i facă vizita lui Joachim, dar renunţa, ramase în picioare lînga masa şi începu sa-şi dreagă glasul pentru a-şi da seama de sunetul înăbuşit al vocii- Apoi tuşi cu toata puterea. „Da, trebuie sa vad daca am febra din cauza guturaiului", îşi spuse şi vîrî repede termometrul în gura, punînd vîrful cu argint viu sub limbă astfel ca instrumentul îi ieşea pieziş printre buzele strînse foarte tare ca sa nu lase să pătrundă nici un pic de aer.
Nici o secunda mai mult, nici una mai puţin, gîndi el. In mine se poate avea încredere. Nu trebuie sa mi-l schimbe cu o «sora mută», ca lui Ottilie Kneifer, persoana despre care mi-a vorbit Settembrini". Şi începu să se plimbe prin camera, ţinînd strîns termometrul în gura.
Timpul se îîra, termenul părea nesfîrsit. Trecuseră abia două minute şi jumătate cînd, temîndu-se ca a depăşit clipa prescrisa, privi acele ceasornicului, începu să facă o puzderie de gesturi banale, mişca lucrurile din locul lor punîndu-le înapoi, apoi ieşi pe balcon şi, ferindu-se ca vărul lui sâ-l vadă, contempla priveliştea, valea dintre munţi, care ajunsese cu toate aspectele ei atît de intima sufletului sau: piscurile, liniile crestelor şi pereţii stîncoşi, iar spre stînga, văgăuna profundă a Brehmenbuhl-ului a cărui spinare cobora pieziş spre sat, în vreme ce întunecata pădure alpina îi acoperea coastele — privi spre dreapta masivele muntoase, ale căror nume îi deveniseră familiare, cît şi spre Alteinwand care, văzut de aici, părea că închide valea spre sud - privi drumurile şi răzoarele cu flori ale grădinilor, peştera stîncoasă şi zada, asculta murmurul de glasuri ce se înalţă din solariu şi se întoarse în cameră dîndu-şi silinţa sa îndrepte poziţia termometrului în gura, apoi •ntinzînd braţul făcu sa i se ridice manşeta şi se uită la ceas, apropiindu-
Qe ochi. Trecuseră şase minute, în sfîrşit, după multe cazne şi eforturi lepuse numai fiindcă avea impresia ca vine în ajutorul minutelor, ca le 'tnpinge, ie sileşte sa înainteze. Dar pentru ca tocmai în clipa aceea,
lr|a în picioare în mijlocul camerei,  se pierdu în icverii  şi lasă
smaurile sâ-i zboare, ultimul minut ce mai rămăsese se strecura cu pas
Pisica şi trecu neobservat,  iar un nou gest grăbit al braţului  îi
escoperi fuga discreta şi-l făcu sa constate ca o tieime din minutul al
P ulea devenise de domeniul trecutului şi prin urmaie întîrziase, dar îsi
se ca n-u'.ea prea mare importanţa, ia urma uimelor. rezultatul nu se
'îicase: ayidar, scoase termometrul si se uita la e! cu privirea rătăcita.
188
THOMAS MANN
Nu reuşi sa vadă imediat cît arata termometrul, strălucirea argintulUj viu se confunda cu reflexul luminos al tubului de sticla, coloana părea ba ca s-a urcat foarte sus, ba ca a dispărut - îl apropie de ochi, îl întoarse pe o parte şi pe alta, dar nu observa nimic. In sfîrşit, facînd o mişcare adecvata, imaginea deveni limpede, o reţinu şi, la repezeala, îşi puse mintea la contribuţie. De fapt, mercurul se întinsese, se dilatase foarte tare, coloana se ridicase desml de sus, fiind cu multe zecimi deasupra limitei unei temperaturi normale. Hans Castorp avea 37,6.
în plina zi, între orele zece şi unsprezece jumătate, 37,6 era prea mult, însemna „temperatura", era o febră ce rezulta dintr-o infecţie pe care o luase, aşa ca problema era sa afle de ce natura e infecţia. 37,6 -nici chiar Joachim nu avea mai mult, aici nimeni nu avea temperatura mai mare, afara doar de cei care zăceau în pat sau erau moribundi — tot atît aveau şi Hermine Kleefeld cu pneumotoraxul ei, şi... şi... chiai doamna Chauchat. Fireşte, în cazul lui, poate că nu era acelaşi lucru -căci el avea numai o simplă febra gripala cum se spunea în vale. Dar era dificil sa identifici cu precizie natura febrei. Hans Castorp nu credea ca are aceasta temperatura numai de cînd răcise, şi regreta ca nu întrebase mai din vreme mercurul, chiar la început, atunci cînd îi sugerase consilierul aulic. Sfatul fusese într-adevar plin de bun simţ, ceea ce se vadea acum. aşa ca Settembrini nu avusese deloc dreptate sa izbucnească într-un hohot de rîs atît de batjocoritor şi atît de zgomotos -Settembrini cu republica şi cu stilul lui frumos. Acum Hans Castorp ura republica şi stilul frumos, cercetînd iarăşi cu atenţie indicaţia ter-mometrului, pe care, din cauza jocului de lumini, o pierduse în doua rînduri, se silea s-o prindă iar, sucind şi răsucind instrumentul: indica precis 37,6, de dimineaţa, devreme!
Simţi o emoţie puternica. începu sa se plimbe prin camera în lung şi-n lat, cu termometrul în mina, dar avînd grija sa-l ţină orizontal ca sa nu influenţeze mercurul printr-o mişcare verticala, apoi îl aşeza cu băgare de seama pe toaleta şi se pregăti, deocamdată, cu paltonul Şi paturile, pentru cura lui de odihna. Se înfăşură în paturi, aşa cum învăţase, din doua părţi şi de dedesubt, una după alta, cu mîna experta-şi ramase nemişcat, aşteptînd ora mesei şi venirea lui Joachim. Din cîn^ în cînd, surîdea, ca şi cum ar fi fost cineva de fata. Şi din cînd în cînd' pieptul i se umfla de un fior de spaima, iar atunci simţea nevoia <a tuşească din cauza pieptului prins de guturai.
MUNTELE VRĂJIT
189
Joachim îl găsi tot culcat cînd, la ora unsprezece, după ce gongul răsunase, intră sa-l ia la micul dejun.
_ gi? întreba el mirat, apropiindu-se de şezlong.
O clipă, Hans Castorp nu spuse nimic, privindu-l în faţa. Apoi
răspunse:
- Da, adică ultima noutate ar fi ca am un pic de temperatura.
_ Ce înseamnă asta? întreba Joachim. Vrei sa spui ca ai caiduri? Cu oarecare încetineală. Hans Castorp îşi formula astfel răspunsul:
- Am caiduri, dragul meu, de o buna bucata de vreme şi chiar iot timpul- Acum nu mai este voiba de vreo impresie subiectiva, ci de o constatare exacta. Mi-am luat temperatura.
-Ţi-ai luat temperatura?! Cu ce?! exclama Joachim speriat.
- Cu un teimometru, ev;."ienî, răspunse Hans Castorp, nu fara un pic de ironie şi dojana. Mi-a vindut unul sora-şefa. Dar nu înţeleg de ce s-o fi adresînd mereu cu „dom'le", nu-i nici macaT politicos. Mi-a vîndut însă la repezeala un termometru excelent, şi daca vrei sa te convingi de gradele pe care le indică, e acolo, pe toaletă. S-a urcat foarte repede.
Joachim făcu un scurt stînga-mprejur şi intra în camera. Cînd se întoarse, spuse cu oarecare întîrziere:
- 37 virgulă cinci şi jumătate.
-în cazul acesta a coborît puţin, adineauri era virgula şase.
- Ca temperatură de dimineaţa, nu se poate spune că e un fleac, zise Joachim. Frumoasa surpriză, adaugă el şi ramase în picioare, cu mîinile în şolduri şi cu capul plecat, în faţa varului sau culcat pe şezlong, exact aşa cum stai aflîndu-te într-adevar în faţa unei „frumoase surprize". Va trebui sa te bagi în pat.
Hans Castorp avea un răspuns gata pregătit.
- Nu vad, spuse el, de ce trebuie sa ma culc cu 37,6 atunci cînd tu şi atiţia alţii de-aici nu aveţi mai puţin - şi totuşi va plimbaţi cu toţii nestingheriţi.
- Dar este cu totul altceva, replica Joachim. Tu ai o stare acuta şi inofensiva. Tu ai guturai.
- In primul rînd, făcu Hans Castorp mergînd pîna la a-si împărţi raza de răspuns în „primul rînd" şi „în ai doilea rînd", nu înţeleg de ce u o febra inofensiva - admiţînd o clipa ca aşa ceva exista - cn o febra
ensiva llekuie sa stau în pat, dar cu o alta, nu. Si în al doilea rînd, ajn mai spus doar ca guturaiul asta nu mi-a dat mai multa febra decît
190
THOMAS MANN
aveam înainte. Ramîn la punctul meu de vedere ca 37,6 este egal cu 37,6. Daca voi puteţi sa hoinăriţi cu ea, pot şi eu.
— Dar şi eu, cînd am sosit aici, a trebuit să stau în pat patru sapta-mîni, obiecta Joachim; şi nu mi s-a dat voie sa mă scol decît atunci cînd s-a constatat ca patul nu-mi scădea temperatura.
Hans Castorp surise.
— Ei şi? întreba. Ma gîndesc ca la tine era altceva. Mi se pare ca te contrazici. Mai întîi faci o distincţie şi apoi o confuzie. Astea sînt palavre...
Joachim se întoarse iute pe calcîie şi cînd se găsi iarăşi fata-n fata cu varul sau chipul oacheş i se mai întunecase puţin.
— Nu, zise, nu eu fac o confuzie, ci tu eşti acela care ai un fel de a privi  lucrurile de zăpăceşti   lumea.  Vreau  sa-ţi  spun  numai  ca eşti straşnic de răcit, lucru care ?e vede şi din vocea ta. şi că ar trebui sa te bagi în pat ca sa scurtezi durata bolii, deoaiece vrei sa pleci saptamîna viitoare. Dar daca nu vrei — adică: daca nu vrei sa te culci — poţi foarte bine sa te dispensezi. Nu-ţi dau eu prescripţii, în nici un caz; acum trebuie sa mergem la masa. Repede, ora a şi trecut.
— Foarte bine. Haidem! zise Hans Castorp şi-şi arunca paturile. Intra în camera ca sa-şi dea cu peria prin păr, iar în vremea asta Joachim mai aruncă o privire la termometrul de pe toaleta, fapt pe care Hans Castorp îl observă cu coada ochiului. Apoi, tăcuţi, plecară şi-şi reluara încă o dată locurile în sufrageria care la ora aceea strălucea în alb de atîta lapte imaculat.
Cînd pitica îi aduse lui Hans Castorp berea de Kulmbach, el o refuza cu o expresie grava întipărită pe faţa, o expresie de renunţare. Azi nu voi bea bere, nu voi bea nimic, nu, mulţumesc frumos, doar cel mult o înghiţitura de apa. Lucrul acesta mira pe cei din jurul lui. Cum adică? Asta este într-adevar o noutate! Nici măcar un strop de bere?
— Am puţina temperatura, răspunse Hans Castorp. Un fleac.
lata insa că începură sal certe cu atătaiorul - iar faptul era foarte ciudat. Luau un aer ştrengăresc, dădeau din cap. clipeau din ochi şi agi" tau degetul în drepiul urechii, ca şi cum ar fi auzit lucruri necuviincioase şi nostime despre cineva care ar fi vrut sa pară virtuos.
—  Haide, haide, tocmai dumneata! spuse profesoara şi puful de pe obraji i se îmbujora în timp ce-l ameninţa surîzînd. Ce ne esle dat sa afla111 despre dumneata, fuimos. n-am ce zice! Ia te uita, ia te uita, ia te uita!
— Ei, ei, ei, făcu şi doamna Stohr, şi-l ameninţa cu degetul roşu ?' butucanos, ridicîndu-l spre nas. Zice ca are temperatură, domnul vizita~
MUNTELE VRĂJIT
191
? Asta-i buna! lata o figura! Ce om petrecăreţ!
Pînă şi batrîna mătuşa, de la celalalt capăt al mesei, îl ameninţa ■ eata cu degetul, avînd totodată un aer cicalitor şi viclean, în clipa cînd fia vestea; iar drăgălaşa Marusia, care pîna acum nu-i acordase nici cea mai mica atenţie, se întoarse spre el. îl privi cu ochii ei cafenii şi rotunzi, . • apasa pe buze batista cu parfumul de portocale, ameninţîndu-l; chiar şi doctorul Blumenkohl, căruia doamna Stohr îi povesti faptul, nu se putu împiedica sa repete gestul tuturora, dar fara sa se uite, este adevărat, la Hans Castorp. Singură Miss Robinson se arata nepasatoare si rezervata, ca totdeauna. Joachim, foarte corect, stătea cu ochii aplecaţi în farfurie.
Măgulit de atîtea tachinarii, Hans Castorp crezu ca-i dator sa le refuze cu modestie.
- Nu, nu, rosti el, dumneavoastră faceţi o eroare, cazul meu este cel mai inofensiv din cîte se pot închipui, am doar un guturai, după cum vedeţi: ochii îmi curg, pieptul mi-e prins şi tuşesc aproape toată noaptea, ceea ce este destul de neplăcut...
Dârei refuzau sa-i primească justificările, rîdeau, îi făceau semn cu mîna să nu mai insiste şi strigau: „Da, da, da, mofturi, pretexte, un mic guturai, ştim, ştim!" şi iată ca, deodată, toţi cerura ca Hans Castorp sa se prezinte de urgenţă la consultaţie. Noutatea îi înviora; cît ţinu dejunul, dintre toate cele şapte mese, asta a fost cea mai veselă. în special doamna Stohr cu mutra ei încăpăţînata şi cu obrajii îmbujoraţi, plini cu zbîrci-turi deasupra guleraşului plisat, era de o volubilitate aproape sălbatica, •ntinzîndu-se în consideraţii asupra deosebitei plăceri de a tuşi — da, era desigur ceva delicios şi desfătător în momentul în care simţeai cum se mţeţeau şi creşteau gîdiliturile în străfundurile pieptului şi cînd, apăsat Si sufocat, făceai eforturi sa tuşeşti cît mai adine ca sa-ţi potoleşti aceastâ iritaţie: era o plăcere asemănătoare cu aceea pe care ţi-o dădea un strânut, atunci cînd pofta de a strănuta devenea irezistibila, cînd, ca ~un fel de ameţeala, inspirai s; expirai puternic de cîteva ori şi cînd, siîrşit. te daruiai cu o figura fericita voluptuoasci explozii finale, 'tmd de iot ce te înconjoară, şi asta <-e putea întimpla de doua şi de trei n în şir. Erau bucuiiile gratuite ale vieţii, la fel ca acelea încercate '"d, primăvara, de exemplu, îţi scarpini pîna la sînge degeraturile care manînca atît de dulce - te scarpini pîna la sînge cu o ardoare feroce, ' Prada  furiei   şi  plăcerii,  cu  atîta  ardoare   îneît  privindu-te  din 'mplare în oglinda dai peste o grimasa drăcească.
192
THOMAS MANN
Cu aceeaşi încapaţînare groaznica, inculta doamna Stohr vorbi pîn cînd dejunul scurt, dar substanţial, se termina, iar cei doi veri plecară sa~si facă plimbarea matinala, devale, spre Davos-Platz. Joachim era adine» în gînduri, în vreme ce Hans Castorp gemea de mult ce-şi sufla nasul iar tuşea îi zguduia pieptul care-i suna ca o tinichea ruginita. La întoarcere, Joachim spuse:
— îţi fac o propunere. Astăzi este vineri — mîine după dejun ma duc la controlul lunar. Nu este un examen total, Behrens îmi da vreo doua palme în spate şi-I pune pe Krokowski să ia cîteva note. Ai putea sa ma însoţeşti şi, cu acest prilej, sa-i ceri să te consulte şi pe tine în mod sumar. Este ridicol ce-ţi propun, dar daca ai fi acasă l-ai chema fara îndoiala pe Heidekind. Iar aici, unde avem doi specialişti, tu te plimbi, nu ştii ce ai de făcut, cît de gravă e boala şi nici dacă n-ai face mai bine sâ te bagi în pat.
— Bine, zise Hans Castorp. Cum crezi tu. Fireşte, pot merge cu tine. Şi chiar ma interesează sa asist o data la o consultaţie.
Aşadar, căzură de acord; iar cînd ajunseră sus, în faţa sanatoriului, întîmplarea făcu sa-l întîlneasca pe consilierul aulic Behrens, prin urmare sa se ivească prilejul de a-şi formula imediat cererea.
Behrens ieşea din partea din faţa a clădirii, înalt şi rigid, cu gambeta pe ceafa, o ţigara de foi în gura, obrajii albaştri şi ochii lăcrimoşi, cu aerul de a fi în plină activitate, adică pe punctul de-a face vizitele clientelei sale particulare, în sat, după ce lucrase în sala de operaţii, ceea ce de altfel le şi comunică verilor.
— Pofta buna, domnilor! spuse el. Va învîrtiţi de colo pîna colo? V-aţi simţit bine în lumea mare? Tocmai vin de la un duel cu cuţitul şi ferăstrăul — o chestie mare, gîndiţi-va doar că e vorba despre o rezecţie de coaste. Altădată, cincizeci la suta ramîneau morţi pe loc. Astăzi, reuşim mai bine, dar cu toate acestea se mai întîmpla sa-şi ia tălpăşiţa cîte unul înainte de termen, mortis causa. Ei, cel de azi înţelege de gluma, şi pentru moment se ţine bine... Este înnebunitor un torace omenesc care nu mai exista. Părţi moi ale trupului, lucru mai mult urît, idee imprecisa, ma înţelegeţi... Ei, şi dumneata? Ce face pretinsa         ils sănătate? Viaţa în doi este mai curînd vesela, ce părere ai,
vulpoi bătrîn? Dar dumneata, turistule, de ce plîngi? se adresa el de°' data lui Hans Castorp. Plînsul în public este interzis. Asta-i discipl'na casei. Dacă fiecare s-ar apuca sa facă aşa ca dumneata, unde-am ajunge-
MUNTELE VRĂJIT
193
-Domnule consilier aulic, vinovat e guturaiul meu, răspunse Hans C storp- Nu ştiu cum s-a făcut, dar am un guturai straşnic. Pe deasupra mai tuşesc şi tot pieptul mi-e prins.
-Aşa? zise Behrens. Poate ca s-ar cuveni sa consulţi un medic serios.
Rîserâ amîndoi, iar Joachim răspunse lipindu-şi calcîiele:
_ Sîntem pe punctul s-o facem, domnule consilier aulic. Mîine e ziua mea de consultaţie şi tocmai voiam sa va întreb daca veţi avea amabilitatea să-l examinaţi totodată şi pe varul meu. Am dori sa ştim dacă va putea sa plece marţi...
- C.P.! spuse Behrens. Adică: Cu plăcere! Trebuia s-o facem de la început. Din moment ce se afla aici, sa se aleagă măcar cu atît. însă, fireşte, nu vrem sa silim pe nimeni. Deci, mîine după ora doua, imediat după troaca!
-Am, totodată, şi puţina febra, adaugă Hans Castorp.
- Ce spui! striga Behrens. îţi închipui ca-mi comunici o noutate? Crezi ca n-am ochi în cap? Şi cu formidabilul sau arătător îi indica ochii injectaţi, albaştri-spalaciţi şi lăcrimoşi. Ce temperatura ai?
Hans Castorp i-o comunica.
- Dimineaţa? Hm, nu-i rau! Pentru început, nu-ţi lipseşte vocaţia. Ei, atunci ne-am înţeles. Mîine stăm între patru ochi. Cinstea va fi pentru mine. Digestie binecuvîntata! Şi cu genunchii strîmbi, lopatînd din mîini, începu sa coboare panta drumului, pe cînd înapoia lui plutea, ca un drapel, dîra groasa de fum a ţigării de foi.
- Am aranjat aşa cum ai dorit tu, spuse Hans Castorp. Nici nu se putea aranja mai bine, iata-ma acum cu ora reţinuta. De altfel, este puţin probabil că va putea face mare lucru în chestia asta, cel mult o sa-mi prescrie un extras de miambal sau un ceai pectoral însă cu toate astea este plăcut sa ştii ca poţi primi un ajutor medical cînd te afli în starea asta. Dar de ce oare e atît de violent în expresii? La început, lucrul acesta ma amuza, însă cu timpul a devenit cam neplăcut. „Digestie bine-
uvintata!" Ce jargon încîlcit. Poţi spune „pofta buna!", căci pofta este oarecum un cuvînt poetic, la fel ca şi „pîinea zilnica", şi se şi potriveşte 1 de armonios cu „buna". însă „digestie" este curata fiziologie, iar mvoca binecuvîntarea cerului asupra ei este o atitudine batjocoritoare.
Şi
nici nu-mi place ca-l vad fumînd, faptul acesta ma nelinişteşte,
eoarece ştiu ca nu-i prieşte şi-l face melancolic. Settembrini pretinde una lui dispoziţie este silita, iar Settembrini este un critic, un om cu cată sigură, trebuie sa i-o recunoaştem. Poate că şi eu ar trebui sa
194
THOMAS MANN
judec mai mult şi sa nu mai primesc toate lucrurile aşa cum mi Se prezintă, are dreptate şi în privinţa asta. Dar se întîmpla sa începi prjn judeca, prin a dezaproba şi prin a te indigna, şi apoi iată ca survine ceva care n-are nici o legătura cu raţionamentul tau, astfel ca nici nu mai poate fi vorba despre severitate morala, iar republica şi stilul frumos ţi se par dintr-o data cu totul nesărate... Ultimele cuvinte mai mult le mormăi, destul de confuz, şi parca nici el însuşi nu părea prea lămurit asupra celor ce voia sa spună. De altfel, vărul sau îl privi pieziş şj.j spuse „la revedere", iar după aceea fiecare intră în camera; apoi trecu pe balcon.
-  Cît? întreba Joachim după o vreme, cu toate că nu-l văzuse pe Hans Castorp uitîndu-se la termometru...
Iar Hans Castorp răspunse pe un ton indiferent:
— Nimic nou!
în adevăr, abia ieşit pe balcon, luase de pe toaleta drăgălaşa achiziţie din acea dimineaţa, anula prin scuturări verticale vechiul 37,6 care îşi terminase rolul şi, ca un bolnav experimentat, îşi reluase odihna, ţinînd în gura ţigara de sticla. Dar împotriva aşteptării şi cu toate ca ţinuse termometrul sub limba mai mult de opt minute, mercurul nu se ridicase peste vechile 37,6 grade - ceea ce, de altfel, însemna febra, daca nu cumva o febră mai mare chiar decît aceea pe care o avusese de dimineaţă. După dejun, coloana sclipitoare se ridica pînă la 37,7, seara, cînd bolnavul se simţi obosit de emoţiile şi noutăţile de peste zi, ramase la 37,5, iar a doua zi dimineaţa indica doar 37, pentru ca spre ora prînzului să atingă valoarea zilei precedente. In aceste împrejurări, urmă dejunul principal al zilei şi, o data cu sfîrşitul lui, se apropie şi ora rendez-vous-ului.
Mai tîrziu, Hans Castorp îşi aminti că la acest prînz, doamna Chauchat purta o jacheta de un galben-auriu, cu nasturi mari şi buzunarele tivite cu şireturi, o jachetă noua sau, în orice caz, noua pentru Hans Castorp, iar atunci cînd intrase, cu întîrzierea ei obişnuită, se oprise parcă o clipa pentru ca întreaga sufragerie sa i-o vadă. Apoi, cum făcea de cîte cinci ori în fiecare zi, se furişase spre masa ei şi, aşezîndu-se cu mişcări unduioase, începuse să flecărească şi sa manînce, şi tot ca i" fiecare zi, dar cu o atenţie deosebită, Hans Castorp o văzuse mişcîndu-S1 capul în timp ce vorbea şi iarăşi îi remarcase încovoierea grumazului 5' felul neglijent de a-şi ţine spatele, iar cînd privise spre masa „ruşi<0 bine", dindaratul lui Settembrini care stătea la capătul mesei aşezate între ei, în diagonală, observase că, în tot timpul dejunului, doamP Chauchat nu se întorsese niciodată spre sufragerie. Dar cînd desertuls
MUNTELE VRĂJIT
195
ină şj cînd, din partea dreapta a sufrageriei, acolo unde era masa ilor de rînd, pendula mare, cu lanţuri, suna de doua ori, Hans Castorp simţi profund emoţionat de un lucru neînţeles, care totuşi se întîmpla - vreme ce pendula suna ora două — o bătaie, două batai — şi cînd atra-ătoarea bolnava îşi întoarse încet capul şi în parte bustul, aruncîndu-şi rivirea peste umăr şi făţiş spre masa lui Hans Castorp, dar nu ca din "ntîtnplare către masa lui, ci fara nici un echivoc posibil direct spre el, cu un surîs fluturîndu-i pe buzele strînse şi în ochii oblici, ca aceia ai lui pribislav, cu aerul ca parcă doreşte sa-i spună: „Ei, ce faci? E timpul. Vrei să te duci?" (căci atunci cînd ochii îşi vorbesc, se tutuiesc, chiar dacă buzele n-au spus vreodată nici măcar „dumneata") - incidentul acesta îl tulbură şi îl înfricoşa pîna în adîncul sufletului pe Hans Castorp, atît de tare încît abia se mai încrezu în simţurile lui, şi astfel o privi pe doamna Chauchat în faţa mai întîi pentru ca apoi, ridicîndu-şi ochii peste fruntea şi părul ei, sa-i lase sa plutească în gol. Ştia oare că el avea consultaţia fixata la ora doua? îl privise doar cu atîta înţeles şi cu toate acestea era de necrezut, întrucît ar fi putut să ştie deopotrivă de bine că numai cu o clipă înainte se întrebase daca n-ar fi fost mai potrivit să-i comunice consilierului aulic, prin Joachim, ca răceala se ameliora, astfel că găsea consultaţia de prisos: un gînd al cărui avantaj se spulberă dintr-o data în faţa acestui surîs întrebător, pentru a lua înfăţişarea celui mai respingător plictis. Căci în secunda următoare, Joachim puse pe masă şervetul răsucit şi făcu semn din sprîncene lui Hans Castorp, apoi se înclină în faţa vecinilor şi paraşi sufrageria — iar Hans Castorp, împleticindu-se în sinea lui, dar cu pas hotărît şi cu sentimentul ca această privire şi acest surîs îl învaluiau mereu, porni şi ieşi după varul sau.
De ieri dimineaţa nu mai vorbiseră despre planul lor de a se duce
împreună la consultaţie şi în acea clipa păşeau într-o tăcută înţelegere.
°achim se grăbea: ora convenita trecuse şi consilierul aulic Behrens
P nea preţ pe punctualitate. Parcurseră coridorul de la parter trecînd
Pnn faţa administraţiei şi coborîra scara acoperita în întregime cu
«oleum ceruit, care ducea la subsol. Joachim bătu la uşa aflata chiar în
scării şi pe care o placa de porţelan arata ca acolo se găseşte sala de
c°nsultaţii.
- Intră! striga Behrens apasînd tare pe prima silaba. Stătea în halat, yiocul camerei, ţinînd în mîna dreapta stetoscopul negru cu care se
bătea
Peste coapsa.
196
THOMAS MANN
— Tempo, tempo, spuse el întorcîndu-şi spre pendula ochii lacnmOs, Un poco piu presto, signori! Nu sîntem numai la dispoziţia durnnea voastră. Doctorul Krokowski stătea la biroul dublu, în faţa ferestrei palid, în halatul de lustrin negru, cu coatele pe masa, cu o mîna pe con-dei iar cu cealaltă trecuta prin barba, avînd în faţa un teanc de hîrtn, fara îndoiala dosarul bolnavului, şi se uita la cei doi sosiţi, cu expresia vagd a cuiva care nu e acolo decît ca asistent.
— Hai, da-mi statul de serviciu, spuse consilierul aulic ca răspuns la scuzele lui Joachim, şi-i apuca foaia de temperatura ca sa-şi arunce ochii pe ea, în vreme ce pacientul se grăbea sa se dezbrace pîna la brîu, atîrnîn-du-şi hainele în cuierul de lînga uşa. Lui Hans Castorp nimeni nu-i dădu nici o atenţie. Ramase un moment în picioare, privindu-i pe tustrei, apoi se aşeza într-un mic fotoliu de moda veche ale cărui braţe erau împodobite cu ciucuri, lînga o măsuţa pe care se afla o cana cu apa. Dulapuri pline cu volume de medicina cu cotoare groase şi dosare acopereau pereţii. încolo, ca mobilier nu mai era decît un şezlong cu spătarul mobil, acoperit cu o muşama alba şi pe a cărui perna era întinsa o coala mare de hîrtie alba.
— Virgula şapte, virgula nouă, virgula opt, spuse Behrens răsfoind foile saptamînale pe care Joachim îşi trecuse cu precizie temperaturile luate de cinci ori pe zi. Oricum, tot mai eşti încă destul de balţat, draga Ziemssen, şi este evident ca de cînd te-am văzut ultima oara, deunăzi, nu te-ai mai înzdravenit. („Deunăzi" fusese exact cu patru saptamîni în urma.) Tot otrăvit, tot otrăvit, zise el. Ei, aşa ceva nu trece de azi pe mîine, noi cei de-aici nu facem vrăji.
Joachim aproba din cap, msa umerii goi i se înfiorară, deşi ar fi putut sa se obişnuiască, doar nu venise aici de ieri.
— Cum stăm cu înţepăturile în hilul drept care erau mereu acute? Mai bine? Vai, vino aici! Vom înceTca sa ciocănim mai temeinic. Şi auscul-ţaţia începu.
Consilierul aulic Behrens, înfipt pe picioarele-i crăcănate, cu trupul lăsat pe spate şi cu stetoscopul la subsuoara, începu sa bata în partea de sus a umărului drept al lui Joachim cu puternicul sau deget mijlociu de la mîna dreapta, ca şi cum ar fi mînuit un ciocan, printr-o mişcare speciala a încheieturii mîinii şi apasînd cu mîna stingă. Apoi coborî sU omoplat şi ciocani lateral la mijlocul şi în partea inferioara a spatel1"1 după care Joachim, cunoscînd bine procedeul, ridica braţul ca sa se lase ciocănit la subsuoara. Totul se repeta şi în partea stînga, iar apoi con silierul aulic porunci „stînga-mprejur" pentru a-i ciocani şi aseul
MUNTELE VRĂJIT
197
• ptul. Ciocăni chiar de sub gît, lînga clavicula, şi mai ciocani în partea oerioarâ şi inferioara a pieptului, întîi la dreapta şi apoi la stînga. nupâ ce ciocăni suficient, apasă stetoscopul pe pieptul şi pe spatele lui ţ achim şi, cu urechea lipita de aparat, asculta toate regiunile unde iocanise mai înainte. Joachim trebuia, în acelaşi timp, ba sa respire, ba sa tuşească, ceea ce părea ca-l oboseşte foarte tare, căci îşi pierduse răsuflarea, iar ochii îi lăcrimau. Cît despre consilierul aulic Behrens, spunea cu glas tare, cu cuvinte scurte şi sigure, tot ce auzea înăuntru, asistentului care stătea la birou — o spunea în aşa fel încît Hans Castorp nu se putu opri sa nu se gîndeasca la scena de la croitor, atunci cînd domnul spilcuit ia masurile pentru un costum şi pune centimetrul după o rînduiala tradiţionala ici şi colo în jurul trupului şi al membrelor clientului, dictînd ucenicului care sta la masa şi scrie cifrele astfel obţinute. „Scurt", „scurtat", dicta consilierul aulic Behrens. „Vezicular", spuse el şi iarăşi repeta: „vezicular" (după cît se părea, acesta este un semn bun), „aspru" mai spuse şi făcu o strîmbatura. „Foarte aspru." „Zgomot." Şi doctorul Krokowski transcria totul, ca ucenicul cifrele croitorului.
Cu capul plecat într-o parte. Hans Castorp privea cele ce se petreceau în faţa lui, adîncit într-o contemplare meditativa a torsului lui Joachim, ale cărui coaste, cînd respira (slava Domnului mai avea încă toate coastele) se ridicau sub pielea întinsa şi se reliefau deasupra stomacului scobit - acest tors zvelt, de un oacheş-galbui, cu parul negru pe stern şi braţele altminteri robuste, dintre care unul avea la încheietura mîinii o brăţara de aur. Acestea sînt braţe de gimnast, îşi spuse Hans Castorp; lui Joachim i-au plăcut întotdeauna exerciţiile de gimnastica, pe cînd eu n-am făcut caz de ele niciodată, însă la el şi aceasta pasiune izvorăşte tot din gustul pentru militarie. A fost mereu preocupat de trupul său, mai mult decît mine sau cel puţin în alt fel; deoarece eu am °st mereu un civil preocupat mai mult sa fac bai calde, sa manînc bine sâ beau bine, în vreme ce el îşi dezvolta şi îşi desavîrşea forţa fizica. ■>! iată ca trupul lui a trecut pe primul plan într-un mod cu totul diferit, a evenit independent şi a căpătat importanţa datorita bolii. Un trup into-Şi care nu se lasă dezintoxicat ca sa redevină zdravăn, cu toata rinţa ce~o are bietul Joachim de a ajunge soldat, jos, devale. Este tur-intr-o forma perfecta, ca un adevărat Apolo din Belvedere, în afara Par. Pe dinăuntru însă, este bolnav, iar pe dinafară arde de febra din ma b°lii; căci boala îl face pe om mai trupesc, îl aserveşte şi mai rupului. Şi pe cînd prin minte îi treceau toate acestea, deodată se c°sa şi arunca o privire iute, întrebătoare de la torsul gol al lui
198
THOMAS MANN
Joachim spre ochii lui, spre ochii lui mari, negri şi blînzi pe care chinuita şi tuşea îi făceau sa lăcrimeze, iar acum, în timpul exarnenulm medical, se uitau cu o expresie trista ce plutea în gol, trecînd pe deasupra celui ce-l privea.
între timp însă, consilierul aulic Behrens terminase.
— Ei, e bine, Ziemssen, spuse el. Totul este în regula, în măsura posibilului. Data viitoare (adică de azi în patru saptamîni) o sa fie peste tot, desigur, puţin mai bine...
— Cît credeţi ca mai poate dura, domnule consilier aulic?
— Ei, poftim, iarăşi eşti grăbit? în orice caz, n-ai putea s-o scoţi la capăt cu recruţii dumitale în starea în care te afli! Mai ai nevoie de încă o jumătate de anişor, cum ţi-am spus şi deunăzi — iar daca îţi face plăcere, calculeaza-l începînd de deunăzi, dar considera-l ca pe un minimum. La urma urmei, nu e prea rau aici, aşa ca ar trebui sa fii ceva mai politicos. Aici, nu eşti nici la ocna şi nici într-o... mina siberiana! Sau vrei sa spui ca sanatoriul nostru are oarecare asemănări cu locuri de-astea? Merge bine, Ziemssen! Şterge-o! Următorul, daca mai are cineva pofta! striga el privind undeva, în aer. Şi întinzînd braţul, dădu stetoscopul doctorului Krokowski care se ridica şi-l lua ca sa-i facă şi el lui Joachim un mic control de asistent.
Hans Castorp sari în picioare şi se grăbi sa se dezbrace, cu privirea agăţata de făptura consilierului aulic care, cu picioarele crăcănate şi gura căscata, părea dus pe gînduri. Se grăbi prea tare, nu reuşi sa-şi scoată imediat cămaşa cu picăţele şi o trase peste cap. Apoi încremeni în picioare, alb, blond şi subţire, în faţa consilierului aulic Behrens - o înfăţişare de civil pe lîngâ Joachim Ziemssen.
Dar consilierul aulic era încă dus pe gînduri şi-l lasă sa stea în picioare. Doctorul Krokowski se aşezase din nou, iar Joachim începu sa se îmbrace, cînd Behrens se hotărî, în sfîrşit, sa ia nota de prezenţa celui care „mai avea pofta".
—  Ei, aşa-i, e rîndul dumitale! spuse el, şi cu mîna sa enorma ii apuca de cot pe Hans Caştorp, îl trase în faţa lui şi-l studie pătrunzător Nu-i privi chipul, aşa cum te uiţi de obicei la un om, ci numai trupul; i' învîrti aşa cum învîrţi un corp şi-i cerceta mai ales spinarea. Hm. zise el Haide, o sa vedem imediat de ce eşti în stare. Şi, ca adineauri, începu sa ciocănească.
Ciocani în aceleaşi locuri ca şi la Joachim şi reveni de mai multe or în diferite locuri. O bucata de timp ciocani în mod alternativ, sus. HnS claviculă şi puţin mai jos, pentru a compara.
MUNTELE VRĂJIT
199
_ Auzi? întreba el întorcîndu-se către doctorul Krokowski...
Iar doctorul Krokowski, de la masa lui de scris, aflata la cinci paşi ,epărtare, confirma printr-o mişcare a capului ca auzea: lasă cu gravitate bărbia în piept, în aşa fel încît îşi apasă barba ale cărei vîrfuri se îndoiau în sus.
- Respira adînc! Tuşeşte! porunci consilierul aulic care, acum, îşi reluase stetoscopul, iar Hans Castorp se strădui sa facă întocmai, mai bine de opt sau zece minute, în timp ce consilierul aulic îl asculta. Acesta nu rosti mei un cuvînt şi nu făcu decît sa apese stetoscopul ici şi colo, ascultînd, revenind de mai multe ori, în special în anumite locuri, unde chiar adineauri se oprise de cîteva ori pentru a ciocani cu insistenţa. Apoi îşi puse instrumentul sub braţ şi, cu mîmile la spate, ramase cu ochii în pamînt, privind între el şi Hans Castorp.
- Da, Castorp, îi zise — şi era pentru prima data ca, fara înconjur, îi spunea tînarului pe numele de familie - lucrul  se desfăşoară praeter-propter, întocmai cum am bănuit din prima clipa. Am fost mereu cu ochii pe dumneata, Castorp, acum pot sa ţi-o spun — chiar din capul locului, cînd am avut cinstea nemeritata sa te cunosc — şi am presupus cu destula certitudine ca, în fond, eşti unul de-ai noştri şi vei sfîrşi prin a-ţi da seama ca atîţia alţii care au venit aici pentru desfătarea lor, au privit în jur strîmbînd dm nas, dar într-o zi au descoperit ca ar face bine -şi nu numai ca „ar face bine", te rog sa ma înţelegi cum se cuvine — sa ramînă aici, în aceasta staţiune de munte, cu mai mult folos şi dincolo de orice curiozitate gratuita.
Hans Castorp pălise, iar Joachim se opri brusc sa asculte.
- Ai aici un var atît de drăguţ şi de simpatic, continua consilierul aulic facînd un semn  spre Joachim şi  leganîndu-se cînd în vîrful picioarelor, cînd pe calcîie — un var care, nădăjduiesc, va putea în curînd sa spună ca a fost bolnav — însă chiar daca va ajunge acolo, domnul vărul dumitale de sînge, asta nu înseamnă ca n-a fost bolnav, iar acest
apt arunca a priori, cum spune filozoful, o lumina şi asupra dumitale, dragul meu Castorp...
- Dar, domnule consilier aulic, el nu-mi este var decît prin alianţa. ~ Haide, haide, n-o sa vrei acum sa-ţi renegi votre cousm. Prin alianţa,
Sau nu' Hi ramîne totuşi ruda. Şi din partea cui?
- După mama, domnule consilier. Este fiul unei cumna... "~ Şi doamna mama dumitale e sănătoasa?
- Nu, e moarta. A decedat pe cînd eTam încă mic. ~ Ah, de ce?
200
THOMAS MANN
— De o embolie, domnule consilier aulic.
— Embolie? Bine, de-atunci e mult. Dar domnul tatăl dumitale?
— A murit de pneumonie, zise Hans Castorp, iar bunicul meu, la fe] adaugă el.
— Ah, şi el la fel? Aşadar, aceştia ţi-s ascendenţii! Cît despre dumneata, desigur ca totdeauna ai fost puţin anemic, nu-i aşa? Dar nu-j aşa ca atîţ munca fizica cît şi munca intelectuala te obosesc repede, aşa-i1) Da? Şi ai adesea palpitaţii? Numai de cîtva timp? Bine, şi în afara de toate astea, ai fireşte o înclinaţie pronunţata pentru înfundarea cailor respiratorii. Ştii ca odinioară ai mai fost bolnav?
-Eu?
— Da, te am în vedere pe dumneata personal, cel la care ma uit. Auzi diferenţa? Şi consilierul aulic ciocani pe rînd în partea superioara stînga a pieptului şi puţin mai jos.
— Sunetul este un pic mai surd aici decît dincolo, zise Hans Castorp.
— Foarte bine. Ar trebui sa devii specialist. Deci, exista o jena respiratorie, iar jenele respiratorii sînt efectul regiunilor bolnave, în care procesul de sclerozare s-a şi terminat sau, daca vrei, al regiunilor care s-au şi cicatrizat. Eşti un vechi bolnav, Castorp, dar nu vreau sa învinovăţesc pe nimeni ca habar n-ai avut. Probabil ca pentru domnii noştri colegi de la şes diagnosticul este mai dificil în cazul dumitale. Nu vreau sa spun nici măcar ca am auzul mai fin decît ei, cu toate ca experienţa şi specializarea înseamnă foarte mult. Aerul însă este acela care ne ajuta sa auzim, înţelegi, acest aer rarefiat şi uscat al înălţimilor.
— Fireşte, evident, zise Hans Castorp.
— Bine, Castorp. Şi acum, băiatul meu, asculta-ma cu atenţie, o sa-ţi spun cîteva cuvinte care valorează greutatea lor în aur. Daca, în cazul dumitale, n-ar fi decît aceste jene respiratorii şi aceste calcifieri curioase, te-aş lasă sa pleci la larii şi penaţii dumitale şi nu mi-aş mai bate capul nici o clipa cu dumneata, ma auzi? Dar, fiindcă lucrurile stau altfel şi t°( eşti la noi, nu trebuie sa te mai oboseşti pornind la drum. După cîtva timp, tot ar trebui sa te întorci.
Hans Castorp simţi iarăşi cum sîngele îi năvăleşte în inima care 1se zbătea în piept în vreme ce Joachim încremenise pe loc, cu ochii in pamînt şi cu mîinile la spate.
— Căci în afara de aceste jene respiratorii, mai spuse consilierul aulic-avem în partea superioara şi un punct incipient care a şi început sa ait>a zgomotul lui, întrucît provine dintr-o afecţiune proaspăta — deocamdată nu vreau sa vorbesc despre un focar de infecţie, deşi exista, cu certiW
MUNTELE VRĂJIT
201
un punct umed, iar daca vei continua, devale, sa trăieşti la fel ca si , , aCUm, eu, dragul meu, îţi spun ca-mi declin orice răspundere, căci .     o buna zi toata bucata de plamîn se va duce dracului.
Hans Castorp stătea în picioare, fara nici o tresărire, doar colţul gurii
-' zvîcnea în mod ciudat, iar printre coaste i se vedeau limpede bătăile im-
ji   Se uita spre Joachim, ai cărui ochi nu-i întîlni, apoi privi iarăşi
hipul consilierului aulic, cu obrajii lui albaştrii. Cu ochii tot albaştri şi
lăcrimoşi, şi cu mustaţa zbîrlita într-o singura parte.
_ Şi ca o confirmare obiectiva, continua Behrens, mai avem şi temperatura dumitale: 37,6 la ora zece dimineaţa, ceea ce corespunde îndeaproape cu observaţiile acustice.
_ Mă gîndeam, spuse Hans Castorp, ca aceasta febra se datoreste numai guturaiului.
-Şi guturaiul? i-o întoarse consilierul aulic... De unde provine' Da-mi
voie, Castorp, sa-ţi spun ceva şi ţine bine minte ceea ce auzi, căci, după
cîte ştiu, dispui de suficiente circumvoluţiuni cerebrale. Prin urmare,
aerul pe care-l avem aici este bun împotriva bolii, lucru pe care-l ştii,
nu-i aşa? Şi este perfect adevărat. Dar tot acest aer este, în acelaşi timp,
ma înţelegi, deopotrivă de prielnic şi pentru a declanşa şi grăbi boala,
căci revoluţionează trupul, facîndu-l sa izbucnească din starea latenta în
care se afla, iar guturaiul dumitale este tocmai una din aceste izbucniri.
Nu ştiu daca la şes ai şi avut febra, dar după părerea mea dumneata ai
început să faci temperatura imediat ce ai sosit aici, chiar din prima zi.
- Da, este ceea ce cred în adevăr şi eu, spuse Hans Castorp.
-Probabil că imediat te-ai simţit uşor ameţit, confirma consilierul
aulic. Acestea sînt otrăvurile solubile secretate de microbi; au un efect
ameţitor asupra sistemului nervos central, ma înţelegi, şi abia atunci
obrajii capata o îmbujorare plina de veselie. Deocamdată, Castorp, vei
mcepe prin a te baga în pat; vom vedea daca după cîteva saptamîni de
repaos la pat, te vei reface. Ce se va întîmpla după aceea, ramîne de
vazut. O sa-ţi facem o frumoasa fotografie a interiorului şi faptul acesta
să-ţi producă desigur plăcere, căci vei  putea sa arunci o privire
m'âuntrul propriei dumitale fiinţe. Dar ţin tot atît de mult sa-ţi spun
'mediat: un caz ca al dumitale nu se vindeca de la o zi la alta, reclamele
"e şi vindecările miraculoase nu ne privesc pe noi. Am avut impresia,
lar ^e la început, ca eşti un bolnav foarte ales, mult mai înzestrat pen-
a fi bolnav decît generalul asta de brigada de colo, care vrea s-o
arga ori de cîte ori termometrul îi arata cîteva zecimi în minus. Ca şi
Pe Joc repaus n-ar fi un ordin tot atît de valabil ca şi drepţi! Re-
202
THOMAS MANN
paosul este prima datorie a cetăţeanului, iar nerăbdarea nu provoac decît rau, Castorp, încearcă, te rog, sa nu ma dezminţi şi sa nu mşe[ cunoaşterea mea despre oameni. Şi acum, înainte marş, la depou cn dumneata!
Spunînd aceste cuvinte, consilierul aulic Behrens puse capăt convorbirii şi, ca un om suprasolicitat de treburi, se aşeza la birou pentru a-şi rezolva corespondenţa în pauza pîna la consultaţia viitoare Doctorul Krokowski însă se ridica de la locul sau, se îndrepta spre Hans Castorp, arunca pieziş capul pe spate şi cu un surîs jovial, care-i dezvelea dinţii gălbui în barba, îi strînse din toata inima mîna dreapta.
V
Eterna supa şi revelaţia fulgerătoare
înainte de orice, povestitorul se simte dator sa mărturisească pro-pria-i mirare în legătura cu un lucru care se va întîmpla aici, pentru ca nu cumva cititorul sa fie el însuşi din cale-afara de uimit de cele ce urmează. De fapt, daca în vreme ce relatarea noastră privind primele trei saptamîni ale şederii lui Hans Castorp la cei de sus (douăzeci şi una de zile în miezul verii, la care, potrivit previziunilor omeneşti, ar fi trebuit sa se limiteze aceasta şedere), aşadar, daca în vreme ce relatarea noastră a devorat spaţiu şi timp ale căror întinderi corespund foarte bine aşteptării noastre pe jumătate mărturisite - în schimb, pentru următoarele trei saptamîni ale vizitei sale în acest loc, nu ne-ar mai trebui decît tot atîtea cuvinte şi clipe cîte pagini, file, ore şi zile de lucru au cerut eie: de altfel ne dam seama dintr-o clipita ca aceste trei saptamîni se vor încheia iute, fiind ca şi îngropate.
Am putea fi miraţi de acest fapt; şi totuşi el este în ordinea lucrurilor Şi răspunde legilor povestirii şi ascultării ei. Căci este în perfecta ordine Şi corespunde exact acestor legi ca timpul sa ne para mai lung sau mai scurt, şi ca numai în funcţie de propria noastră experienţa el se dilata sau se contracta exact cît şi aventura eroului povestirii noastre, surprins Qe destin într-un mod atît de neaşteptat, adică aventura tînarului Hans astorP; şi că, poate, este folositor, în prezenţa acestei minuni care este lrnpul,  să-l pregătim pe  cititor pentru  încă  alte  multe  minuni  şi enomene, în afara acelora de pîna acum, pe care le va întîlni în tovarăşa noastră. Deocamdată este suficient ca fiecare sa-şi aducă aminte cît e iute se scurge chiar un „lung" şir de zile atunci cînd, bolnav fiind, le reci în pat: este mereu aceeaşi zi care se repeta fara încetare; dar cum e> ln fond, mereu  aceeaşi,  nu  prea  ar fi  corect  sa vorbim  de Petiţie"; mai precis ar fi daca am vorbi despre o identitate — adică de
204
THOMAS MANN
î I      i
un acum încremenit — sau despre eternitate. La prînz, ţi se aduce suna aşa cum ţi-a fost adusa şi ieri, şi aşa cum îţi va fi adusa şi miine. Dar jn aceeaşi clipa te adie un fel de boare — nu ştii nici cum, nici de unde; cac în vreme ce vezi ca ţi se aduce supa, formele timpului se destramă, iar ceea ce ţi se dezvăluie ca adevărată forma a existenţei este un piezent încremenit în care ţi se aduce eterna supa. Dar ar fi paradoxal sa vorbeşti despre plictis în legătura cu eternitatea; iar noi vrem sa evitam, paradoxurile, mai ales în tovărăşia eroului nostru.
Aşadar, Hans Castorp stătea în pat de sîmbata dupa-amiaza deoarece astfel hotarîse consilierul aulic Behrens, suprema autoritate în aceasta lume în care sîntem închişi. Stătea acolo, întins, cu monograma lui pe buzunarul cămăşii de noapte, cu mîinile sub cap, în patul curat şi alb, patul în care murise americanca şi, fara îndoiala, atîtea alte fiinţe, şi privea în tavanul camerei, cu ochii lui naivi, al căror albastru era înceţoşat de guturai, gîndindu-se la ciudăţenia situaţiei. De altfel, nu putem admite ca fara acest guturai ochii Iui ar fi avut o privire limpede şi fara echivoc, căci structura sa lăuntrica, oricît de simpla ar fi fost, nu era în adevăr deloc simpla, ci din contra, foarte întunecata, încîlcita, pe jumătate sincera şi prada îndoielii. Uneori din străfundurile fiinţei lui se înalţă un rîs nebun şi biruitor, care îi zguduia pieptul, domolindu-i inima, iar o bucurie şi o speranţa necunoscute îl chinuiau îngrozitor; alteori pălea de spaima şi de nelinişte, în vreme ce inima repeta parca loviturile conştiinţei, batîndu-i lipita de coaste, într-o cadenţa accelerata.
în prima zi, Joachim îl lasă în pace şi ocoli orice explicaţie. Grijuliu sa-l menajeze, intra de cîteva ori în camera bolnavului, făcu un semn cu capul, întrebînd de forma daca nu-i lipsea nimic. De altfel, îi era cu atît mai uşor sa-l înţeleagă pe Hans Castorp şi sa-i respecte teama ce-o avea de orice explicaţie, cu cît împărtăşea aceasta teama, iar în mintea lui se socotea chiar într-o situaţie şi mai chinuitoare decît varul sau. Dar duminica, înainte de amiaza, întorcîndu-se de la plimbarea de dimineaţa, pe care trebuise s-o facă singur, ca înainte vreme, nu mai amîna convorbirea directa şi inevitabila cu varul sau. Ramase în picioare lînga pat şi spuse oftînd:
— Aşadar nu-i nimic de făcut şi trebuie sa luam anumite hotarîri. Te aşteaptă cei de-acasa.
— Nu încă, răspunse Hans Castorp.
— Nu chiar azi, însă zilele acestea, miercuri sau joi.
MUNTELE VRĂJIT
205
is
Aş, zise Hans Castorp, nu ma aşteaptă cîtuşi de puţin, şi nu atît de  adică într-o zi fixa. Au altceva de făcut decît sa ma aştepte pe ■ e şi sa numere zilele pîna la întoarcerea mea. Cînd sosesc, sînt bine-nit şi unchiul Tienappel spune: „Te-ai întors!" iar unchiul James ma - treabă: „Ei, a fost frumos?" Daca vad ca n-am sosit, trebuie sa treacă uită vreme înainte ca faptul acesta sa-i surprindă, poţi sa fii sigur. Bineînţeles ca, la urma urmelor, vor trebui sa fie înştiinţaţi...
_ îţi dai seama, zise Joachim oftînd, cît de neplăcuta este situaţia asta pentru mine! Acum, ce-o sa se mai întîmple? Fireşte ca ma simt oarecum răspunzător. Vii aici sa-mi faci o vizita, te introduc în sanatoriu şi iata-te, deodată, ţintuit la pat şi nimeni nu ştie cînd vei putea pleca pentru a-ţi ocupa serviciul. Trebuie sa înţelegi ca mi-e penibil în cel mai înalt grad.
- Iarta-ma! spuse Hans Castorp fara sa-şi ia mîimle de sub cap. La ce bun sa-ţi faci atîtea gînduri? E absurd. Am venit oare aici ca sa-ţi fac ţie o vizita? In parte am venit şi cu intenţia asta; dar, în primul rînd, ca sa mă odihnesc, potrivit sfatului dat de Heidekind. Şi iată, acum s-a dovedit pur şi simplu ca aveam mai multa nevoie de repaus decît şi-a închipuit el sau decît ne gîndişem noi toţi. De altfel, nu sînt primul care a crezut că face aici doar o scurta vizita de politeţe şi a cărui şedere a luat o cu totul alta întorsătura. E destul sa te gîndeşti cum al doilea fiu al lui Tous-le-deux a fost atins încă mult mai grav — şi nici nu ştim daca mai trăieşte, căci se prea poate sa-l fi coborît în timpul vreunui dejun. Este o surpriza pentru mine sa aflu ca sînt cam bolnav şi trebuie sa ma obişnuiesc mai întîi cu ideea ca acum ma aflu aici ca pacient, pentru tratament, aşadar, ca sînt într-adevar unul dintre ai voştri, în loc sa fiu, cum aveam impresia pîna acum, doar un oaspete. Şi apoi, pe de alta Parte, trebuie sa-ţi mărturisesc ca faptul acesta nu ma surprinde deloc, deoarece niciodată nu m-am simţit propriu-zis viguros şi nu uit cît de uneri mi-au murit părinţii — astfel ca nici nu aveam de la cine moşteni o sănătate excepţionala! Ca ai o mica leziune - nu-i aşa? - chiar daca este, a sPunem, vindecata acum, e o chestiune asupra căreia nu ne facem uzn, şi se prea poate ca familia noastră sa aibă asemenea dispoziţii şi, e altfel, Behrens a şi făcut o remarcă în sensul acesta. Oricum ar fi, •ata-mâ de ieri în situaţia de-a ma întreba care-mi erju dispoziţiile personale faţa de tot, înţelegi, adică faţa de viaţa şi exigenţele ei. Am avut deauna o fire serioasa şi o anumita antipatie pentru aspectele vigu-ase şi zgomotoase ale vieţii - nu am vorbit noi, de curînd, despre asta,
206
THOMAS MANN
şi tu ştii ca am fost ispitit uneori sa ma fac preot, fiindca-mi p)a lucrurile triste şi înălţătoare - iar o stofa neagra, înţelegi tu, cu o cruCe de argint deasupra sau un R.I.P... Requiescat in pace... reprezintă pentru mine ceva mult mai frumos şi infinit mai drag decît un „Mulţi ani trăiască!" cu zgomotoasa lui veselie. Totul trebuie sa provină din faptul ca eu însumi am o leziune si din naştere chiar am avut predispoziţii pentru aceasta boala - care a izbucnit acum. Dar daca lucrurile stau într-adevar, astfel, pot sa vorbesc despre noroc, întrucît este un noroc faptul ca am venit aici şi m-am lăsat consultat; în privinţa asta n-ai nevoie sa-ţi faci nici cel mai mic reproş. Căci doar ai auzit tu singur ca, daca aş mai fi continuat cîtva timp sa duc viaţa asta acolo, la şes, s-ar fi putut ca toata bucata de plamîn sa se duca dracului.
- Asta nu se poate şti! zise Joachim. lata ceva care într-adevar nu se poate şti. Doar ca ai avut odinioară cîteva locuri bolnave de care nimeni nu s-a ocupat, dar care s-au lecuit cu desavîrşire de la sine, astfel ca azi nu mai ai decît o oarecare greutate la respiraţie. Ceea ce desigur ca s-ar fi petrecut şi cu punctul umed pe care se poate sa-l ai acum, daca nu ai fi urcat din întîmplare pîna aici, la mine — nu, nu se poate şti!
- Nu, nu se poate şti absolut nimic, răspunse Hans Castorp. Şi de aceea nu avem dreptul sa punem alternativa cea mai rea, de pilda în ceea ce priveşte durata convalescenţei mele. Afirmi ca nimeni nu poate şti cînd voi fi în stare sa plec de aici şi sa încep lucrul la şantierul naval, însă faci aceasta afirmaţie într-un sens pesimist şi găsesc ca te grăbeşti prea tare, tocmai pentru ca nu se poate şti. Behrens n-a fixat nici un termen, este un om înţelept şi nu face pe profetul. De altfel, nu mi s-a făcut încă nici radioscopia şi nici radiografia, singurele care vor îngădui o concluzie obiectiva, şi cine ştie daca se va constata ceva într-adevar serios sau daca pîna atunci nu-mi va trece febra şi va voi putea spune adio. Cred ca este mai bine sa nu ne dam prea multa importanţa şi sa nu ne apucam sa istorisim celor de acasă, chiar de la început, asemenea poveşti de groaza. Va fi suficient sa le scriem cît mai curînd - de altfel le voi scrie chiar eu, cu mîna mea, saltîndu-ma puţin pe perna - ca am răcit, ca stau în pat cu puţina febra şi ca, deocamdată, nu sînt în stare sa călătoresc. După aceea, vom vedea.
- Bine, am înţeles, e tot ce putem face pîna una-alta. Cît pentru rest> mai putem aştepta.
- Pentru rest?
MUNTELE VRĂJIT
207
-Pai, gîndeşte-te şi tu! Doar cu geamantanul tau pentru clasa întîi  g cu cele necesare numai pentru trei saptamîni. Ai nevoie de , de rufe, de încălţăminte. în sfîrşit, trebuie sa ţi se trimită şi bani.
lbituri,
-Dacă, spuse Hans Castorp, numai daca voi avea nevoie de toate
astea.
_ Bine, să mai aşteptam. Insa n-ar trebui... nu, zise Joachim şi
începu, vădit tulburat, sa se plimbe prin camera, nu, n-ar trebui sa ne facem nici o iluzie. E prea multa vreme de cînd ma aflu aici şi ştiu la ce mâ pot aştepta. Cînd Behrens spune ca un loc e aspru şi ca aproape ca aude un zgomot... Dar, bineînţeles, putem aştepta!
Deocamdată se mulţumiră cu atît pentru ziua respectiva, iar programul - cînd era vorba de divertismente fie saptamînale, fie bilunare — intra în drepturile sale. Chiar în situaţia lui de acum Hans Castorp lua parte la tot ce se petrecea, daca nu bucurîndu-se direct, cel puţin prin relatările pe care i le făcea Joachim cînd, vizitîndu-l, se aşeza pentru un sfert de oră pe marginea patului.
Tava de ceai pe care i se servise micul dejun duminica dimineaţa era împodobită cu un mic vâs de flori şi nu uitaseră sa-i trimită cîteva prăjituri din cele servite şi în sufragerie. Mai tîrziu, grădina şi terasa se însufleţiră cu tralala şi cu fornaielile clarinetului, în cadrul concertului bilunar, iar Joachim ramase alături de varul sau: urmări stînd pe balcon, în vreme ce Hans Castorp ciulea urechile cu capul plecat într-o parte şi cu privirea pierduta într-o fervoare dubioasa pe valurile de armonie care se îmbulzeau de afara, nu fara a se gîndi cu o interioara ridicare din umeri la discursurile lui Settembrini asupra „caracterului suspect politic al muzicii".
De altfel, cum am mai spus, îl punea pe Joachim sa-i relateze evenimentele şi pregătirile din aceste zile, îl întreba dacă duminica fusese onorată cu toalete elegante, neglijeuri de dantelă sau ceva asemănător (numai că pentru neglijeuri de dantelă fusese prea rece), daca dupa-masa se facusera plimbări cu trăsura (şi, în adevăr, „Clubul jumătăţilor de P amîni" îşi mase zborul in corpore spre Clavadell); iar luni dupa-masa, Joachim veni sa-l vadă înaintea curei de odihna, îi ceru sa-i facă o e de seama asupra conferinţei doctorului Krokowski. Joachim se a destul de puţin vorbăreţ şi deloc dispus sa facă rezumatul con-Wţei - de altfel nu vorbise decît foarte puţin şi despre cea precedenta. * Hans Castorp stărui sa afle amănunte:
208
THOMAS MANN
— Zac aici şi achit tariful întreg, spuse el. Vreau şi eu să aflu nut-din ceea ce se întîmpla.
îşi reaminti de acea luni, în urma cu doua saptămîni, cînd se apucas de unul singur sa plece la plimbarea care-i făcuse atît de rau, şj.s-exprima limpede presupunerea că este posibil ca excursia sa fi fos. cauza ce-i declanşase revoluţia în trup şi grăbise izbucnirea bolii.
—  Dar cum mai vorbesc oamenii de aici, exclamă el, oamenii din popor — cu cîta solemnitate şi demnitate: sună aproape ca o poezie! „Ramîi cu bine şi-ţi mulţumesc!" repetă el imitînd accentul tăietorului de lemne. Aşa am auzit în pădure şi n-o sa uit toată viaţa. Asemenea întîmplari se asociază cu alte impresii şi amintiri, ştii şi tu, şi-ţi ramîn în auz pînă lă sfîrşitul zilelor tăie. Şi Krokowski a vorbit iarăşi despre „iubire"? întrebă apoi şi se strîmbă rostind acest cuvînt.
—  Bineînţeles, îi răspunse Joachim. Despre ce altceva ar fi putut vorbi? Acesta este subiectul la care recurge totdeauna.
— Şi cam ce-a spus astăzi?
— Ei, nimic deosebit. Ai auzit tu însuţi, de altfel, cum vorbeşte.
— Dar ce-a mai emis ca noutate?
—  Ca noutate, nimic deosebit. Azi a debitat chimie pură, adaugă Joachim în silă. E vorba, în acest caz, de un fel de otrăvire, de autoin-toxicaţia organismului care, cum spune doctorul Krokowski, şi-ar avea originea în descompunerea unui element încă necunoscut, râspîndit în trup; iăr efectele acestei descompuneri exercită o influenţă ameţitoare asupra anumitor centri ai mâduvei spinării, exact aşa cum se întîmpla în cazul absorbţiei obişnuite a otrăvurilor exotice, ca morfina sau cocaina.
— Şi atunci obrajii se îmbujorează! spuse Hăns Castorp. Ia te uita, dar e cît se poate de interesant. Cîte ştie şi omul asta! Parcă ar fi înghiţit ştiinţa cu polonicul. Mai aşteaptă puţin şi o să vezi că într-o bună zi o să sfîrşeasca prin a descoperi acest element necunoscut, răspîndit în tot trupul, ba o să şi fabrice otrăvurile solubile care produc acest efect ameţitor asupra centrului nervos, astfel că va putea îmbăta oamenii după metoda lui. Poate că odinioară chiar se ajunsese aici. Auzind toate acestea, ai puica crede că este ceva adevărat în poveştile cu elixirele dragostei şi alte năzdrăvănii de care sînt pline cărţile de legende... Ai s> plecat?
—  Da, zise Joachim, trebuie neapărat sa mai stau puţin culcat. De ieri, temperatura mi se ridica. Chestia astă a ta m-a cam lovit în moale' capului.
MUNTELE VRĂJIT
209
Astfel trecură duminica, lunea. Apoi seara şi dimineaţa urziră a treia şederii lui Hans Castorp în „depou", iar marţea trecu fără nimic
sebit. Şi totuşi era ziua sosirii lui; se împlineau trei saptamîni - cheiate de cînd se găsea aici şi se simţi în sfîrşit obligat să scrie o risoare acasă, ca să-şi informeze unchii de starea lui actuala, cel puţin ■ linii mari. Cu perna în spate, le scrise pe hîrtia cu antet a stabilimentului, că plecarea, în pofida proiectelor lui, trebuia amînata. Le mai scrise că stătea în pat, avînd o gripa cu febră, pe care consilierul aulic Behrens, conştiincios pînă la exces cum era îndeobşte, nu voia s-o trateze cu uşurinţă, deoarece o punea în legătură cu constituţia generala a bolnavului. în adevăr, chiar de la prima lor întîlnire, medicul-şef îl săsise foarte anemic, astfel că, la urma urmelor, concediul pe care Hans Castorp şi-l rezervase a fost socotit insuficient de către acest medic cu înaltă competenţă. Pe curînd amănunte mai ample. „lata un lucru bun, gîndi Hans Castorp. Nu e nici un cuvînt de prisos şi totuşi, scrisoarea aceasta mă va face să cîştig puţin timp." Apoi plicul fu încredinţat omului de serviciu de la etaj care, evitînd întîrzierea cutiilor pentru scrisori, plecă imediat sâ-l pună lă primul tren.
După aceasta, aventurierul nostru, cu cugetul împăcat, socotind că lucrurile ău fost aranjate şi ca numai tuşea şi temperatura pricinuita de guturai îl făceau să sufere, se apucă sa trăiască de pe o zi pe alta, aceasta zi spartă în atîtea bucăţele şi care, în monotonia ei permanentă, nu se scurgea nici mai iute, nici mai încet, căci era mereu aceeaşi. De dimineaţă, după ce bătea foarte tare în uşă, intra bâieşul, un tip musculos, pe nume Turnherr, cu mînecile cămăşii suflecate pe braţele vînoase, care vorbea din gît cu oarecare dificultate şi, numindu-l pe Hans Castorp, ca pe toţi ceilalţi bolnavi, cu numărul camerei, îl frecţiona cu alcool. Abia P'eca, şi Joachim apărea gata îmbrăcat ca sâ-i spună bună dimineaţa, îşi ■ntreba vărul ce temperatură a avut la ora şapte şi apoi i-o comunica pe a sa. Pe cînd el lua masa jos, Hans Castorp, cu perna în spate, făcea la fel, cu pofta de mîncare provocată de o schimbare de regim - prea puţin s 'ngherit de năvălirea medicilor foarte ocupaţi, care, la aceasta oră. Pravisera de parcurs sufrageria, iar acum străbăteau la iuţeala camerele
omavii la pat şi cu muribunzi. Cu gura plină de dulceaţă, declara ca orrnit bine şi pe deasupra marginii ceştii se uita la consilierul aulic
' cu pumnii apăsaţi pe masa din mijloc, arunca o privire grăbită pe aia de temperatură, iar după aceea Hăns Castorp răspundea cu voce
ganatâ şi indiferentă la bună ziua celor ce ieşeau. Aprindea apoi o
no
THOMAS MANN
ţigara  şi   abia  sesiza  ca Joachim  plecase  sa-şi  facă plimbarea dimineaţa, ca îl şi vedea întorcîndu-se. Mai flecareau iarăşi de una h alta, astfel ca intervalul dintre doua mese - între timp, Joachim îşj m făcea şi cura de odihna - era atît de scurt, încît chiar şi un cap sec ^ Un sărac cu duhul n-ar fi reuşit sa se plictisească, şi cu atît mai mult nu era cazul lui Hans Castorp, căci el ştia sa extragă suficienta substanţa din impresiile celor trei saptamini petrecute aici, sus, sa mediteze asupra situaţiei lui de acum şi sa se întrebe ce se va întîmpla cu el, încît abia daca mai avea vreme sa răsfoiască cele doua volume groase ale unui magazin ilustrat, împrumutate de la biblioteca sanatoriului şi aşezate pe noptiera.
Lucrurile nu se petreceau altfel nici cînd Joachim îşi făcea a doua plimbare, pîna la Davos-Platz, care abia daca dura o prăpădita de ora. După aceea venea iarăşi la Hans Castorp, îi povestea anumite lucruri care îl impresionaseră în timpul plimbării, stătea un moment în picioare sau pe marginea patului, înainte de a se duce pentru cura de odihna dinaintea prînzului — şi cît durau toate acestea? încă o prăpădita de ora1 Abia ţi-ai pus mîinile sub cap şi abia ţi-ai aruncat privirile în tavan, urmărind un gînd, ca gongul îi şi invita pe toţi pacienţii, cu excepţia celor care zăceau în pat şi a muribunzilor, sa se pregătească pentru dejun.
Joachim pleca, iar după aceea sosea „supa de prînz": un epitet de un simbolism stupid, pentru ceea ce era în realitate! Căci Hans Castorp nu avea regim de bolnav - şi oare de ce i s-ar fi impus un asemenea regim? Un regim de bolnav, un regim sărăcăcios nu era deloc recomandabil în cazul sau. Stătea acolo şi plătea tariful întreg, iar ceea ce i se aducea în veşnicia încremenită a acestei ore nu era o simpla supa, ci meniu! complet, cel obişnuit la prînzul de la „Berghof', alcătuit din şase feluri; o masa suculenta în cursul saptamînii, iar duminica una de gala, apreciata de cei mai exigenţi cunoscători, pregătita de un şef bucătar de anvergura europeana, într-o bucătărie ca de hotel de lux. Fata de la sufragerie. care
avea însărcinarea sa servească bolnavii ce stăteau în pat, i-o aducea
sub
capace nichelate, pe tăvi care aţîţau pofta de mîncare; împingea de-a curmezişul patului măsuţa speciala pentru bolnavii la pat, aceasta min11116 de echilibru, care se găsea acolo ca din întîmplare, şi Hans Castorp mînca în pat, ca în basmul cu băiatul de croitor aşezat dinaintea niese fermecate.
MUNTELE VRĂJIT         211
Abia isprăvea dejunul, ca Joachim se şi întorcea, şi mai înainte de a duce sa se întindă pe balcon şi marea linişte sa se fi lăsat deasupra Berghof'-ului, iată ca se făcuse aproape ora trei şi jumătate. Poate ca era chiar atît; căci, ca sa fim precişi, nu era, fara îndoiala, decît doua . un sfert. Dar nu se iau în considerare sferturile de ora suplimentare înd, în afara unităţilor întregi, ele se absorb în treacăt, ori de cîte ori timpul este calculat în linii generale, ca de pilda în marile calatorii cu trenul sau în stările de aşteptare, cînd toate aspiraţiile şi parca întreaga viaţă sînt concentrate ca sa aducă timpul. Ora doua şi un sfert poate fi două şi jumătate, aşa cum poate fi, pentru numele lui Dumnezeu, chiar şi ora trei, daca am ajuns sa vorbim de trei. Cele treizeci de minute se înţeleg ca un contrapunct faţa de ora întreaga, de la trei pîna la patru, şi în sinea ta nu mai contează: astfel se întîmpla în asemenea împrejurări. Şi tot astfel se făcea că durata marii cure de odihna se reducea, în definitiv, la o ora — care era, de altfel, şi mai micşorată, comprimata, fiind oarecum ocolita printr-o pauza. Iar pauza era doctorul Krokowski. Da, doctorul Krokowski, facîndu-şi raita de după masa, nu-l mai ocolea pe Hans Castorp. Acum tînarul îşi avea locul lui bine stabilit, nu mai era un interval şi un hiat, ci un bolnav pe care îl chestiona zilnic, adică nu-l mai neglija aşa cum se întîmplase spre nemarturisita şi trecatoarea lui nemulţumire. Lucrurile se petrecuseră luni, cînd doctorul Krokowski îşi făcu apariţia în camera pentru prima data — şi spunem „apariţie" căci acesta este cuvîntul exact pentru a preciza sentimentul straniu şi chiar puţin înspâimîntator avut de Hans Castorp cînd, în aceasta împrejurare, nu ştiuse cum sa se apere. Se afla într-un semi (sau sfert) de somn, cînd, trezit brusc, observa ca asistentul intrase în camera, dar nu pe uşa, ci venind spre el direct de pe balcon. Căci drumul lui nu ducea prin cori-Qor, ci pe balcoane, încît intrase pe uşa deschisa, dînd impresia ca sosise pnn văzduh. Oricum ar fi fost, se opri în picioare lînga patul lui Hans Castorp, îmbrăcat în negru, bondoc şi cu umerii laţi, o pauza în cadrul orei, iar în barba lui despicata în doua, dinţii i se dezveliră gălbui într-un surîs jovial.
~ Păreţi surprins ca ma vedeţi, domnule Castorp, spuse el cu o dulce ce baritonala, pe un ton puţin afectat, cu un r gutural, pe care nu-l Bolea, ci îl rostea nelovind decît o singura data cu limba incisivii periori; ma limitez sa-mi îndeplinesc o plăcuta datorie pentru a ma °rma dacă aici totul este în regula. Relaţiile dumneavoastră cu noi au rat într-o noua faza,  căci  din musafir  aţi  devenit  peste noapte
212
THOMAS MANN
tovarăş... (Cuvîntul „tovarăş" îl cam nelinişti pe Hans Castorp.) Cine fi crezut! glumi doctorul Krokowski cu un accent prietenos... Cine ar f putut sa creadă un asemenea lucru, în seara cînd am avut pentru prim data plăcerea sa va salut şi cînd mi-aţi corijat părerea eronata — atunci er eronata — atragîndu-mi atenţia ca eraţi perfect sănătos. Cred ca atunci j^ exprimasem oarecare îndoieli în privinţa asta, dar, va asigur, nu-m' închipuisem ca lucrurile stau astfel. Nu vreau sa trec drept rna, clarvăzător decît sînt. Nu m-am gîndit la nici un punct umed, căci eu vorbeam într-un mod mai general, mai filozofic, şi-mi mărturiseam îndoielile asupra problemei de a şti daca „om" şi „sănătate perfecta" sînt cuvinte care ar putea vreodată sa rimeze. Şi chiar şi azi, după examenul la care aţi fost supus deunăzi, eu nu pot admite, spre deosebire de scumpul şi onoratul meu şef, ca acest punct umed de acolo — şi cu vîrfu] degetului atinse umărul lui Hanş Castorp - trebuie să ne intereseze în primul rînd. Pentru mine este un fenomen secundar... Ceea ce este organic, e întotdeauna secundar...
Hans Castorp tresari.
— ...în consecinţa, gripa dumneavoastră este în ochii mei un fenomen terţiar, adaugă doctorul Krokowski cu o foarte mare dezinvoltura. Cum va simţiţi deocamdată? Repausul la pat va avea, cu siguranţa, o influenţa excelenta. Ce temperatura aţi avut astăzi? Şi o data cu aceste cuvinte, vizita asistentului căpăta un caracter inofensiv, de vizita de rutina, cum aveau sa fie, de altfel, şi celelalte din cursul saptamînii. Doctorul Krokowski apărea zilnic, tot de pe balcon, la ora patru fara un sfert, cîteodata puţin mai devreme, saluta cu cordialitate viguroasa pe cel culcat, punea cele mai banale întrebări în calitate de medic, începea uneori şi cîte o scurta convorbire cu caracter mai personal — şi atunci făcea prieteneşte cîteva glume din acelea cu care, deşi au un caracter echivoc, sfîrşeşti prin a te obişnui, fiindcă te poţi obişnui şi cu echivocul, numai sa ramîna în limitele normalului, astfel ca foarte repede Hans Castorp nu mai găsi nimic de obiectat vizitelor regulate ale doctorului Krokowski, devenite un element firesc al zilei lui normale Şi împărţea ca un fel de pauza lunga cura de dupa-amiaza.
Aşadar, era ora patru cînd asistentul dispărea din nou pe balcon -ceea ce însemna jumătatea dupa-amiezei! Dintr-o data, mai înainte de-aU fi dat seama, te pomeneai în plină dupa-amiaza — care fara întîrziere se prefăcea încetul cu încetul în înserare: atunci era aproape ora cinci, veriea ceaiul atît în sufragerie cît şi la numărul treizeci şi patru, iar cin"
MUNTELE VRĂJIT
213
chim se întorcea dintr-a treia plimbare şi trecea iarăşi pe la varul sau, sase era atît de aproape, încît cura de odihna pîna la cina se limita Ja lta ora care era un adversar uşor de învins — numai sa fi avut cîteva "nduri în cap şi un orbis pictus pe noptiera.
Joachim îşi lua rămas bun pentru a se duce la cina. Apoi era adus meniul. Valea se umplea de umbre şi în vreme ce Hans Castorp mînca, "ntunericul intra vazînd cu ochii în camera alba. După ce sfîrşea, râmînea rezemat pe perna, în fata mesei curăţate, şi privea crepusculul ce înainta cu iuţeala, crepusculul zilei de ieri, de alaltăieri sau de acum opt zile. Se făcea seara — iar dimineaţa abia trecuse. Şi aceasta zi prefăcută în bucăţele şi prescurtata într-un chip atît de artificial i se prelinsese printre degete, cum constata el însuşi cu mirare voioasa sau cel mult îngîndurata; căci nu avea încă vîrsta la care trecerea timpului să-l înspăimînte. I se părea ca deviza cea mai potrivita pentru el era „deocamdată".
într-o zi, cam la vreo zece sau douăsprezece zile de cînd Hans Castorp stătea în pat, cineva bătu în uşa pe cînd Joachim nu se întorsese încă de la cina, deci înaintea orei de conversaţie care urma între cei doi veri, iar la răspunsul oarecum şovăielnic al lui Castorp, în camera îşi făcu apariţia Lodovico Settembrini - şi în acelaşi timp, o lumina orbitoare se răspîndi înjur. Căci primul gest al vizitatorului a fost acela de-a învîrti comutatorul plafonierei şi, reflectata de tavanul alb, o lumină limpede şi tremurătoare umplu camera.
Italianul era singurul dintre pacienţi despre care Hans Castorp se
interesase cu insistenţa, întrebîndu-l anume pe Joachim. Iar Joachim,
oncît de des ar fi venit la varul sau sa stea, fie pe marginea patului, fie
m picioare, cîteva minute — şi asta se întîmpla cam de vreo zece ori pe
Zl ~ nu uita să-i relateze micile întîmplari şi fapte diverse cotidiene ale
Jeţii din sanatoriu, bineînţeles în limitele întrebărilor generale şi imper-
°nale pe care le punea Hans Castorp. Curiozitatea lui de însingurat îl
Pingea să întrebe daca au mai sosit noi bolnavi sau daca plecase vreuna
mtre figurile cunoscute; şi sa se arate încîntat că doar prima întrebare
V mea răspuns afirmativ. De fapt, sosise numai unul „nou", un tînar cu
verzuie şi scofîlcita, care luase loc la masa fildeşiei Levi, la dreapta
°amnei Iltis, chiar la dreapta verilor. Ei, Hans Castorp va aştepta cu
are sa-l vadă. Deci, nu plecase nimeni? Joachim făcu semn ca nu,
d ochii în jos. Dar era totuşi o întrebare la care trebui sa răspundă
Petate rînduri, adică la fiece doua zile, deşi, daca ar fi fost mai puţin
214
THOMAS MANN
îngăduitor, ar fi putut răspunde o data pentru totdeauna, subliniind Ca după cîte era informat, nimeni nu se găsea pe punctul de-a pleca şi ca <j aici nu se pleacă atît de uşor.
Aşadar, în ce-l privea pe Settembrini, Hans Castorp se informase în mod personal şi-l interesa sa ştie ce „spunea despre ceea ce 1 se întîmplase". Pentru ce? „Ei, pentru faptul ca zac aici şi sînt socotit bolnav." în adevăr, Settembrini îşi dăduse o părere, deşi foarte rezumativa Chiar în prima zi a dispariţiei lui Hans Castorp, îl întrebase pe Joachirti ce s-a întîmplat cu varul sau şi, aşteptîndu-se în mod evident sa i se spună ca Hans Castorp părăsise societatea pacienţilor, la explicaţiile lui Joachim n-a răspuns decît prin doua cuvinte italieneşti: mai întîi a exclamat Ecco! apoi a spus Poveretto, adică, în traducere: „lata!" şi „Sărăcuţul", căci nu era nevoie sa ştii mai multă italiana decît ştiau cei doi tineri pentru a înţelege sensul acestor doua exclamaţii.
— Dar de ce poveretto? întrebase Hans Castorp. Doar şi el sta sus cu întreaga lui literatura înjghebată din umanism şi politica şi nu poate sa facă   nimic   pentru   progresul   intereselor   lumii!   N-ar   trebui   sa se înduioşeze din pricina mea, fiindcă eu, oricum, o sa ma întorc la şes mai curînd decît el.
Prin urmare, iată ca domnul Settembrini stătea în picioare, în mijlocul camerei bine luminate — iar Hans Castorp se rezemase în cot cînd el intrase pe uşa, îl recunoscu şi, recunoscîndu-l, clipi iute şi roşi. Ca întotdeauna, Settembrini purta redingota lui groasa, cu reverele late, un guler cam uzat şi pantalonii cadrilaţi. Cum venea de la masa, avea între buze, potrivit obiceiului sau, o scobitoare de lemn. Colţurile gurii, sub eleganta unduire a mustăţii, erau încordate de faimosul lui surîs fin, rece şi lucid.
-  Buna seara, inginere! Este îngăduit sa ne interesam de dumneavoastră? Daca da, atunci e nevoie de lumina — iertaţi-mi dezinvoltura, spuse el întinzînd cu un gest plin de avînt mîna mica spre lampa din pla" fon. Eraţi cufundat în gînduri şi n-aş vrea pentru nimic în lume sa va deranjez. în cazul dumneavoastră este lesne sa-mi explic înclinaţia către meditaţie, iar pentru a sporovai aveţi, în definitiv, pe varul dumnea\oas-tra. Vedeţi. îmi dau perfect de bme seama ca sînt de prisos. Totuşi, tra"1 cu toţii înghesuiţi într-un spaţiu atît de strimt, încît legătura de la om >' om se realizează cu o participare spirituala, cu o participare a mini"-lata, a trecut o saptamîna întreaga de cînd n-aţi mai fost văzut. N'i'~a închipuit, ce-i drept, ca ati plecat, vazînd ca locul dumneavoastră
MUNTELE VRĂJIT
215
f ctoriu a rămas neocupat. Locotenentul mi-a dezvăluit realitatea, hm, ■ a spus adevărul care este mai puţin trandafiriu, daca ma pot exprima tfel farâ sa ^u indiscret... Pe scurt, cum o duceţi? Cum va descurcaţi? Cum va simţiţi? Sper ca nu prea abătut?
_ sînteţi dumneavoastră, domnule Settembrini! Cît sînteţi de bme-oitor! Ha, ha, aţi spus „refectoriu"? lata ca, la iuţeala, aţi şi făcut o gluma. Luaţi, va rog, un scaun. Nu ma deranjaţi cîtuşi de puţin. Zăceam aici şi reflectam - deşi termenul reflectare este cam exagerat în acest caz. Mi-era pur şi simplu prea lene sa aprind lumina. Va mulţumesc mult şi va rog sa ma credeţi ca din punct de vedere psihic ma simţ cît de cît normal, iar repausul la pat aproape ca mi-a vindecat guturaiul, dar se pare ca nu-i decît un fenomen secundar, după cum îmi spun cu toţii. Temperatura, este adevărat, nu-i încă aşa cum ar trebui sa fie, căci oscilează între 37,5 şi 37,7. iar zilele acestea nu s-a ameliorat deloc.
- Va luaţi regulat temperatura?
- Da, de şase ori pe zi, la fel ca dumneavoastră toţi. Ha, ha, ha, iertaţi-ma, dar ma pufneşte rîsul gîndindu-ma ca sufrageriei noastre i-aţi spus „refectoriu". Aşa se spune la mănăstire, nu? Este drept ca n-am fost niciodată într-o mănăstire, însă aşa mi-o închipui. Iar „regulile" le ştiu pe de rost şi le observ cu străşnicie.
- Ca un frate drepteredincios. Se poate spune ca aţi terminat noviciatul şi v-aţi făcut mărturisirea profesiei de credinţa. Va felicit în mod solemn. Văd că aţi început sa spuneţi „.sufrageria noastră". De altfel — fără să am intenţia de a va atinge demnitatea de bărbat — dumneavoastră îmi evocaţi mai curînd o călugăriţa tînara decît un călugăr - o mica logodnica a lui Christ, abia tunsa, absolut neprihănita şi cu nişte ochi mari de victima. Am văzut odinioară, prin locurile pe care le-am colindat, asemenea mieluşele, şi totdeauna... da, totdeauna, cu un oarecare sentimentalism. Ah! da, da, domnul varul dumneavoastră mi-a povestit totul. Prin urmare, nu v-aţi lăsat ascultat decît în ultima clipa...
-Pentru ca aveam febra. Va rog sa ma credeţi, domnule Settembrini. a acasă, cu o asemenea răceala, m-aş fi adresat doctorului nosiru. Iar 1Cl> unde eşti oarecum la izvor şi unde sînt doi specialişti la fata locu-'• ar fi fost prea caraghios sa pierd prilejul.
~ Desigur, desigur. Şi v-aţi luat temperatura chiar înainte de-a vi se scne? De altfel ştiu ca vi s-a recomandat din prima clipa. Mv lendonk aceea care v-a silit sa achiziţionaţi un teimometru?  t? îmi trebuia, şi atunci am cumpărat unul.
216
THOMAS MANN
—  înţeleg. O achiziţie absolut necesara. Şi cîte luni v-a dat Dumnezeule mare, întrebarea aceasta v-am mai pus-o o data! Va aduc aminte? De abia sosiserăţi. Mi-aţi răspuns cu atîta dezinvoltura...
—  îmi amintesc, fireşte, domnule Settembrini. Am făcut de atunc destule experienţe, totuşi îmi aduc aminte de parca ar fi azi. Aţi fost am de nostim chiar din prima zi, înfaţişîndu-ni-l pe consilierul aulic Behrens ca pe judecătorul infernului... Radames... Nu, aşteptaţi puţin, era alt nume...
— Poate Radamante? Este posibil sa-I fi numit şi astfel, incidental Nu reţin tot ce-mi trece prin cap.
—  Radamante, fireşte! Minos şi Radamante! De altfel... chiar din prima zi ne-aţi vorbit despre Carducci...
— îngaduiţi-mi, draga prietene, ca numele acesta sa-l lăsam deoparte pentru astăzi. în acest moment el capata în gura dumneavoastră o nuanţa ciudata.
— Fie şi aşa, rîse Hans Castorp. Dar, de altfel, de la dumneavoastră am aflat multe lucruri despre el. Pe atunci nu bănuiam nimic şi v-am răspuns ca venisem numai pentru trei saptamîni, nici nu-mi trecea prin minte  ca putea fi  altfel.  Domnişoara Kleefeld tocmai  ma salutase şuierîndu-mi cu pneumotoraxul, aşa ca ma scosese din sărite. însă din clipa aceea am simţit ca am febra, căci, întrucît aerul de aici nu numai ca-i bun împotriva maladiei, ci este şi favorabil maladiei, în egala măsura, asta face sa-i grăbească evoluţia, ceea ce este necesar, fara îndoiala, daca vrei sa te vindeci.
—  Este o ipoteza seducătoare. Consilierul aulic Behrens nu v-a povestit cumva şi despre acea ruso-germana pe care a avut-o aici anul trecut — adică nu: cu un an înainte, cam vreo cinci luni? Nu? Ar fi trebuit sa va vorbească. Era o femeie fermecătoare, de origine ruso-germana, măritata şi tînara mama. Venea din răsărit, limfatica, anemica ş» desigur ca suferea de ceva şi mai grav. Perfect. A stat aici o luna şi apoi a început sa se plînga ca se simte tot mai rau. I se spuse sa aibă răbdare A doua luna trecu şi ea continua sa pretindă ca, departe de-a se sirnt1 mai bine, mergea tot mai prost. I se atrase atenţia ca numai medicul poate sa-i aprecieze starea sănătăţii; ea are dreptul cel mult sa spi'na cum se simte, însă acest din urma fapt nu prezintă nici o importanţa De altfel i s-a arătat ca plamînul ei era într-o stare mulţumitoare. Perfect. i<tf femeia nu răspunse nimic, continua tratamentul şi slabi vazînd cu och» într-a patra luna, era gata sa leşine la consultaţie. N-are nici o imp°r
MUNTELE VRĂJIT
217
ţă declară Behrens; căci era încîntat de plamînul ei. Dar cînd în a
ncea lună nu se mai putu ţine nici pe picioare, îi dădu de veste soţului
..   rasarit, iar Behrens primi o scrisoare de la el - pe care era specificat
u caractere energice: „personal şi urgent", fapt văzut de mine. Da, a
nus atunci Behrens ridicînd din umeri, se prea poate ca doamna sa nu
suporte atît de bine clima de aici. Femeia însă îşi ieşise din sânte. Ar fi
trebuit sa ajungă la aceasta concluzie mai din vreme, îi striga ea, doar s-a
simţit rau tot timpul, îşi pierduse toata vlaga... Sa speram ca, în rasarit,
la soţul ei, şi-a recăpătat puterile.
-Admirabil! Povestiţi atît de frumos, domnule Settembrini, iar vorbele dumneavoastră sînt, ca sa zic aşa, plastice. La fel am rîs în sinea mea de multe ori amintindu-mi povestea dumneavoastră cu fata care se scalda în lac, căruia au fost nevoiţi sa-i dea o „sora muta". Da, aici se întîmpla multe lucruri neobişnuite! Desigur, niciodată nu poţi sa spui ca ţi-ai făcut ucenicia. De altfel, cazul meu se afla încă în plina incertitudine. Consilierul aulic susţine, este adevărat, ca mi-ar fi găsit un fleac -nişte puncte mai vechi, ceva de care aş fi suferit odinioară, fara sa-mi dau seama, deşi el pretinde ca mi-a descoperit, după cîte se pare, şi un punct proaspăt, nu ştiu precis unde anume, cam pe aici, pe undeva, pe care l-am auzit şi eu pe cînd ma ciocănea — deşi cuvîntul „proaspăt" suna destul de curios în legătura cu asemenea lucru. Pîna acum însă n-a fost vorba decît de consultări acustice, astfel ca diagnosticul absolut sigur nu-l vom putea avea decît atunci cînd voi fi iarăşi pe picioare şi mi se va face radioscopia şi radiografia. Abia atunci vom avea în mod pozitiv răspunsul la toate.
- Credeţi? Ştiţi ca placa fotografica arata, adesea, pete care sînt luate
drept caverne, deşi nu-s decît umbre, şi ca acolo unde în adevăr exista
caverne, placa fotografica arata — ei bine, ştiţi ce? Placa nu arata abso-
ut nici o pata. A fost pe aici şi un numismat care începuse sa facă febra
*' 'llndca avea temperatura i-au găsit şi cavernele pe placa fotografica.
a au mers pîna acolo încît au pretins chiar ca le-au şi auzit! ÎI declarară
IZlc, îl tratară în consecinţa, iar între timp omul muri. Dar autopsia
vedi ca plâmînii erau intacţi şi ca murise din cauza nu se ştie căror
Microbi.
~ Ei, domnule Settembrini, acum îmi vorbiţi de autopsie7 Oricum, Inca n-am ajuns pîna acolo.
~ Domnule inginer, sînteţi un mucalit.
218
THOMAS MANN
>!
— Iar dumneavoastră sînteţi, trebuie s-o recunoaştem, un critic şj u sceptic pîna-n vîrful unghiilor. Nu credeţi nici măcar în ştiinţele exacte Clişeul dumneavoastră are pete?
— Da, arata ceva.
— Şi sînteţi într-adevar uşor bolnav?
—  Ei, din nenorocire sînt destul de bolnav, răspunse Settembrini lasîndu-şi capul în jos. Urma o pauza. în timpul căreia tuşi. Aşa cum stătea culcat, Hans Castorp îşi privi musafirul redus la tăcere. I se păru ca prin cele doua întrebări simple combătuse cu argumente puternice reducînd la tăcere orice obiecţiuni — în care intrau şi republica şi stilul frumos. Iar în ceea ce îl privea pe el, nu făcu nimic pentru a reînsufleţi conversaţia.
După cîteva clipe, domnul Settembrini îşi reveni surîzînd.
— Da, domnule inginer, povestiţi-mi, aşadar, cum au primit vestea cei de acasă.
— Care veste? Amînarea plecării mele? Oh, ai mei, ştiţi, cei de acasă se reduc la trei, un batrîn şi cei doi fii ai lui, unchii mei, însă aceştia din urma sînt pentru mine mai degrabă ca nişte veri. Nu am pe altcineva, de mic  am rămas  orfan  de  tata şi  de  mamă.  Cum  au primit  vestea? Deocamdată, nici ei nu ştiu mai mult decît mine. La început, cînd a trebuit sa ma vîr în pat, le-am scris ca am răcit foarte serios şi nu pot risca o călătorie. Iar ieri, cum de atunci a trecut cam multişor, le-am scris din nou, spunîndu-le ca guturaiul meu l-a făcut pe consilierul aulic Behrens sa-mi cerceteze cu atenţie plamînii şi ca a insistat sa-mi prelungesc şederea pîna cînd chestiunea se va limpezi. Probabil ca au primit totul cu foarte mult sînge rece.
—  Dar serviciul dumneavoastră? Mi-aţi vorbit despre un stagiu de practica pe care urma sa-l faceţi.
—  Da, ca voluntar. Am rugat sa fiu scuzat deocamdată la şantierul naval. Va închipuiţi, cred, ca nimeni nu va fi deznădăjduit din pricina aceasta. Se pot descurca foarte bine şi fara voluntari.
—  Admirabil! Deci, din acest punct de vedere, totul este în ordine-Nepăsare pe toata linia. în ţara dumneavoastră oamenii sînt, în general-flegmatici, nu-i aşa? Dar, totdeauna, şi energici!
—  Vai. da. si energici, chiar foarte energici, spuse Hans Castorp' Scruta de la distanţa specificul vieţii din patrie şi constata ca interlocutorul îl intuise exact. Da, flegmatici şi energici, este exact, aşa sînt cu toţii.
MUNTELE VRĂJIT
219
_ în acest caz, continua domnul Settembrini, daca veţi ramîne mai jtă vreme,  vom avea,  fara îndoiala,  prilejul  sa facem  aici,  sus, noştinţa domnului unchiului dumneavoastră, vreau sa spun batrînului unchi. Desigur ca va veni sa va vadă.
_ Exclus! exclama Hans Castorp. In ruptul capului! Nici chiar zece
ai nu vor izbuti sa-l urce pîna aici! Unchiul meu este foarte apoplectic,
ştiţi, aproape ca n-are gît. Nu, are nevoie de o presiune atmosferica
rezonabila, aici s-ar simţi mult mai rau decît doamna dumneavoastră din
răsărit, şi ar risca tot soiul de neplăceri.
_ Asta ma dezamăgeşte. Aşadar, e apoplectic? în acest caz, la ce-i mai sînt de folos flegmatismul şi energia? Fara îndoiala ca domnul unchiul dumneavoastră este bogat. Desigur ca şi dumneavoastră sînteţi bogat. în ţara dumneavoastră toţi sînt bogaţi.
Hans Castorp rîse la aceasta generalizare literara a domnului Settembrini, şi aşa cum stătea culcat privi în depărtare; în atmosfera aceea natala, în care fusese crescut. îşi aduna amintirile şi-şi dădu silinţa să judece cît mai imparţial, mai cu seama ca distanţa, încurajîndu-l, îi uşura acest mod de a judeca. Răspunse:
-Eşti bogat, bine — sau nu eşti. Şi daca nu eşti — cu atît mai rau. Eu? Eu nu sînt milionar, dar averea mea e la adăpost, sînt un om independent şi am din ce trai. însă deocamdată sa facem abstracţie de mine. înţelegeţi. Daca aţi fi spus: acolo trebuie sa fii bogat, atunci v-aş fi aprobat. Căci sa presupunem ca nu eşti bogat, sau ca încetezi de a mai fi — în cazul ăsta este vai şi amar! „Da' mai are vreun ban omul asta?" este o întrebare care se aude des... Va repet propoziţia textual, se pronunţa aşa cum v-o spun şi cu aerul acesta. Am auzit-o de mai multe ori şi-mi dau seama că n-am uitat-o. Fara îndoiala ca mi s-a părut bizara, căci altfel nu mi s-ar fi întipărit în minte - deşi eram obişnuit s-o aud. Oare ce părere aveţi? Nu, nu cred ca dumneavoastră, homo humanus, v-aţi simţi "'ne la noi; chiar eu, care acolo sînt acasă, am găsit adesea ca toate acestea sînt neplăcute, după cum observ acum, deşi personal n-am avut 'ciodata de suferit. La mine în ţara nimeni nu va primi sa meargă la Ineva care n-ar servi la dineurile sale cele mai bune şi mai scumpe vi-n» iar fiicele unei asemenea gazde ar ramîne nemaritate. Aşa sînt rnen'i de acolo. Cum stau întins aici şi privesc lucrurile retiospectiv, l se pare ca realitatea este cam grosolana. Ce expresii aţi întrebuinţat -egmatici şi...? A, da, energici! Bine, dar asta ce înseamnă? înseamnă pru> rece. Şi ce înseamnă aspru şi rece? înseamnă cruzime. Acolo
220
THOMAS MANN
domneşte o atmosfera cruda, fără mila. Cînd stai culcat şi vezi toate d la distanţa, simţi ca te trec fiori.
Settembrini asculta şi dădu din cap aprobator. Mai continua chiar s după ce Hans Castorp ajunsese, deocamdată, la capătul criticilor sale s ameţise. Apoi italianul răsufla adînc şi vorbi:
— N-aş vrea sa capăt o imagine greşita despre formele specifice pe care cruzimea fireasca a vieţii le ia în sînul societăţii dumneavoastră Mi-e totuna, căci acuzaţia de cruzime ramîne o acuzaţie destul de sentimentala. Abia daca aţi fi îndrăznit s-o formulaţi la faţa locului, de teama sa nu păreţi ridicol. Şi pe buna dreptate aţi lasat-o pe seama ambus-caţilor existenţei. Faptul ca azi o rostiţi ritos dovedeşte o oarecare înstrăinare pe care n-aş vrea s-o vad amplificîndu-se, căci acela care se obişnuieşte s-o mărturisească poate foarte uşor sa fie pierdut pentru viaţa, pentru forma de viaţa pentru care s-a născut. Ştiţi dumneavoastră, domnule inginer, ce înseamnă: „Sa fii pierdut pentru viaţă"? Eu da, eu o ştiu şi o vad aici în fiecare zi. Cei mult după o jumătate de an, tînârul care ajunge aici (şi aici sus nu ajung decît aproape numai tineri) nu mai are în cap nimic altceva decît flirtul şi temperatura. Iar după cel mult un an nu va mai fi în stare sa conceapă nimic altceva şi va socoti drept „cruda" sau, mai bine zis, drept falsa şi ca pe o dovada de ignoranţa orice alta idee. Va plac întîmplarile — aş putea să va povestesc una. Aş putea să va istorisesc despre un oarecare fiu şi soţ care a stat aici unsprezece luni şi pe care l-am cunoscut. Era, cred, puţin mai în vîrsta decît dumneavoastră - ba cred ca era chiar mult mai în vîrsta. L-au trimis acasă, cu titlu de încercare, ca vindecat; şi s-a întors în mijlocul celor dragi lui; nu era vorba de nici un unchi, ci de mama şi soţie. Dar toata ziua stătea închis în camera, cu termometrul în gura şi nu se sinchisea de nimic din jurul sau. „Voi nu puteţi pricepe, le spunea el-Numai după ce ai trăit acolo sus poţi sa înţelegi cum trebuie sa se petreacă lucrurile. Aici jos va lipsesc «noţiunile fundamentale»". Pîna 'a sfîrşit. maica-sa î-a zis: „Pleacă iarăşi acolo, sus. Cu tine nu mai este nimic de făcut". Şi s-a întors din nou aici, sus. Reveni în „patrie" - caC1 ştiţi doar ca locului acestuia poţi sa-i spui „patrie" daca ai stat măcar o data aici. Tînara lui soţie îi devenise complet străina, fiindcă îi lipsea11 „noţiunile fundamentale", şi renunţa la el. înţelesese ca îşi va găsi în adevărata lui „patrie" o tovarăşa care va avea aceleaşi „noţiuni fundamentale" şi că va ramîne acolo.
MUNTELE VRĂJIT
221
Hans Castorp dădea impresia că nu asculta decît cu o ureche. ntinuâ să privească în incandescenţa alburie a becului din camera, ntr-o depărtare. Puţin mai tîrziu rîse şi spuse:
_ Patrie" îi zicea el? lata ceva ce poate părea un pic cam sentimen-l cum spuneţi dumneavoastră. Da, cunoaşteţi numeroase întîmplari. Tocmai începusem sa ma gîndesc la ceea ce spuneam mai adineauri despre asprime şi cruzime, lucruri care, de altfel, mi-au trecut prin cap de multe ori în ultimele zile. Vedeţi dumneavoastră, trebuie sa ai o epiderma destul de groasa pentru a fi la unison cu felul de-a gîndi al oamenilor de jos, din vale, cu întrebări ca „Da' mai are vreun ban omul asta?" şi cu mutrele pe care le fac vorbind astfel. în fond, niciodată n-am considerat firesc acest fel de-a fi, cu toate ca nu sînt nici măcar un horno humanus — dar îmi dau seama ca felul lor de viaţa a fost acela care m-a izbit întotdeauna. Poate ca faptul ţine de înclinaţia mea inconştienta către boală — de altfel, mi-am auzit eu însumi vechile locuri bolnave şi iată ca Behrens pretinde ca mi-a gasit acum şi un fleac cu totul proaspăt. Desigur, mi s-a părut surprinzător, totuşi, în fond nu m-am mirat prea tare. Nu m-am simţit niciodată ca o stînca; şi cum părinţii mi-au murit atît de timpuriu şi am rămas de mic orfan de tata şi de mama, înţelegeţi...
Domnul Settembrini descrise cu capul, cu umerii şi cu mîinile un gest unitar care, schiţat cu voioşie şi amabilitate, exprima întrebarea: >,Ei, şi? Ce-i cu asta?"
- Doar sînteţi scriitor, spuse Hans Castorp - literat; trebuie deci sa fi făcut aceasta experienţa şi sa înţelegeţi ca, avînd în vedere împrejurările, nu poţi avea o fire atît de aspra încît sa găseşti cruzimea oamenilor foarte fireasca — a oamenilor obişnuiţi, înţelegeţi, care se plimba, rîd, cîştiga bani şi-si satura pîntecul... Nu ştiu daca am reuşit exact sama...
Settembrini se înclina.
- Dumneavoastră vreţi să spuneţi, îi explica el, ca un contact pre-ce Şi frecvent cu moartea te împinge spre o stare de spirit în măsura sa
e iaca mai delicat şi mai sensibil faţa de asprimile şi trivialitaţile coti-lene a*e vieţii, şi s-o recunoaştem: faţa de cinismul ei.
~ tste exact ceea ce voiam sa spun! exclama Hans Castorp cu sincer
uziasm. Admirabil exprimat, aţi pus punctul pe i. domnule Settembrini.
oartea— da! Ştiam eu bine ca dumneavoastră, ca literat...
tunci Settembrini întinse mîna spre el şi, aplecîndu-şi capul într-o
e> închise ochii - gest foarte frumos şi blînd, cu care îl întrerupse,
222
THOMAS MANN
dar numai pentru a-l ruga să-i acorde atenţie. Râmase cîtva timp . aceasta atitudine pe care o mai păstra destul de mult, chiar după ce Ha Casţorp tăcuse puţin stingherit şi aştepta să vadă ce va urma. în sfîrs' italianul îşi deschise ochii negri — ochii de flaşnetar — şi vorbi:
- îngâduiţi-mi, îngaduiţi-mi, domnule inginer, sa mă adresez cu insis ţenţa inimii dumneavoastră şi sa va spun — şi ţin să subliniez aceasta in mod expres - că singurul fel pios de-a contempla moartea în chip esenţial şi fără înflorituri consta în a o înţelege, a o percepe ca pe o parte ca pe o împlinire şi ca pe o condiţie sacra a vieţii, şi în nici un caz - căci aceasta ar fi contrariul sănătăţii, nobleţei, raţiunii şi fidelităţii - nu trebuie s-o separi de viaţa, să i-o opui sau chiar s-o transformi într-un argument împotriva ei. Cei vechi îşi împodobeau sarcofagele cu simboluri ale vieţii şi ale fecundităţii si chiar cu simboluri obscene — sacrul con-fundîndu-se adesea cu obscenul în religiozitatea antică. Aceşti domni ştiau sa cinstească moartea. Căci moartea este demna să fie respectată ca şi leagănul vieţii, ca şi sînul matern al reînnoirii. Dar opusă vieţii şi separata de ea,  devine un spectru, o hidoşenie — şi chiar mai râu. Deoarece moartea ca act spiritual de sine stătător este o forma foarte imorală, a cărei putere de atracţie este extrem de puternică şi fără îndoială ca pentru spiritul uman ar fi cea mai groaznica rătăcire dacă ar încerca sa simpatizeze cu ea. Domnul Settembrini tăcu. Se oprise la această afirmaţie de principiu şi încheiase pe un ton foarte hotarît. Era serios; nu ca sa se distreze spusese toate acestea, uitase chiar sa dea interlocutorului prilejul de-a replica, iar la sfîrşitul afirmaţiilor cobori glasul şi făcu o pauza. Stătea jos, cu gura închisă, cu mîinile încrucişate pe genunchi, cu un crac al pantalonului cadrilat pus peste celălalt şi-şi privea piciorul pe care-l legăna uşor în aer.
Hans Castorp tăcu şi el. Rezemat de pernă şi cu capul întors spre perete, bătea cu vîrful degetelor în cuvertură. Avea impresia ca Settembrini îi daduşe o lecţie, câ-l chemase la ordine, ba chiar câ îl dojenise-iar în tăcerea lui era şi oarecare îndărătnicie de copil. Iar tăcerea aceasta dură destul de mult.
în sfîrşit, domnul Settembrini înalţă capul şi spuse surîzînd:
— Fiţi bun, domnule inginer, şi aduceţi-vă aminte că noi doi am n1"11 început odată o controversă asemănătoare - ba chiar s-ar putea spune' aceeaşi. Discutam atunci — cred ca era în timpul unei plimbări - despr boala şi prostie a căror coincidenţa dumneavoastră o socoteaţi drept u paradox, părere care nu era decîţ o consecinţa a consideraţiei dunine
MUNTELE VRĂJIT
223
astră pentru boală. Calificam atunci aceasta preţuire ca pe o nazbîtie • istrâ, prin care este insultată gîndirea umana şi, spre satisfacţia mea, ăreaţi destul de dispus să ţineţi seama de obiecţie. Şi am vorbit, de emenea, despre nepăsarea şi nehotărîrea spirituală a tineretului, despre rbertatea lui de a alege şi despre tendinţa lui de-a face experienţa tutu-or punctelor de vedere posibile, şi am căzut de acord că nu trebuie sa considerăm aceste experienţe ca pe nişte rezultate definitive, serioase si valabile pentru toata viaţa. Vreţi să-mi îngăduiţi - şi surîzînd, domnul Settembrini se apleca înainte cu tălpile lipite de podea, cu mîinile strînse între genunchi şi capul lăsat pieziş — vreţi sa-mi îngăduiţi, spuse cu o oarecare emoţie în glas, să încerc, poate voi putea să va fiu de folos, pe viitor, în aceste experienţe şi sâ exercit asupra dumneavoastră o influenţă în sensul frînarii, dacă din întîmplare funesta primejdie a prejudecăţilor v-ar ameninţa?
- Dar desigur, domnule Settembrini! Şi Hans Castorp se grăbi să renunţe la atitudinea distantă, pe jumătate timida şi pe jumătate îndărătnică, încetă sâ mai bată cu degetele în cuvertură şi se întoarse spre musafir cu o amabilitate plină de consternare. Este chiar foarte binevoitor din partea dumneavoastră... Mă întreb numai daca eu aş fi... Adică, dacă la mine...
- Complet sine pecunia, zise Settembrini citîndu-l pe Behrens, şi în aceeaşi clipă se ridică. De ce v-aţi lăsa rugat? adăugă el.
Şi amîndoi începură sâ rîdă. Atunci se auzi deschizîndu-se uşa de afară şi tot atunci se învîrti şi minerul de la uşa interioara. Era Joachim care se întorcea de la o partida de cărţi. Dînd cu ochi de italian, se roşi la fel ca Hans Castorp mai adineauri: chipul lui ars de soare deveni şi mai întunecat.
-Oh, ai musafiri, zise el. îmi închipui că-ţi face plăcere. Eu am fost reţinut. M-au silit sa fac o partida de bridge; i se spune bridge, dar de tapt era altceva, adaugă dînd semnificativ din cap. Am cîştigat cinci mărci.
- Numai sâ nu se transforme în viciu, îi spuse Hans Castorp. Hm! 'na una-alta, domnul Settembrini mi-a dat prilej sa petrec timpul într-un
mod foarte plăcut. Şi cînd spun doar atît, îmi dau seama că ma exprim estul de stîngaci... S-ar potrivi mai curînd falsului vostru bridge, eoarece domnul Settembrini mi-a umplut timpul într-un chip cît se . ate ^e preţios... Un om cumsecade ar trebui sa dea din mîini şi din cioare ca să scape de aici - acum că aţi început şi voi cu falsul bridge.
224
THOMAS MANN
Dar pentru a-l asculta mai des pe domnul Settembrini şi pentru a-l ]a sa-mi dea o mîna de ajutor cu conversaţiile sale, aproape ca aş dori am temperatura un timp nedefinit şi sa ma instalez cu casa la voi, aici Pîna la urma, va trebui sa mi se dea o „sora muta", pentru ca nu curnv sa trişez.
— Repet, domnule inginer, sînteţi un mucalit. Apoi Settembrini îşi lua rămas bun în modul cel mai politicos. Rămas singur cu varul sau Hans Castorp răsufla uşurat.
— Ce mai pedagog! spuse el. Un pedagog umanist, nu încetează sa-ţi iaca morala, cînd sub forma de povestiri cînd în forma abstracta. Şi se întîmpla sa vorbeşti cu el despre nişte lucruri despre care niciodată nu mi-aş fi închipuit ca se poate vorbi, ba mai mult: nu m-aş fi închipuit ca aş reuşi sa le şi pricep. Şi daca aş fi dat peste ele acolo jos, la şes, într-adevar nu le-aş fi înţeles, adaugă el.
La ora aceea, Joachim obişnuia sa petreacă un timp împreuna cu varul lui: sacrifica doua sau trei sferturi de ceas din cura de odihna. Cîteodata făceau o partida de şah pe masa portativa a lui Hans Castorp -căci Joachim adusese cutia şi figurile în camera varului. Mai tîrziu ieşea cu tot calabalîcul pe balcon, dar şi cu termometrul în gura, iar Hans Castorp îşi lua şi el temperatura pentru ultima dată în acea zi, în vreme ce o muzica suava răzbătea, cînd mai de-aproape, cînd de departe, din valea învăluită în umbrele nopţii. La ora zece cura de odihna se sfîrşea, apoi îl auzea pe Joachim, auzea şi perechea de la masa ruşilor de rînd... şi Hans Castorp se întorcea pe o parte, încercînd să adoarmă.
Noaptea era jumătatea cea mai grea a zilei! căci Hans Castorp se trezea mereu şi i se întîmpla sa ramînâ treaz ore în şir, deoarece uneori îl împiedica sa adoarmă anormala fierbinţeala a sîngelui, alteori statornica poziţie orizontala îi stînjenea pofta şi putinţa de-a adormi. în schimb ceasurile de somn erau însufleţite de vise de o diversitate bogata şi plina de viaţa, la care se putea gîndi cînd era treaz. Şi daca ziua era scurtata de multiplele subdiviziuni din cadrul programului, nu la fel se întîmpla şi în cursul nopţii datorita trecerii monotone a orelor — care-şi pierdeau contururile. Dar cînd, în sfîrşit, zorile se apropiau, era o bucurie sa \ezl camera umplîndu-se de lumina, s-o observi cum se iveşte din întuneric sa priveşti lucrurile aparînd şi dezvaluindu-se, în vreme ce, afara, ziua se aprindea într-o roşeala cînd tulbure şi fumurie, cînd vesela; si. H181 înainte de a-ţi fi dat seama, sosea iarăşi clipa cînd baieşul, ciocanin energic în uşa, vestea intrarea în vigoare a programului zilnic.
MUNTELE VRĂJIT
225
Hans Castorp nu-şi luase nici un calendar în vacanţa şi ca atare nu
întotdeauna informat asupra zilei în care se găsea. în privinţa asta îşi
eba din cînd în cînd varul, dar nici el nu era de fiecare data prea
■ aî Toiuşi duminicile, mai cu seama fiecare a doua duminica, în care
ea loc concertul, constituiau un punct de orientare, si astfel era sigur
sepietnbrie se apropia de jumătate. Afara, în vale, de cînd Hans
Tastorp se aşezase la pat, după timpul trist şi rece sosiseră zilele fru-
inoase de sfîrşit de vara, un şir lung de zile frumoase, aşa ca Joachim
venea la el îmbrăcat cu pantalonii albi, iar Hans Castorp nu putea sa-şi
înfrînga simţamîntul unei sincere păreri de rau, o părere de rau şi a
sufletului dar şi a muşchilor lui tineri, gîndindu-se la vremea minunata
de afara. Spusese chiar ca „îi este ruşine" sa lase sa treacă un timp atît
de frumos. După aceea însă, ca sa se liniştească, adăugase ca şi daca ar
fi fost pe picioare, tot n-ar fi putut profita — căci, după experienţa avuta,
îi era interzis să facă prea multa mişcare. Şi, în definitiv, prin uşa putea
să se bucure, oricum, într-o anumita măsura, de lumina calda de afara.
Dar spre sfîrşitul izolării forţate a lui Hans Castorp, vremea se schimba iarăşi. Peste noapte devenise ceţoasa şi friguroasa, valea se ascunse într-o învîrtejire umeda de lapoviţa, iar aerul uscat al caloriferului umplu camera. Vremea se menţinu astfel pîna în ziua cînd, cu prilejul vizitei de dimineaţa a medicilor, Hans Castorp îi reaminti consilierului aulic ca se şi împliniseră cele trei saptamîni de cînd stătea în pat şi ceru permisiunea sa se scoale.
- Ei, asta-i buna, ai şi isprăvit? spuse Behrens. Ia sa vedem; într-ade-var, aşa este. Dumnezeule, cum îmbatrînim. De altfel, mi se pare ca nu s-aprea schimbat mare lucru în starea dumitale. Cum? Ieri temperatura a rost normala? Da, în afara de cea de la ora şase seara. Ei bine, Castorp, nu vreau sa par neînduplecat cu dumneata şi doresc sa te redau soci-etaţii. Ridica-te şi umblă, omule! Fireşte, în măsura şi în limitele indi-te- In curînd îţi vom face portretul interior. Ia nota! spuse el doctoru-l K-tokowski, îndreptîndu-se spre uşa şi, uitîndu-se cu ochii lui albaştri cramoşi si injectaţi la palidul asistent, îi arata cu arătătorul enorm "mă     lui Hans Castorp... Astfel, Hans Castorp ieşi din „depou".
 gulerul paltonului ridicat şi purtînd galoşi pentru prima data, îşi ) iarăşi varul pîna la banca de lînga pîrîiaş, apoi se întoaise. dar nu ca pe drum sa nu pună întrebarea cît l-ar mai fi lăsat Behrens sa ln pat daca nu-i comunica el însuşi ca temperatura trecuse. Iar
i   ' !
i; i
226
THOMAS MANN
Joachim, cu privirile întunecate şi gura deschisă ca pentru un , v deznădăjduit, făcu prin aer gestul nemărginirii.
„Dumnezeule, văd!"
Trecu o saptamîna întreaga pîna cînd Hans Castorp fu invitat, prjn sora-şefa, sa se prezinte la laboratorul de radiologie. Nu voia sa plictisească oamenii cu stăruinţele lui. Erau destul de ocupaţi cei de la „Berghof'. Doctorii şi personalul, după cîte se părea, aveau mult de lucru. în ultimele zile sosiseră noi bolnavi: doi studenţi ruşi cu parul încîlcit şi nişte bluze negre, închise complet, care nu lăsau sa se zărească nici cea mai mica urma de lenjerie alba; o pereche olandeza căreia i s-au dat doua locuri la masa lui Settembrini; şi un mexican cocoşat, care-şi înspaimînta tovarăşii de masa cu îngrozitoarele sale crize de sufocare: atunci se agaţă cu pumnii de fier ai mîinilor lui lungi, de cîte unul din vecini, bărbat sau femeie, îi apuca strîns ca într-o menghina şi-i tîra în lumea spaimei sale, cu toata împotrivirea şi strigatele lor după ajutor. Pe scurt, sufrageria era aproape plina, deşi sezonul de iarna nu începea decît în octombrie. Iar gravitatea cazului lui Hans Castorp şi gradul sau de boala abia dacă îi dădeau dreptul sa pretindă vreo atenţie mai deosebita. Doamna Stohr, aşa stupida şi inculta, era fara îndoiala mai bolnava decît el. fara sa mai vorbim despre doctorul Blumenkohl. Ar fi trebuit sa fie lipsit de orice simţ al gradaţiei şi diferenţierii, pentru ca Hans Castorp, în situaţia sa, să nu aibă o rezerva discreta - cu atît mai mult cu cît o astfel de comportare făcea parte din spiritul sanatoriului. Cei mai uşor bolnavi nici nu contau, Şi chiar el ajunsese la această constatare din nenumăratele convorbiri pe care le auzise. Despre cei uşor bolnavi se vorbea cu dispreţ, potrivit unei ierarhii valabile aici, şi erau priviţi de sus în jos — dar nu numai bolnav» atinşi în mod grav se purtau astfel, ci chiar şi acei care erau ei înş'S1 „uşori": procedînd astfel, aceştia din urma mărturiseau - şi faţa de ei. este adevărat — acelaşi dispreţ. însă îşi apărau demnitatea supunîndu-acestei scări a valorilor. Aşa este omenesc. ,,Ei aş, asta! păreau spun unii altora; asta, pe scurt, n-are mare lucru şi abia daca ar
a-Şi
avea
dreptul să stea între noi. N-are nici măcar o cavernă..." Acesta era sp1 tul care domnea aici; în felul lui, era aristocratic, şi Hans Castorp 1 supunea dintr-un respect înnăscut faţa de legi şi regulamente de
MUNTELE VRĂJIT
227
. i Qte bordeie atîtea obiceie, spune proverbul. Un calator care îşi ioc de obiceiurile şi valorile popoarelor ce-i  dau ospitalitate vedeşte ca nu-i prea cultivat. Chiar şi faţa de Joachim, Hans Castorp vea un oarecare respect şi anumite consideraţii, nu atît pentru ca el era colo mai vechi, fiindu-i îndrumător şi cicerone în aceasta lume — ci pentru ca, într-adevar, dintre ei amîndoi, varul sau era „mai grav". Totuşi, cum se întîmplâ de obicei, este explicabil ca înclini sa tragi spuza pe propria turta, ba chiar sa-ţi exagerezi situaţia măcar atît cît este necesar sa intri în aristocraţie sau măcar sa te apropii de ea. însuşi Hans Castorp, cînd era întrebat la masa, declara cu plăcere cîteva zecimi mai mult decît avea de fapt, şi se simţea măgulit atunci cînd îl ameninţau cu degetul ca pe un băiat care este mai rau decît pare. Dar degeaba exagera el puţin, ca tot nu ramînea decît un personaj de o categorie inferioara, încît îşi dădea seama ca numai răbdarea şi rezerva puteau fi atitudinea ce trebuia adoptata.
îşi reluase, alături de Joachim, felul de viaţa din primele trei sapta-mîni, devenita intima, monotona, organizata cu precizie şi care mergea strună din prima zi, ca şi cum nu fusese niciodată întrerupta. De fapt, această întrerupere n-avea nici o însemnătate; chiar de la cea dintîi reapariţie a sa la masa îşi dădu seama limpede de acest fapt. E adevărat ca Joachim, care acorda foarte scrupulos o deosebita importanţa unor asemenea evenimente, avusese grija sa pună o vaza cu cîteva flori în dreptul locului ocupat de cel care parca înviase. însă tovarăşii de masa ai lui Hans Castorp îl salutara fara nici o solemnitate, iar felul cum îl primiră nu se deosebi deloc de acela adoptat atunci cînd despărţirea dura nu trei saptamîni, ci trei ore - sau abia daca se deosebi foarte puţin: foarte puţin nu pentru că persoana lui modesta şi simpatica le-ar fi fost indiferenta, ci pentru că aceşti oameni erau preocupaţi în mod exclusiv numai de propria lor fiinţa, adică de trupul lor care pentru ei era atît de mteresant, încît parca nici nu luaseră cunoştinţa de absenţa lui Hans storp. Iar acesta din urma se supuse fara greutate, căci se regăsi la patul lui de masă, între profesoara şi Miss Robmson, ca şi cum chiar m aJun ar fi stat acolo pentru ultima data.
nn urmare, daca nici măcar la masa lui nu se făcuse mare caz de
rŞitul izolării sale forţate, cum i-ar fi putut pasa cuiva din restul
ageriei? Acolo, nimeni nu-i dăduse nici cea mai mica atenţie - cu
s Ceptia lui Settembrini care, la sfîrşitul mesei, se apropie de el ca sa-l
e glumeţ şi prietenos. Este adevărat ca Hans Castorp era dispus sa
228
THOMAS MANN
mai vadă încă o excepţie, însă noi nu vom putea sa ne pronunţam asup acestui fapt. I se păruse ca revenirea lui fusese remarcata de Clavdi Chauchat - căci imediat după intrarea ei, în întîrziere ca totdeauna, duD ce uşa de sticla se închise, îşi opri privirea-i îngusta, pe care privirea In
0  întîlni şi apoi, abia aşezata, se mai întoarse o data spre el, surîzînd peste umăr: surîzînd aşa cum o făcuse cu trei saptamîni în urma, adică înainte ca el sa se fi dus la consultaţie. Iar mişcarea ei fusese atît de făţişa şi lipsita de consideraţie — lipsita de consideraţie faţa de el cit şi faţa de toţi ceilalţi pacienţi — încît nu ştiuse daca trebuia sa se socotească încîntat sau sa ia aceasta atitudine drept un semn de dispreţ şi, prin urmare, sa se supere. Oricum ar fi fost, mima i se zbuciuma cumplit sub aceste priviri care desconsideraseră convenţiumle mondene, potrivit cărora s-ar fi cerut sa se ignore reciproc, şi-l impresionaseră într-un fel care în ochii lui apărea fantastic şi ameţitor — inima, aşadar, 1 se zbuciuma cumplit, aproape dureros, imediat ce uşa de sticla pocni, cact aceasta era clipa pe care o aşteptase cu sufletul la gura.
Se mai cuvine sa adăugam ca legaturile sufleteşti ale lui Hans Castorp cu pacienta de la masa ruşilor bine şi interesul simţamintelor şi al spiritului lui modest pentru aceasta făptura micuţa, cu pasul uşor, lunecător şi ochii de kirghiza, pe scurt, sentimentele sale de îndrăgostit (şi ne încumetam a întrebuinţa acest cuvînt, măcar ca e un cuvînt din „vale", un cuvînt de la şes, întrucît ne îngăduie sa bănuim ca liedul Simt fluturarea ciudatelor gînduri ar putea fi folosit, într-un chip oarecare, în acest caz) — aşadar, sentimentele lui de îndrăgostit făcuseră progrese foarte mari în timpul izolării forţate. Chipul ei îi plutise în faţa ochilor atunci cînd, în zori, sculat devreme, îşi aruncase privirile prin camera ce
1  se dezvăluia şovăitoare, sau seara, în amurgul ce se întuneca tot mai mult (şi chiar în acea ora cînd Settembrini intrase pe neaşteptate la el, ° data cu aprinderea subita a luminii, ea îi plutise prin faţa ochilor perfect distincta, şi din pncina asta venirea umanistului îl făcuse sa roşească), iar în lungul orelor singuratice ale zilei lui farîmiţate se gîndise la gura acestei femei tinere, la obrajii ei, la ochii ai căror culoare, forma şi obhcrtate îi sfîşiau sufletul, se gîndise la spatele ei obosit, la felul cum îşi ţinea capul, la ceafa cu vertebra cervicala ieşita în evidenţa, la braţele transfigurate de voalul cel subţire — şi daca pîna acum am ascuns ca numa datorita acestor lucruri orele i s-au scurs fara greutate, este fiindcă a»1 luat parte cu  dragoste  la neliniştea lui  sulfletească amestecata c înspaimîntatoarea fericire a acestor imagini  şi vedenii.  Da, căci
MUNTELE VRĂJIT         229
otie şi o adevărata spaima se contopeau în toate acestea, o speranţa e se rătăcea în nemărginitul, infinitul şi aventura bucuriei, dar şi o a care nu avea nume, însă cîteodata gîtuia atît de brusc inima ■narului - inima sa în înţelesul sufletesc şi trupesc - încît îşi ducea îna stînga la piept, iar dreapta la frunte (ca pe o viziera deasupra ochilor) şi şoptea: -Dumnezeule!
Căci îndărătul frunţii dainuiau gînduri sau fragmente de gînduri, şi ele erau cele care daruiau imaginilor şi vedeniilor lui o fascinaţie atît de intensă, deşi se refereau la nepăsarea şi lipsa de cuviinţa a doamnei Chauchat, la boala ei, la strălucirea şi importanţa sporita pe care boala o dădea trupului ei şi la atracţia carnala ce-o avea făptura sa, iar Hans Castorp simţea ca era chemat, prin diagnosticul dat de medici, sa participe de acum înainte la aceasta boala. Şi dindaratul frunţii înţelese fantastica libertate cu care doamna Chauchat, întorcîndu-se şi surîzînd, desconsiderase convenienţele mondene, potrivit cărora s-ar fi cerut ca ei să se ignore unul pe altul - le desconsiderase de parca n-ar fi fost doua fiinţe sociale şi n-ar fi avut nevoie nici măcar sa vorbească... Şi, de fapt, tocmai acest lucru îl înspaimînta la fel ca atunci cînd, în sala de consultaţii, ridicase ochii spre ochii varului sau -   dar atunci mila şi grija îi insuflasera spaima, în vreme ce, aici, erau în joc emoţii cu totul diferite. Aşadar, aceasta viaţa de la „Berghof', atît de prielnica şi atît de btne organizata în hotarele ei strimte, îşi reluase cursul monoton — iar Hans Castorp, în aşteptarea radiografiei, continua s-o împartă cu bunul Joachim, aranjîndu-şi-o ora cu ora, întocmai ca aceea a varului sau; şi aceasta vecinătate era fara îndoiala un lucru bun pentru tînarul nostru, ueşi nu era decît vecinătatea unui bolnav, ea comporta totuşi multa aus-entate militară: o austeritate care şi începuse, este adevărat, sa se acomodeze cu serviciul tratamentului şi sfîrşi prin a se substitui îndeplinirii obligaţiei profesionale normale - iar Hans Castorp nu era chiar atît de ost ca sa nu-şi dea seama foarte precis de acest lucru. Dar simţea cît e mult înfrîna aceasta vecinătate sufletul lui de civil - însuşi exemplul °achim şi controlul exercitat de el îl împiedicau sa întreprindă în ra acţiuni necugetate. Căci vedea foarte bine cît de mult trebuia sa e 8ravul Joachim de pe urma unui anumit parfum de portocale ce-l Ia zilnic, şi în adierea caiuia erau nişte ochi căprui şi rotunzi, un t>in, o veselie pusa pe rîs şi un piept cu formele plăcute, iar ea Şi loialitatea - care îl făceau pe Joachim sa se teama de influ-
230
THOMAS MANN
enţa acestei atmosfere şi îl sileau s-o ocolească — toate acestea ii jr sionau pe Hans Castorp, îi impuneau lui însuşi ordine şi discipljna s împiedicau „sa împrumute creionul" de la femeia cu ochii oblici fiindcă fara aceasta vecinătate care-i inspira disciplina el ar fi fost gat s-o facă. dacă judecam după experienţa de pîna acum.
Joachim nu vorbea niciodată despre Marusia cea veşnic dispusa sa rîda, şi asta era egal cu o interdicţie pentru Hans Castorp de a vorbi despre Clavdia Chauchat. în schimb, se despăgubea vorbind discret cu profesoara care stătea Ia masa în dreapta lui, silindu-se s-o facă pe fata batrîna sa roşească, tachinîndu-i slăbiciunea ce-o avea pentru bolnava cu mişcările mlădioase şi imitînd întru totul atitudinea demna a batrînului Castorp, prin faptul ca-şi rezema bărbia în guler. Mai insista de asemenea, pe lînga ea ca sa afle amănunte noi şi interesante despre situaţia personala a doamnei Chauchat, cu originea sa, despre soţul şi vîrsta ei, despre caracterul bolii. Voia sa ştie daca avea copii. Dar nu, nu avea. Ce sa facă o femeie ca asta cu copii? Fara îndoiala ca îi era interzis — şi pe de alta parte: oare cam ce soi de copii ar fi putut sa aibă? Castorp se văzu silit sa-i dea dreptate. Pe deasupra, poate ca era şi prea tîrziu, presupuse el cu oarecare nepăsare forţată. Cîteodata, din profil, chipul doamnei Chauchat i se părea puţin înăsprit, sa fi avut oare mai mult de treizeci de ani? Domnişoara Engelhart protesta. Clavdia, treizeci? în cel mai rau caz avea douăzeci şi opt de ani. Profilul Clavdiei era de o frăgezime şi de o gingăşie dintre cele mai tinereşti, măcar ca, fireşte, era un profil interesant şi nu acela al unei oarecare gîşte sănătoase. Şi ca sa-l pedepsească, domnişoara Engelhart adaugă la repezeala ca doamna Chauchat era vizitată adesea de nişte domni şi în special de un compatriot ce locuia în Davos-Platz, pe care-l primea dupa-amiaza, în camera ei.
Lovitura nimeri în plin. Chipul lui Hans Castorp se schimonosi, cu toate eforturile sale de-a se stapîni, şi chiar cuvintele rostite cu indiferenţa „Cum aşa" şi „lata o noutate ieşita din comun", cu care răspunse la aceasta confidenţa, aveau în ele ceva schimonosit. Şi fiindcă nu putea sa nesocotească existenţa acestui compatriot despre care i se pomenise-aşa cum reuşise sa se prefacă la început, revenea neîncetat asupra lui.iar buzele îi tremurau. E un bărbat tînar?
— Tînar şi frumos, daca ar fi sa ne luam după ce spune lumea' răspundea profesoara; căci nu putuse sa-l vadă şi sa se pronunţe în c°n' secinţa.
MUNTELE VRĂJIT
231
_ E bolnav? Poate, dar, oricum, foarte puţin bolnav.
_ Ar fi de dorit să aibă mai multa rufarie decît compatrioţii lui de la
a ruşilor de rînd, spunea sarcastic Hans Castorp, Ia care domnişoara gelhart, fot ca sa-l pedepsească, răspundea afirmativ. Sfîrşi prin a fi . parere ca la mijloc era o chestiune ce nu putea fi neglijata şi o însărcina pe profesoara în mod cît se poate de serios sa se informeze asupra acestui compatriot care o vizita atît de des pe doamna Chauchat, dar în loc sâ-i dea amănunte asupra acestui aspect al problemei, ea îi aduse peste cîteva zile o veste cu totul diferita.
Clavdia Chauchat poza pentru un portret, da, se lasă pictata - asta aflase domnişoara Engelhart care îl întreba pe Hans Castorp daca era la curent. în cazul ca nu ştia nimic, putea fi convins ca ştirea provenea din sursa cea mai sigura. De cîtva timp, doamna Chauchat poza pentru a i se face portretul — unde anume? La consilierul aulic! Chiar domnul consilier aulic Behrens era acela care o primea în acest scop, aproape zilnic, în locuinţa lui.
Aceasta noutate îl impresiona pe Hans Castorp şi mai puternic decît cea precedenta. Nu mai înceta sa facă, pe aceasta linie, tot felul de glume caraghioase. Da, desigur, se ştia prea bine ca aulicul consilier picta - nu era nimic de obiectat aici, deoarece nu era interzis nimănui şi fiecare avea libertatea sa facă la fel. Prin urmare, şedinţele aveau loc în casa lui de văduv? Fără îndoiala ca la şedinţe asista şi domnişoara Mylendonk. Cu siguranţa ca nu avea timp pentru aşa ceva.
-Numai ca nici Behrens nu putea sa aibă mai mult timp liber decît sora-şefâ, spuse Hans Castorp sever. Dar măcar ca, astfel, totul părea spus asupra acestei chestiuni, el nu renunţa şi se consuma în nenumărate întrebări, pentru a afla ştiri cît mai amănunţite: asupra portretului şi "nensiunilor m' s' daca îi făcea numai capul sau o picta pîna la genunchi; la ce ora aveau loc şedinţele - numai ca domnişoara Engelhart 1 putuse da nici o precizare în privinţa asta, aşa ca nu-i mai ramînea
it sa aibă răbdare aşteptînd rezultatul investigaţiilor ce urma sa le «ca profesoara.

 aceste ştiri, Hans Castorp se pomeni cu 37,7. Mai mult decît 1 ele pe care le primea doamna Chauchat, îl tulburau şi-l nelinişteau Pe care le făcea. Viaţa intima şi particulara a doamnei Chauchat -ln ea însăşi, independent de conţinutul ei - începuse chiar sa-i
 ş, independent de conţinutul ei     începuse chiar sai oace suferinţe şi framîntari, dar cît de tare aveau sa se agraveze
232
THOMAS MANN
aceste doua stări sufleteşti cmd observa ca mereu îi ajungeau la ure v, ştiri cu un conţinut echivoc! Era posibil, în general, ca legăturile vizjt torului rus cu compatrioata lui sa fie banale şi nevinovate; dar, de cît timp, Hans Castorp era dispus sa socotească banalul şi nevinovăţia dre vorbărie goala, tot aşa cum nu se putea hotărî sa admită ca pictura" ulei poate fi altceva decît o legătura între un văduv brutal şi guraliv §! 0 tînara femeie cu ochii oblici şi mersul ademenitor. Gustul manifestat de consilierul aulic în alegerea modelului se potrivea prea mult cu al $au personal, ca sa mai poată crede ca şedinţele erau banale, mai cu seama ca obrajii albaştrii şi ochii lăcrimoşi şi injectaţi ai consilierului aulic nu păreau sa fie o chezăşie.
Un fapt pe care-l observa personal şi din întîmplare în acele zile avu asupra lui un efect diferit, deşi era vorba din nou de confirmarea gustului sau. Exista acolo — la masa situata de-a curmezişul faţa de masa doamnei Salomon şi a liceanului cu ochelari şi hulpav, deci în stînga verilor, aşadar, la masa cea mai apropiată de uşa de sticla — un pacient originar din Mannheim, după cîte auzise Hans Castorp, cam de vreo treizeci de ani, cu parul rar, dinţii cariaţi şi vorba timida — acelaşi care, cîteodata, în timpul reuniunilor serale, cînta la pian, mai ales marşul nupţial din Visul unei nopţi de vara. Lumea spunea ca este foarte credincios, ceea ce nu era un lucru rar la oamenii de aici, de sus, şi faptul se explica prin aceea ca în fiecare duminică asista la slujba religioasa, acolo jos, în Platz, iar în timpul curei de odihna citea cărţi religioase, cărţi ale căror coperte erau împodobite fie cu un potir, fie cu frunze de palmier. Chiar şi acestuia, observa Hans Castorp într-o buna zi, îi erau agăţate privirile în aceeaşi direcţie ca ale lui — adică de mlădioasa făptura a doamnei Chauchat, dar mergînd pîna la obscenitate, deşi era timid. După ce-l văzu prima data, Hans Castorp nu se mai putu împie" dica sa-l supravegheze cu fiecare prilej. îl vedea seara, stînd în picioare în sala de joc, printre pacienţi, tulburat şi pierdut la vederea acestei tinere doamne încîntatoare, deşi dârîmata, care sporovăia în camera de-alaturi, pe canapea, cu una cu parul creţ, Tamara (acesta era numele fetei), cu doctorul Blumenkohl şi cu vecinul lor de masa, cel cu pieptu căzut şi umerii prăbuşiţi; îl vedea învîrtindu-se, prefacîndu-se ca nu >e uita, apoi întorcînd iarăşi capul peste umăr, privind saşiu, în timp c buza de sus îi era rasfrînta plîngăreţ. îl vedea schimbîndu-se la fata fara sa mai privească şi apoi privind totuşi lacom atunci cînd uşa sticla se închidea şi doamna Chauchat luneca spre locul ei. Şi-l văzu
MUNTELE VRĂJIT
233
lte ori pe nenorocitul acesta oprindu-se, la terminarea mesei, între a de la ieşire şi masa ruşilor bine, ca s-o lase pe doamna Chauchat sa
ca pe Ungă el şi s-o devoreze cu ochii cît mai de aproape, cu ochii I i trişti, pîna în străfundul sufletului, pe ea, căreia nici nu-i pasa de el.
Aceasta descoperire îl emoţiona destul de puternic pe tînarul Hans Castorp, cu toate ca insistenţa jalnica şi plicticoasa a celui din Mannheim nu putu sa-l neliniştească în aceeaşi măsura ca legaturile speciale ale Clavdiei Chauchat cu consilierul aulic Behrens, un bărbat care-i era atît de evident superior prin vîrsta, personalitate şi situaţie. Clavdia nu se ocupa cîtuşi de puţin de cel din Mannheim — daca ar fi fost altfel, faptul n-ar fi scăpat atenţiei vigilente a lui Hans şi deci nu ghimpele nesuferit al geloziei era cel ale cărei împunsături le simţea în suflet. în schimb, el trăia toate simţămintele pe care le îndura unul îmbătat de pasiune cînd descoperă la alţii propria sa imagine, simţăminte care alcătuiesc cel mai bizar amestec de scîrba şi solidaritate secretă. Ne este însă imposibil sa aprofundam şi sa analizam totul daca vrem să continuam povestirea noastră. în orice caz, faptul ca acum trebuia să-l supravegheze şi pe cel din Mannheim era prea mult dintr-o dată pentru starea în care se afla bietul Hans Castorp.
Astfel trecură cele opt zile pîna la radioscopie. Nu ştiuse ca pîna atunci se vor întîmpla atîtea, dar iată ca trecuseră cînd, într-o dimineaţa, la micul dejun, primi dispoziţia de la sora-şefa (care iarăşi avea un ulcior, unul nou, căci nu putea fi acelaşi, dar fara îndoiala ca aceasta suferinţa benigna, care o sluţea totuşi, făcea parte din înfăţişarea ei obişnuita) să se prezinte la laborator dupa-amiaza. Hans Castorp trebuia să se afle acolo cu o jumătate de ora înainte de ceai, împreuna cu varul sau; căci cu aceeaşi ocazie avea sa i se facă o noua fotografie interioara Şi lui Joachim - ultima putînd fi socotita ca depăşita de timp.
Aşadar, scurtară azi cu treizeci de minute cura mare de odihna de
Pă-masa, iar cînd ceasul bătu trei şi jumătate amîndoi verii coborîra
scările de piatra spre pseudosubsol şi luară loc împreună în mica sala de
aŞteptare care despărţea cabinetul de consultaţii de laboratorul de radio-
SCopie: Joachim foarte liniştit, căci nu se aştepta la nimic nou, Hans
astorp, într-o aşteptare înfrigurata, deoarece pîna acum niciodată şi în
1 un fel nu i se cercetase astfel viaţa lăuntrica a organismului. Nu
u Smgurii: cînd intrară, realizară că mai mulţi pacienţi, cu reviste
ute ferfeniţă pe genunchi, aşteptau sa le vina rîndul: tînarul uriaş, un
ez care în sufragerie stătea la aceeaşi masa cu SeHembrini şi despre
234
THOMAS MANN

care se spunea ca în aprilie, atunci cînd sosise, fusese atît de bolna încît abia au vrut sa-l primească; însă pîna acum se îngraşase cu optzec de pfunzi, şi era pe punctul sa plece acasă complet vindecat; în piUs mai erau o doamna de la masa ruşilor de rînd, o mamă, ea însăşi plapînda, cu băieţelul ei numit Saşa, foarte plapînd, cu nasul lung Ş1 urîţel. Aşadar, aceste persoane aşteptau de mai mult timp decît cei doi veri; şi după toate aparenţele aveau întîietate, căci se întîmplase cu siguranţa ceva care întîrziase activitatea în laboratorul de radiografie, astfel ca se resemnară la gîndul că vor lua ceaiul rece.
în laborator se lucra. Se auzea vocea consilierului aulic dînd instrucţiuni. Era ceva mai mult de trei şi jumătate cînd uşa se deschise -o deschise un asistent tehnic ce lucra la acest serviciu — şi tot norocosul acesta de uriaş suedez a fost introdus: desigur ca cel dinaintea sa ieşise pe o alta uşa. După aceea, treaba se desfăşura mult mai repede. Abia trecuseră zece minute ca îl şi auziră pe scandinavul complet vindecat -aceasta reclama ambulanta a staţiunii şi a sanatoriului — departîndu-se cu paşi energici de-a lungul coridorului, după care fura primiţi mama rusoaica şi cu Saşa al ei. Hans Castorp observa iarăşi, ca şi atunci cînd intrase suedezul, ca în laborator domneşte un clarobscur, un fel de pseudozi artificiala, asemănătoare cu aceea din cabinetul analitic al doctorului Krokowski. Ferestrele erau acoperite, lumina zilei era exclusa şi ardeau doar cîteva becuri electrice. însă chiar în clipa cînd Saşa împreuna cu mama-sa intrară în laborator şi Hans Castorp îi urmarea cu privirile, uşa de la coridor se deschise, iar în sala de aşteptare apăru, mai devreme, deoarece programul fusese dat peste cap, însăşi doamna Chauchat.
Era chiar Clavdia Chauchat cea care se ivi pe neaşteptate în mica încăpere; Hans Castorp o recunoscu, zgîi ochii, simţi într-un mod loarte limpede cum îi fuge sîngele din obraji şi cum muşchii maxilarului inferior i se moaie, încît era cît pe ce sa caşte gura. Intrarea Clavdiei se produsese într-un mod cu totul neprevăzut, teribil de neaşteptat — şi iat"° împărţind dintr-o data cu cei doi veri aceasta cămăruţa strimta, cînd cu o clipa înainte nici nu fusese acolo. Joachim îi arunca lui Hans o privire î" fuga şi nu se mulţumi numai sa-şi plece ochii, ci merse pîna acolo înci lua de pe masa revista ilustrata pentru a-şi ascunde faţa îndaratu paginilor desfăcute. Hans Castorp însă nu avu destula prezenţa de sp'rI sa procedeze la fel. După ce pali, se înroşi tare, iar inima îi bătu puiern|C'
MUNTELE VRĂJIT
235
Doamna Chauchat lua loc chiar lînga uşa laboratorului. într-un mic
liu rotund, cu rezematorile boante şi destul de rudimentare, se lasă
te pUSe uşor un picior peste altul şi privi în gol, în vreme ce ochii
' de Pribislav  — pe care conştiinţa faptului ca este observata îi abătea
nervozitate din direcţia lor — păreau puţin saşii. Purta o jacheta alba
■ o fusta albastra, pe genunchi ţinea o carte împrumutata probabil din
ala de lectura şi bătea încet tactul cu piciorul aşezat pe duşumea.
După vreun minut şi jumătate îşi schimba poziţia, privi în jurul ei, se ridică şi pe faţa avea o expresie de parca nu ştia prea bine unde se afla şi nici cui trebuia sa se adreseze — apoi începu sa vorbească. întreba ceva - puse o întrebare lui Joachim, cu toate ca acesta părea cufundat în revista sa ilustrată, pe cînd Hans Castorp stătea acolo fara sa facă nimic - , iar gura ei potrivea cuvintele pe care apoi le rostea cu o voce venita din pieptul alb: o voce deloc gravă, ci plăcut voalata, deşi cu anumite intonaţii ascuţite, aceea pe care Hans Casţorp o cunoştea de multa vreme, ba o auzise chiar de foarte aproape, în ziua cînd aceasta voce spusese anume pentru el: „Cu plăcere. însă trebuie sa mi-l înapoiezi imediat după lecţie". Este adevărat ca aceste cuvinte fuseseră rostite atunci cu mai multa claritate şi uşurinţa; acum ele se auzeau uşor tărăgănate şi nesigure, vocea care le rostea nu avea asupra lor un drept prin naştere, ci doar le împrumuta, aşa cum Hans Castorp o auzise procedînd de mai multe ori, cu care prilej avusese un sentiment de superioritate, amestecat însă cu o încîntare dintre cele mai evlavioase. Cu o mînâ în buzunarul jachetei de lîna şi cu cealaltă dusa la ceafa, doamna Chauchat întrebă:
- Va rog, la ce ora sînteţi invitat?
Iar Joachim, care aruncase o privire grăbita spre varul sau, răspunse lipindu-şi călcîiele, însă ramînînd totuşi aşezat: ~ La ora trei şi jumătate. Doamna continua:
- Eu, la patru fâra un sfert. Dar oare ce s-a întîmplat? Este aproape ra Patru. Mi se pare ca tocmai au intrat nişte persoane, nu-i aşa?
- Da, doua persoane, răspunse Joachim. Rîndul lor era înaintea noas-r£L "ogramul este întîrziat. Se pare ca totul a fost amînat cu o jumătate
de
ora.
*-l1 e de neplăcut! zise ea şi cu un gest nervos îşi aranja parul. ~ Destul de, răspunse Joachim. Şi noi aşteptam de mai bine de juma-tate de oră.
236
THOMAS MANN
 i
Aşa vorbeau, şi Hans Castorp asculta ca în vis. Faptul că vorbea cu doamna Chauchat era aproape ca şi cum ar fi vorbit el î măcar ca în unele privinţe era, oricum, cu totul altceva. Pe Hans Casto îl jignise acel „destul de", căci i se părea impertinent sau cel puţin de indiferenţa surprinzătoare, avînd în vedere împrejurările. Dar, în defini tiv, Joachim putea vorbi astfel — putea în general sa vorbească cu eaş poate ca se şi fălea pe ascuns cu aceste vorbe — tot aşa cum el, Hans Castorp, făcuse pe importantul faţa de Joachim şi de Settembrini, atunci cînd fusese întrebat cît timp crede ca va sta şi le răspunsese: „Trei saptamîni". Ea i se adresase lui Joachim, deşi acesta îşi ţinuse nasul vîtît în revista — pentru ca era, fara îndoiala, cel mai vechi dintre ei doi, era cel pe care-l ştia din vedere de mai multa vreme; dar mai ales pentru alt motiv, pentru ca în cazul lui erau la locul lor numai relaţii civilizate şi convorbiri rostite limpede, fiindcă între ei nu exista nimic sălbatic, înspaimîntâtor şi misterios. Daca anumiţi ochi căprui, asociaţi cu un rubin la inel şi învăluiţi de un parfum de portocale, ar fi aşteptat aici, împreuna cu ei, ar fi intrat în atribuţia lui Hans Castorp sa conducă conversaţia şi sa rostească un: „destul de" — independent şi nevinovat, aşa cum făcea Joachim acum.
„într-adevar neplăcut, stimata domnişoara, ar fi spus el şi, poate, cu un gest degajat şi-ar fi scos batista sa-şi sufle nasul. Dar vă sfătuiesc sa aveţi răbdare. Sîntem în aceeaşi situaţie." Iar Joachim s-ar fi minunat desigur de dezinvoltura sa, însă probabil fara a dori în mod sincer sa fie în locul lui. Nu, în aceasta situaţie, Hans Castorp nu era nici măcar gelos pe Joachim, cu toate ca el era acela care avea dreptul sa-i vorbească doamnei Chauchat. îi dădea dreptate ca se adresase varului sau; procedînd astfel ţinuse socoteala de împrejurări şi în modul acesta dovedise ca-şi dădea seama de situaţie... Dar inima îi bătea puternic.
După ce întîmpina din partea lui Joachim o primire atît de rece - 51 în care Hans Castorp întrevazuse o uşoara adversitate din partea bunului Joachim împotriva acestei tovarăşe de boala, o adversitate ce-l făcu sa surîda, în ciuda emoţiei puternice - „Clavdia" încerca sa se plimbe prin camera; însă cum spaţiul era prea mic, lua şi ea de pe masa o revista ilustrata şi se întoarse la fotoliul cu rezemaiorile boante. Hans Castorp stătea şi o privea, sprijinindu-şi bărbia ca şi bunicul său şi semanînd-astfel, într-un chip în adevăr ridicol cu batrînul. Cum doamna Chaucha îşi pusese iarăşi un picior peste altui, genunchiul i se contura precis - ? chiar toata linia piciorului ei zvelt se contura sub stofa albastra a fustel-Nu era decît de statură mijlocie, armonioasa şi, în ochii lui Ha
MUNTELE VRĂJIT
torp, extraordinar de plăcuta, însă avea picioarele cam lungi şi nu lată în şolduri. Nu mai stătea lăsată pe spate, ci aplecata înainte, cu atele încrucişate, sprijinite de coapse, cu spatele îndoit şi umerii azuti astfel ca vertebrele cervicale îi ieşeau în afara şi le puteai vedea ub jacheta ce se lipea de şira spinării, iar pieptul, nu atît de dezvoltat şi tît de voluptuos ca al Marusiei, era apăsat din amîndoua părţile. Şi, Heodata, Hans Castorp îşi aminti ca şi ea aştepta aici să i se facă radiofonia. Consilierul aulic o picta; îi reproducea aspectul exterior pe o pînza, cu ajutorul uleiului şi al culorilor. Dar acum, în clarobscurul laboratorului, va îndrepta asupra ei raze luminoase ce-i vor dezvălui interiorul trupului. Şi gîndindu-se la asta, Hans Castorp întoarse capul cu o mutia întunecata de ruşine şi cu o expresie discreta şi îezervata, singurele care i se parura ca se potrivesc sa fie arborate faţa de asemenea idei.
Nu ramaseră mult timp toţi trei laolaltă în mica sala de aşteptare. Fără îndoiala că dincolo nu dăduseră prea mare importanţa lui Saşa şi mamei sale, poate fiindcă se grăbeau sa recupereze întîrzierea. Şi iarăşi tehnicianul cu halat alb deschise uşa, iar Joachim, sculîndu-se, arunca revista pe masa şi Hans Caslorp îl urma spre uşa. nu fara o pornire interioara de a mai întîrzia. Se treziră în el scrupule cavalereşti şi dorinţa de a adresa oricum cîteva cuvinte respectuoase doamnei Chauchat. de a-i oferi sa treacă înaintea lor; şi chiar în franţuzeşte daca era posibil; iar în gînd se grăbi să caute cuvintele şi construcţia frazei. Dar nu ştia daca asemenea atenţii cavalereşti erau obişnuite aici, daca ordinea în care fu-seseşi invitat nu stătea deasupra oricărei atitudini curtenitoare. Joachim trebuia s-o ştie, insa cum nu dădu nici un semn ca ar fi dispus sa cedeze rindul doamnei Chauchat, deşi Hans Castorp îl privise îngrijorat şi insistent, se văzu silit sa-şi urmeze varul, şi trecînd prin faţa doamnei Chauchat, care nu se îndrepta decît puţin din poziţia ei aplecata, intra pe usa laboratorului.
lira prea zăpăcit de ceea ce iasă în urma, de întîmplarile din ultimele
c minute, pentru a se simţi prezem la ceea ce se petrecea în jur în
•Pa cînd pătrunse în laboiator. Nu vedea nimic sau nu avea decît per-
Ptu foarte vagi m acest clarobscii artilicial. Mai auzea încă vocea
, ""ut v°alata cu care doamna Chauchat întrebase: .,Dar oare ce s-a
Plat.... îvlî se pare c^ tocmai acum au intrat ni^te persoane... Cit e
neplăcut..." iar sunetul acestei voci îl făcea sa tremure ca de nişte
Ai   l   l°r* C'6a *un§"l spinării. îi vedea genunchiul mulat sub stofa
l' Ve<ie-a vertebrele cervicale îeşiiui puţin în atdra sub ceafa aplecata
238
THOMAS MANN
şi parul scurt, de un blond-roşcat care, acolo, atîrna liber, fâra să mai f prins în cocul împletit, şi iarăşi îl străbătu un fior. Şi iata-l pe consilieru, aulic Behrens întorcînd spatele noilor veniţi, stînd în picioare în fat unui dulap în perete, un fel de etajera de o formă speciala, ocupat privească o placa negricioasa pe care, cu braţul întins, o ţinea în dreptul luminii mate a lămpii din plafon. Trecînd pe lînga el, pătrunseră în fUn dul camerei, ajunşi din urma şi depăşiţi de laborantul care făcea pregătirile pentru radiografie şi părea animat de dorinţa de a scapă cit mai repede de ei. Domnea aici un miros ciudat. Un soi de ozon statut umplea atmosfera. Un paravan aşezat între ferestrele acoperite cu negru împărţea laboratorul în doua părţi inegale. Se desluşeau aparate, sticle concave, tablouri de comanda, instrumente de măsurat sprijinite vertical, dar şi o cutie asemănătoare cu un aparat fotografic pe şasiu cu rotiţe, diapozitive de sticlă fixate în perete la rînd — şi nu ştiai daca te afli în atelierul unui fotograf, într-o camera obscura, la un inventator sau în chilia de experienţe a unui alchimist care se ocupa şi cu vrăjitoria.
Joachim începu imediat să se dezbrace pîna la brîu. Laborantul, un tînar elveţian bondoc, cu obrajii trandafirii şi cu halat alb, îl invită pe Hans Castorp să facă la fel. Treaba aceasta mergea repede, rîndul sau nu va întîrzia mult... Şi pe cînd Hans Castorp îşi scotea vesta, Behrens trecu din locul unde stătuse în camera propriu-zisa.
— Ei, zise el. Iata-i şi pe Dioscurii noştri! Castorp şi Pollux... Va rog, fara văicăreli! Aşadar, aşteptaţi puţin, imediat o sa va vedem în transparenţa, pe amîndoi. Oare dumitale, Castorp, ţi-e frica sa-ţi deschizi forul interior? Fii liniştit, toate acestea funcţionează foarte estetic. Ei, mi-ai văzut cumva pinacoteca particulară? Şi Iuîndu-l de braţ, îl conduse în faţa şirurilor de placi de sticla întunecate, îndărătul cărora aprinse o lumina, învîrtind un comutator. Hans Castorp văzu membre omeneşti: mîini, picioare, rotule, partea de sus şi de jos a coapsei, braţe şi fragmente de bazinuri. Dar forma vie, rotunjită, a acestor părţi ale corpului omenesc era schematica şi avea un contur estompat; învăluia ca o ceaţa, ca un halou palid, chintesenţa evidenta, care reieşea cu claritate luminoasa: scheletul.
— Foarte interesant, spuse Hans Castorp.
— Este în adevăr interesant, răspunse consilierul aulic. O lecţie folosi toare pentru tineret. Fotoanatomia, pricepi, triumful timpurilor noi-Acesta este un braţ de femeie, îţi dai seama după delicateţea lui. Cu ast te înlânţuieşte în scurtul ceas prielnic, mâ-nţelegi.
MUNTELE VRĂJIT
239
Si izbucni în rîs, fapt care-i rasfrînse într-o parte buza superioara cu
tata tocită. Plăcile de sticla se stinseră. Hans Castorp se întoarse în
i unde se proceda la radiografierea lui Joachitn.
Asta se făcea în partea din faţa, unde consilierul aulic stătuse Hineauri, Joachim se aşezase pe un fel de scăunel de cizmar în faţa unei Iaci de care-şi lipise pieptul, cuprinzînd-o cu braţele; iar laborantul corija poziţia pacientului, sucindu-l, împingînd înainte umărul lui Joachim şi framîntîndu-i spatele. Apoi se întoarse îndărătul aparatului, ca orice fotograf, se înţepeni pe picioare, se apleca pentru a aprecia imaginea, îşi manifesta satisfacţia şi, dîndu-se într-o parte, îi recomandă lui Joachim sa respire adînc şi sa ţină aerul în plamîni pîna cînd totul se va sfîrşi. Spatele curbat al lui Joachim se umfla, apoi ramase nemişcat. în acea clipa laborantul apasă cît era necesar pîrghia de comanda. Şi timp de două secunde, forţele teribile, de-a căror dezlănţuire era nevoie pentru a străpunge materia, ţîşnira - curenţi de mii, de sute de mii de volţi, îşi aminti parca Hans Castorp care învăţase despre treburile acestea. Abia supuse, forţele încercară sâ-şi taie drumuri ocolite. Descărcări electrice izbucniră ca nişte împuşcaturi. O scînteie albastră sfîrîi în vîrful unui aparat. Fulgere prelungi se ridicară, pîrîind, de-a lungul peretelui. Undeva, o lumina roşie, asemenea unui ochi, privea calma şi ameninţătoare în camera, iar un tub, în spatele lui Joachim, se umplu cu un lichid verde. Apoi totul se linişti; fenomenele luminoase dispărură şi Joachim, oftînd, dădu drumul aerului din plamîni.
- Delincventul următor! spuse Behrens atingîndu-l cu cotul pe Hans Castorp. Şi te rog sa nu pretextezi ca eşti obosit! Vei primi un exemplar gratuit, Castorp. Vei putea chiar sa-ţi proiectezi pe perete tainele pieptului, pentru copiii şi nepoţii dumitale!
Joachim se retrase; tehnicianul schimbă clişeul. Consilierul aulic
hrens m persoana îi arata novicelui cum trebuie sa se aşeze şi sa se ţină.
-îmbrăţişează! îi spuse el. îmbrăţişează scîndura! Daca-ţi face pla-Cere, închipuieşte-ţi că e cu totul altceva! Şi strînge-o puternic la piept ca Şi cum ţi-ar da senzaţii voluptuoase. Aşa, e bine. Inspira! Ţine aerul! Porunci el. Zîmbiţi, va rog!
Clipind mereu, Hans Castorp aştepta cu plamînii plini  de  aer.
aratul lui furtuna sfîrîi, bubui, pîlpîi şi se linişti. Obiectivul privise mlăuntrul său.
e ridică tulburat şi ameţit de ceea ce i se întîmplase. deşi nu se nicidecum de pe urma acestei străpungeri a fiinţei.
 - Ai fost cuminte, îi spuse consilierul aulic. Ei, şi acum o sa ne uit^ chiar noi.
Iar Joachim, ca omul care cunoştea rostul, se şi aşeza din nou la apa  rat, alături de suport, de data aceasta întorcîndu-se cu spatele la aparatul  voluminos în vîrful căruia se vedea o retorta de sticlă, pe jumătate pljn,  cu apa, cu un tub de evaporare — iar la înălţimea pieptului Jochini avea un ecran înrămat şi mobil. La stînga lui, în mijlocul unui tablou de  comanda, era un bec roşu. Consilierul aulic, calare pe un taburet, \\  aprinse. Lampa din plafon se stinse şi numai punctul rubiniu lumina  scena. Iar magistrul îl stinse şi pe acesta cu un gest şi un întuneric adine îi învălui pe alchimişti.
- Mai întîi trebuie sa se obişnuiască ochii, se auzi vocea consilierului aulic în întuneric. în primul rind, trebuie sa avem pupilele imense, ca la pisici, ca sa vedem ce vrem sa vedem; înţelegeţi, cred, că n-am putea vedea desluşit dintr-o data cu ajutorul ochilor noştri obişnuiţi cu lumina zilei. In acest scop, trebuie sa începem prin a uita de ziua luminoasa cu priveliştile ei vesele.
- Bineînţeles, spuse Hans Castorp de acolo de unde stătea în picioare, adică îndărătul umărului consilierului aulic, şi închise ochii, căci era totuna daca-i ţineai deschişi sau nu, atît de adîncă era bezna. Este evident ca, la început, trebuie sa ne cufundam ochii în întuneric, daca vrem sa vedem ceva. Găsesc chiar ca e bine şi drept sa începem prin a ne reculege puţin, ca-ntr-o rugăciune tainica. Stau aici, ţin ochii închişi, ma simt ca-ntr-o stare de somnolenţa plăcuta. Dar oare ce-i mirosul acesta?
- Oxigen, spuse consilierul aulic. Ceea ce simţi în aer este oxigen. Efectul atmosferic al furtunii din cameră, ma-nţelegi... Deschide ochii! adaugă. Acum începe invocarea. Hans Castorp se grăbi sa-i urmeze sfatul.
Se auzi mişeîndu-se o pîrghie. Un motor zvîcni şi zbîmîi furios, tot mai intens, dar curînd fu domesticit printr-o a doua mişcare. Duşumeaua vibra uniform. Luminiţa roşie, lunguiaţă şi verticala, privea în camera ca o ameninţare muta. Undeva, fîşîi un fulger. Şi încet-încet, cu un reflex lăptos, apăru din întuneric, ca o fereastra care se luminează, pal1' dul dreptunghi al ecranului, în faţa căruia consilierul aulic Behrens stătea calare pe scăunelul lui de cizmar, cu picioarele depărtate-sprijinindu-se în pumni şi cu nasul cîrn lipit de ecranul prin care pute vedea în interiorul unui oiganism omenesc.
- Vezi. tinere? întreba el... Hans Castorp se apleca peste umărul lu Behrens, dar mai ridica o data capul în întuneric, în direcţia unde bat111
MUNTELE VRĂJIT
241
jnt ochii lui Joachim care aveau desigur o privire blinda, ca atunci la consultaţie, şi întreba:
_ îmi dai voie?
-Te rog, te rog, răspunse în întuneric Joachim îngăduitor.
Si pe duşumeaua care trepida, printre pîrîiturile şi zgomotele forţelor care ţîşneau, Hans Castorp, aplecat, pîndea prin aceasta fereastra alidă scheletul descărnat al lui Joachim Ziemssen. Sternul se confunda cu spinarea, formînd o coloana întunecata şi cartilaginoasa. Rîndurile coastelor anterioare se întretaiau cu cele posterioare care apăreau mai palide. Claviculele încovoiate porneau în sus, pe amîndoua părţile, iar în învelişul moale şi luminos al forţei carnale se desena, rigid şi ascuţit, scheletul umerilor, legătura oaselor de la braţele lui Joachim. Cavitatea toracică era luminoasa, dar se distingeau un sistem venos, pete întunecate, o învolburare negricioasa.
-O imagine limpede, spuse consilierul aulic. lata un organism zvelt tocmai cît trebuie — tinereţe militareasca. Am avut aici nişte burdihane — de nepătruns, imposibil sa vezi ceva. Ar fi trebuit sa se înceapă prin a se descoperi razele care ar putea pătrunde un asemenea strat de osînza... Aici însă este lucru curat. Vezi diafragma? zise el şi arata cu degetul un arc întunecat care se ridica şi se lasă în partea inferioara a ecranului... Vezi aici, la stînga, cocoaşele astea, ridicaturile astea? E pleurezia pe care a avut-o la cincisprezece ani. Respira adine! porunci el. Mai adînc! Am spus adinei Şi diafragma lui Joachim se saltă tremurînd cît putu mai sus şi chiar se observa o clarificare în părţile superioare ale plamînului, dar consilierul nu era mulţumit. Insuficient! spuse el. Vezi ganglionii nilului? Vezi aderenţele? Şi, aici, vezi cavernele? De aici izvorăşte otrava care se infiltrează în trup. însă atenţia lui Hans Castorp era absorbita ue ceva ca un buzunar, inform şi bestial, întunecat, îndărătul coloanei ertebrale, la dreapta celui care privea — ceva ce se dilata ritmic şi iarăşi contracta, ceva cam în genul unei meduze care înoată.
- Ii vezi inima? îl întreba consilierul aulic, ridieîndu-şi din nou de coapsa mîna enorma, pentru a-i indica cu degetul arătător acel buzu-
"arcareatîrnapulsînd...
umnezeule mare, ceea ce vedea Hans Castorp era chiar inima atît de loiala a lui Joachim!
ti vad inima, zise el cu glasul sugrumat.
-  Ie rog, te rog, răspunse iarăşi Joachim şi desigur ca zîmbea resem-nat> acolo, în întuneric.
242
THOMAS MANN
Dar consilierul aulic le porunci să tacă, să nu facă sentimental' ieftin. Studia petele, liniile şi învolburarea neagra din cavitatea toracic pe cînd Hans CasVorp nu se mai sătura sa exploreze forma sepulcrala lui Joachim şi osemintele-i de cadavru, această carcasă dezgolita, ac? memento de o subţirime de fus. Evlavia şi spaima îl înăbuşeau. „Da j vad, repeta el de mai multe ori. Doamne Dumnezeule, văd!" Auzise d o oarecare doamna, moarta de multa vreme, o ruda dinspre partea familiei Tienappel, înzestrata sau năpăstuită cu un dar ciudat: pe toţi oamenii care urmau sa moară curînd, ea îi vedea mai dinainte sub forma de schelete. Şi iată ca Hans Castorp î\ vedea pe bunul Joachim, deşi acest fapt nu se datora decît ştiinţelor fizico-optice, astfel încît nu avea nici o semnificaţie speciala şi totul se petrecea în mod firesc, cu atît mai mult cu cît ceruse intenţionat încuviinţarea lui Joachim. Cu toate acestea, se simţi cuprins de o subita simpatie pentru tristul destin al matuşii sale vizionare. Puternic emoţionat de tot ce vedea sau tocmai prin faptul ca le vedea, se simţi asaltat de îndoieli tainice, se întreba daca tot ce se petrecea aici era într-adevar normal şi dacă spectacolul din aceasta bezna trepidanta şi sfîrîitoare era într-adevar îngăduit de lege; iar voluptatea îngrijorată a curiozităţii indiscrete se contopea în pieptul sau cu sentimente de înduioşare şi evlavie.
Cîteva minute mai tîrziu, el însuşi se afla în plina furtuna, la stîlpul infamiei, în timp ce Joachim îşi îmbrăca trupul iarăşi ascuns privirii. Şi pentru a doua oara consilierul aulic pîndi prin geamul lăptos, însă de data aceasta spiona interiorul lui Hans Castorp, iar din exclamaţiile rostite cu jumătate de glas, din frînturile de înjuraturi şi expresii împroşcate la întîmplare, părea sa reiasă ca ceea ce găsea confirma previziunile lui. Apoi, la rugăminţile insistente ale pacientului, merse cu amabilitatea pîna la a-i îngădui sa-şi vadă propria mîna prin ecranul luminos. Şi Hans Castorp văzu ceea ce era firesc sa se aştepte sa vada-însa ceea ce nu este făcut sa fie văzut de om, şi Hans Castorp nici nu se gîndise vreodată ca-i va fi dat sa vadă: privi în propriul sau mormînl-Aceasta viziune a viitoarei descompuneri îi apăru prefigurată prin forta luminii, acoperita de carnea în care trăia, preschimbata, desfiinţate nimicită într-o negura ireală, iar în mijlocul ei dăinuia scheletul rmga" cu grija şi mîna dreapta pe al cărei deget plutea negru şi larg ine'u moştenit de la bunicul sau: un obiect tare de pe acest pamînt, cu ca omul îşi împodobeşte trupul destinat pieirii, şi care, redevenit liber, I stapîn, se va duce către carnea altcuiva ce-l va purta iarăşi o bucata timp. Cu ochii vizionarei străbune a familiei Tienappel, privea o pa
MUNTELE VRĂJIT
 243
■   ă a trupului său şi pentru prima dala în viaţa Înţelese, cu ochii unzatori ai vizionarului, ca va muri. Şi obişnuindu-se cu acest gînd, o expresie ca atunci cînd asculta muzica — destul de stupida, cucer-■ a si adormita, cu capul aplecat pe umăr şi gura întredeschisa. Consilierul aulic zise:
_ Fantomatic, hai? Da, nu se poate nega ca exista ceva fantomatic, acolo, înlauntru.
Apoi domoli forţele. Duşumeaua înceta sa mai trepideze, fenomenele luminoase dispărură, iar magica fereastra se învălui iarăşi în întuneric. Lampa din plafon se reaprinse. Şi în vreme ce Hans Castorp se grăbea sa se îmbrace, Behrens comunică tinerilor cîteva informaţii asupra observaţiilor lui, ţinînd seama de ignoranţa lor de laici. In ceea ce-l privea pe Hans Castorp. constatările optice confirmaseră observaţiile acustice cu atîta precizie cîta putea sa pretindă onoarea ştiinţei. Se putuseră identifica vechile leziuni tot atît de bine cît şi cele noi, iar fibronodulii se întindeau din bronhii. De altfel, Hans Castorp va putea el însuşi să-i verifice spusele, pe micul diapozitiv care, era de la sine înţeles, îi va fi dat în curînd. Aşadar, linişte, răbdare, disciplina bărbăteasca, cumpătare, mîncare, culcare, aşteptare şi „tăiaţi frunza la cîini". Apoi le întoarse spatele. Verii plecară. Hans Castorp, ieşind în urma lui Joachim, privi peste umăr. Introdusa de tehnician, doamna Chauchat intra în laborator.
Libertate
In definitiv, care erau impresiile tînarului Hans Castorp? I se părea, b      spus, că cele şapte saptamîni - pe care le petrecuse în mod mdoios şi în afară de orice putinţa de tăgada la cei de-acolo, de sus — fuseseră decît şapte zile. Sau, dimpotrivă, avea iluzia ca trăise în est loc de mult mai multa vreme decît în realitate? îşi punea aceasta are în sinea sa, însă i-o punea şi lui Joachim, fara a reuşi s-o ege. Şi prima şi a doua impresie erau adevărate: vremea petrecuta ' Clnc' si-o reamintea, i se părea în acelaşi timp şi de-o mare scurti-ar şi de-o mare lungime, deopotrivă de nefireşti, şi totuşi un singur al acestui interval de timp îi scapă — adică durata reala, admiţînd Pul ar fi un lucru natural şi ca ar fi posibil sa i se aplice noţiunea de calit
244
THOMAS MANN
în orice caz, octombrie bătea la uşa şi-n fiecare zi putea sa intre I Hans Castorp îi venea uşor sa facă socoteala şi, pe deasupra, convorh rile tovarăşilor de suferinţa pe care le asculta îi atrăgeau atenţia asun acestei chestiuni.
- Ştiţi ca peste cinci zile va fi iarăşi întîi ale lunii? o auzi pe Hermm Kleefeld spunînd unor tineri din cercul ei, studentului Rasmussen celui buzat, al cărui nume era Gănser. Se opriseră după prînz între mese ş, flecareau, întîrziind să se duca la cura de odihna. întîi octombrie, l-am văzut însemnat în calendarul administraţiei. Este al doilea pe care-l petrec în acest cuib de plăceri. Bine, vara s-a dus, daca se poate spune ca a fost vara, am fost frustraţi aşa cum sîntem frustraţi şi de viaţa în ansamblu şi în general, continua Hermine Kleefeld şi ofta cu jumătatea ei de plamîn, clatinîndu-şi capul şi ridicînd în tavan ochii întunecaţi de nerozie. Fii vesel, Rasmussen, mai zise ea şi-l lovi peste umărul căzut. Hai, povesteşte nişte glume!
— Ştiu doar cîteva, răspunse Rasmussen lasînd sa-i spînzure în dreptul pieptului mîinile ca nişte aripioare de peşte; iar cele pe care le ştiu nu-mi mai vin în cap, ma simt veşnic obosit.
—  Nici măcar un cîine n-ar vrea sa trăiască prea multa vreme în asemenea condiţii, spuse Gănser printre dinţi. Şi rîsera toţi trei, ridicînd din umeri.
Dar şi Settembrini, cu scobitoarea între dinţi, se afla în vecinătatea lor şi ieşind îi spuse lui Hans Castorp:
- Sa nu-i credeţi, domnule inginer, sa nu-i credeţi niciodată cînd se lamentează. O fac cu toţii, fara excepţie, măcar ca se simt ca la ei acasă. Duc o viaţa desfrînata, au pretenţia sa inspire compasiune şi se cred îndreptăţiţi sa fie nefericiţi, ironici şi cinici! „în acest cuib de plăceri! Dar ce, oare nu-i un cuib de plăceri? Ba ma gîndesc daca nu-i chiar un cuib de plăceri în sensul cel mai echivoc al acestui cuvînt! Femei* aceasta spunea că e frustrata; frustrata de viaţa, în acest loc de plăceri. Dar ia trimite-o înapoi, devale, şi va face tot ce-i sta în putinţa ca sa se reîntoarcă aici sus, cît mai curînd posibil. Ah, da, ironia! Feriţi-va ironia ce se cultiva aici, domnule inginer! Paziţi-va mai cu scama 1 aceasta atitudine a spiritului! Pretutindeni unde ironia nu este o fom18 de retorica directa, clasica şi perfect inteligibila unui spirit sănătos, ea
preface în dezmăţ, în obstacol pus în calea civilizaţiei, într-o mur cîrdaşie cu lîncezirea, îndobitocirea şi viciul. Cum atmosfera în trăim  este,  după cîte  se  pare,  foarte  favorabila  dezvoltării
 da
 es
MUNTELE VRĂJIT
245
•eni de mlaştină, am dreptul sa sper — sau trebuie sa ma tem — ca
fflâ înţelegeţi-
ţn adevăr, spusele italianului erau de aşa natura, încît n-ar fi fost
tru Hans Castorp decît sunete goale de orice semnificaţie daca le-ar
uzit doar cu şase saptamîni în urma, la şes, însă datorita şederii aici, spiritul i se educase în aşa fel, că le putea surprinde sensul: era o ducaţie menita sa stimuleze înţelegerea intelectuala, ba chiar sa tîmeasca simpatia în chestiuni esenţiale, ceea ce însemna poate şi mai mult Căci, cu toate ca în străfundul sufletului sau era fericit ca Settembrini să continue, după cîte se întîmpiasera, sa-i vorbească aşa cum o făcea, să-l instruiască şi să încerce să aibă o oarecare influenţa asupra lui, totuşi înţelegerea sa mergea de pe acum atît de departe, încît judeca vorbele italianului şi refuza, cel puţin pîna la un anumit punct, sa le dea întreaga adeziune. „Ia te uita, gîndi el, cum vorbeşte despre ironie aproape la fel ca şi despre muzica, nu mai lipseşte decît sa-l auzi ca o califică drept «suspectă politic» începînd din clipa în care încetează să mai fie un «mijloc pedagogic direct şi clasic». însă o ironie care «nu poate nici un moment să creeze o neînţelegere» — ce semnificaţie ar mai avea o asemenea ironie, pentru numele lui Dumnezeu, aş întreba eu daca o să mi se îngăduie să vorbesc? N-ar fi decît ariditate şi pedanterie! Aşa se manifestă nerecunoştinţa tineretului pe care îl cultivi. Primeşte darurile ce i se fac, pentru ca apoi sa le critice."
Totuşi i se păru ca ar fi fost cam prea îndrăzneţ din partea lui sa-şi mărturisească în cuvinte dezacordul. îşi limita obiecţiile la aprecierea domnului Settembrini asupra Herminei Kleefeld, apreciere care i se păru nedreaptă sau pe care, din motive foarte precise, voi s-o facă sa pară ca atare.
- Dar domnişoara aceasta este bolnava, spuse el. Este într-adevar iar grav bolnavă si are toate motivele sa fie deznădăjduita. De fapt, ce Pretenţie puteţi avea de la ea?
~ Boala şi deznădejdea, spuse Settembrini, nu sînt adesea decît aspecte a'e dezmăţului.
» ar Leopardi, gîndi Hans Castorp, care s-ă îndoit în mod categoric untâ şi progres? Şi chiar dumneavoastră, domnule pedagog? Şi
neavoastră doar sînteţi bolnav şi mereu va întoarceţi aici. astfel arducci n-ar fi prea mulţumit de dumneavoastră." însă cu glas
tare
spuse;
246
THOMAS MANN
- Dumneavoastră sînteţi un om bun. Domnişoara aceasta poate •
orice clipa sa închidă ochii pentru totdeauna, iar dumneavoastră îi ficaţi  atitudinea drept dezmăţ!  Ar trebui  sa vă exprimaţi ceva
cal,.
mai limpede. Daca mi-aţi spune: boala este cîteodata o consecinţa a dezm
ţului, ar fi plauzibil...
— Foarte plauzibil, interveni Settembrini. Pe cinstea mea, v-aţi supăr daca ma voi opri deocamdată aici?
— Sau daca aţi spune: boala serveşte cîteodata de pretext dezmăţului încă aş putea s-o admit.
— Grazie tanto!
— Dar boala, o forma a dezmăţului? Adică: nu născuta din dezmăţ, ci ea însăşi este un dezmăţ? E, totuşi, un paradox!
—  Oh, va rog, domnule inginer, fără denaturări. Dispreţuiesc paradoxurile, le urase! Sa presupunem ca tot ceea ce am afirmat despre ironie este valabil întocmai şi despre paradox, ba chiar puţin mai mult. Paradoxul este floarea veninoasa a chietismului,  sclipirea spiritului putred, cel mai mare dintre toate dezmăţurile! De altfel, o data în plus, constat ca luaţi apărarea bolii...
—  Nu, ceea ce spuneţi ma interesează. îmi aminteşte într-adevar de chestiunile pe care le expune doctorul Krokowski în conferinţele sale de luni. Şi el considera boala organismului drept un fenomen secundar.
— Nu-i un idealist chiar atît de pur.
— Ce aveţi împotriva lui?
— Exact ce-am spus.
— Sînteţi pornit împotriva analizei?
—  Nu în fiecare zi. Sînt, domnule inginer, rînd pe rînd şi pentru şi contra.
— Cum trebuie sa înţeleg asta?
— Analiza este buna ca unealta a progresului, a civilizaţiei, buna m măsura în care zdruncina convingerile stupide, risipeşte prejudecăţile primitive, ruinează autoritatea,  cu alte cuvinte,  în măsura în car eliberează, rafinează, umanizează şi pregăteşte robii pentru liberta Esl^ rea, foarte rea, în măsura în care zădărniceşte activitatea, loves rădăcina vieţii, căci este neputincioasa sa-i dea o formă. Analiza poate ceva foarte puţin ispititor, tot atît de puţin ispititor ca şi moartea care, de fapt, provine, înrudita cum este cu mormîntul şi cu anatornia în descompunere...

MUNTELE VRĂJIT
247
TJrli frumos, leule", nu se putu împiedica Hans Castorp sa gîndeasca, se întîmpla ori de cîte ori Settemhrini lansa vreo părere cu iz ^dagogic- Dar se margini să spună:
_ Am practicat de curînd fotoanatomia în laboratorul din subsolul tru   Cel puţin aşa a numit-o Behrens cînd ne-a chemat !a radio-
scopie-
- Ah, aţi trecut şi aceasta etapa? Ei, ce ziceţi?
_ Mi-am văzut scheletul mîinii, spuse Hans Castorp, încercînd sa evoce stările sufleteşti pe care i le trezise acest spectacol. V-aţi vazut-o şi dumneavoastră, măcar o data?
_Nu, nu ma interesează absolut deloc scheletul meu. Şi diagnosticul?
_ A văzut noduli, fibronoduli.
-Omul asta e ucenicul diavolului.
- I-aţi mai spus la fel, o data, consilierului aulic Behrens. Ce înţelegeţi prin asta?
- Vă rog sa mă credeţi că este o caracterizare straşnica!
-Nu, domnule Settembrini, sînteţi nedrept! Pot fi de acord ca omul are slăbiciunile lui. La urma urmelor, felul sau de-a vorbi nu-mi place nici mie; are cîteodata ceva brutal, mai cu seama daca îţi aduci aminte ca a avut marea durere de a-şi pierde scţia, aici, sus. Dar este un om vrednic de cinste şi de lauda căci, în definitiv, e un binefacatoi al omenirii suferinde! L-am întîlnit de curînd, pe cînd tocmai ieşea de la o operaţie, o rezecţie de coaste, o chestie în care rişti totul ca sa cîştigi totul. Faptul acesta m-a impresionat profund, vazîndu-l venind de la o munca atît de grea, atît de folositoare şi la care se pricepe atît de bine. Era încă foarte surescitat şi, ca sa se recompenseze, şi-a f prins o ţigara. L-am invidiat.
- Ce drăguţ din partea dumneavoastră. Dar durata sentinţei de condamnare?
- Nu mi-a fixat încă nici un termen.
-  Nu-i rau nici aşa. Haide, domnule inginer, sa ne întindem. Sa mergem la posturile noastre.
Se despărţiră în faţa numărului 34.
- Acum vă urcaţi pe acoperişul dumneavoastră, domnule Settem-*• Trebuie să fie mult mai plăcut sa stai culcat în societate decît de
gur. Cei cu care faceţi cura sînt oameni interesanţi?
- Ah, nu sînt decît părţi şi sciţi! ~ Vreţi să spuneţi ruşi?
248
THOMAS MANN
— Şi rusoaice, preciza domnul Settembrini şi colţul gurii i Se c tracta. Adio, inginere.
O spusese cu intenţie, fără îndoiala. Tulburat, Hans Castorp intra ■ camera. Ştia Settembrini ce se petrece în sufletul sau? Ca pedagog c era, desigur că-l spionase şi-i urmărise direcţia privirilor. Lui Jjan Castorp îi era necaz şi pe italian dar şi pe sine, deoarece neştiind sa s stăpîneasca se expusese la o asemenea împunsătură. Şi în vreme ce-s lua cele trebuincioase pentru scris, ca sa le aibă la înd:mînă în timpul curei de odihna - fiindcă nu mai era posibilă nici o amînare şi trebuia sa scrie acasă pentru a treia oara — continuă să se enerveze şi sa mormăie împotriva acestui fluieră-vînt şi cîrcotaş care-şi băga nasul unde nu-i fierbea oala, pe cînd el însuşi agăţa fetele pe stradă şi le fluiera -flaşnetarul acesta cu aluziile lui îi stricase complet buna dispoziţie, astfel ca nu se mai simţi dispus să scrie. Dar oricum, avea nevoie de îmbrăcăminte de iarnă, de bani, de rufărie şi încălţăminte, pe scurt de tot ce şi-ar fi adus daca ar fi ştiut că venea aici nu pentru trei sâptamîni în miezul verii, ci... ci pe un termen ce nu putea fi dinainte fixat, dar care cuprindea o parte din iarnă, dacă nu cumva toată iarna, ţinînd cont de felul în care se concepea timpul, aici, sus. Şi tocmai despre acest fapt trebuia să-i informeze pe cei de-acasă. De data aceasta era vorba de un lucru serios, era obligat sa le spună celor de jos adevărul şi să nu-i mai îmbrobodească în continuare cu fleacuri...
Aşadar, aflîndu-se în această stare de spirit, le scrise procedînd aşa cum îl văzuse de mai multe ori pe Joachim: stînd în şezlong, cu stiloul şi cu mapa de scrisori pusă pe genunchii ridicaţi. Folosind o coală de corespondenţă a stabilimentului, din care avea o provizie în sertarul mesei din cameră, îi scrise lui James Tienappel fiindcă, dintre cei trei unchi, de el era cel mai legat şi-l ruga să-l informeze şi pe consul, li vorbi despre un accident neplăcut, despre temerile care se confirmaseră, despre necesitatea, conform deciziei medicilor, de-a rămîne aici o par'e din iarnă, poate chiar toată iarna, căci cazuri ca ale lui erau, adesea, mai persistente decît altele cu aspect mai grav, şi că în situaţia sa se impu' neau masuri energice pentru a se vindeca o dată pentru totdeauna. D"1 acest punct de vedere, socotea el, fusese un noroc şi o împrejurai fericită ca urcase aici, ca din întîmplare, tocmai acum, şi în felul acesta avusese posibilitatea să fie consultat; căci, altfel, n-ar fi ştiut încă mul vreme starea în care se afla, iar mai tîrziu şi-ar fi dat seama poate într-u mod mult mai neplăcut. Cit privea durata tratamentului, n-ar fi
MUNTELE VRĂJIT
249
să afle că va trebui s-o extindă pe toata durata iernii şi ca va putea """     u sa se întoarcă la şes mai curînd decît Joachim. Aici, preciza în t'nuare, concepţiile despre timp sînt cu totul altfel decît acelea care aplica de obicei şederilor în vacanţa şi concediilor de odihna; aici, a era într-un fel cea mai mica unitate de timp, deşi luata izolat aproape că nu avea nici o importanţă.
Era răcoare, iar Hans Castorp scria cu paltonul pe el, înfăşurat în naturi şi cu mîinile înroşite. Uneori ridica privirile de pe hîrtia ce se acoperea cu fraze bine judecate şi convingătoare şi se uita la peisajul familiar» deşi abia îl mai zărea, această vale prelungită cu îngrămădirea de piscuri sterpe în depărtare şi cu fundul presărat de case luminoase pe care soarele le făcea să strălucească din cînd în cînd, cu povîrnişurile zbîrcite ale pădurilor şi păşunile de unde veneau sunete de tălăngi. Scria cu o degajare din ce în ce mai mare şi nu pricepea cum de putuse şovăi în faţa obligaţiei de-a întocmi această scrisoare. Iar în timp ce scria, înţelegea chiar el că explicaţiile date erau absolut convingătoare şi că, bineînţeles, vor primi întregul consimţâmînt al unchilor. Un tînăr din clasa lui socială şi în situaţia în care se găsea el trebuia să se îngrijească de sănătate atunci cînd acest lucru părea că se impune şi cînd putea sa beneficieze de întreg confortul creat în mod special pentru oamenii de condiţia lui. Prin urmare, aşa trebuia să procedeze. Dacă s-ar fi întors acasă, n-ar fi întîrziat sa-l trimită iarăşi aici, după ce le-ar fi spus ce anume i s-a întîmplat în călătorie. Ceru să i se expedieze tot ce avea nevoie. Ruga, de asemenea, să i se trimită, cu regularitate, banii necesari; cu 800 de mărci lunar se vor acoperi toate cheltuielile.
Semnă. Terminase. Această scrisoare, a treia, cuprindea toate lâmu-
nnle şi le va ajunge celor de acasă pentru o bucata de timp — dar aceas-
a potrivit concepţiilor care domnesc devale, nu acelora în vigoare aici,
Pe munte; ea consolida libertatea lui Hans Castorp. Chiar acesta a fost
cuvîntul de care s-a folosit, nu în mod deliberat şi fără măcar a-i rosti în
wea lui silabele, însă îl trăi în sensul cel mai larg, aşa cum învăţase s-o
e cînd şedea aici — într-un sens ce n-avea nici o legătura cu cel pe
e ^ettembrini îl dădea acestui cuvînt - şi un val de spaima şi de neli-
e, pe care le cunoştea bine, îl învăluirâ, cutremurîndu-i pieptul um-
«at de o grea apăsare.
lngele i se urcase la cap, obrajii îi ardeau. Apucă termometrul de °ptieră, ca şi cum voia sa profite de ocazie pentru a se convinge. în
adevăr,
mercurul urcă pîna la 37,8.
250
THOMAS MANN
„Poftim!" gîndi Hans Castorp. Şi repede adaugă următorul p0 scriptum: „Scrisoarea m-a obosit cu toate acestea destul de mult. Acu am 37,8. Vad ca, înainte de orice, trebuie sa ma potolesc. Ma veţi iert daca va voi scrie rar." Apoi se întinse pe şezlong şi ridică mîna spre cer cu palma întoarsa în afara, aşa cum o ţinuse îndărătul ecranului luminos' Dar lumina cerului lasă intacta forma vie, ba limpezimea zilei facu materia mai întunecata şi mai opaca, şi numai contururile exterioare fura livite cu o lucire roşietica. Era mîna lui vie, pe care se obişnuise s-o vadă. s-o îngrijească, s-o folosească — nu acel schelet străin, zărit pe ecran — căci pioapa analitica in golul căreia privise, se închisese.
Mercurul are toane
in
Octombrie începu aşa cum îşi fac drum de obicei şi celelalte luni -începuturi pentru şi în sine, foarte discrete şi liniştite, insinuîndu-se fara prevestiri şi semne de foc, şi oarecum într-un fel care ar scăpa uşor atenţiei daca aceasta n-ar veghea cu străşnicie la bunu". mers al lucrurilor, în realitate, timpul nu are despărţituri, Ia începutul unei luni sau al unui nou an nu exista nici tunete, nici furtuni, nici sunete de trîmbiţi, şi chiar şi în zorii unui secol numai oamenii sînt cei care trag cu puşca şi suna din clopote.
în cazul lui Hans Castorp, prima zi a lui octombrie nu se deosebi cu nimic de ultima zi a lui septembrie; vremea fusese tot atît de rece şi posomorita ca şi pîna atunci, iar zilele următoare se înfăţişară la fel. In orele curei de odihna aveai nevoie de palton şi de amîndoua paturile din par de cămila, nu numai seara, ci chiar ziua; degetele care ţineau cartea erau jilave şi ţepene, cu toate ca obrajii îi ardeau de o fierbinţeala uscata, iar Joachim a fost chiar ispitit sa-şi ia sacul îmblănit; dar renunţa ca sa nu se obişnuiască prea repede cu răsfăţul.
Cîteva zile mai tîrziu, adică între începutul şi mijlocul lunii, vremea se schimba, şi o vara tîrzie izbucni cu asemenea splendoare, încît îi u'u' pe toţi. Nu degeaba Hans Castorp auzise laudele ce se aduceau Juni octombrie prin părţile locului; mai bine de două saptămîni şi jumătate^ aceasta minunata strălucire a cerului domni peste munte şi vaJe, o zis lua la întrecere cu alta prin limpezimea azurului, iar soarele dogorea c o putere atît de nestînjenită, încît fiecare era ademenit sâ-şi pună haine de vara cele mai subţiri, adică rochiile de muselina şi pantalonii de o
MUNTELE VRĂJIT
251
care le şi împachetase - şi nici măcar marea umbrela de pînză, care
menţinea cu ajutorul unui dispozitiv ingenios, un baţ cu mai multe
ri fixat în spătarul şezlongului, nu oferea, către amiază, decît un dâpost insuficient împotriva arşiţei soarelui.
_ ce bine ca mă pot bucura cu voi de vremea asta, îi spuse Hans Tastorp vărului său. Din acest punct de vedere adeseori am dus-o destul de prost - şi după aparenţe s-ar putea spune ca am şi scăpat de iarna şi ca vremea frumoasă e pe cale sa sosească.
Avea dreptate. Puţine semne arătau anotimpul în care se găseau în realitate şi chiar şi aceste semne abia dacă erau vizibile. Lasînd Ia o parte cei cîţiva arţari care, de bine de rău, îşi duceau zilele, în vale, la Davos-Platz - şi care, descurajaţi, îşi lepadasera frunzele de multa vreme -aici nu erau copaci cu frunze, a căror înfăţişare ar fi putut da peisajului pecetea anotimpului, şi numai specia degenerata a aninului de Alpi cu acele lui moi, pe care şi le reîmprospăta ca pe nişte frunze, se pleşuvise în toamnă. Ceilalţi copaci, care împodobeau regiunea, fie ca erau falnici sau piperniciţi, aparţineau coniferelor veşnic verzi şi aparate împotriva iernii ce putea sa-şi dezlanţuiascâ viscolele tot anul, întrucît între anotimpuri nu existau limite precise; şi numai tonalitatea ruginie a pădurii, cu nesfîrşitele ei nuanţe din ce în ce mai stinse, trăda, cu toată dogoarea estivala a cerului, ca anul era pe sfîrşite. E drept că, daca te uitai mai cu atenţie, mai dădeai peste cîteva flori de cîmp care, şi ele, aduceau în şoaptă mărturia lor în această privinţa. Nu mai existau florile poroinicului care, la venirea lui Hans Castorp, împodobeau încă povîr-nişurile, iar garofiţa sălbatică nu se măi găsea nici ea. Numai genţiana şi brînduşa cu tulpina strîmbă se mai vedeau şi povesteau despre o anumită răcoare intrinseca a atmosferei reîncălzită în mod superficial, de o răcire care putea în orice clipa să-l pătrundă pînă în măduva oaselor pe ce» ce stătea culcat, precum un fior de frig zgîlţîie bolnavul care arde de febră, măcar că, în afară, dogoreşte.
Aşadar, Hans Castorp nu se sinchisea deloc de aceasta rînduiala prin
Care omul cîrmuieşte timpul, îi contolează curgerea, apoi îi desparte, îi
culeaza şi-i denumeşte unităţile. Nu băgase de seama zorile abia
ute ale celei de-a zecea luni, ci reţinuse numai ceea ce impresiona-a direct simţurile, adică dogoarea soarelui şi acea tainica adiere de s aciuata pe dedesubt şi înlauntru - senzaţie care la acest grad de ensitate era nouă pentru el şi-i sugera o comparaţie culinara: adică îl
a să se gîndeascâ, aşa cum îi şi mărturisi lui Joachim, la o omelette
i I,
252
THOMAS MANN
en surprise, cu îngheţată sub spuma fierbinte a oualor. Spunea dese0 • asemenea lucruri, le spunea iute, curgător şi cu o voce tremurătoare un om zgîlţîit de frig, dar a cărui piele arde de febră. Este adevărat ca j răstimpuri era şi tăcut — ca să nu spunem: întors în el însuşi; căci toat aîenţia îi era îndreptată în afară, dar numai spre un singur punct; restul oameni şi lucruri, se topea într-o negură, într-o negură urzită în creierul lui Hans Castorr1 şi pe care atît consilierul aulic Behrens cît şi doctorul Krokowski ar fi calificat-o, fără îndoială, drept un produs al toxinelor solubile, aşa cum îşi spunea tînârul ameţit, fără însă ca aceasta conştiinţa ce-o avea despre starea sa sa-i fie de vreun ajutor sau să trezească în el dorinţa de-a se elibera de beţia în care se găsea.
Căci există o beţie împăcată cu ea însăşi, pentru care nimic nu-i mai odios decît dezmeticirea. Ea se apară chiar împotriva impresiilor menite s-o risipească şi nu Ie admite decît spre a-şi păstra integritatea. Hans Castorp ştia, ba şi spusese o data că, văzută din profil, doamnă Chauchat nu era avantajată; chipul îi părea atunci puţin cam aspru şi nu prea tînar. Consecinţa? Evită s-o măi privească din profil şi închidea literalmente ochii cînd, de aproape sau de departe, o vedea astfel, căci îi făcea rău. De ce? Raţiunea lui ar fi trebuit să folosească acest prilej pentru a birui! Dar ce pretenţii putem avea?... Hans Castorp păli de fericire cînd, în acele zile strălucitoare, Clavdia se ivi iarăşi cu rochia de interior, de dantelă alba, pe care o punea cînd vremea era călduroasă şi care o făcea atît de extraordinar de fermecătoare în clipa cînd apărea cu întîrziere, trîntind uşa, surîzînd şi ţinîndu-şi braţele inegal ridicate, apoi se oprea puţin în faţa tuturor celor din sala de mese pentru a fi văzută. încîntarea Iui însă provenea nu ătît din faptul că era în avantajul ei, cît pentru ca mai ales îi consolida ameţeala din cap, aceasta beţie care-l vrăjea şi-l cerea să fie justificată şi întreţinută.
Un observator perspicace, avînd turnura de spirit a lui Lodovico Settembrini, ar fi vorbit bucuros despre dezmăţ în faU- unei asemenea lipse de voinţă, adică despre „o formă a dezmăţului". Hans Castorp î§> reamintea cîteodatâ de speculaţiile literare făcute de italian asupra „bou' şi deznădejdii", pe care le găsise de neînţeles sau se prefăcuse a Ie con sideră astfel. O privi pe Clavdia Chauchat, îi văzu spinarea îndoită Ş capul plecat înainte; o urmări coborind la masă mereu cu mare întirzier • fărâ nici un motiv şi farâ nici o scuză, pur şi simplu numai din lipsa disciplină şi de forţă morală; şi apreciindu-le tot ca pe nişte consecint ale aceluiaşi defect fundamental, o văzu cum trîntea uşă prin care in
MUNTELE VRĂJIT
253
.   ea o văzu fâcînd cocoloaşe de pîine, iar cîteodatâ cum îşi rodea
v,;;ip  si din el se înălţa un fel de presentiment nemârturisit care ung"1
ă îi spunea ca în cazul cînd era bolnavă — şi era fara îndoiala bol-
vâ aproape fără speranţă, căci altfel n-ar fi silită să trăiască aici, sus. ltâ vreme — prin urmare, daca era bolnava, aumci boala era. dacă nu - mod complet, cel puţin în mare parte, de natură morala, aşa ca, după um o spusese Settembrini, aceasta boala nu era cauza sau efectul dezmăţului" ei, ci forma o singură şi aceeaşi substanţă cu însu--: dezmăţul. îşi mai amintea, de asemenea, gestul dispreţuitor al umanistului cînd vorbea despre „părţi şi sciţi", împreună cu care era silit sa-şi petreacă ora de odihna, un gest de dispreţ şi de adversitate firesc şi spontan, fără nevoie de justificare, şi pe care Hans Castorp îl cunoştea foarte bine din alte vremuri — adică de atunci cînd, el însuşi, stătea foarte ţeapăn la masă şi ura din adîncul sufletului trîntitul uşilor şi nici măcar nu i-ar fi trecut prin minte sâ-şi roadă unghiile (daca nu de alta, măcar fiindcă avea oricînd la îndemînă o Măria Mancini) şi fusese profund şi neplăcut impresionat de proasta educaţie a doamnei Chauchat, neputîndu-se împiedica sa nu aibă un sentiment de superioritate cînd o auzise pe această străina cu ochii piezişi încereînd sa se exprime în limba lui maternă.
Ca urmare a stării lui sufleteşti intime, Hans Castorp se libera complet de acest soi de impresii şi era mai curînd împotriva italianului, deoarece vorbise, în înfumurarea lui, despre părţi şi sciţi - fără ca măcar să fi ţintit pe cei de la masa ruşilor de rînd, de la masa aceea în jurul căreia stăteau studenţii cu părul des şi cu lenjeria invizibila, discutînd la nesfîrşit în limba lor barbara, singura pe care puteau s-o ştie, şi a căror wdolenţâ te făcea să te gîndeşti la un torace fara coaste, ca acela pe care consilierul aulic Behrens îl descrisese de curînd.  Era adevărat ca aravurile acestor oameni puteau trezi în sufletul unui umanist sentinţe de aversiune destul de vii. Mîncau cu cuţitul şi-şi murdăreau hai-e e într-un mod de nedescris. Settembrini afirma ca unul dintre mem-acestui grup, un medicinist cu studiile destul de înaintate în speciali-ea sa, dovedise că nu ştie absolut deloc latină; ca, de pilda, nu ştiuse ra un vacuum, iar după propriile experienţe cotidiene aîe lui Hans orP, doamna Stohr nu mintea probabil cînd povestei, !a masa, ca în       6     numârul treizeci şi doi îl primeau, dimineaţa, culcaţi amîndoi ce aşt pat, pe bâieşul care venea să Ic facă frectia.
254
THOMAS MANN
Daca toate acestea erau adevărate, separarea foarte vizibila înf „ruşii bine" şi „ruşii de rînd" nu fusese stabilită în mod inutil, şi jj„ Castorp îşi spunea că nu trebuie decît sa ridice din umeri faţa de oarecare propagandist al republicii şi al stilului frumos care, arogant • lucid - mai ales lucid, cu toate ca şi el făcea febra, atins fiind de boală -confunda comesenii celor două grupe sub numele comun de părţi sciţi. Tînarul Hans Castorp înţelegea cu prisosinţa ce sens avea acest lucru, căci el însuşi începuse prin a discerne legaturile care existau intre boala doamnei Chauchat şi neglijenţa ei. Dar starea lui sufleteasca era exact aşa cum într-o zi i-o descrisese el însuşi lui Joachim: începi prin a fi enervat şi excedat, însă. deodată, „survine ceva de cu totul alta natură", Care „nu are absolut nici o legătura cu judecata" şi din clipa aceea s-a zis cu toată austeritatea — îneît abia daca mai eşti susceptibil vreunei influenţe pedagogice de esenţa republicană sau retorica. Dar ce înseamnă un asemenea lucru, ne întrebăm şi noi în ac~laşi spirit ca şi Lodovico Settembrini, ce este acest eveniment misterios care paralizează şi suspenda judecata omenească, îi interzice individului dreptul de a mai avea aceasta judecată, sau, printr-o beţie nesăbuita a gîndirii, îl determina să renunţe la acest drept? Nu ne întrebam care este numele acestui eveniment, căci toata lumea îl ştie. întrebările noastre se refera numai lâ natura sa morală - şi mărturisim fără şovăială că nu ne aşteptam la un răspuns prea entuziast. în cazul lui Hans Castorp, aceasta natura morală se manifestă cu o atare intensitate, îneît nu numai ca înceta să mai judece, dar pe deasupra mai făcu şi tentative pentru a-şi însuşi un fel de viaţă care-l vrăjise. Căută sa-şi deâ seama ce fel de stan sufleteşti poţi să ai atunci cînd stai la masă prăbuşit şi cu spinarea încovoiata şi găsi ca o asemenea poziţie însemna o mare destindere pentru muşchii bazinului. Apoi încercă să nu închidă cu grija uşa pe care intra şi s-o lase sa se închidă singură; şi constata că faptul este pe cît de comod pe atît de îngăduit: eră, în orice caz, tot atît de grăitor ca şi n"1" carea din umeri cu care Joachim îl primise, odinioară, lă gara, şi pe care o regăsise atît de des şi în comportarea celor de aici, de sus.
Ca să vorbim simplu, prietenul nostru era, aşadar, îndrăgostit net»11 neşte de Clavdia Chauchat - iar noi ne mai folosim încă de acest cuvin • căci credem că am risipit suficient neînţelegerea pe care ar putea" prilejui. Prin urmare, esenţa iubirii lui nu era o melancolie duios sen mentala în genul unui anumit lied de calitate inferioara. Era mai curi o varianta destul de îndrăzneaţă şi inexplicabila a acestei nebun
MUNTELE VRĂJIT
255
tec de frig şi febra, ca starea unuia care face temperatura sau ca o zi tombrie la marile altitudini: iar ceea ce-i lipsea era tocmai deplina nie sufleteasca, singura în stare sâ unească aceste extreme. Pe fie - parte, iubirea lui Hans Castorp se manifesta c:i o spontaneitate care-! ea sa pălească şi-i descompunea trasaturile chipului, referinctu-se la nunchiul doamnei Chauchat. la linia piciorului ei, la spinarea si verte-b a ei cervicală, la braţele care-i llancau pieptul mic - într-un cuvînt la trupul ei, la neglijenţa şi materialitatea lui, infinit accentuate de boai.i. la trupul ei devenit de doua ori trup. Şi, pe ne alta parte, aceeaşi iubire era ceva foarte aerian şi nedefinit, un gînd, nu, un vis, visul înfricoşător şi nespus de ispititor al unui tînar ale cărui întrebaii precise, deşi formuiate în mod inconştient, nu primiseră din străfundul lui alt răspuns decit o tăcere adîncâ. Dar în povestirea care urmează aici ne revendicam dreptul, ca toată lumea de altfel, de a ne lasă în voia reflecţiilor personale şi riscam bănuiala că, pîna la punctul unde am ajuns, Hans Castorp nici măcar n-ar fi depăşit termenul ce-i fusese fixat de la început pentru şedere aici, dacă sufletul sau simplu ar fi găsit în străfundurile timpului vreun răspuns satisfăcător relativ la sensul şi ţelul urmărit cînd se supunea obligaţiei de a trăi.
în plus, starea de îndrăgostit îi dăruia toate suferinţele şi toate bucuriile pe care le prilejuieşte pretutindeni şi în toate ocaziile. Suferinţa este străpungătoare; ea aduce cu sine un element degradant, ca orice suferinţă, şi corespunde unei atari zdruncinări a sistemului nervos, îneît taie respiraţia şi poate sâ smulgă lacrimi amare chiar şi unui om matur. Şi pentru a nu nedreptăţi bucuriile, vom adaugă ca acestea erau numeroase Şi, măcar că izvorau din pricini farâ importanţa, nu erau totuşi mai puţin vu ^ecît suferinţele. Aproape fiecare clipa a zilei de la „Berghof" era în are sâ le dea naştere.  De pildă:  chiar în momentul  cînd  intra în ragerie, Hans Castorp zăreşte îndărătul şau pe femeia visurilor lui. ezultatul este cunoscut de mai-nainte şi de cea mai desavîrşita simpli-e, insă pe el, în sinea lui, faptul îl emoţionează pîna la a-i da lacrimi, i 'or se întîlnesc de aproape, ai sai cu acei ochi cenuşii-verzui cu ormaţia lor uşor asiatica şi care îl vrăjesc pînâ în măduva fiinţei. Se e ca şi pierdut şi face inconştient o mişcare îndărăt şi în lături, ca s-o
pe ea sâ treacă pragul. Cu o fluturare da îhnbet şi un merci îostit cu aţ
suf             8       ea se folo5eSte de aceasta simplă politeţe si intra m
^   8ene îr»aintea lui. învăluit de mireasma fiinţei care-l atinge ca in ' ramîne pe loc, aproape ieşinat de fericirea pe care i-o pricinuieşte
256
THOMAS MANN
aceasta întîlnire, dar şi de faptul ca un cuvînt de pe buzele ei, a(j merci i-a fost adresat lui direct şi personal. Apoi, clatinîndu-se, pase pe urmele ei şi se îndreaptă spre masa, la dreapta, iar în vreme ce se 1 sa cada pe scaun poate sa observe ca, de partea cealaltă, Clavdi aşezîndu-se, se întoarce spre el avînd pe chip umbra unui gînd, iar )Ul se pare ca este în legătura cu întîlnirea lor din uşa. O. ce aventura rnin unata şi de necrezut! O, ce împlinire, ce biruinţa şi ce nemărginit chiot de bucurie!  Nu, Hans Castorp n-ar fi trăit beţia acestei fantastice împliniri lînga vreo gîsculiţa sănătoasă, căreia ar fi putut, acolo, devale „sa-i dăruiască inima" în toata liniştea şi cu toate şansele de reuşita în sensul micului lied şi în conformitate cu buna-cuviinţa. Cu cîta veselie înfrigurata o saluta pe profesoara care a văzut totul şi roşeşte sub puful obrajilor,  apoi  o  asaltează pe  Miss  Robinson  cu  o  conversaţie în englezeşte, dar frazele lui sînt atît de încurcate, încît domnişoara, prea puţin obişnuita cu stările extatice, se da iute îndărăt şi îl măsoară cu nişte priviri pline de îngrijorare.
Alta data, în timpul cinei, razele apusului strălucitor cad pe masa ruşilor bine. Perdelele fuseseră trase atît la uşi cît şi la ferestrele dinspre veranda, însă pe undeva, printr-o deschizătura, razele roşii îşi fac totuşi drum ca sa nimerească precis capul doamnei Chauchat, astfel încît o sileşte sa-şi apere ochii cu mîna pe cînd discuta cu scofîlcitul ei compatriot dm dreapta. E o mica plictiseala, nimic grav; nimeni nu se sinchiseşte de acest fapt şi chiar însăşi interesata abia daca îşi da seama de aceasta neplăcere. Insa Hans Castorp îşi roteşte privirea prin toata sala de mese — pe urma lasă sa mai treacă o clipa. Studiază situaţia, urmăreşte direcţia razei şi stabileşte precis pe unde pătrunde. Este iereastra ogivala, de-acolo, din spate, la dreapta, în colţ, între una dm uşile verandei şi masa ruşilor de rînd, destul de departe de locul unde se afla doamna Chauchat şi aproape tot atît de depărtata de acela al lui Hans Castorp Şi ia o hotarîre. Se scoală fara sa spună o vorba şi, cu şervetul în mîna' trece de-a lungul sălii, în diagonala, printre mese, trage cu grija un peste alta perdelele de culoare crem, controlează printr-o aruncătura de
ochi peste umăr daca lumina apusului este complet îndepărtata
. dac»
doamna Chauchat este scutita de orice neplăcere — apoi, facînd un et° pentru a părea complet indiferent, se întoarce la locul sau. Un tîn atent, care face ceea ce este necesar, pentru ca altfel nimeni nu gîndit s-o facă. Puţini au fost cei care i-au observat gestul, însă Chauchat s-a simţit imediat uşurata şi s-a întors — ramînînd în acea
.-ar fi
.
MUNTELE VRĂJIT         257  cînd Hans Castorp ajunse la locul sau şi, aşezîndu-se, privi
j- gcţia ei, la care ea îi mulţumi cu un zîmbet plin de o mirare priete-adica: îşi împinse capul înainte în loc sa-l încline. El, printr-o ara plecăciune a capului, confirma ca a vazut-o. Inima îi încremenise, a că a încetat sa mai bata. Abia mai tîrziu, cînd totul se terminase. - cepu sâ-i zvîcneasca şi numai atunci Hans Castorp observa ca .Toachun • ea ochii plecaţi, în mod discret, in farfurie, ca, în acelaşi timp, doam-Stohr îl ghionti în coasta pe doctorul Blumenkohl şi ca rîsul ei îeţinut caută priviri complice la ceilalţi.
Descriem întîmplari coridiene; dar cotidianul devine ciudat atunci cînd înfloreşte pe un teren ciudat. Damuiau între ei încordări şi destin deri binefăcătoare — sau daca nu între ei (căci nu \rem sa menţionam nici măcar în treacăt în ce măsura chiar doamna C'nauchat participa la aceste simţăminte) cel puţin periiru fantezia şi sensibilitatea lui Hans Castorp. Dupa-amiaza, în timp ce se desfăşurau acele splendide zile, foarte mulţi pacienţi obişnuiau 'a se dura pe terasa din faţa sufrageriei stînd o vreme, în grupuri, la soare. Era o atmosfera şi un aspect asemănător cu acela care domnea în cadrul concertelor duminicale bihinaie de fanfară. Tinerii, în atitudini trîndave, ghiftuiţi de mîncarurile cu carne şi dulciuri, toţi cu uşoara febra,  flecareau,  se tachinau  şi-şi aruncau ocheade. Doamna Salomon de la Amsterdam trebuia sa stea lînga balustradă - înghesuita dintr-o parte de genunchii buzatului de Gănser, iar de cealaltă parte de uriaşul suedez care, deşi complet vindecat, îşi mai prelungea şederea pentru un mic tratament suplimentar. Doamna Iltis părea sa fie văduva, deoarece de puţina vreme se bucura de tovărăşia unui „logodnic" cu o expresie melancolica şi obedienta, prezenţa care n-o împiedica sa primească în acelaşi timp omagiile căpitanului klosich, un bărbat cu nasul coroiat, mustăţi impunătoare, pieptul ombat şi ochi ameninţători. Mai erau tot acolo şi obişnuiţii de la sola-m' "e diferite naţionalităţi, iar printre ei şi figuri noi, ivite cam de pe la 11 octombrie, şi cărora Hans Castorp abia ar fi ştiut sa le spună pe me- de-a valma cu cavaleri de tipul domnului Albin; monoclaţi de aptesprezece ani:  un tînar olandez cu ochelari,  ten trandafiriu  şi ehst puia la monomanie: mai mulţi greci, pomădaţi, cu ochii migda-' care aveau năravul sa încalce la masa drepturile celorlalţi; doi mici 1S1U inseparabili, care au fost porecliţi „Max şi Moritz", şi care treceau ]•        recid:vişti ai evadării... Mexicanul cocoşat, a cărui ignoranţa a r reprezentate aici îi dădeau o expresie de surd, lua mereu vederi
258
THOMAS MANN
fotografice, tîrîndu-şi cu o agilitate grotesca trepiedul de la un canat altul al terasei. Chiar şi consilierul aulic îşi făcea bucuros apariţia ca execute demonstraţia cu şireturile de la ghete. Dai' undeva, se ascunn în mulţime şi evlaviosul tînar din Mannheim, iar ochii lui p]inj ^ adînca tristeţe urmăreau, spre marele dezgust al lui Hans Castorp, anu mite drumuri.
Aşadar, ca sa revenim, totuşi, o data mai mult, la acele „încordări s destinderi", s-a intîmplat, într-o asemenea împrejurare, ca Hans Castorp instalat într-un fotoliu de gradina lăcuit, sa discute cu Joachim, pe care cu toata împotrivirea manifestata îl silise să iasă şi sa se aşeze lînga zidul clădirii, în vreme ce, în faţa lui, doamna Chauchat se afla în picioare, aproape de balustrada, fumînd în societatea comesenilor ei Vorbea pentru ea, ca sa fie auzit. Ea stătea cu spatele... Se cuvine sa precizam ca avem în vedere un anumit caz precis. Dar cum conversaţia lui Joachim nu fusese de ajuns sa întreţină locvacitatea afectata a lui Hans Castorp, acesta făcuse înadins o noua cunoştinţă — a cui? Cunoştinţa Herminei Kleefeld — căci, ca din întîmplare, se adresase tinerei doamne, se prezentase chiar el, iar Joachim apropiase şi pentru ea un scaun lăcuit, spre a-şi putea juca mai bine rolul, ca într-o piesa în trei. Ştia oare ea, o întreba, în ce chip diabolic l-a speriat cîndva, în timpul unei plimbări de dimineaţa? Da, ea ştia precis, căci doar lui îi urase bun venit cu şuieratul acela atît de încurajator! îşi atinsese scopul, îi mărturisi el fara ezitări, deoarece parcă îl lovise în cap cu o măciuca şi, de altfel pentru a se convinge n-avea decît sa-l întrebe pe varul sau. Ha, ha, ha. sa şuieri cu pneumotoraxul şi sa înspaimînţi astfel nişte inofensivi care se plimba! Era un joc nechibzuit, un abuz nelegiuit şi pe buna dreptate îl califica în felul acesta, îşi lua aceasta libertate întemeiata pe o mînie întru totul justificata. Dar în vreme ce Joachim, perfect conştient ca nu era decît un instrument, stătea cu ochii în pamînt, şi în timp ce, încetul cu încetul, urmărind privirile opace şi piezişe ale lui Hans Castorp-domnişoara Kleefeld ajungea la convingerea, insultătoare pentru ea, ca nu slujea decît drept mijloc pentru atingerea unui scop, Hans Castorp se fandosi, lua aere afectate, se exprima nefiresc, vorbind cu un glas plaC intonat, pînă cînd reuşi, în sfîrşit, ca doamna Chauchat sa se întoar spre acela care, cu vocea lui, se făcea astfel remarcat, şi-l privi în fata _ dar numai o singura clipa. Şi se întîmpla ca „ochii ei de Prit>is'a alunecară iute. cu o expresie de indiferenţa atît de voita incit ai fi SP ca e de dispreţ, exact de dispreţ, de-a lungul lui Hans Castorp care st<
MUNTELE VRĂJIT
259
'cior peste picior, şi doar o secundă ramaseră agăţaţi de ghetele lui ^          - apoi, nepăsători şi ascunzînd probabil un surîs în adîncul lor,
se îndepărtară iarăşi.
O foarte mare, foarte mare nenorocire! Cîtava vreme Hans Castorp • continuă sa vorbească înfrigurat; cînd însă îşi dădu seama mai lim-de de înţelesul acelei priviri aruncata ghetelor Iu:, amuţi aproape în 'ilocul unei fraze şi se prăbuşi îndurerat. Plictisita şi jignita, Hermine Kleefeld plecă. Iar Joachim. nu fara oarecare necaz în glas, spuse ca sosise ora curei de odihnă. Şi îi răspunse un om în adevăr zdrobit, cu buzele palide, ca acum puteau pleca. Doua zile, Hans Castorp suferi cumplit din pricina acestui incident; căci în îastimp nu se întîmpU nimic care ar fi putut pune un balsam cit de mic pe rana lui arzătoare. Dar de ce aceasta privire? De ce acest dispreţ faţa de el, peniiu numele lui Dumnezeu şi al tuturor sfintiioi? îl lua drept un natarau sănătos, din vale, venit aici să caute plăceri anodine? Drept un naiv de la şes. ca sa spunem aşa, un ştrengar oarecare ce se plimba, rîdea, îşi îndopa burta şi cîştigabani - un elev-niodel al vieţii, care nu caută altceva decît foloasele plictisitoare ale onoarei? Era oare un vizitator fara importanţa. în trecere, care nu putea pătrunde în sferele ei sau nu era de ajuns acel punct umed la plamîni şi nu intrase şi el printre ei, ca unul dintre ai noştri, de-aici, de sus, iar mercurul nu săltase chiar aseară pîna la 37,8?... Dar tocmai acest fapt punea vîrf suferinţei lui. Mercurul nu se mai ridica! Descurajarea cumplita din ultimele zile provocase o potolire, o dezmeticire, o destindere a firii lui Hans Castorp caie, din cauza umilinţei indurate, se manifesta prin temperaturi foarte coborîte, abia puţin mai ridicate decît cele normale, iar pentru el era groaznic sa constate ca mîhnirea Şi chinul nu reuşeau decît sa-l îndepărteze încă şi mai mult de felul de a fl Şi de a simţi al Clavdiei.
A treia zi aduse izbăvirea suava, binecuvîntata, o aduse chiar de meaţâ, foarte devreme. Era o zi grandioasa de toamna, însorită şi 6Ce' cu Păşunile acoperite ca de un smalţ gri-argintiu. Soarele şi luna descreştea se vedeau în acelaşi timp în înaltul cerului. în cinstea 1 zile frumoase, verii se sculaseră mai de timpuriu ca de obicei, ™ a putea prelungi plimbarea matinala puţin mai departe decît j,        reglementară, să pătrundă mai adînc în pădure pe cărarea de anca aşezata în apropierea pîrîiaşului. Joachim. a cărui curba de r^ratUfâ aratase tocmai atunci o fericita scădere, propusese aceasta antă abatere de la regula, iar Hans Castorp mi se împotrivise.
260
THOMAS MANN
ce.
- Sîntem nişte oameni vindecaţi, zise el, fara febra şi dezi câţi, adică e ca şi cum am spune că sîntem copţi pentru şes. aşadar, n-am zburda ca mînjii?
Prin urmare, porniră cu capul descoperit şi sprijinindu-se în t, toane — căci de cînd Hans Castorp îşi făcuse mărturisirea de credinţa bolnav, vrînd-nevrînd luase obiceiul aici la moda de-a umbla fara pala rie, indiferent de rezistenţa ce-o opusese acestui obicei, la început cînd încă mai avea vechile deprinderi de om bine-crescut. Dar nu depăşiseră încă, urcînd, drumul roşietic şi abia ajunseseră aproape de locul unde grupul pneumaticilor îl întîinise odinioară pe noul sosit, cînd, deodată o observară înaintea lor, la oarecare distanţa, suind încet, pe doamna Chauchat, pe însăşi doamna Chauchat cu jacheta alba, fusta de flanela alba, ba chiar cu ghete albe, şi cu parul ei roşcat in lumina soarelui de dimineaţa. Mai precis spus: Hans Castorp o recunoscu: aier.da lui Joachim n-a fost atrasă de acest fapt decît datorita senzaţiei de-a se fi simţit pe neaşteptate parca smucit — senzaţie provocata de mersul brusc grăbit şi înaripat al tovarăşului său, după ce cu o clipa înainte încetinise pasul şi fusese gata sa se oprească. Joachim găsi ca astfel de apucaturi sînt insuportabile şi enervante; respiraţia i se precipita şi tuşi puţin. Dar Hans Castorp, care ştia încotro se îndreaptă şi al cărui organism părea ca funcţionează minunat, nici nu-l baga în seama; iar varul lui, înţelegînd situaţia, tăcu încruntînd sprîncenele şi-l urma, deoarece era imposibil sa-l lase sa meargă singur înainte.
Splendida dimineaţa îl însufleţi pe tînarul Hans Castorp. Ba, mai mult, forţele lui sufleteşti se odihniseră pe ascuns în timpul depresiunii morale îndurate, iar certitudinea îi strălucea luminos în faţa ochilor minţii, deoarece sosise clipa tînd tiebuia nimicită proscrierea care apasă asupra sa. Grăbi pasul, tîrîndu-l după el pe Joachim care gîfîia, opunîna în felurite chipuri rezistenţa, şi, înainte de cotitura, adică acolo unde drumul devenea neted, apucînd-o la dreapta, de-a lungul colinei împa' durite, aproape o ajunseră pe doamna Chauchat. Atunci Hans Castorp încetini pasul pentru a nu-şi îndeplini planul într-o stare de obosea care i-ar fi trădat efortul. Şi dincolo de cotitura, între povîrniş şi perete muntelui. în desişul brazilor ruginii, printre ramurile cărora cade razele soarelui ca nişte suliţe, se petrecu faptul minunat: Hans Cast0 " mergînd la stînga lui Joachim, o ajunse din urma pe drăgălaşa bolna i-o lua înainte cu pas bărbătesc, iar în clipa cînd «e găsi la dreapta eU saluta respectuos (dar, în definitiv, de ce respectuos?) spunîndu-'
MUNTELE VRĂJIT
261
. dimineaţa" aproape în şoapta, fara palane, ci numai înclinînd
"     1  obţinînd din partea ei un răspuns; printr-o mişcare amabila a
lui şi fara sa se arate mirata> ea îi mulţumi rostind, la rîndul ei, un
a dimineaţa" în limba lui Hans Castorp, în timp ce ochii îi surîdeau
" ' r acest fapt însemna cu totul altceva decît privirea pe care i-o arun-
se uitîndu-se la ghetele lui, un ceva mai adînc şi mai binefăcător, era o
- tîmplare norocoasă şi o întorsătura prielnica a lucrurilor, cane un mai
bine nesperat şi care aproape îi depăşea puterea de înţelegere; era
izbăvirea.
Cu pasul înaripat şi orbit de o bucurie nebuna, fiindcă era în stapî-nirea salutului, vorbei şi surîsului ei, Hans Castorp îşi continua drumul alături de Joachim pe care-l punea la încercare şi care. în tăcere, evitînd sâ-l privească, se uita în fundul povîrnişului. Varul sau îi jucase o fesia, o farsa destul de extravagantă care, în ochii lui Joachim, era aproape o trădare şi o răutate. Iar Hans Castorp o ştia foarte bine. Nu era chiar întru totul ca şi cum ar fi împrumutat un creion de la cineva absolut necunoscut - dimpotrivă, ar fi fost purtarea unui om lipsit de educaţie daca trecea ţeapăn pe lînga o doamnă cu care trăiau de atîtea luni sub acelaşi acoperiş şi n-ar fi manifestat faţa de ea politeţe.) care-i era proprie, însăşi Clavdia nu intrase în vorba cu ei, mai deunăzi, in sala de aşteptare? Prin urmare, Joachim n-avea decît sa tacă. Dar Hans Castorp pricepea foarte bine pentru care motiv loialul Joachim tăcea şi mergea ţinînd capul întors într-o parte, în vreme ce el însuşi trăia cu entuziasm exuberanta bucurie a reuşitei. Nu, fără îndoiala, nu putea fi mai fericit un oarecare din vale, care „şi-ar fi dat inima", în toata regula şi cu toata cinstea, cu cele mai frumoase speranţe şi fiind cel mai bucuros om din unie, unei mici gîsculiţe sănătoase, repurtînd chiar şi un mare succes, u> »n asemenea om nu putea fi mai fericit decît era el însuşi, datorita estui mic eveniment fericit pe care-l şterpelise într-un moment priel-Si-l pusese la loc sigur... lata de ce, după o oarecare tăcere, îşi bătu cu Putere vărul pe umăr, şi-i spuse:
~ ti, băiete, ce ţi s-a întîmplat? Vremea e atît de frumoasa! O sa cobo-a Cazinou şi fără îndoiala ca acolo o sa cînte muzica, îţi dai seama! ^       ca o sa cînte din Carmen: ..în inima, aici, mi-ascund in fiecare lmmeaţâ floarea". Dar ţie ce ţi s-a năzărit?
ls   .  . lrtllc' spuse Joachim. Tu însă îmi pari îmbujorat şi ma tem ca s-a Vlt cu scăderea temperaturii tale.
262
THOMAS MANN
în adevăr se isprăvise. Prăbuşirea umilitoare a tensiunii vitale a Hans Castorp fusese depăşita de salutul schimbat cu Clavdia Chauch şi, la drept vorbind, satisfacţia de care se bucura revenea în întregi numai conştiinţei sale. Da, Joachim avusese dreptate: mercurul se apu din nou sa urce. Şi cind Hans Castorp, întors de la plimbare, îl consult urcase pîna la treizeci şi opt de grade.
Enciclopedie
Daca anumite aluzii ale domnului Settembrini îl enervaseră pe Hans Castorp — nu trebuia totuşi sa fie prea mirat şi nu avea dreptul sa-l acuze pe umanist ca-l spionează din năravuri de educator. Chiar şi un orb şi-ar fi dat seama de starea lui Hans Castorp: el însuşi nu făcea nimic pentru a o ascunde, căci o oarecare generozitate şi o naivitate aleasa îl opreau pur şi simplu sa-şi tainuiasca gîndurile, fapt care îl deosebea oricum-în folosul sau, putem spune — de îndrăgostitul cu parul rar de la Mannheim, cu firea lui ascunsa şi furişată. Reamintim şi repetam ca starea sufleteasca în care se găsea era însoţita de obicei de nevoia de a se destăinui cuiva, de a-şi deschide cugetul dintr-o oarba preocupare de sine însuşi şi, în acelaşi timp. dintr-o dorinţa de-a umple lumea cu esenţa fiinţei lui -lucruri cu atît mai stingheritoare pentru noi ceilalţi oameni, cu firea ceva mai potolita, cu cît chestiunea este mai lipsită de raţiune şi fara nici o speranţa. Este greu de preci/at cum reuşesc aceşti oameni sa se dea de gol; se pare ca nu sînt în stare sa spună şi sa facă nimic care sa nu-i dea de gol — mai ales într-o societate preocupata numai şi numai de doua lucruri, aşa cum observa un cap cu judecată, şi anume: în primul rînd. temperatura şi după aceea, încă o data, temperatura, ceea ce înseamnă, de pilda, întrebarea cu cine se consola doamna consul general Wurrn-brandt, de la Viena, de nestatornicia fluşturaticului căpitan Miklosicn daca era cu uriaşul suedez complet vindecat sau cu procurorul Paravan de la Dortmund, sau, în a treia eventualitate, cu amindoi deodată. Ca>-era ştiut de toata lumea ca legaturile dintre doamna Salomon de Amsterdam şi procuror, care duraseră cîtcva luni, fuseseră rupte printr reciproca înţelegere prieteneasca, iar doamna Salomon, ascultîno gusturile vîrstei, se întorsese către contingentele mai fragede şi-l 'u sub aripa ei ocrotitoare pe buzatul Ganser de la masa domruş°a Kleefeld, sau, cum spunea doamna Stohr într-un fel de stil de cance
MUNTELE VRĂJIT         263
,    nu fara o oarecare claritate în exprimare, „şi-l asociase" — astfel ° -t procurorului îi era îngăduit fie sa se bala. fie sa se înţeleagă cu dezul în privinţa doamnei consul general.
Aşadar, acestea erau procesele în curs de desfăşurare în societatea Rerghof'-ului, mai ales în rîndurile tineretului care făcea febra şi pen-care escaladările neîngaduite ale balcoanelor (pe lînga pereţii de t'cla şi de-a lungul balustradelor) jucau, în mod evident, un rol important" tocmai aceste manevre aventuroase le avem în vedere, căci ele alcătuiau o parte esenţiala din atmosfera vieţii de acolo — ba chiar spunînd aceasta încă n-am exprimat propriu-zis ceea ce am dori sa se înţeleagă. Hans Castorp avea, în adevăr, impresia stranie ca aici se punea un accent cu totul deosebit pe o anumita problema fundamentala — căreia însă i se acorda pretutindeni în lume o înţelegere destul de larga, exprimată într-un chip în acelaşi timp serios şi glumeţ — , un accent atît de grav şi de nou prin importanţa ce i se dădea, îneît făcea ca faptul în sine sa apară sub o lumina cu totul inedita şi daca nu cumplita, cel puţin înspăimînţatoare în noutatea lui. Mărturisind aceasta, vom schimba felul de a vorbi şi vom observa ca daca s-a întîmplat sa ne exprimam, pîna acum, pe un ton uşuratic şi glumeţ asupra legaturilor în cauza, lucrul s-a datorat aceloraşi motive tainice pentru care. adesea, se cam vorbeşte astfel, fără ca faptul sa fie o dovada ca la mijloc sînt chestiuni glumeţe şi neînsemnate; iar în planul în care ne mişcăm, cazul ar fi. în adevăr, şi mai deplasat. Hans Castorp crezuse ca se pricepea ca toata lumea şi într-un tel normal în aceasta problema fundamentala care este, atît de adesea, obiect de batjocura, şi fara îndoiala ca avusese dreptate să fie convins de asta. Abia acum pricepea ca, în privinţa asta, nu avusese jos, devale, aecît un discernămînt foarte limitat şi ca, de fapt, din aceasta cauza se găsea în cea mai candida ignoranţa - în vreme ce aici experienţe per-onale, cărora am încercat în mai multe rînduri sa le indicam natura şi care în anumite momente i-au smuls exclamaţia „Doamne Dumnezeule!", aceau capabil, cel puţin în sinea lui, sa prindă aceasta nuanţa fabu-sa, aventuros-inexprimata. care o capata la cei de-aici, de sus — la toţi general şi pentru fiecare în particular. Dar mai mult decît în vale. asta ţinută deplasat-batjocoritoare avea ceva de clănţănit de dinţi, de la|a şi se trăda prea precis ca o disperare nemarturisita dar aliata sub transparent sau mai degrabă ca o deznădejde pe care nu mai i s-o ascunzi. Hans Castorp îşi reamintea paloarea plina de pete a im, atunci cmd, pentru prima data, făcuse aluzie la aspectul
264
THOMAS MANN
trupesc al Marusiei, deşi dăduse vorbelor sale aerul acelei nevinovate tacL neiii. atît de obişnuite la şes. îşi mai amintea, de asemenea, de paloa rece a propriului sau chip, atunci cînd o scăpase pe doamna Chauchatfi siiparatoarea raza a amuigului care pătrunsese în sufragerie — şi-^j _ aducea aminte ca, înainte şi după. în diferite împrejurări, zărise aceea paloare pe atîtea alte chipuri străine: în mod cuient, pe doua clupurj. acelaşi timp, exact aşa cum, în ultimele zile, o constata pe feţele doani nei Salomon şi a tînarului Gănser, între care tocmai se urzea ceea ce doamna Stohr constata cu lipsa ei de jena obişnuită. îşi aducea aminte spunem noi, şi pricepea ca în anumite împrejurări ar fi fost nu numai foarte greu să nu se ..trădeze", ci chiar ca un asemenea efort n-ar fi însemnat mare lucru. Cu alte cuvinte: poate ca, în cazul lui Hans Castorp nu erau în joc numai o oarecare măreţie sufleteasca şi o anumita naivitate, dar el găsi un motiv de încurajare în chiar atmosfera locala şi nu prea se simţea dispus sa-şi supună sentimentele vreunei constrîngeri oarecare şi sa-şi ascundă propria-i stare sufletească.
Daca aici n-ar fi existat în general dificultatea de-a face cunoştinţe, semnalata chiar de la început de Joachim, atunci aceasta dificultate s-ar fi redus mai ales la faptul ca cei doi veri formau oarecum un cuplu şi un grup miniatural constituit pentru sine, iar militărosul Joachim, grijuliu înainte de toate sa se vindece cit mai repede, era din principiu adversarul unui contact şi al unor relaţii mai intime cu tovarăşii de suferinţa; Hans Castorp, dimpotrivă, găsise şi folosise prilejul sa-şi afişeze sentimentele cu o spontaneitate mult mai nestingherita. în orice caz, se întîm-pla chiar ca, într-o seara, în timpul orei de conversaţie din salon, Joachim sa dea peste Hans Castorp care stătea în picioare, în societatea Herminei Kleefeld, a celor doi tovarăşi de masă, Gănser şi Rasmussen. al patrulea fiind tînarul cu monoclu, care-şi rodea unghiile, facînd eforturi sa improvizeze, cu nişte ochi ce nu-şi tainuiau sticlirea anormala şi cu un glas emoţionat, ceva asupra înfăţişării unice şi exotice a doamnei Chauchat, în vreme ce ascultătorii îşi făceau cu ochiul, îşi dădeau coate şi rîdeaii pe înfundate.
lata o scena care pentru Joachim era de-a dreptul chinuitoare; înS cel care devenise obiectul acestei ilarităţi se dovedi netulburat in dezva luirea propriei lui stări, căci daca ar fi continuat sa ramîna neobservat^ ascuns, nu şi-ar fi putut manifesta deloc sentimentul ce-l stapînea-felul acesta putea fi sigur ca va fi înţeles de toţi. Şi, pe deasupra.' accepta de bunăvoie şi sarcasmul de care era însoţita starea lui-
In
MUNTELE VRĂJIT
265
numai
cei de la propria lui masa, dar chiar şi cei de la mesele vecine îl
 stăruitor, ca sa se amuze de felul cum pălea şi cum se îmbuio-rn                                                                              ,        .  ,
nci Cînd, după începerea unei mese, uşa de sticla pocnea cu
' lentă - însa el era muHumit şi de acest fapt, deoarece i se părea ra voarea lui se consolida şi era recunoscuta de vreme ce atrăgea astlei nţia, Şi ca aceasta publicitate era menita sa-i sprijine cauza, sa-i încu-jeze speranţele neîntemeiate şi nesăbuite - iar aceasta situaţie îl încînta. Uneori se întîmpla chiar ca pacienţii sa se îmbulzească pentru a vedea de ce e în stare în orbirea lui. Asta se petrecea, de pildă, pe terasa, după dejun, sau duminica dupa-amiaza, la ghişeul portarului, cînd pacienţii îşi luau corespondenţa care, în acea zi, nu mai era adusa în camere. Sz ştia cam peste tot câ acolo putea fi văzut unul extraordinar de exaltat si intoxicat la culme, pe chipul căruia se puteau citi toate emoţiile, iar de faţă se aflau, de pilda, doamna Stohr, domnişoara Engelhart, domnişoara Kleefeld împreună cu prietena ei cu profil de tapir, incurabilul domn Albin, tînârul cu unghia de la deget, precum şi cutare sau cutare membru al societăţii de la „Berghof': stăteau acolo în picioare, cu gurile strîmbate de un zîmbet ironic, pufnind pe nas şi uitîndu-se la cel care — zîmbind cu un aer absent şi înflăcărat, cu obrajii cuprinşi de fierbinţeala ca-n prima zi şi cu ochii sticlind de o strălucire identica celei pe care i-o aprinsese mai de mult tuşea domnului pasionat de călărie — privea într-o anumita direcţie precisa...
Fără îndoiala, din partea domnului Settembrini era o dovada de
generozitate faptul câ, în asemenea împrejurări, se apropia de Hans
Lastorp şi-l atrăgea în vreo discuţie sau se informa despre sănătatea lui;
aar este îndoielnic ca intervenţiile acestui filantrop cu vederi largi ar fi
rost preţuite cu recunoştinţa de către Hans Castorp. Aceste scene se
P receau în holul sanatoriului, duminica dupa-amiaza. Lînga ghişeul
Portarului, pacienţii se înghesuiau şi întindeau mîinile sa li se dea cores-
uenţa. Se afla acolo, de asemenea, şi Joachim. Varul sau rămăsese
m coada şi se silea, în starea sufleteasca pe care am descris-o, sa
■Prindă o privire a Clavdiei Chauchat care se afla în apropiere, împrc-
a cu tovarăşii ei de masa, aşteptind ca îmbulzeala de la ghişeu sa se
Potolească. Era ora cînd pacienţii se amestecau, o ora a ocaziilor
Ptate cu nerăbdare, prielnica si preţuită ca atare de tinarul Hans
jj       rP" *n urma cu o saptamîna, la ghişeu, fusese atit de aproape de
Lhauchat, încît mai ca-i atinsese, iar ea, cu o mişcare iute din
266
THOMAS MANN
cap, îi spusese „Pardon", la care el, cu o prezenţă de spirit febri]a care o binecuvînta, reuşise sa răspundă:
— Pas de quoi, madame!
Ce favoare a vieţii, gîndea el, ca în fiecare duminica dupa-amis corespondenţa se distribuia cu regularitate în hol! Se poate spune devorase saptamîna, aşteptînd şapte zile reîntoarcerea acelei ore, iar aştepta înseamnă a depăşi, mai înseamnă a nu mai percepe timpul s prezentul ca pe un dar, ci numai ca pe un obstacol, să le negi şi sa le dis trugi valoarea în sine şi sa le sari. Se mai spune ca aşteptarea este pijc_ tisitoare. Este, dar cu toate acestea sau dimpotrivă chiar e mult mai plăcuta, întrucît devorează cantităţi de timp, fără sa vrei sa le trăieşti nici sa le utilizezi pentru ele însele. S-ar putea spune ca acela care nu-face-decît-s-aştepte seamănă cu un mîncacios al cărui aparat digestiv ar elimina mîncarea în întregime fara sa-i extragă valoarea nutritiva. Ba s-ar putea merge mai departe şi afirma: aşa cum un aliment nedigerat nu-l fortifica pe om, tot astfel timpul pe care l-a petrecut aşteptînd nu-l îmbatrîneşte. Dar este deopotrivă de adevărat ca aşteptarea pura, aşteptarea în sine nu exista.
Aşadar, saptamîna era devorata, iar ora duminicala a împărţirii corespondenţei îşi reluase iarăşi funcţiunea, însă în aşa fel încît părea sa fi rămas aceeaşi de acum şapte zile. Aceasta oră continua sa dăruiască prilejuri propice, conţinea şi oferea în fiecare clipa posibilităţi de-a intra în relaţii sociale cu doamna Chauchat, posibilităţi care strîngeau şi iuţeau inima lui Hans Castorp, fara însă ca el sa încerce sa le aducă în lumea realităţii. La asta se împotriveau, în adevăr, frinele de natura militară, pe de o parte, şi civila pe de alta, care decurgeau atît din prezenţa loialului Joachim şi a propriului sentiment al onoarei şi al datoriei, cît şi din părerea că relaţiile sociale cu Clavdia Chauchat, relaţiile cuviincioase care te sileau sa spui „dumneavoastră", sa te înclini, ba poate chiar sa vorbeşti franţuzeşte - nu erau nici necesare, nici de dorit, nici oportune... Stătea în picioare şi o privea cum vorbeşte rîzînd, întocmai cum vorbea şi Pribislav Hippe odinioară, în curtea liceului: gura i se deschidea destul de mult, iar ochii piezişi de deasupra pomeţilor i se lungeau ca două tăieturi subţiri. Nu era deloc „frumos"; dar era aşa cui" era, şi pentru un îndrăgostit judecata estetica a raţiunii are tot atit puţina importanţa ca şi cea morala.
— Aşteptaţi şi dumneavoastră corespondenţa, domnule inginer.
MUNTELE VRĂJIT
267
ai unu' Pus sa str'ce cheful cuiva putea vorbi astfel. Hans torp tresari şi se întoarse spre domnul Settembrini, care stătea în faţa
■   ' zîmbea. Era acelaşi zîmbet fin, de umanist, cu care-l salutase, nu mult pentru prima data, pe noul venit, acolo lînga banca de pe mar-
■  ea pîrîiaşului, dar ca şi atunci, Hans Castorp roşi. însă oricît de ade-încercase să-l gonească din visurile lui pe „flaşnetar", deoarece „aici
, ranja" — omul în stare de veghe este mai bun decît cel care visează — , Hans Castorp lua cunoştinţa de acest zîmbet nu numai pentru ca se simţea încurcat, ci mai ales cu sentimentul ca avea nevoie de el, deci cu recunoştinţa. îi spuse:
-  Doamne, corespondenţa, domnule Settembrini!  Doar nu sînt ambasador! Se prea poate sa fie o carte poştala pentru unul dintre noi. Varul meu tocmai s-a dus să vadă.
-Mie, dracul şchiop, de-acolo din faţa, mi-a şi dat mica mea corespondenţa, spuse Settembrini şi-şi duse mîna la pulpana inevitabilei sale redingote. Lucruri interesante, continuă el, lucruri de însemnătate literară şi socială de netăgăduit. Este vorba de o opera enciclopedica, la care un institut umanitarist îmi face cinstea de a ma invita sa colaborez... Pe scurt, o munca frumoasa. — Domnul Settembrini se întrerupse. - Dar cu problemele dumneavoastră cum staţi? relua el. Cum va simţiţi? De pilda, în ce stadiu se afla procesul dumneavoastră de aclimatizare? La urma urmelor, nu vă găsiţi în mijlocul nostru chiar de atîta vreme încît chestiunea asta sa nu mai fie la ordinea zilei.
-  Mulţumesc, domnule Settembrini; mai întîmpin încă anumite greutăţi. Este posibil ca procesul acesta sa continue pîna în ultima zi. Varul meu mi-a spus chiar în ziua cînd am sosit, ca sînt unii care nu se obişnuiesc niciodată. însă te obişnuieşti şi cu faptul de-a nu te obişnui.
- E o chestiune cu evoluţie încurcata, rîse italianul. Un ciudat fel de imatizare. Evident, tinereţea este în stare de orice. Da, tinereţea nu se
obişnuieşte, dar prinde rădăcini.
- in definitiv, nu sîntem aici într-o mina siberiana.
~ Nu. Ah, aveţi o predilecţie pentru comparaţiile orientale. Foarte P icabil. Asia ne devorează. Unde te uiţi dai numai de tipuri tătăreşti. _,.      omriul Settembrini îşi întoarse cu discreţie capul peste umăr. -g!s-han, zise el, priviri de lup de stepa, zăpada, rachiu, cnut, închi-ea 5>chltisselburg şi creştinism. Aici, în hol, ar trebui sa se înalţe un ui Palas-Atena - ca mijloc de apărare. Vedeţi acolo, în faţa, pe unul
dintre
ceşti Ivani Ivanovici fara rufe albe, care se cearta cu procurorul
268
THOMAS MANN
Paravant. Fiecare vrea s-o ia înaintea celuilalt ca sa-şi primească
scris0-
rile. Nu ştiu care din doi are dreptate însă după părerea mea, procuro se află sub protecţia zeiţei. Ce-i drept, e un măgar, dar măcar înţe|e„ latina.
Hans Castorp rîse, ceea ce nu i se întîmpla niciodată domnulu' Settembrini. Nici nu ţi-l puteai închipui rîzînd din toată inima- nu depăşea niciodată acea încordare fină şi rece a buzelor. Privi pe tînar cum ride, apoi îl întreba:
— Diapozitivul... l-aţi primit?
-L-am primit! confirma Hans Castorp dîndu-şi importanţa. Chiar de curînd. îl am aici. Şi se căuta în unul din buzunarele de la piept.
— Aha! îl ţineţi în portofel. Ca pe un act de identitate, cum s-ar spune, ca pe un paşaport sau un camet de membru. Foarte bine. Arataţi-mi-l.
Şi domnul Settembrini ridica mica placă de sticlă, încadrata cu o banda de hîrtie neagră şi o ţinu în dreptul luminii, cu arătătorul şi degetul cel mare al mîinii stingi — un gest foarte obişnuit şi pe care-l puteai vedea destul de des aici. Chipul lui cu ochii negri migdalaţi se strîmba puţin, examinînd funebra fotografie, fără a lăsa sa se simtă cu totul limpede daca era un efort pentru a vedea mai bine sau din cu totul alt motiv.
— Da, da, făcu apoi. Iatâ-vâ legitimaţia, vă mulţumesc foarte mult. Şi restitui placa proprietarului, întinzîndu-i-o dintr-o parte, pe deasupra braţului şi întorcîndu-şi numai capul.
— Aţi văzut cordoanele fibroase? întreba Hans Castorp. Dar nodulii?
—  Ştiţi, răspunse Settembrini târăgănîndu-şi cuvintele, ce cred eu despre valoarea acestor documente. Ştiţi, de asemenea, că petele şi umbrele acestea, de-aici, srnt de origine fiziologică în cea mai mare parte. Am văzut sute de clişee care aveau un aspect aproape identic cu acesta, şi care dădeau discernămîntului toata latitudinea sa hotărască daca constituie sau nu o piesă justificativă. Vorbesc ca protan, dar. oricum, ca un profan care are mulţi ani de experienţa.
— Propriul dumneavoastră paşaport este mai râu?
— Da, un pic mai rău. De altfel, ştiu ca nici şefii şi superiorii
 *
nu pun cine ştie ce temei pe aceste jucării. Şi, prin urmare, aveţi intern sa va petreceţi iarna la noi?
- Desigur... încep sa mă obişnuiesc cu ideea că n-o sa cobor decît împreuna cu vărul meu.
 de-a'
MUNTELE VRĂJIT
269
înseamnă că începeţi să va obişnuiţi... cum spuneaţi chiar dum-oastrâ  într-un  mod   foarte   spiritual.   Aţi   şi  primit   lucrurile   -brâcăminte călduroasa, încălţăminte solida?
_Totul. Totul este în cea mai perfecta ordine, domnule Settembrini. ..   tn informat rudele, iar menajera noastră mi-a tiinus totul în mare viteză. Aşadar, pot să rezist.
_ Vestea mă linişteşte. Dsr staţi, aveţi nevoie de un sac, de un sac "mblănit - unde ne umbiă gîndurile! Vara asta întîrziata este înşelătoare; "ntr-un ceas ne putem pomeni în plină iarna. O sa petreceţi aici lunile cele mai friguroase.
_ Da, sacul pentru cura, spuse Hans Castorp, este fără îndoială un accesoriu necesar. M-am gîndit la el în treacăt şi mi-am zis ca varul meu şi cu mine o să coborîm pînâ la Davos-Platz să-mi cumpăr unul. Este un lucru de care, după aceea, nu te mai foloseşti niciodată, dar în definitiv chiar numai pentru patru pîna la şase luni este util şi merita osteneala.
- Merita, merită, domnule inginer! spuse încet domnul Setiembrini,
apropiindu-se de tînăr. Dar vă daţi seama câ e îngrozitor să constaţi cu
cîtâ uşurinţă vorbiţi despre lunile risipite de cînd şînteţi aici? Este
îngrozitor, deoarece e nefiresc şi străin de firea dumneavoastră şi
întrucît provine numai din docilitatea caracteristica vîrstei. Ah, colosală
docilitate a tinereţii! - numai tu eşti deznădejdea educatorilor, căci,
înainte de toate, eşti gata să arăţi că poţi făptui lucrurile cele mai rele.
Nu mai vorbiţi, tînârul meu domn, cum auziţi că se vorbeşte aici, ci
numai în conformitate cu normele vieţii dumneavoastră de european!
Mai ales aici, unde exista multa Asie în atmosfera, căci nu în zadar
«Berghof'-ui mişuna de tot soiul de ţipi din Mongolia moscovita! Nu vă
orientaţi în sinea dumneavoastră după oamenii  ăştia — si  domnul
Settembrini făcu din bărbie un semn îndă:at. peste umăr - nu va lăsaţi
ectat ue concepţiile lor, opuneţi-le mai curînd ecenţa dumneavoastră,
superioara dumneavoastră esenţa faţa de a lor. si consideraţi sfm; ceea
e prm esenţa şi prin originea dumneavoastră trebuie sa va fie sfînt,
a icâ mă refer la fiul Occidentului, al divinului Occident, fiul civili-
le', care prin natura şi prin originea sa este sfînt. Timpul, de pilda.
eastâ dărnicie, aceasta grandioasa dar barbară întrebuinţare a timpu-
s e de stil asiatic şi fără îndoială ca acesta este motivul pentru care
"Orientului se simt aici ca la ei acasă. N-aţi observat niciodată câ
cî   . ' Cînd un rus zice „patru ore" nu înseamnă mai mult decît atunci
nul dintre ai noştri spune „o oia"' ? Bate la ochi ca nepăsarea aces-
270
THOMAS MANN
tor oameni faţă de timp este în legătura cu sălbatica iinensitar spaţiului ţarii ior. Unde este mult Spaţiu, acolo este şi mult Timp doar despre ei se spune că sînt poporul care are timp şi poate sa aştem Noi ceilalţi, europenii, nu avem aceasta posibilitate. Noi dispunem tot atît de puţin timp, pe cît de puţin spaţiu are nobilul nostru conţin decupat cu atîta eleganţa, astfel ca sîntem constrînşi sa ne gospodari cu precizie şi timpul şi spaţiul, şi sa ne gîndim numai la ceea ce est util, da, util, domnule inginer. Luaţi ca simbol marile noastre oraşe acesie centre şi focare ale civilizaţiei, aceste cuptoare incandescente ale cugetării! în măsura în care preţul pamintuiui creşte şi, deci, in care risipirea spaţiului devine o imposibilitate, timpul, la rîndul sau, observaţi acest fapt, devine şi el din ce în ce mai preţios. Cârpe diem! Era un citadin acela care a cîntat astfel. Timpul este un dar al zeilor, făcut omului ca sa-i fie util, domnule inginer, în serviciul progresului umanităţii.
Chiar şi aceste ultime cuvinte - oricare ar fi fost obstacolul ridicat de limba germană în faţa limbii sale mediteraneene — domnul Settem-brini le rostise într-o sonoritate plăcută, limpede şi — aproape că am putea spune - plastica. Hans Castorp nu răspunsese altfel decît printr-o înclinare scurta, ţeapănă şi silită, ca un elev care tocmai a primit o lecţie ce aduce cu o admonestare. Ce-ar fi putut să răspundă? Aceasta prelegere cu caracter intim, pe care i-o făcuse stînd cu spatele întors la ceilalţi pacienţi şi aproape în şoapta, avusese o notă prea obiectivă, prea puţin mondena, nu semanase aproape defel cu o conversaţie propriu-zisa, astfel că bunul simţ nu îngăduia nici un semn de aprobare. Nu-i răspunzi unui profesor, spunînd: „Cît de frumos aţi vorbit!" Altă dată, Hans Castorp făcuse, din cînd în cînd, astfel de aprecieri, oarecum pentru a se menţine pe picior de egalitate mondenă cu Settembrini; dar pîna acum. umanistul nu mai vorbise niciodată cu o asemenea urgenţa pedagogica: prin urmare, lui nu-i mai raminea decît sa înghită admonestarea, zăpăcii ca un elev care a încasat o motala serioasă.
De altfel, se vedea din atitudinea lui Settembrini că, deşi tăcea, mintea Iui continua sâ-şi depene firul. Stătea în continuare aproape lipit de Hans Castorp, astfel îneît acesta se văzu chiar silit să-l împingă uşor înapoi, iar ochii lui negri, cu fixitatea oarbă a unui om cufundat în gi»" duri, ramîneau agăţaţi de chipul tînărului.
- Văd ca suferiţi, domnule inginer! reluă ei în continuare. SufenU1'1 un rătăcit - şi, de altfel, este destul să vă vadă cineva pentru a-si d" seama. însă şi comportarea dumneavoastră în faţa suferinţei ar trebui
MUNTELE VRĂJIT
271
fie
de
asemenea  o  comportare   europeana,   nu
 una  de  răsăritean.
■ml efeminat şi morbid, trimite aici atîţia bolnavi... Compătimirea hdarea nesfîrşită, iată felul lui de a infrunta suferinţa. O asemenea 5                         te şi nu trebuie să fie a dumneavoastră!     Vrb
5      ortare nu poate şi nu trebuie să fie a dumneavoastră!... Vorbeam
■  adineauri despre corespondenţa mea... Uitaţi-vă aici... Sau încă şi
■ u:„(. _ veniţi cu mine. Aici, este imposibil... Să ne retragem, intram Io în cealaltă camera... Vreau sa vă făc mşie martinisiri... Veniţi!... Si întoreîndu-se, îl trase după el pe Hans Castorp afara din hol, în
'mul salon, cel mai apropiat de intrarea principala, amenajai ca sală entru scris şi lectură, şi în care în clipa aceea ni: se găsea nici un pacient. Pereţii erau capitonaţi pe jumătate cu lemn de stejar, sub tavanul luminos, iar mobilierul era alcătuit din dulapuri cu cârti, o masă înconjurata cu scaune, plina cu ziare prinse în suporturi, şi mai multe măsuţe pentru scris, aşezate sub arcadele ferestrelor. Domnul Settem-brini înainta pînâ în apropierea uneia dintre ferestre şi Hans Castorp îl urma. Uşa râmase deschisă.
-Aceste hîrtii — spuse italianul scoţînd grăbit din buzunarul pulpanei, umflat ca o pungă, un dosar, un voluminos plic deschis şi conţinutul lui, diverse imprimate, precum şi o scrisoare, şi lasîndu-le sa-i scape printre degete sub ochii lui Hans Castorp - aceste hîrtii au următorul antet în limba franceză: „Liga internaţională pentru organizarea progresului". Mi-au fost trimise de la Lugano unde există o secţie a Ligii. Ma întrebaţi care îi sînt principiile, ţelurile? Vi le voi arata în două cuvinte. Liga pentru organizarea progresului se conduce după concepţia evoluţionista a lui Darwin şi declară că vocaţia fireasca şi intrinsecă a umanităţii este de a se perfecţiona prin sine însăşi. Ea mai afirmă în continuare ca dato-na fiecărui om care vrea sa răspundă acestei vocaţii fireşti este de-a colabora în mod activ Ia progresul umanităţii. Sînt mulţi cei ce au auzit această chemare; numărul membrilor Ligii în Franţa, în Italia, Spania, urcia şi chiar în Germania, esie considerabil. Şi cu am cinstea sa figu-z ca membru în registrele Ligii. Un program de reforma în stil mare a s  elaborat potrivit unor metode ştiinţifice, care cuprinde toate posi-Ple prezente de perfecţionare a organismului omenesc. Se studiază ema sănătăţii rasei noastre, sînt examinate toate metodele pentru 'a erea degenerescentei care este, fâra îndoiala, o consecinţa ingri-^       a,e a industrializării creseînde. Mai mult. Liga activează pentru a unei universităţi populare, desfiinţarea luptei de clasă prin toate
reformei,
e sociale care pot contribui la îndepliniiea acestui scop .şi, în
272
THOMAS MANN
fie  de  asemenea  o  comportare  europeană,  nu  una  de  răsărit Răsăritul, efeminat şi morbid, trimite aici atîţia bolnavi... Compatim1 şi răbdarea nesfîrşita, iată felul lui de a înfrunta suferinţa. O asern comportare nu poate şi nu trebuie sa fie a dumneavoastră!... Vorbe mai adineauri despre corespondenţa mea... Uitaţi-vă aici... Sau înca mai bine — veniţi cu mine. Aici, este imposibil... Să ne retragem, intr acolo, în cealaltă camera... Vreau să vă fac nişte mărturisiri... Veniţi!
Şi întorcîndu-se, îl trase după el pe Hans Castorp afară din hol î primul salon, cel mai apropiat de intrarea principala, amenajat ca sala pentru scris şi lectura, şi în care în clipa aceea nu se găsea nici un pacient. Pereţii erau capitonaţi pe jumătate cu lemn de stejar, sub tavanul luminos, iar mobilierul era alcătuit din dulapuri cu cărţi, o masa înconjurata cu scaune, plina cu ziare prinse în suporturi, şi mai multe măsuţe pentru scris, aşezate sub arcadele ferestrelor. Domnul Settem-brini înainta pîna în apropierea uneia dintre ferestre şi Hans Castorp îl urmă. Uşa râmase deschisă.
— Aceste hîrtii — spuse italianul scoţînd grăbit din buzunarul pulpanei, umflat ca o punga, un dosar, un voluminos plic deschis şi conţinutul lui, diverse imprimate, precum şi o scrisoare, şi lăsîndu-le sâ-i scape printre degete sub ochii lui Hans Castorp — aceste hîrtii au următorul antet în limba franceză: „Ligă internaţională pentru organizarea progresului". Mi-au fost trimise de la Lugano unde există o secţie a Ligii. Mă întrebaţi care îi sînt principiile, ţelurile? Vi le voi arăta în două cuvinte. Liga pentru organizarea progresului se conduce după concepţia evoluţionista a lui Darwin şi declară ca vocaţia firească şi intrinsecă a umanităţii este de a se perfecţiona prin sine însăşi. Ea mai afirmă în continuare ca datoria fiecărui om care vrea să răspundă acestei vocaţii fireşti este de-a colabora în mod activ la progresul umanităţii. Sînt mulţi cei ce au auzit aceasta chemare; numărul membrilor Ligii în Franţa, în Italia, Spania, Turcia şi chiar în Germania, este considerabil. Şi eu am cinstea sa figu" rez ca membru în registrele Ligii. Un program de reforma în stil mare a fost elaborat potrivit unor metode ştiinţifice, care cuprinde toate posl bilităţile prezente de perfecţionare a organismului omenesc. Se studiaz problema sănătăţii rasei noastre, sînt examinate toate metodele pen combaterea degenerescentei care este, fără îndoială, o consecinţa îngn jorătoare a industrializării crescînde. Mai mult, Liga activează p&n crearea unei universităţi populare, desfiinţarea luptei de clasa prin Io reformele sociale care pot contribui la îndeplinirea acestui scop S1»
MUNTELE VRĂJIT
273
•   este preocupata de mijloacele prin care sa se ajungă la suprimarea S   fictelc între popoare, a războiului, printr-o dezvoltare a dreptului °       ational. Cum vedeţi, eforturile Ligii sînt generoase şi concepute în 1   ..   jjjpie. Mai multe reviste internaţionale sînt dovada acestei acti-■  ♦■ reviste lunare care, în trei sau patru limbi, stimulează într-un mod rte interesant dezvoltarea şi progresele umanităţii culte; au fost înte-iate numeroase grupări locale în diferite ţari, avînd menirea sa exer-■<e o acţiune civilizatoare şi educativa în sensul idealului progresist, rin reuniuni cu discuţii în contradictoriu, cît şi prin întruniri duminicale însă Liga se preocupă, în special, sa ajute cu documentaţia ei partidele politice progresiste din toate ţările... Sînteţi atent la ce va spun, domnule inginer?
- Absolut! răspunse Hans Castorp în pripa.
Avea impresia, ascultînd cele spuse, ca-i aluneca pamîntul de sub el şi-i fericit ca încă se mai poate ţine pe picioare. Domnul Settembrini păru încîntat. întreba:
- Perspectivele surprinzătoare pe care vi le deschid acum sînt noi pentru dumneavoastră?
- Da, trebuie să vă mărturisesc că este pentru prima data cînd aud vorbindu-se despre aceste... aceste străduinţe.
- De ce n-aţi auzit, exclamă potolit Settembrini, de ce n-aţi auzit vorbindu-se mai devreme! Dar poate ca încă nu este prea tîrziu. Aşadar, aceste imprimate... Doriţi sa ştiţi despre ce tratează... Ascultaţi-ma mai departe. în primăvara aceasta, a avut Ioc la Barcelona solemna adunare generală a Ligii - probabil ştiţi ca acest oraş se poate mîndri cu preocupările sale deosebite în legătura cu idealul politic al programului.
ongresul a ţinut o săptamîna întreaga, cu banchete şi diverse alte solemnităţi. Doamne, intenţia mea a fost sa mă duc, doream din toata una sa iau parte la dezbaterile lui. însă acest consilier aulic ticălos mi-a erzis, ameninţîndu-ma cu moartea şi, drept să va spun, mi-a fost frica moarte şi nu m-am dus. Am fost disperat, cum va daţi seama, desi-'   e aceasta festa pe care mi-o juca sănătatea mea şubreda. Nimic nu mai dureros decît momentul cînd organismul nostru, partea animala °i> ne împiedică să slujim raţiunea. Cu atît mai puternica este satis-Cu .m mea la Primirea acestei scrisori a biroului din Lugano... Sînteţi m     S sâ"x cunoaşteţi cuprinsul? Vă cred cu plăcere. Cîteva scurte infor-far   "" "  *Sa pentru organizarea progresului", avînd raţiunea mereu în pt scop să pregătească fericirea umanităţii, cu alte cuvinte:

274
THOMAS MANN
sa combată şi, pînă la sfîrşit, sa elimine suferinţa omeneasca prinţ
efort corespunzător, dar — considerînd, pe de altă parte, ca ac    "
sarcina foarte înaltă nu poate fi realizată decît prin mijlocirea şţf   a
sociologice, al cărei scop final este statul perfect - Liga a hotarît   '
Barcelona,  publicarea  unei  opere  în  mai multe  volume,  cu
titlul
Sociologia suferinţei şi în care suferinţele umanităţii, toate specii] genurile lor, vor trebui sa facă obiectul unui studiu sistematic şi co plet. Veţi obiecta, poate: la ce folosesc speciile, genurile şi sistemul? y răspund:   ordonarea  şi   selecţionarea  sînt începutul  dominării, cac duşmanul cel mai primejdios este necunoscutul. Trebuie sa scoatem neamul omenesc din stadiile primitive ale fricii şi ale apatiei răbdătoare şi sa-l aducem la faza activităţii conştiente. Trebuie sa-l luminam şi sa-i facem să înţeleagă ca efectele dispar de îndată ce, înainte chiar de a le suprima, le-am descoperit cauzele, şi ca mai toate suferinţele individuale sînt boli ale organismului social. Bine! Acesta este deci scopul Patologiei sociologice. în vreo douăzeci de volume de formatul obişnuit al unui lexicon, ea va studia toate cazurile imaginabile ale suferinţei omeneşti, de la cele mai personale şi mai întinse, pînă la marile ciocniri dintre grupe, pînâ la suferinţele ce decurg din lupta duşmănoasa a claselor, pînă la conflictele internaţionale — adică, pe scurt, ea va denunţa chimismul elementelor ale căror amestecuri şi combinaţii multiple provoacă toate suferinţele omeneşti şi, luînd ca linie de conduita demnitatea şi fericirea umanităţii, îi va propune cel puţin mijloacele şi masurile care se vor vădi mai indicate pentru a elimina cauzele acestor suferinţe.  Diferiţi  specialişti  informaţi  din  lumea ştiinţifica europeana, medici, economişti şi psihologi îşi vor distribui redactarea acestei Enciclopedii a suferinţelor, iar biroul redacţional general de la Lugano va strînge aceste diverse studii. Ma întrebaţi cu ochii ce rol trebuie sa-nu revină mie în opera aceasta? Lasaţi-mâ sa isprăvesc. Beletristica nu poate fi neglijata în ansamblul acestei mari lucrări, căci tocmai ea are ca obiect suferinţele omeneşti. De aceea a fost prevăzut un volum aparte care, pentru alinarea şi lămurirea celor ce suferă, trebuie sa grupeze şis analizeze pe scurt toate capodoperele literaturii universale relative fiecare dintre aceste conflicte; iar prin scrisoarea care mi-a fost trimis şi pe care o vedeţi, aceasta este sarcina care a fost încredinţată urw'u dumneavoastră servitor.
- Ce spuneţi, domnule Settembrini! Dar daca este aşa, atunci ing duiţi-mi să vă felicit din toata inima. lata o sarcina măreaţa şi într-a
MUNTELE VRĂJIT
275
ută pe măsură dumneavoastră, am impresia. Nu sînt deloc sur-V        â Liga s-a gîndit la dumneavoastră. Şi cît de fericit trebuie să fiţi P         , puteţi da un ajutor pentru combaterea suferinţelor omeneşti. a      gste o muncă de durată, spuse gînditor domnul Settembrini, cere itâ prudenţă şi multe lecturi. Mai ales ca - adaugă el, în vreme ce • 'rea părea că i se pierde în multiplicitatea misiunii sale — artele fru-ase şi-au asumat, de fapt, aproape în mod constant suferinţa ca obiect lor ba chiar şi capodoperele de rangul al doilea şi al treilea s-au ocu-t de ea într-un fel oarecare. Astfel stau lucrurile sau, mai curînd, cu tît mai bine. Oricît de vasta ar fi aceasta temă, ea este în orice caz dintre acelea de care te poţi achita, la rigoare, chiar şi avînd acest blestemat domiciliu, cu toate ca nădăjduiesc sa nu fiu silit s-o termin aici. Nu se poate spune acelaşi lucru, continua el apropiindu-se iarăşi de Hans Castorp şi coborînd glasul pîna la şoaptă, nu tot acelaşi lucru se poate spune despre datoriile pe care natura vi le impune dumneavoastră, domnule inginer! Aici am vrut sa ajung şi asta am ţinut sa v-o amintesc. Ştiţi cît de mult vă admir profesia, însă cum a dumneavoastră este una strict practică, adică nu o profesie spirituală, n-o puteţi exercita, spre deosebire de mine, decît acolo, în lume. Doar la şes puteţi fi european, sa luptaţi   în   mod   activ,   în   specialitatea   dumneavoastră,   împotriva suferinţei, să ajutaţi desfăşurarea progresului, adică să utilizaţi timpul dumneavoastră. V-am mai vorbit despre misiunea ce-mi revine de a vă ajuta să vă regăsiţi pe dumneavoastră înşivă, pentru a vă înălţa concepţiile care, după cît s-ar părea, încep sa se cam încurce, datorita diverselor influenţe atmosferice. Insist pe lînga dumneavoastră: păstraţi-vă ţinuta! Fiţi mîndru şi nu vă pierdeţi în ceea ce va este străin. Feriţi-vă de această mlaştină, de această insulă a lui Circe, nu sînteţi destul de Ulise pentru a locui în ea nepedepsiţ. Veţi ajunge să mergeţi în patru labe, aţi Ş1 mceput să vă aplecaţi înainte cu toate extremităţile anterioare şi în curînd veţi începe să grohăiţi - paziţi-va!
In tot timpul sfaturilor lui, umanistul clătinase stăruitor capul. Tăcu,
c"n în pămînt şi sprîncenele încruntate. Era cu neputinţa sa-i
punzi pe un ton glumeţ sau evaziv, aşa cum se obişnuise Hans
orP să procedeze, şi cum crezuse o clipă ca va fi posibil şi de data
a. Lăsase şi el pleoapele în jos. Apoi, ridicînd din umeri, spuse tot
■«« de încet:
"" Ce trebuie să fac? ~ Ceea ce v-am spus.
276
THOMAS MANN
la o asemenea întrecere odioasa, atît de obişnuita aici, altfel v-as punde că sînt în mod simţitor mai bolnav decît dumneavoastră nenorocire atît de bolnav în realitate, încît nu mai am nici o speram părăsesc vreodată locul acesta şi sa ma pot întoarce în lumea din v astfel ca nu-mi ramîne decît sa mă înşel cu viclenie pe mine însumi n în clipa cînd mi se va părea cu totul necuviincios sa mai întreţin asemenea iluzie, voi paraşi acest stabiliment şi ma voi retrage pem restul zilelor mele într-o locuinţa particulara, undeva în vale. Faptul v fi, evident, întristător, dar cum sfera muncii mele este cea mai libera ' cea mai ideala, asta nu ma va împiedica sa slujesc pîna la ultima me suflare cauza umanităţii şi sa ţin piept duhului bolii. V-am mai atras atenţia asupra deosebirii dintre noi, în aceasta privinţa. Domnule inginer, nu sînteţi omul care sa puteţi apară aici ceea ce este mai bun în dumneavoastră, şi lucrul acesta J-am v azut chiar de la prima noastră întîlnire. îmi faceţi o vina ca nu m-am dus la Barcelona. M-am supus interdicţiei, ca sa nu ma prăpădesc prea curînd. însă am facut-o cu cele mai puternice împotriviri, nu fara ca spiritul meu sa se fi opus cu orgoliu şi durere acestui dictat al jalnicului meu trup. Dar în cazul dumneavoastră ma întreb daca spiritul dumneavoastră opune vreo opoziţie prescripţiilor date de puternicii de aici — sau, mai curînd, ascultaţi cu atîta graba numai de trupul dumneavoastră şi de înclinaţiile lui...
— Ce-aveţi împotriva trupului? îl întrerupse repede Hans Castorp şi-l privi pe italian cu ochii lui albaştri, larg deschişi, al căror alb era străbătut de vinişoare roşii. Temeritatea de care era perfect conştient îi dădea ameţeli. „Despre ce vorbeam? se întreba iute în sine. Discuţia începe sa mă îngrozească. Căci iata-ma pe picior de război cu el şi, pe cit va fi posibil, n-am sa-l las sa aibă ultimul cuvînt. Fireşte, va sfîrşi prin a-l avea totuşi, însă lucrul n-are importanţa, deoarece tot voi cîştiga ceva. Am sa-l provoc." îşi completa obiecţiunea:
— Nu sînteţi oare umanist? Cum puteţi vorbi atît de rău despre trup-De data aceasta, Settembrini zîmbi neprefacut şi sigur de el.
— „Ce învinuire aduceţi analizei?" cita el cu capul înclinat pe urnaf-„Aveţi ceva împotriva analizei?" Ma veţi găsi gata întotdeauna sa v dau replica, domnule inginer, adaugă înclinîndu-se şi salutînd duşumea cu un gest al mîinii, mai ales cînd daţi dovada de spirit în obiecţiw11 dumneavoastră. Va apăraţi nu fara eleganţa. Umanist —   sînt. desig Nu veţi putea dovedi niciodată ca am înclinaţii ascetice. Aprob, cin*1 şi iubesc trupul, la feJ cum aprob, cinstesc şi iubesc forţa, fruniusc'
MUNTELE VRĂJIT
277
„»a  veselia şi bucuria - şi tot aşa cum apar lumea intereselor libert31
împotriva fugii sentimentale din lume, cum apar clasicismul
triva romantismului. Cred ca poziţia mea nu comporta nici un
u- r>r Dar există o putere, un principiu spre care se îndreaptă adezi-ecluVOk"                      ...                                .   , .
mea cea mai înalta, cinstirea mea suprema şi ultima, întreaga mea
.     jar aceasta putere, acest principiu este spiritul. Oricîta scîrba aş •mţi vazînd opunîndu-se trupului nu ştiu ce urzeala şi fantoma de clar ,  [unâ> numită „suflet", totuşi, în antiteza dintre trup şi spirit, trupul emntfică principiul rau şi demonic, deoarece trupul este natura, iar atura-opusa, aşa cum vreţi dumneavoastră, spiritului, raţiunii — natura  va repet, este rea, mistica şi rea. „Sînteţi umanist!" îmi atrageţi atenţia dumneavoastră. Sînt. i'ara îndoiala, căci ramfn un prieten al omului aşa cum a fost şi Prometeu. un îndrăgostit de umanitate şi de nobleţea ei. Dar aceasta nobleţo sălăşluieşte îti spirit, în raţiune, şi iată de ce zadarnic ma veţi învinui de obscurantism creştin... Hans Castorp se opuse cu un gest.
- ...în zadar îmi aduceţi aceasta învinuire, stărui Settembrini, deoarece aristocratica mîndrie a umanismului este silita sa resimtă subordonarea spiritului faţa de trup, faţa de natura ca pe o umilinţa, ca pe o insultă. Vâ amintiţi, fărâ îndoiala, de cuvintele marelui Plotin, care spunea că-i este ruşine ca are trup? întreba Settembrini şi păru sa aştepte atît de serios un răspuns, îneît Hans Castorp se văzu silit sa mărturisească faptul câ auzea asta pentru prima data.
-Ni le-a transmis Porfirius. Este o părere absurda, daca vreţi. Dar absurdul este moralitatea spiritului şi, în fond, nimic nu poate fi mai josnic decît învinuirea de absurditate acolo unde spiritul tinde sa-şi păstreze demnitatea împotriva naturii şi nu vrea sa se plece in fata ei... AU auzit vorbindu-se despre cutremurul de pamînt de la Lisabona?
- Nu — un cutremur de pamînt? Aici nu ma uit prin ziare...
- M-aţi înţeles greşit. Este destul de regretabil, în treacăt fie spus -aptul acesta defineşte locul unde ne aflam - ca aici neglijaţi sa citiţi
e- Dar vă înşelaţi, fenomenul natural la care fac aluzie nu este > el s-a întîmplat cam cu vreo suta cincizeci de ani în urma...
~ A- da, staţi puţin... aşa c. Am citit ca Goethe a spus în clipa aceea.
Pfea, la Weimar, în dormitor, servitorului...

,
 despre
 voiam sa vorbesc, îl întrerupse Settembrini
 p ochii şi flufuririd prin aer mina lui mica şi negricioasa. De alt-
'.78
THOMAS MANN
fel, confundaţi catastrofele. Va gîndiţi la cutremurul de la Messina p vorbesc despre cutremurul care a distrus Lisabona în 1755.
— Iertaţi-ma.
— Ei bine, Voltaire s-a ridicat împotriva lui.
— Cum... adică? S-a ridicat?
— S-a revoltat, da. N-a admis aceasta fatalitate brutala şi nu s-a n\t cat nici chiar în faţa faptului în sine. A protestat în numele Spiritului s' al Raţiunii, împotriva acestui abuz scandalos al Natuiii, căruia i-a« căzut prada trei sferturi ale unui oraş înfloritor şi mii de victime omeneşti... Sînteţi mirat? Zîmhiţi1' Miraţi-vă cit dorifi, dar cît despre zîmbtt îngăduiţi-mi sa va dojenesc. Atitudinea lui Voltaire a fost atitudinea unui adevărat urmaş al acelor gali autentici care trăgeau cu arcurile ţintind în cer... Vedeţi, domnule inginer, în faptul acesta puteţi constata ostilitatea spiritului împotriva naturii, semeaţă lui neînciedere faţa de ea. nobila lui încapaţînare de a-şi apară dreptul la critica împotriva acestei puteri reale şi opusa raţiunii. Căci natura este putere, şi a o accepta sau a i te acomoda înseamnă slugărnicie... fiţi atent: a i te acomoda înlauntrul tau. Acelaşi lucru se întîmpla şi cu acest umanism care nu se lasă implicat în nici o contradicţie şi nu se face vinovat de nici o întoarcere la ipocrita umilinţa creştina, atunci cînd se hotărăşte sa vadă în trup principiul rau şi duşman. Contradicţia pe care vi se pare că o surprindeţi este, în fond, mereu aceeaşi. „Ce aveţi împotriva analizei?" Nimic... cînd e alcătuita din învăţătură, din eliberare şi din progres. Tot... cînd aduce cu sine mirosul greţos şi pătrunzător al mormîntului. Cu trupul nu se petrece altfel. Trupul trebuie aparat cînd este vorba de emanciparea şi frumuseţea lui, de libertatea deplina a simţurilor, de fericire şi bucurie. Trebuie însă dispreţuit cînd devine un obstacol în faţa avîntului spre lumina, cînd se dovedeşte a fi un principiu al materialităţii şi inerţiei-cînd reprezintă principiul bolii şi al morţii, cînd esenţa sa specifica este esenţa amintirii, a descompunerii, a voluptăţii şi a ruşinii...
Settembrini rostise ultimele cuvinte stind în picioare, lînga Hans Castorp. aproape fara intonaţie şi foarte repede, parca voind sa sfirs easca mai iute, deoarece eliberarea se apropia de împresuratul Ha" Castorp: Joachim intra în sala de lectura, avînd doua cărţi poşta'e mina, astfel ca literatul îşi întreiup«e prelegerea, iar iscusinţa cU c ştiu sa-şi ia o expresie indiferenta şi mondena i'acu o deosebita *.mpr asupra elevului sau — daca-l putem numi astfel pe Hans Castorp.
MUNTELE VRĂJIT
279
gi domnule locotenent! Probabil ca umblaţi după vărul dumnea-
ti-ă
 - iertaţi-mâ! Ne-ăm angajat într-o discuţie - daca nu ma înşel
 si o mică dispută. Logica vărului dumneavoastră nu funcţio-a deloc rău şi într-o controversa, cînd ţine la ceva, e un adversar primejdios.
Humaniora
îmbrăcaţi în pantaloni albi şi jachete albastre, Hans Castorp şi Joachim Ziemssen şedeau, după dejun, în gradină. Mai dăinuia una din acele zile atît de lăudate ale lui octombrie, o zi calda şi firavă, sărbătorească şi amară în acelaşi timp, cu un cer de o albăstrime sudică deasupra văii care, în fund, cu păşunile străbătute de drumeaguri şi presărate cu locuinţe, păstra încă un verde vesel, şi cu zgrunţuroasele povîrnişuri împădurite care-ţi trimiteau zvonul tălăngilor - acest paşnic glas de tinichea, naiv-muzical, plutind limpede şi molcom prin aerul liniştit, uşor şi gol, şi dînd o adîncime mai mare atmosferei solemne ce domneşte în aceste regiuni înalte.
Verii stăteau pe o bancă din marginea grădinii, în faţa unui rond cu
brazi pitici. Locul se afla la liziera de nord-est ă podişului îngrădit care,
la o înălţime cam de cincizeci de metri deasupra văii, alcătuia terenul
proprietăţii sanatoriului „Berghof". Tăceau. Hans Castorp fuma. Era
supărat în sinea lui pe Joachim, deoarece refuzase sa ia parte, după
roasă, la reuniunea din verandă şi, împotriva voinţei lui, îl silise sa vină
m liniştea grădinii, să aştepte acolo ora la care să se ducă iarăşi la cura
oe odihnă. Era un act de tiranie din partea lui Joachim. în definitiv, nu
au fraţi siamezi. Puteau sa se despartă, dacă înclinaţiile lor nu erau
e|eaşi. La urma urmelor, Hans Castorp nu se afla aici ca să ţină com-
e lui Joachim, el însuşi era bolnav. Stătea îmbufnat, prada ciudei, şi
consola cu o Măria Mancini. Cu mîinile în buzunarele jachetei,
a îat cu ghete maro şi cu picioarele întinse înainte, ţinea între buze,
Q-o să spînzure uşor, o ţigara de foi de un gri-deschis, care se găsea
t .    mu' stadiu al arderii, adică: nu scuturase încă cenuşa de la vîrful
c    ' Şl duPa masa abundentă se bucură de buchetul ei, căreia îi regăsise
^   P et gustul. Dacă modul său de â se aclimatiza aici, sus, consta în
îiil     °a Se °^şnuia sa nu se obişnuiască - totuşi, judecind după reac-
unice ale stomacului şi după nervii mucoaselor predispuse sa
280
THOMAS MANN
- Ei, domnule locotenent! Probabil ca umblaţi după varul durnn voastră - iertaţi-ma! Ne-am angajat într-o discuţie - daca nu rtia în am avut şi o mica disputa. Logica varului dumneavoastră nu funct neaza deloc rau şi într-o controversa, cînd ţine la ceva, e un advers primejdios.
Humaniora
îmbrăcaţi în pantaloni albi şi jachete albastre, Hans Castorp Ş1 Joachim Ziemssen şedeau, după dejun, în gradină. Mai dăinuia una din acele zile atît de lăudate ale lui octombrie, o zi calda şi firava, sărbătoreasca şi amara în acelaşi timp, cu un cer de o albastrime sudica deasupra văii care, în fund, cu păşunile străbătute de drumeaguri şi presărate cu locuinţe, păstra încă un verde vesel, şi cu zgrunţuroasele povîrnişuri împădurite care-ţi trimiteau zvonul tălăngilor — acest paşnic glas de tinichea, naiv-muzical, plutind limpede şi molcom prin aerul liniştit, uşor şi gol, şi dînd o adîncime mai mare atmosferei solemne ce domneşte în aceste regiuni înalte.
Verii stăteau pe o banca din marginea grădinii, în faţa unui rond cu brazi pitici. Locul se afla la liziera de nord-est a podişului îngrădit care, la o înălţime cam de cincizeci de metri deasupra văii, alcătuia terenul proprietăţii sanatoriului „Berghof'. Tăceau. Hans Castorp fuma. Era supărat în sinea lui pe Joachim, deoarece refuzase să ia parte, după masa, la reuniunea din veranda şi, împotriva voinţei Iui, îl silise sa vina în liniştea grădinii, sa aştepte acolo ora la care sa se duca iarăşi la cura de odihna. Era un act de tiranie din partea lui Joachim. în definitiv, nu erau fraţi siamezi. Puteau sa se despartă, daca înclinaţiile lor nu erau aceleaşi. La urma urmelor, Hans Castorp nu se afla aici ca sa ţină companie lui Joachim, el însuşi era bolnav. Stătea îmbufnat, prada ciudei, Sl se consola cu o Măria Mancini. Cu mîinile în buzunarele jachete1' încălţat cu ghete maro şi cu picioarele întinse înainte, ţinea între buz • lasînd-o sa spînzure uşor, o ţigara de foi de un gri-deschis, care se gaS
la primul stadiu al arderii, adică: nu scuturase încă cenuşa de la
 i
tăiat, şi dupa masa abundenta se bucura de buchetul ei, căreia îi complet gustul. Daca modul sau de a se aclimatiza aici, sus, consta aceea ca se obişnuia sa nu se obişnuiască — totuşi, judecind dupa ţiile chimice ale stomacului şi dupa nervii mucoaselor predispus
asise în
reac-
MUNTELE VRĂJIT
281
eze, se adaptase în chip evident: pe nesimţite şi fara sa fi putut Sl     ri acest progres, lasîndu-se numai în voia trecerii zilelor, a acestor •   ci si cinci sau şaptezeci de zile, Hans Castorp reconstituise întreaga re organica pe care o extrăgea din acest excitant vegetal, din acest cotic preparat cu măiestrie. Era mulţumit ca o redobîndise. Satis-tia morală o consolida pe cea fizica. In timpul cît stătuse în pat, nomisise aproape doua sute de ţigări; astfel ca mai avea o rezerva, nar în acelaşi timp cu lenjeria şi cu îmbrăcămintea de iarna, îi ceruse lui Schalleen sa-i mai trimită cinci sute de bucăţi din aceste excelente produse ale fabricii de la Bremen, ca sa fie pregătit pentru orice eventualitate. Erau nişte cutii frumoase, lăcuite, împodobite cu un glob terestru, mai multe medalii şi cu un pavilion de expoziţie încadrat cu drapele fîlfîitoare, totul într-un ambalaj aurit.
Pe cînd şedeau îl zăriră pe consilierul aulic Behrens venind de-a curmezişul grădinii. Luase azi masa în sufragerie; fusese văzut împreu-nîndu-şi mîinile imense deasupra farfuriei la masa doamnei Salomon. Fără îndoiala că întîrziase după aceea pe terasa, căci i se auzise glasul de cîteva ori, probabil fiindcă executase turul de forţa cu şiretul de la gheata, pentru vreunul care încă nu-l văzuse. Şi acum, iata-l venind agale pe aleea cu pietriş, fără halat, îmbrăcat cu o haină în pătrăţele, cu melonul pe ceafa şi în gura cu o ţigara de foi foarte neagră, din care scotea nori mari de fum albicios. Capul, chipul lui cu obrajii vineţii şi încinşi, nasul cîrn, ochii lăcrimoşi şi albaştri, mustaţa răsucită, toate păreau mici, ţinînd seama de silueta lui lunga, încovoiata şi strîmba, de mărimea mîinilor şi picioarelor. Era enervat, tresari în mod vădit dînd cu ochii de cei doi veri şi păru chiar puţin încurcat, căci se văzu obligat sa meargă spre ei. Salutîndu-i în felul sau obişnuit, vesel şi cu una dintre cunoscutele lui expresii: „Ia te uita, ia te uita, Timothena!", invoca bine-cuvintarea cerului asupra digestiei lor şi-i invita sa stea jos cînd voira sa se ridice în prezenţa lui.
7          deranjaţi! Nu va deranjaţi! Fara atîtea fasoane cu un om atît
simplu ca mine. Este o cinstire care nu mi se potriveşte deloc, cu atît i mult cu cît şi unul şi altul sînteţi bolnavi. Nu-i necesar. Nu va ^Potriviţi, asta-i situaţia.
9i râmase în picioare în faţa lor, cu ţigara de foi între arătătorul şi »J ociul giganticei lui mîini drepte.
sîm     Um î5i Plac frunzele răsucite ale acestei buruieni, Castorp? Arata-mi, oscator şi amator. Cenuşa e buna, cine e frumoasa bruneta'?
282
THOMAS MANN
1 i
ca situaţia nu se prezenta deloc bine. Picioarele mi-erau îngheţate cepeţi, aveam o sudoare rece pe tot trupul, faţa îmi era alba ca o ruf-inima într-o stare jalnica, pulsul sau abia perceptibil sau ca un vacarm lua la galop, înţelegeţi, iar creierul se zbătea într-o agitaţie cunip]jta Eram convins ca dansam dansul final al vieţii mele. Spun: dansul fina. pentru ca acestea au fost cuvintele ce mi-au venit în minte atunci şi cat se potriveau pentru a-mi caracteriza starea. Căci la urma urmelor er ceva vesel, o adevărata sărbătoare, cu toate ca mi-era o frica îngrozi toare sau, mai exact, cu toate ca tremuram de spaimă din cap pma-n picioare. Dar frica si veselia nu se exclud, lucru pe care, de fapt, U stie toata lumea. Ştrengarului care e pe cale sa posede pentru prima data o puştanca, îi este frica şi lui dar şi ei, ceea ce nu-i împiedica sa se topească de plăcere. Ei, şi eu eram gata sa ma topesc: inima îmi bătea nebuneşte şi ma găseam pe punctul de a-mi dansa dansul final al vieţn. însă scumpa Mylendonk cu talentele ei m-a răpit din starea aceasta. Comprese cu gheaţa, fricţiuni cu peria, o injecţie cu camfor şi iată cum am fost salvat pentru omenire.
Şezînd pe banca, în calitatea lui de bolnav, Hans Castorp, cu o figura ce-i divulga framîntarea, îl privea pe Behrens ai cărui ochi albaştri, lăcrimoşi, se umplusera de lacrimi reale în timpul povestirii.
- Domnule consilier aulic nu-i aşa ca va ocupaţi uneori şi cu pictura1 întreba el deodată.
Consilierul aulic tresari, prefăcîndu-se ca ar fi primit o lovitura şi făcu un pas înapoi.
- Adică? Ei, tinere, ce ţi s-a năzărit?
- Iertaţi-ma. Am auzit din întîmplare. Mi-a venit acum în minte.
-  Daca-i aşa, nu voi încerca sa tăgăduiesc. Da, mi s-a întîmp'at $' mie sa fac de-alde astea. Anch'io sono pittore, cum avea obiceiul s spună spaniolul acela.
- Peisaje? întreba scurt şi pe un ton protector Hans Castorp. lmpre jurarile îl sileau sa ia acest ton.
-  Tot ce doriţi, răspunse consilierul aulic cu o îngimfare jena" Peisaje, naturi moarte, animole — cînd eşti îndrăzneţ nu te dai în.if01 la nimic...
- Dar portrete, nu?
— Ba da, mi s-a întimplat >-a fac si un portiet. Vrei sa-mi dai coinai
uda-
MUNTELE VRĂJIT
283
Ei  nu, nu! însă va fi foarte amabil din partea dumneavoastră, ule consilier aulic, dacă veţi binevoi, cu vreo ocazie oarecare, sa ° arătaţi pînzele dumneavoastră.
Chiar şi Joachim, după ce aruncă o privire mirată către varul său, se -hi să confirme că asta i-ar face o foarte mare plăcere.
Behrens era încînlat, măgulit pînă la entuziasm. Roşi de bucurie şi din nou ochii lui făcură impresia că sînt gata să verse lacrimi.
- Dar cu plăcere! exclamă el. Dar chiar cu cea mai mare plăcere! însă imediat, acum, daca doriţi. Haidem, veniţi cu mine, o să bem acasă şi o cafea turceasca.
Şi apucîndu-i de mîini pe amîndoi tinerii, îi ridică de pe banca şi îi conduse, ca agăţat de braţele lor, de-a lungul aleii cu pietriş, către locuinţa lui, care după cum ştim era situata în aripa de nord-vest a „Berghof'-ului.
- Odinioară am făcut şi eu cîteva încercări în domeniul acesta.
- Nu mai spune? Te-ai îndreptat către ulei?
-Nu, nu, n-am mers mai departe de cîteva acuarele. Cînd un vapor, cînd o vedere marină — copilării. Dar îmi place mult sa văd picturi şi de aceea mi-am şi îngăduit...
Mai cu seamă Joachim se simţi oarecum liniştit în urma acestei lămuriri asupra straniei curiozităţi a vărului sau, iar Hans Castorp reamintise propriile lui încercări artistice mai mult pentru el decît pentru consilierul aulic. Ajunseră: în partea aceasta nu exista, ca în partea cealaltă, un magnific portal de intrare, cu felinare pe de laturi. Cîteva trepte în formă de semicerc duceau la uşa de stejar a locuinţei, iar consilierul aulic o deschise cu ajutorul unei chei din legătura sa voluminoasă. Mîna îi tremura:  hotârît,  era emoţionat.  Pătrunseră într-un vestibul amenajat ca vestiar şi unde Behrens îşi agaţă melonul într-un Ul- înăuntru, într-o odăiţa îngusta, despărţită printr-o uşă de sticlă de clădirii, chemă femeia de serviciu şi-i dădu dispoziţii. Apoi îşi P°fti musafirii să intre pe una dintre uşile din dreapta, folosind tot felul e expresii voioase şi îmbietoare.
fteva camere ce dădeau spre vale, mobilate cu un banal gust
e Ci> comunicau între ele farâ uşi, despărţite numai de draperii: o
gerie într-un stil „vechi german", un salon-birou de lucru, cu un
easupra căruia, pe perete, erau agăţate o şapcă de student şi doua
încrucişate, cu covoare lâţoase, un divan încastrat într-o bibliotecă
s irşit, o cameră de fumat mobilată „turceşte". Pretutindeni erau
284
THOMAS MANN
atîrnate picturi, picturile consilierului aulic — iar vizitatorii începu le privească politicoşi, gata sa-şi exprime admiraţia. Defuncta sot' consilierului aulic putea fi văzută în mai multe ipostaze: în ulei s' diverge fotografii de pe birou. Imaginile înfăţişau o blonda oarec enigmatica, îmbrăcata în rochii subţiri şi vaporoase, ţinînd mîinile adu lînga umărul stîng — nu strînse, ci numai înlănţuite pîna la prima artic laţie a degetelor - şi cu ochii ridicaţi sau complet aplecaţi şi ascunşi sub genele lungi care-i ieşeau în relief oblic faţa de pleoape — însă niciodat moarta nu-l privea direct pe cel ce se uita la ea. încolo erau, mai ales peisaje montane, munţi sub zăpada şi sub verdeaţa brazilor, mumi învăluiţi de valurile de ceaţa ale înălţimilor şi munţi care, cu contururile aspre şi ascuţite, crestau, sub influenţa lui Segantini, un cer de un albas-tru-adînc. în afara de acestea, mai erau case ţărăneşti, păşuni însorite şi vaci cu pielea atîrnînd sub grumaz, un cocoş jumulit al cărui cap atîrna printre legume, apoi flori, figuri de munteni, şi încă multe altele - toate pictate cu un anumit diletantism facil, cu culori îndrăzneţ aplicate, care adesea păreau puse pe pînza direct din tub şi cărora le-a trebuit, desigur, mult timp pîna sa se usuce, ceea ce avea darul să facă o oarecare impresie, mai ales cînd greşelile săreau în ochi.
Ca într-o expoziţie de pictura, verii trecură privind de-a lungul pereţilor,  întovărăşiţi  de  stapînul  casei  care  ici  şi colo le explica subiectele, dar, cel mai adesea, tăcut şi cu neliniştea vanitoasa a artistului, lasă cu voluptate sa i se odihnească ochii o dată cu ai străinilor pe operele proprii. Portretul Clavdiei Chauchat era atîrnat în salon, lînga fereastra — şi Hans Castorp, abia intrat, îl şi descoperise cu ochii lui cercetători, măcar ca nu prezenta decît o asemănare îndepărtata. Ocoli intenţionat locul unde se afla portretul, îşi reţinu tovarăşii în sufragerie unde se făcu ca admira priveliştea înverzită a văii Sergi, cu gheţarii albaştrii în fund, apoi se reîntoarse, din proprie iniţiativa, în camer turceasca pe  care  o  cerceta de  asemenea cu  amănunţime, nepre cupeţindu-şi laudele, iar după aceea intra în salon unde privi tabloun de pe primul zid de lînga uşa îndemnîndu-l, din cînd în cînd. Ş1 P Joachim sa-şi dea părerea. în sfîrşit, se întoarse şi întreba cu o mir calculata:
- Mi se pare un chip cunoscut.
- O recunoaşteţi? se intctcsa Behrens.
dfî
-  Fireşte, şi nu cred ca e posibil vreun dubiu. Este doamna
masa ruşilor bine, cu nume francez.
MUNTELE VRĂJIT
285
Exact. Chauchat. îmi face plăcere cînd mi se spune ca seamănă. _ Uluitor de mult! minţi Hans Castorp, mai puţin din ipociizie decît ritâ faptului ca daca totul s-ar fi petrecut în mod firesc, el nici n-ar fi huit sa recunoască modelul — adică sa-l recunoasea tot atît de puţin cît fi recunoscut vreodată, prin propriile sale mijloace, Joachim, bunul chim care abia acum începea sa înţeleagă ca a fost păcălit şi desco-rea explicaţia veritabila a acestei vizite, după cea falsa, data de Hans Castorp adineauri.
_ Da, aşa-i! zise Joachim încet, şi se resemna sa-i asiste pe ceilalţi doi care examinau tabloul. Şi-şi dădu seama ca varul sau ştiuse sa se despăgubească de faptul ca fusese ţinut departe de societatea de pe veranda. Era un bust, jumătate în profil, puţin redus faţa de mărimea naturala, decoltat, cu o eşarfa drapată în jurul umerilor şi a pieptului, într-o ramă lai a neagra, împodobita la marginea dinspre pînza cu un chenar aurit. Doamna Chauchat părea cu zece ani mai în vîrsta decît era în realitate, aşa cum se întîmplâ de obicei cu portretele făcute de amatori care încearcă să redea caracterul unei fizionomii. Pe figura se pusese prea mult roşu, nasul apărea greşit desenat, nuanţa parului nu era fericita şi cam prea apropiata de culoarea paiului, gura strîmba, farmecul specific al chipului nu fusese surprins şi nu era izbutit datorita faptului ca artistul exagerase totul în mod grosolan, iar ansamblul - care nu avea decît o foarte îndepărtata înrudire cu un portret - se prezenta în mod vădit ca produsul unui amator de mina a doua. însă Hans Castorp nu se arată chiar atît de pretenţios în ceea ce privea asemănarea; îi ajungea legătura ce exista între pînza şi persoana doamnei Chauchat, portretul trebuia s-o reprezinte pe doamna Chauchat care pozase ea însăşi în acest apartament, atît îi era suficient şi de aceea repetă emoţionat: -Leita!
-Nu spune asta, se apară consilierul autic. A fost o pînza la care am ncit enorm. şi nu-mi fac deloc iluzia ca am reuşit, cu toate ca am nevoie de cel puţin douăzeci de şedinţe - căci mi-a fost greu s-o a capăt cu o mutră atît de afurisita. S-ar crede ca e uşor s-o prinzi asemenea pomeţi şi cu ochii ei de eschimoasa. dar îţi dai repede ' a ca totul este ca un aluat moale de cofetărie. Da, s-o prinzi, dragul g    ' nu e u?or- fiindcă rămînînd ciedineios detaliului, strici ansamblul.  adevarald şaradă. O cunoşti? Poate ca n-ar fi trebuii s-o pictez

avînd-o
ln *ata> ci să lucrez din memorie. De fapt. o cunoşti?
286
THOMAS MANN
-  Da şi nu. în mod superficial, aşa cum poţi cunoaşte de-aici...
— Eu o cunosc mai curînd pe dinăuntru, subcutanat. Presiunea a
riala, tensiunea ţesuturilor >i circulaţia limfei, pe acestea le
cunosc
foarte exact - din motive lesne de înţeles. Suprafaţa. însă, prezintă dif cultaţi mult mai mari. Ai vazut-o cum meige? Aşa cum merge.  Ka este şi chipul. O făţarnica. Ia-i, de pildă, ochii — nu vorbesc desp culoare, care are deopotrivă perfidiile ei; ma refer la aşezare, la fornia Tăietura pleoapelor, o sa-mi spui, este piezişa. Dar asta nu-i decît părere. Ceea ce te înşala este epicantul, adică o paiticularitate care exis ta la anumite rase şi care consta în aceea că o membrana, ce provine de la şaua nasului, coboară, la aceşti oameni, din cuta pleoapei pînâ deasupra colţului interior al ochiului. Daca vei întinde pielea de la rădăcina nasului, vei capata un ochi ca al nostru. E o iiuzie destul de nostima, dar altminteri nu chiar atît de cinstita, căci cercetînd mai de aproape constatam ca epicantul are drepl origine o imperfecţiune atavică.
— Prin urmare aşa stau lucrurile, spuse Hans Castorp. Nu ştiam, dar de multa vreme eram preocupat sa aflu ce este cu aceşti ochi.
— Schimbători şi înşelători, confirma consilierul aulic. Deseneaza-i aşa cum sînt, subţiri şi piezişi, şi vei fi un om pierdut. Trebuie sa realizezi subţirimea şi poziţia piezişă prin aceleaşi mijloace prin care le realizează şi natura, ca sa creezi oarecum iluzia unei iluzii şi pentru asta trebuie sa ţii seama de existenţa epicantului. Nu strica niciodată sa înveţi cîte ceva. Priveşte pielea, aceasta piele a trupului. Este expresiva sau nu e expresiva, după părerea dumitale?
—  Enorm, zise Hans Castorp, cît de expresiv este pictata aceasta piele. Cred ca n-am mai întîlnit vreodată o piele atît de bine redata. Ai impresia ca-i vezi porii. Şi atinse uşor cu muchia palmei decolteul portretului, care ieşea foarte alb în evidenţa, în contrast cu roşeaţa exagerata a chipului, ca o parte a trupului neexpusa vederii în mod obişnuit şi care se asocia stăruitor, intenţionat sau nu, cu ideea goliciunii - faPl ce producea, în orice caz, un efect giosolan.
Cu toate acestea, elogiul '.ui Hans Castorp era îndreptăţit. Stralucirca obosita din albul acestui bust delicat, dar deloc slab, care se pietneil faldurile azurii ale eşarfei, avea muita naturaleţe; era evident ca fu>
pictat cu sensibilitate, însă în ciuda unui caracter puţin dulceag. artl
istul ,seb<
ştiuse sa-i redea un soi de realitate şninţifica şi exactitate vie. deoarece folosise suprafaţa uşor /grunţuroasa a pînzei, mai regiunea claviculei foarte proeminenia, pentru a leda un fel de asp naturala a pielei. Nu fusese  îitata nici o aluniţa, la stînga. acolo l
ales » neii'ate
MUNTELE VRĂJIT
287
sinii zăresc
începeau să se despartă, iar între formele rotunde păreau ca se
vine uşor albăstrii. S-ar fi zis că sub ochiul privitorului, aceasta
H'tate era străbătută de un abia perceptibil fior de senzualitate - sau mi a ne exprima cu îndrăzneala: puteai crede ca surprinzi respiraţia, vizibila şi via emanaţie a acestei carnaţii, în aşa fel încît, daca ţi-ai Fi
apăsat
buzele pe ea, ai fi respirat nu mirosul uleiului şi al vernisului, ci
ireasma unui trup omenesc. Prin aceste cuvinte încercam sa redăm mpresiile lui Hans Castorp. Dar, cu toate ca el era deosebit de dispus să rimească astfel de impresii, totuşi trebuie să constatam în mod obiectiv că decolteul doamnei Chauchat era, dintre toate pînzele din camera, piesa cea mai reuşita.
Consilierul aulic Behrens, cu mîinile în buzunarele pantalonilor, se legăna pe talpa şi vîrful picioarelor, privind în acelaşi timp şi la opera sa şi la vizitatori.
- Mă bucur, dragul meu coleg, zise el, mă bucur ca asta îţi sare în ochi. Este foarte util, în adevăr, şi nu-i rau sa ştii ce anume se petrece sub epidermă, ca în felul acesta sa poţi picta concomitent şi ceea ce nu se vede, cu alte cuvinte ai cu modelul şi alt fel de relaţii, nu numai lirice; să admitem ca cineva practică în chip lăturalnic şi profesiunea de medic, de fiziologist, de anatomist, prin urmare dispune de un mic bagaj de cunoştinţe asupra celor ce se află dedesubt — acest fapt prezintă, orice s-ar spune, avantajele lui. Pielea aceasta, de-acolo, continua consilierul aulic aratînd tabloul, a fost pictată în mod ştiinţific - de altfel, te poţi convinge la microscop de asemănarea ei organica. Aici nu se vad numai straturile epiteliale şi cornoase ale epidermei, ci mi-am mai închipuit şi dedesubtul, adică ţesutul conjunctiv cu glandele sebacee şi glandele sudoripare, cu vasele sanguine şi papilele sale - iar mai la fund, stratul e grăsime, căptuşeala, ma-nţelegi dumneata, temelia care, cu nenumăratele ei celule grase, desavîrşeşte minunatele forme feminine. Dar şi ea ce gîndeşti şi ceea ce ştii, în timp ce pictezi, are de asemenea rolul ■ Acest lucru îţi conduce mîna, duce la realizare şi creează impresia Parcă este si parcă nu este şi astfel totul capătă plasticitate.
ans Castorp era înflăcărat şi entuziasmat de aceasta conversaţie,
a i se roşise, ochii îi erau plini de ardoare, şi nu ştiu ce trebuie să
pundâ mai întîi, întrucît avea prea multe de spus. La început ar fi
^     sâ ceară ca tabloul să fie aşezat într-un loc mai prielnic decît pe
gin   Perete care nu avea lumina, după aceea voise sa brodeze pe mar-
Piel • °UV"Ue'or consilierului aulic cîteva consideraţii asupra naturii
înc    ' °are " mteresa în chip arzător, iar în al treilea rînd ar fi vrut sa
ce sa-şi exprime o idee generala şi filozofică ce-i venise tocmai
288
THOMAS MANN
atunci şi la care ţinea din toata inima. întinzînd chiar mîna spre cu intenţia sa-l ia de unde atîrna, începu grăbit:
- Da, da! Foarte bine, este important. Voiam sa spun...
 d nule consilier aulic, spuneaţi: „Şi alt fel de relaţii". Ar fi bine ca în af
celor lirice — da, aşa cred ca aţi spus — în afara relaţiilor artistice, sa existe încă şi alte relaţii, pe scurt, ca lucrurile s-ar mai putea privi şi« un alt aspect adică, de pilda, sub cel medical. Acest lucru este exce ţional de adevărat — iertaţi-ma, domnule consilier aulic — şi ma gîndes ca este cu atît mai adevărat cu cît aici nu e vorba, în fond, de relaţii şi (j puncte de vedere diferite, ci la drept vorbind de unul şi acelaşi sau cel mult de forme diferite, vreau sa zic: de nuanţe, adică: variantele unuia şi aceluiaşi interes a cărui activitate artistica nu este, ea însăşi, decît numai o parte şi un aspect, daca ma pot exprima astfel. Da, însă iertaţi-ma daca o sa iau tabloul de aici fiindcă nu are pic de lumina, o sa-l pun acolo, pe divan, daca se poate... Voiam sa spun: cu ce se ocupa ştiinţa medicala? Fireşte, nu ma pricep absolut deloc, dar, la urma urinelor nu se ocupa de om? Dar dreptul, legislaţia şi jurisprudenţa? Tot de om. Dar lingvistica, fiindcă ea cel mai adesea nu se desparte de practica pedagogiei? Dar teologia, mîntuirea sufletului, slujba preoţeasca? Toate acestea privesc pe om, nu sînt decît tot atîtea variante ale unui singur interes principal şi... capital, adică al interesului pentru om, într-un cuvînt, toate nu sînt decît profesiuni umaniste şi, atunci cînd vrei sa le studiezi, începi prin a învaţă, înainte de toate, limbile vechi, nu-i aşa, adică noţiuni de cultura formala, cum se spune. Poate vă miraţi auzindu-ma vorbind despre toate acestea, eu care nu sînt decît un realist, un tehnician. M-am gîndit însă de curînd, pe cînd stăteam în pat: este oricum perfect, este minunat cala baza oricărui soi de profesie umanista dăinuieşte elementul formal ideea de forma, a formei frumoase, mă înţelegeţi - fapt care dăruieşte tuturor acestor profesii un caracter nobil şi inutil, şi în plus ceva cam ca în genul  sentimentului  şi  al...  politeţii — astfel că interesul devine aproape ceva ca o propunere curtenitoare... Adică, probabil ca ni exprim foarte stîngaci, dar vedem cum spiritul şi frumuseţea care. P scurt, n-au făcut decît una, se confunda, cu alte cuvinte: ştiinţa şi arta. S veţi fi de acord ca munca artistica face parte, incontestabil, din asta, ca cincea aptitudine oarecum, ca nu este nimic altceva decît o proftsl umanista, o varianta a interesului umanist, în măsura în care obiectu scopul ei final este, o data mai mult, omul. E adevărat ca în tinerel mea n-am pictat nimic altceva decît vapoare şi apa, dar creaţia cea 1 atrăgătoare în pictura este şi ramîne în ochii mei numai portie deoarece are ca obiect nemijlocit omul şi de aceea v-am întrebat
MUNTELE VRĂJIT
289
domnule consilier aulic, daca aţi făcut încercări în acest dome-'n     Nu credeţi ca aici, în locul acesta, portretul este considerabil mai
bine lummat/
Arnîndoi, atît Behrens cît si Joachim, se uitau Ia el de parca l-ar fi
bat dacă nu-i este ruşine de sporovăială lui lipsita de sens. Dar
Castorp era mult prea ocupat cu el însuşi ca sa fie stingherit de
este priviri. Ţinea portretul lipit de perete, deasupra divanului, şi
tepta să i se răspundă daca în locul acesta nu era mai bine luminat.
între timp, menajera aduse pe o tava apa calda, o maşinuţa de spirt şi
ceşti de cafea. Consilierul aulic îi făcu semn sa le duca în birou şi spuse:
- Dar dacă e aşa, ar trebui sa te interesezi în primul rînd de sculptura si mai puţin de pictura... Da, fireşte, aici e mai multa lumina. Daca îţi închipui că poate suporta atîta... Ma gîndesc ca cei ce modelează, plasti-cienii se ocupa în chipul cel mai evident şi mai exclusiv de om în gene-ia!. Dar să ne grăbim, căci altfel ni se evapora apa t-ornpSet.
- Foarte adevărat, plasticienii, spuse Hans Castorp în vreme ce treceau în cealaltă camera, iar el uită sa agafe tabloul la loc sau sa-l reze-me, astfel ca-l luă cu sine şi-l aduse cu un aer hotârît în camera alăturată. Desigur, la o Venus greaca sau la unul dintre acei atleţi, elementul umanist apare, incontestabil, cu cea mai mare claritate şi, în fond, este ceea ce-i mai real, adevărata arta umanista, dacă te gîndeşti.
- O fi, însă cît despre micuţa Chauchat, observa consilierul aulic, avem de-a face, în definitiv, mai degrabă cu un subiect de pictura şi ma gîndesc ca Fidias sau celalalt al cărui nume are o rezonanţa iudaica, ar fi strîmbat din nas în faţa acestui gen de fizionomie... Dar ce faci, de ce te trambalezi pînâ aici cu marfa asta?
~ Ei, o sâ-l rezem aici, de scaunul meu, pentru moment sta foarte ine astfel. Numai că sculptorii greci nu se sinchiseau prea mult de cap, eea ce-i preocupa era trupul, şi poate ca acesta era elementul umanist °Pnu-zis... Aşadar, spuneaţi ca plastica feminina o constituie gtasimea? ~L>a, grăsimea! spuse pe un ton categoric consilierul aulic, care toc-ueschisese  un dulap,  scoţînd  cele necesare  pentru  prepararea d h ei" ° rîşn^a turceascâ cilindrica, apoi cutia cu cafea, ibricul şi cutia a pentru zahăr şi cafeaua rîşnita, toate  din  alama.  Palmitina, na, oleina, spuse el şi vărsa boabele de cafea dintr-o cutie de ved  '6a m rî?n^a careia începu sa-i învîrteasca manivela. După cum 5U   n  OIIm''or' Prepar singur totul de la început, aşa are un gust mult mai ce-ţi închipuiai? Credeai ca plastica feminina este ambrozie?
<: pU> ° şt'am foarte bine. Totuşi, mi se pare ciudat s-o aud. spuse s Cast
290
THOMAS MANN
Stăteau în colt, între uşa şi fereastră, în jurul unei măsuţe de k bus, pe care se afla o tavă de alamă cu motive orientale şi servicj i cafea aşezat alături de ustensilele pentru fumători: Joachim lînga Beh     6 pe divanul încărcat cu perne de mătase, iar Hans Castorp într-un fot r ' de piele cu rotile, de care rezemase portretul doamnei Chauchat s picioarele lor se afla un covor împestriţat. Consilierul aulic amestec  -ibricul cu mînei lung cafeaua şi zahărul, turnă apa şi o lasă sa dea clocot pe spirtiera. Puse caimacul maroniu în cescuţe, iar cafeaua dovedi la gust pe cît de dulce pe atît de tare.
— Chiar şi a dumitale, spuse Behrens, chiar şi plastica organismulu' dumitale, în măsura în care se poate vorbi despre ea, este fireşte tot grăsime, deşi nu chiar în aceeaşi proporţie ca la femei. La noi, bărbaţii grăsimea nu constituie în general decît a douăzecea parte din greutatea trupului, în vreme ce la femei formează a şaisprezecea parte. Fâră ţesutul elastic al dermei, n-am fi cu toţii decît nişte zbîrciogj. O data cu trecerea anilor, elasticitatea dispare şi atunci se produce faimoasa şi atît de puţin estetica zbîrcire a pielii. Acest ţesut elastic este plin de grăsime, măi ales pe pieptul şi pîntecul femeii, dâr şi pe coapse, într-un cuvînt pretutindeni unde se găseşte cîte ceva pentru inimă şi mînă. Tălpile sînt şi ele grase, dar şi predispuse Ia gîdilat.
Hans Castorp se juca cu rîşniţa cilindrică de câfeă. Ca tot ce-i înconjura de altfel, serviciul era, fără îndoială, mai curînd de origine indiana sau persană decît turcească. O dovedea stilul desenelor gravate în alama, a căror suprafeţe strălucitoare ieşeau în relief pe fondul mat. Hans Castorp privi desenele, fără să le poată surprinde imediat motivele. Cînd le desluşi, roşi brusc.
— Da, este un dichis numai pentru bărbaţi, spuse Behrens. De aceea îl şi ţin închis. Bucătăreasa ar orbi dacă l-ar vedea. Dar dumneavoastră cred că nu vă poate face prea mult rău. Mi l-a dăruit o clientă, o prinţesă egipteana care ne-a făcut cinstea să stea un anişor printre noi. După cum vedeţi, motivul se repetă pe fiecare piesă în parte. Caraghios, nu?
- Da, faptul este ciudat, răspunse Hans Castorii. Vai, nu, mie nu-nu face nici o impresie, fireşte. Ba chinr i s-ar putea da o interpretare serioasa şi solemnă, dacă ăi vrea, cu toate ca motivul nu-i tocmai indicat pentru u serviciu de cafea. Cei vechi îl înfăţişau cîteodată şi pe coşciuge. Pert'J'J eh obscenul şi sacrul erau, oarecum, unul şi acelaşi lucru.
- însă în ceea ce o privea pe prinţesa, cred ca mai degraca îi f°n nea obscenul. De altfel, am încă, tot de la ea, nişte ţigări exce'efl marfa extrafina, pe care nu le ofer decît la ocazii excepţionale. Şi sC°. din dulap o cutie în culori vii, pentru a o arăta musafirilor. J°a
MUNTELE VRĂJIT
291
„.; si refuză, lipindu-şi călcîiele. Hans Castorp lua şi fuma o ţigara rosime şi de o lungime neobişnuită, împodobită cu un sfinx de
'
 r
 care, într-adevăr, era delicioasă.
' Fiţi atît de bun, domnule consilier aulic, şi mai istorisiţi-ne cîte despre piele, se rugă el. Luase iarăşi portretul doamnei Chauchat c UI1îndu-l pe genunchi, îl privea rezemat de spătarul scaunului şi cu 5 ara în gură. Nu chiar despre stratul de grăsime, acum ştim despre ce te vorba. Dar în general, despre pielea omenească pe care ştiţi s-o pictaţi atît de bine.
-Despre piele? Te interesează fiziologia?
-Foarte mult! Da. m-a interesat înrotdcauna, enorm. Am avut întotdeauna o curiozitate deosebită pentru trupul omenesc. Ba chiar m-am şi întrebat, uneori, dacă n-ar fi trebuit să mă fac medic — şi în unele privinţe cred că n-aş fi nimerit-o prea râu. Câci oricine se interesează de trup, se interesează şi de boală — mai ales de ea - nu-i aşa? Do nllfe! as fi putut tot aşa de bine să îmbrăţişez şi alte profesiuni. De pilda, puteam sâ mâ fac preot.
- Cum asta?
-  Da. Aveam cîteodatâ o vagă impresie că sînt înzestrat pentru preoţie.
- Atunci cum de-ai ajuns inginer?
- Din întîmplare. Cred că mâi curînd circumstanţele exterioare au fost cele care au hotărît.
- Aşadar, doreşti să-ţi vorbesc despre piele? Şi ce anume vrei să-ţi istorisesc despre aceasta suprafaţa destinata sâ înregistreze senzaţiile dumitale? Pielea este creierul dumitale exterior, înţelegi, şi din punct de vedere ontogenetic  ea  are  absolut  aceeaşi  origine  ca  şi   aparatul Pretinselor dumitale organe superioare, de acolo, de sus, din craniul
umitale. Ceea ce trebuie sâ ştii este câ sistemul nervos central nu-i
ecn o formă evoluată a epidermei, iar la speciile inferioare nu există
o diferenţă între sistemul central şi cel periferic, ele miros şi
'ncâ prin piele, închipuieşte-ţi una ca asta, nu au alte simţuri decît
j    ea or ~ ceea ce trebuie sa fie foarte plăcut dacă te transpui în locul
to-     lmP°trivă, la fiinţele foarte diferenţiate, ca dumneata şi ca mine,
un    am        P'e'ei este de-a fi predispusă la gîdilat, deoarece nu-i decît
de t    fat ^e aPârare ?i de transmisiune, însă de-o atenţie afurisita faţă
Or        e se aPropie prea tare de trup. câci se întinde chiar şi dincolo de
căci     C '3roPr'u"z*se a'e pipăitului, adică în pâr, în puful de pe trup,
dau t      Ca ^ urmă sînt formate din celule de piele cheratinoasă, deci
ui capacitatea de a distinge cea mai mică apropiere a unui
292
THOMAS MANN
 -
corp străin, mai înainte chiar ca piefea sa fi fost atinsa. Fie noi, se prea poate ca rolul protector şi defensiv al pielii sa nu se numai la simplele funcţiuni trupeşii... Iţi dai seama în ce mod roşesf cum păleşti?                                                                                "*u
— Nu tocmai.
— Trebuie sa-ţi mărturisesc ca noi înşine n-o ştim prea bine, cel n în ceea ce priveşte îmbujorarea datorita ruşinii. Problema încă n-a f complet rezolvata, deoarece pîna acum nu s-a putut stabili existenta vase sanguine a unor muşchi extensori care sa fie puşi în mişcare d nervii vasomotori. Nu se ştie din care cauza se umfla creasta cocoşuluj sau ia oricare alt exemplu de acest gen, mai mult sau mai puţin suscen tibil la aluzii şi interpretări - şi te rog să ma crezi ca ne găsim in fata unui fapt inexplicabil, misterios, mai ales atunci cînd intra in joc şi anumite influenţe psihice. Noi admitem ca exista relaţii între matern cenuşie şi centrul vascular al creierului. Şi în urma diferitelor explicaţii -de pilda: eşti profund ruşinat - relaţia aceasta îşi îndeplineşte rolul, nervii vasomotori acţionează asupra chipului dumitale şi drept consecinţa vasele se dilata, se umplu de sînge şi astfel capeţi un cap ca de curcan, faţa îţi este saturata de sînge şi abia mai vezi limpede. în alte cazuri, dimpotrivă, să zicem ca te pîndeşte Dumnezeu ştie ce pericol, dacă vrei ceva foarte primejdios de plăcut — atunci vasele sanguine ale pielii se contracta, pielea devine palida şi rece şi creaţă, încît, pîna la urma, din cauza emoţiei, ai înfăţişarea unui cadavru, cu cearcăne plumburii şi nasul alb şi ascuţit. Cu toate acestea sistemul nervos simpatic are grija ca bătăile inimii sa continue.
— Prin urmare, aşa stau lucrurile? zise Hans Castorp.
— Cam aşa. Acestea sînt reacţii, înţelegi? Dar cum toate reacţiile şi toate reflexele au, fireşte, o cauza, noi fiziologii sîntem îndemnaţi a pre" supune ca şi aceste fenomene însoţitoare ale reacţiilor psihice sînt. m realitate, mijloace de apărare, reflexe de apărare ale trupului, ca aşa-zisa piele de găina. Ştii cum ţi se face o piele de găina?
— Nu, nici asta nu ştiu prea bine.
—  Este, ca sa spun aşa, tot un aranjament al uneia dintre glande sebacee care secreta o subst.inţa albuminoasa, unsuroasa şi nu toci apetisanla, înţelegi, dar care păstrează pielea supla ca sa nu crape Ş
ci fll^
nu se rupă din cauza uscăciunii, o face sa fie plăcuta la pipăit - *' măcar nu este de închipuit cam cum s-ar prezenta o piele omeneasca • sita de unsoarea colesterinei. Aceasta glanda sebacee a pielii are     ^ muşchi mici care o umfla, şi atunci se petrece cu tine ceea ce întîmplat băiatului din poveste, cel căruia prinţesa i-a vărsat n
MUNTELE VRĂJIT
293
peşti: pielea ţi se face ca o râzătoare, iar cînd iritarea este prea
ra        apilele se umfla şi ele, astfel ca parul ţi se ridica — şi se zbhieşte
^ l'în cap şi parul de pe trup ca la un mistreţ care se apară, încît poţi
P        ca ai primit o lecţie despre cum sa te înfiori.
^     O eu, zise Hans Castorp, am primit-o destul de des. Ma trec fiori
ele mai deosebite împrejurări. M-am şi mirat de faptul ca ia mine
ilele se umfla în ocazii atît de variate. Cînd cineva zgîrie o sticla cu
condei de ardezie, mi se face pielea ca de găina, o muzica deosebii
,   frumoasA are la mine acelaşi rezultat, iar cînd am primit Sfînta
împărtăşanie cu prilejul confirmării nu numai ca pielea mi s-a făcut ca
de găina, dar pe deasupra fiorii şi mîncarimea au continuat multa vreme.
Este oricum destul de ciudat şi te întrebi pi in ce sîiit puşi în mişcare
aceşti muşchi mititei.
-Da, spuse Behrens, excitaţia este excitaţie. Trupul este prea puţin
interesat de conţinutul excitaţiei. Fie ca e vorba de peşti, fie de Sfînta
împărtăşanie, papilele se umflă.
- Domnule consilier aulic, zise Hans Castorp şi privi tabloul de pe genunchi; îngaduiţi-mi sa revin. Vorbeaţi adineauri despre ceea ce se petrece în interiorul nostru,  despre  circulaţia  limfei  şi  alte  lucruri asemănătoare... Ce se întîmpla cu ele? De pilda, mi-ar plăcea sa ştiu cit mai multe despre circulaţia limfei, daca sînteţi atît de amabil, este ceva ce mă interesează foarte mult.
- Te cred, făcu Behrens. Limfa este tot ce poate fi mai subtil, mai intim şi mai gingaş în toată activitatea trupului — şi îmi închipui ca ştii cîte ceva, de vreme ce îmi pui aceasta întrebare. Se vorbeşte mereu despre sînge şi despre tainele lui şi socotim ca sîngele este un lichid cu totul deosebit. Insa limfa este sucul sucurilor, esenţa, înţelegi, este un 'apte al sîngelui, un lichid absolut delicios - de altfel, după o perioada
e alimentaţie cu grăsimi are exact aspectul laptelui. Şi, folosind un lim-
aJ plin de imagini, începu sa descrie cum sîngele - roşu ca o hlamida
recuzita teatrală, produs de respiraţie şi de digestie, saturat de oxigen,
rcatcu chilul alimentar, compus din grăsimi, albumina, fier, zahăr şi
> Şi care, la o temperatura de treizeci şi opt de grade este împins de
Pa inimii de-a lungul tuturor vaselor sanguine şi întreţine, astfel,
vj„    mderu '" trup, nutriţia şi căldura animala, într-un cuvînt însăşi
car    ~ CUm sinSe^e nu atinge direct celulele, ci datorita presiunii sub
Iun      ^aseşte face sa se infuzeze un extras lăptos al sîngelui, limfa, de-a
ch'D -   ^ere'''or vaselor, infiltnndu-l. în felul acesta, în ţesuturi în aşa
înir t: ~   Paţrunde pretutindeni, umple fiecare orificiu, dilata, întinde şi
«isticitatea întregului ţesut conjunctiv. Aceasta este tensiunea
294
THOMAS MANN
ţesuturilor numită turgor, şi, tot datorita turgorului, limfa, dupa străbătut cu dragoste celulele şi le-a asigurat hrana, este trimisa în    * în vasele limfatice, vasa lymphatica, şi astfel se reîntoarce ziin sînge, în proporţie cam de un litru şi jumătate. Dupa aceea, consir aulic descrise modul de ducere şi aducere din cadrul sistemului jj^f vorbi despre canalul galactofor al femeii care colectează limfa piCl relor, a pîntecului şi a sinilor, a unui braţ şi a unei părţi a capului a vorbi despre gingaşele orgarse-fiitre care se afla distribuite pe traiect vaselor limfatice,  numite glande limfatice,  situate la gît, în gO[ui umărului, la articulaţia coaielor, la rotula genunchiului şi prin alte locun nu mai puţin intime şi delicate.
în aceste regiuni se pot produce inflamaţii, explica Behrens, şi tocmai de la acest fapt am pornit mai adineauri. Sînt umflaturi ale glandelor limfatice, sa spunem, de pilda, de la genunchi sau de la coate, ca nişte tumori hidropice, ici şi colo, ?i se cuvine sa ştim ca apariţia lor este întotdeauna justificata, chiar daca nu sînt neapărat frumoase. în anumite împrejurări, poţi foarte uşor sa-ţi dai seama ca te afli în faţa obturării de natura tuberculoasa a vaselor limfatice.
Hans Castorp tăcu.
- Da, spuse el încet, dupa o pauza, aşa stau lucrurile. Aş fi putut foarte bine sa devin medic. Canalul galactofor. Limfa picioarelor... Ma interesează foarte mult. Ce este trupul! izbucni el deodată cu o impetuozitate bruscă. Ce este carnea! Ce este trupul omenesc! Din ce este alcătuit! Dumnule consilier aulic, spuneţi-ne-o chiar acum, în dupa-amiaza aceasta. Spuneţi-ne-o o dată pentru totdeauna şi cît mai exact, ca sa ştim.
-  Totul e apă! răspunse Behrens. Aşadar, te interesează şi chimia organica? în cea mai mare măsură, apa este aceea care alcătuieşte clasicul trup al omului, adică nimic mai bun şi din nimic mai rau, şi nu exista nici o cauza mai profunda care sa te entuziasmeze. Substanţa uscata reprezintă abia douăzeci şi cinci la suta, din care douăzeci la suta este formata din albuş de ou, din albuminoide daca vrei sa te exprimi in termeni mai aleşi, cărora nu Ii se adaugă, în definitiv, decît un plC " grăsime şi de sare — asta este aproape tot
- Dar acest albuş de ou... ce este?
-  Cuprinde tot felul de elemente. Carbon, hidrogen, azot, oxigerL sulf. Cîteodata şi fosfor. Manifeşti, în adevăr, o sete excepţionala0 cunoaşte. Multe albumine sînt combinaţii între hidraţi de carbon, •a"1^ glucoza şi amidon. Cu vîrsfa, carnea devine tare, din cauză ca subsia i gelatinoasa creşte în ţesutul conjunctiv, este vorba de aşa-zisul c   ^ înţelegi, care constituie partea esenţiala a osului şi a cartilajului. ^c
MUNTELE VRĂJIT
295
• mai povestesc? Avem acolo, în plasma musculara, un fel de albu-
•   miosinogenul, care într-un trup mort se încheagă, devine fibnna "*   c'ulara şi provoacă rigiditatea cadaverica.
10     Ah, aşa-i, rigiditatea cadaverica, zise Hans Castorp vesel. Foarte foarte bine. Şi pe urma vine analiza generala, întoarcerea in ţarina. -Da, bineînţeles. De altfel ai exprimat frumos aceasta stare. Atunci, ta chestia capătă proporţii. Se împrăştie, ca să spun aşa. Gîndeşte-te, tîta apâ! Şi de altfel, chiar şi celelalte ingrediente lipsite de viaţa se onservâ foarte prost, putrezesc si se descompun în combinaţii mai simple, anorganice.
-Putrefacţie, descompunere, spuse Hans Castorp, dar, dupacîte ştiu, acestea sînt combustii, combinaţii cu oxigenul.
- Foarte just. Oxidare. -Şi viaţa?
-De asemenea. Viaţa de asemenea, tinere. Tot oxidare. Viaţa este mai cu seamă o oxidare a albuminei celulelor, din ea izvorăşte buna noastră căldură animala din care, cîteodata, avem chiar prea multă. Mda, a trăi înseamnă a muri, nu-i nimic de înfrumuseţat în chestia asta -une destruction organique, aşa cum a numit viaţa nu ştiu care francez cu frivolitatea Iui înnăscută. De altfel, acesta este mirosul pe care-l are viaţa. Atunci cînd credem că e altfel, înseamnă ca judecata noastră e corupta.
- Şi cînd te interesezi de viaţa, spuse Hans Castorp, te interesezi mai ales de moarte. E adevărat?
- Ei, dar pîna la sfîrşit exista o diferenţa între ele. Viaţa este ceea ce, în transformarea materiei, păstrează forma.
- De ce sa păstreze forma?
- De ce? Ei, dar ce spui acum nu-i deloc umanist. -Forma e ceva de care nu trebuie sa-ţi pese.
-Hotarît că astăzi eşti cam îndrăzneţ. Ai ceva deosebit de agresiv.
ar acum va las, spuse consilierul aulic. Simt ca ma cuprinde melanco-
a, adaugă el şi-şi acoperi ochii cu mîna-i enorma. Vedeţi, ma apuca aşa.
°uata. Am luat cafeaua împreuna, mi-a făcut plăcere, şi iată ca, deo-
a a, ma cuprinde melancolia. Va rog sa ma iertaţi, domnilor. Am fost
at de vizita dumneavoastră şi mi-a făcut cea mai mare plăcere...
erii se ridicară. îşi reproşau, spuseră ei, ca l-au reţinut pe domnul
Ier aulic atîta vreme... El îi asigura ca nu aveau de ce. Hans
°rp se grăbi sa duca portretul doamnei Chauchat în camera alăturata
în - " atîrne ia locul lui- Nu se întoarseră prin gradină, pentru a ajunge
Pîrr'i 1Sre'e 'or' Behrens le arata drumul de-a lungul casei, însoţindu-i
u?3 ue sticla. Ceafa părea ca-i ieşise în afara mai mult ca de obi-
296
THOMAS MANN
cei şi în starea sufletească ce-l năpădise clipea iute din ochii lac iar mustaţa strîmbâ căpătase o înfăţişare jalnică, din cauza formei n gulate.
în vreme ce mergeau de-a lungul coridoarelor şi urcau scările H Castorp spuse:
— Trebuie să recunoşti că am avut o idee bună.
- în orice caz, a fost o variaţie, răspunse Joachim. Şi cu acest pri|e-trebuie s-o recunosc, ai spus o mulţime de lucruri. Ba chiar cred ca a' vorbit un pic cam alandala. Dar nu mai este timp de pierdut, aşa ca înainte de ceai vom merge măcar pentru douăzeci de minute să ne facem cura de odihna.  întreprinzător cum eşti în  ultima vreme, îţi închipui poate că mie nu-mi pasa de prescripţiile tratamentului. Este însă adevărat că tu ai măi putină nevoie de el decît mine.
Studii
Şi astfel se întîmplâ ceea ce trebuia să se întîmple şi ceea ce Hans Castorp, nu cu mult timp înainte, nu şi-ar fi putut închipui nici măcar în vis: iarna se aşternu, iarna de aici, pe care Joâchim o cunoştea foarte bine, întrucît precedenta era în toi cînd sosise, şi de care lui Hans Castorp îi era puţin frică, deşi se ştia perfect echipat. Vărul lui se sili sa-l liniştească.
— Nu trebuie să ţi-o închipui prea înfiorătoare, îi spuse el, nu-i chiar o iarnă arctica. Frigul se simte foarte puţin, din cauza uscăciunii aerului şi a liniştii. Daca te înveleşti bine, poţi sta pe balcon pînâ noaptea tîrziu. fără să îngheţi. Pricina este legată de schimbarea temperaturii dincolo de limita cetii, căci în straturile superioare este cu mult mai cald, ceea ce odinioară nu se prea ştia. E frig mai curînd cînd plouă. însă acum ai sacul pentru cură şi, cîteodata, cînd este prea frig, se dă puţin drumul Ş
la calorifer.
de De altfel nu putea fi vorba despre o luare prin surprindere ^n
vreo izbucnire violentă, deoarece iarna sosi domol, şi primele ei zi se deosebiră prea mult de atîtea altele din plină vară. Cîteva zile sul austrul, soarele fusese apăsător, valea parcă se micşorase şi se îngus şi mai tare,  iar în  fundul văii,  la intrare, colinele alpine apăru apropiate şi limpezi. După aceea, se ridicară norii, înaintînd dinspre p
se
se
sCra
curile Michel şi Tinzenhorn spre nord-est, şi valea se întuneca începu sa plouă torenţial. Pe urmă apă ploii se tulbură, deveni
. AP01'
de
MUNTELE VRĂJIT
297
iu albicios, amestecîndu-se cu zăpadă şi valea fu năpădită de vis-
ce   ^ cuin acesta dură multă vreme şi cum, între timp, temperatura
° -'    «i ea, zăpada nu mai putu să se topească complet ci numai să se
S      aie stăruind, astfel că întreaga vale se pomeni sub un veşmînt alb,
btire   umed  şi  peticit,  pe  care  ieşeau  în  evidenţă  povîrnişurile
runţuroase cu pădurile de conifere fumurii; în sufragerie radiatoarele
■ cepură să dea căldura. Era la începutul lui noiembrie, în preajma
S"mbetei Morţilor, aşa că lucrurile păreau fireşti. Chiar si în august se
etrecuse la fel, încît pacienţii se dezobişnuiseră să mai privească zăpada ca pe un privilegiu al iernii. Neîncetat şi în fiecare anotimp aveai zăpada sub ochi, chiar dacă o vedeai mai de departe, căci veşnic dâinuiau urme şi vestigii care străluceau în crăpăturile şi surpaturile lanţului stîncos al lui Rotikon ce părea că închide intrarea văii, iar spre sud scînteiau veşnic sub zăpadă impunătoarele masive muntoase îndepărtate. Dar de data aceasta şi una şi cealaltă persistară, adică atît ninsoarea cît şi scăderea temperaturii. Deasupra văii cerul apăsa cenuşiu, mohorît şi jos, desfoindu-se în fulgi mari care cădeau tăcuţi, fără încetare, cu o abundenţă exagerata şi puţin cam îngrijorătoare, şi cu fiecare ceas se făcea tot mai frig. Astfel, sosi şi dimineaţa în care Hans Castorp constată că în cameră erau şapte grade, iar a doua zi nu mai erau decît cinci. Era de fapt iarna care se păstra între aceste limite şi care persistă. Pîna acum, fusese îngheţat numai noaptea, de data aceasta îngheţul continua şi ziua, de dimineaţă pînă seara fără întrerupere şi, în acelaşi timp, continuă să ningă şi în a patra zi şi în a cincea şi apoi în a Şaptea, cu scurte întreruperi. Zăpada începuse să troienească şi aproape că stingherea. Pe drumeagul de serviciu pînâ la banca de lînga pîrîiaş, Clt Şi pe drumul ce ducea în vale, fuseseră siliţi să facă pîrtii; dar erau nguste, şi atunci cînd te întîlneai cu cineva nu puteai sa te fereşti, ci erai S     sa te lipeşti de peretele de zăpadă şi să te înfunzi pînâ la genunchi.
n tăvălug de piatră, tras de un cal ţinut de căpăstru de un om, se rosto-
ea toata ziua, acolo, devale, pe străzile tîrgului, iar o sanie de culoare
er>â, asemănătoare cu o veche diligentă franceza, de care era legat
^    P ug de zăpadă ce semăna cu un brâzdar. tăia şi arunca în părţi
n    ,     e a"3e' făcînd legătura între cartierul Cazinoului şi partea de
' numită Dorf, a coloniei. Lumea, strimta. înalta şi pierduta lume a
şi n- . e~a'ci> de sus, apărea învăluită şi înfofolita, nu exista nici un par
Port 1 Un.târuş care sa nu-S' aibă scufia lui alba. treptele scărilor din faţa
nat        Ul de 'a -'Berghof" dispăruseră, transformale într-un plan încli-
carag. .  utln<teni pe ramurile pinilor atîrnau perne grele cu forme
loase, iar ici şi colo cîte o grămadă aluneca preschimbîndu-se în
298
THOMAS MANN
pulbere, într-un nor de ceaţa alba care se spulbera printre trunchiur' n jur-împrejur, munţii zgrunţuroşi la poale erau scufundaţi în troien    • 6 piscurile ce depăşeau limita arborilor se lafaiau în moliciunea zan' -l Era o vreme mohorîta şi soarele nu se mai ivea decît ca o sclipire nai-printre valurile de ceaţa. Zăpada însă revarsă o lumina indirect blinda, o lumina lăptoasa care înfrumuseţa lumea şi oamenii   d nasurile erau înroşite sub caschetele de lîna albă sau divers colorata
în sufrageria cu şapte mese, conversaţiile erau stăpînite de venire iernii, marele anotimp al acestor ţinuturi. Se spunea ca sosiseră foart mulţi turişti şi sportivi care umpleau hotelurile din Dorf şi din pjat2 Stratul de zăpada era evaluat la circa şaizeci de centimetri şi se spunea ca este grosimea ideala pentru schiori. Se lucra intens la pista de bob care, pe versantul nord-vestic, ducea de la Schatzalp pîna în vale, şi se spunea ca va fi inaugurata chiar zilele acestea daca fohnul nu va răsturna speranţele. Toţi se bucurau ca vor putea lua parte, ca spectatoii, la exerciţiile celor sănătoşi, ale vizitatorilor din vale, care aveau sa înceapă iarăşi, la desfăşurarea concursurilor sportive şi la curse - la toate acestea se gîndeau ca vor asista, în ciuda interdicţiei medicale, neglijînd cura de odihnă, ba chiar abandonînd-o uneori cu totul. De data aceasta era vorba de ceva cu totul nou, de o invenţie din nord, skikjoring-\x\, o cursa la care concurenţii alergau pe schiuri trase de cai. Pentru acest eveniment merita s-o tuleşti. Şi se mai vorbea, de asemenea, despre Crăciun.
Despre Crăciun! Nu, la aşa ceva Hans Castorp încă nu se gîndise. Ii venise foarte uşor sa spună şi sa scrie că în conformitate cu avizul medicilor trebuia sa petreacă iarna aici, împreuna cu Joachim. însă asta implica, după cum se vadea, că va fi silit sa facă şi Crăciunul aici, iar faptul avea fara îndoiala ceva înspaimîntator pentru sensibilitatea lui, deoarece — şi nu numai din aceasta cauză — nu petrecuse niciodată sărbătorile în alta parte decît în ţara sa natala, în sînul familiei. Trebuia, pentru numele lui Dumnezeu, sa se supună şi acestei rigori. Nu mai er copil, iar Joachim nu părea sa sufere în mod deosebit, ba chiar dade impresia ca ar fi împăcat cu situaţia, farâ sa se plînga şi, în definitiv, su ce latitudini şi în ce împrejurări n-au sărbătorit oamenii Crăciunul-
Oricum, i se părea ca ar fi cam timpuriu sa vorbească despre Craciu • înainte de primul advent; pîiid atunci mai erau încă şase săptamîni înc iate.  Dar în sufragerie săreau  peste ele, le nesocoteau - fenom sufletesc a cărui experienţa Hans Castorp o făcuse, fara îndoiala-seama lui, chiar daca nu se obişnuise încă sa renunţe la sentiment'111 într-un chip atît de îndrăzneţ ca tovarăşii lui aflaţi de mai multa vr ^ acolo. Asemenea etape de-a lungul anului, ca de pilda sat bato
MUNTELE VRĂJIT
299
era tot mai
cu
• nului, le priveau ca pe un fel de balansoare mulţumită cărora
• sa te legeni şi să zbori cu uşurinţa peste intervalele goale. Aveau P      .. ţgjnperatura, asimilarea li se accelera, iar viaţa fizica C      tuata şi mai stimulata — şi poate din aceste cauze timpul trecea
menea repeziciune. N-ar fi fost surprinzător sa-i vezi ca privesc
iunul ca pe ceva trecut şi discuta imediat despre Anul Nou şi despre
naval. Totuşi, în sufrageria „Berghof'-ului nu erau chiar atît de
ficiali şj lipsiţi de măsura. Deocamdată se mulţumeau sa se eeătească pentru Crăciun, sărbătoarea care le dădea griji şi-i preocupa. Se sfătuiau asupra darului colecliv care, după datina încetăţenita aici, trebuia înmînat şefului, consilierul aulic Behrens, în seara sfînta, şi în vederea căruia se şi deschisese o lista de subscripţie. Data trecuta i se oferise un geamantan, după cuir arătau cei care erau aici de mai bine de un an. De data aceasta se vorbi despre o nouă masa de operaţii, despre un şevalet, despre o suba, despre un fotoliu-balansoar, despre un stetoscop încrustat cu fildeş şi despre multe altele, dar Settembrini, întrebat, recomanda sâ se facă o subscripţie pentru o opera lexicografica intitulata Sociologia suferinţelor care, spunea el, se găsea în pregătire; însă numai un librar care stătea la masa domnişoarei Kleefeld a fost de aceeaşi părere. Deocamdată, încă nu reuşiseră sa cada de acord, înţelegerea cu pacienţii ruşi se dovedea plină de dificultăţi. De aceea, cheta a fost împărţită în doua. Moscoviţii declarară că vor sa-i facă în toată libertatea şi numai din partea lor un cadou lui BehTens. Zile întregi doamna Stohr se nelinişti din cauza unei sume de zece franci pe care, imprudentă, se grăbise sâ i-o dea, cu ocazia chetei, doamnei Iltis, iar aceasta „uita" mereu să i-o restituie. „Uita" - iar tonurile cu care doamna Stohr rostea acest cuvînt erau extraordinar de nuanţate, insa calculate Pentru a exprima neîncrederea cea mai adîncâ în privinţa unei uitări ce Părea că vrea sa se permanentizeze, în ciuda tuturor aluziilor şi chema-n or la ordine foarte delicate pe care doamna Stohr. cum declara ea ^ Şi, le făcea mereu, în orice ocazie. De nenumărate ori doamna Stohr ara ca renunţa şi ca-i face cadou doamnei Iltis suma ce i-o datora.

 unţa şi cai face cadou doamnei Iltis suma ce io datora, urmare plătesc şi pentru mine şi pentru ea, spunea dfnsa; dar ea nu-i a mea!" însă pîna la urma găsi un mijloc de scăpare, pe destăinui comesenilor în ilaritatea generala: aranjase ca suma de d      ranci sâ-i fie restituita de „administraţie", şi sa fie trecuta în contul sf       C:         ~ şi astfel se face ca debitoaiea vinovata a fost trasa pe
^iar afacerea lua sfîrşit.
Msau   rn"1 n'n^ea- Cerul se însenina pe alocuri; norii cenuşii-albastrii ' pnn §°lurile dintre ei, sa răzbată cîie o raza de soare, care dădea
300
THOMAS MANN
peisajului o culoare azurie. Apoi se însenina complet. Un ger pu înstapîni, o splendoare hibernala, limpede şi stăruitoare, în plin noj    e brie - şi o privelişte într-adevar magnifica se întindea în faţa bale nelor, cu păduri pudrate şi văgăuni pline de zăpada moale, cu val însorita sub cerul albastru şi radios. Seara, luna plina răsărea şi vra' lumea cu o lumina fermecătoare. Scînteieri cristaline, străluciri diama tine domneau pretutindeni. Foarte albe şi negre, pădurile păreau încr menite. Spaţiile mai depărtate de luna ale cerului erau brodate cu stei Casele, arborii, stîlpii de telegraf făceau umbre ascuţite, precise şi inten se, ce păreau mai reale şi mai importante decît înseşi obiectele, întin-zîndu-se pe cîmpia scânteietoare. Cîteva ore după apusul soarelui, temperatura ajungea la şapte sau opt grade sub zero. Aveai impresia ca lumea este sortita unei purificări prin îngheţ, iar murdăria ci fireasca părea ascunsa şi zavorîta în visul unei fantastice magii macabre.
Hans Castorp stătea pe balcon pînă noaptea tirziu, în faţa acestei fei-mecate privelişti, mult mai mult decît Joachim care se retrăgea la ora zece sau cu cîteva minute mai tîrziu. îşi trăsese minunatul lui şezlong, cu capitonajul pliant şi cu sulul care-i sprijinea ceafa, lînga balustrada de lemn pe care se întindea o perna de zăpada. Alături de el, pe măsuţa alba, ardea mica lampa electrica, iar lînga un teanc de cărţi era un pahar cu lapte groş, care se servea, cam pe la ora noua seara, în camera, tuturor locatarilor „Berghof '-ului, şi în care Hans Castorp punea o picătura de coniac ca sa-l poată bea. Se folosise de toate mijloacele de protecţie împotriva frigului pe care le avea la dispoziţie, cu ţoaţe dichisurile impuse de situaţie. Dispărea pîna la piept în sacul de blana, încheiat cu nasturi, pe care-l cumpărase din vreme de la un magazin de specialitate din staţiune, şi se înfăşură, după obiceiul locului, cu cele doua paturi de cămila. în afara de acestea, peste hainele de iarna mai avea şi o scurta îmblănita, pe cap o căciula, în picioare cizme de pîsla şi, în sfîrşit-mânuşi groase, îmblănite, care nu puteau, este adevărat, sa împiedice ca mîinile sa nu-i amorţească.
Ceea ce-l îndemna sa stea atît de mult afara, pîna către sau chiar o' colo de miezul nopţii (adică mult timp după ce perechea ruşilor de n părăsea balconul vecin) era, fara îndoiala, şi vraja nopţii de iarna, ales ca pînâ la ora unsprezece se auzea muzica înălţîndu-se mai aproape sau mai de departe, din vale - însă o făcea mai cu seama lene dar şi dintr-o surescitare, amîndoua facînd casa bună: adică o mita lene şi o oboseala a trupului ^au duşman al oricărei mişcări.' ^ agitaţia spiritului preocupat, căruia anumite studii noi pe care tînai întreprindea nu-i mai îngăduiau nici cea mai mica linişte. Temper
de
din
am1"
cit!
MUNTELE VRĂJIT
301
ea frigul exercita asupra organismului sau o acţiune istovitoare. ° -    a mult, profita din plin de formidabilele mese de la „Berghof,
cnstele fripte veneau după rosbifurile cu legume - şi înghiţea totul unde 8"                                                 . .
cea poftă de mincare anormala, care aici era cu totul fireasca, iar in
• pul iernii se vădea chiar şi mai puternica decît vara. în acelaşi timp, adea prada unei somnolenţe statornice, astfel încît, în acele nopţi cu na adormea adesea peste cărţile pe care le cară cu el — cărţi despre are vom vorbi mai tîrziu — pentru ca doar peste cîteva minute de 'nconştienţâ sa se trezească spre a-şi continua cercetările. Faptul ca vorbea cu înflăcărare — şi trebuie sa spunem ca aici, mai mult decîi la şes, luase obiceiul să flecareasca impetuos, neînfrînat şi într-un chip aproape îndrăzneţ — aşadar, faptul ca în timpul plimbariloi pe zăpada îi vorbea lui Joachim în mod precipitat, îl storcea enorm de puteri: avea ameţeala, tremura şi nu-l slăbea o senzaţie de buimăceala şi de beţie, iai capul ii doacrea mereu. Temperatura i se urcase de i;> începutul iernii, şi consilierul aulic Behrens vorbise despre nişte injecţii la care urma sa recurgă în caz de temperatura mare şi persistenta, şi pe care doua treimi din pacienţi, printre care intra şi Joachim, trebuiau sa şi le facă în mod regulat. Dar aceasta combustie interna a trupului, gîndea Hans Castorp, avea o legătură tocmai cu agitaţia şi activitatea sa mentala care îl ţinea atît de tîrziu sub seînteierea nopţii îngheţate, culcat pe şezlong. Lectura care îl captiva îi sugera asemenea explicaţii.
In sălile de cura şi pe balcoanele sanatoriului internaţional „Berghof se citea mult — lucrul acesta îl practicau mai ales nou-veniţii şi cei ce stăteau aici puţin; căci toţi ceilalţi, care se aflau aici de mai multe luni sau de mai mulţi ani, învăţaseră, chiar şi fără distracţii sau preocupări intelectuale, să distrugă timpul - învăţaseră acest lucru printr-un antrenament care le conferea o mare abilitate sufleteasca şi de altfel mărturiseau că era o stîngacie de novice sa te cramponezi, pentru atingerea acestui scop, de o carte. Cel mult trebuia sa ai una pe genunchi sau pe optiera - atît era suficient ca sa simţi ca eşti înarmat cu cele necesare, lioteca sanatoriului, poliglota şi bogata în opere ilustrate, repertoriul Plificat al sălii de aşteptare a unui cabinet dentar, stătea la dispoziţia urora. Se împrumutau cu schimbul şi cărţi de la cabinetul de lectura ^       atz. Din cînd în cînd apărea cîte o carte, o lucrai e pe care mulţi şi-o Ce .   au ş' sPre care, cu o linişte ipocrita întindeau mîinile chiar şi aceia cir     etaseră să rna; citească. Pe vremea cînd se petrec cele de faţa. Alb'  a d™ mmk m mîna ° broşura prost tipărită, introdusa de domnul din f ' aVînd ca !'['u Arta de-a seduce. Textul era tradus cuvînt cu cuvînt ceza, în aşa i'el încît chiar şi sintaxa acestei limbi fusese păstrată.
302
THOMAS MANN
ceea ce dadeă expunerii multă ţinută şi o anumită eleganţa ispitit autorul expunînd filozofia iubirii fizice şi a voluptăţii îmbrăcate î 6 haină de pagînism modern. Doamna Stohr o citi pe nerăsuflate şi 0 ° „îmbătătoare". Doamna Magnus, cea cu albumina, o aproba fără reze ^ Soţul ei, berarul, pretindea ca trăsese folos în multe privinţe şi numai îl privea pe el din această lectură, dăr că, spre părerea lui de râu, doa na Magnus luase şi ea cunoştinţă, iar lucrurile acestea „strică" femeile ' le dau idei lipsite de modestie. Această declaraţie mări, fireşte, interesul pe care ceilalţi îl atribuiau cărţii. Ba chiar, între două doamne din sal de jos, sosite în octombrie, doamna Redisch, soţia unui industriaş polonez, şi o oarecare văduvă Hessenfeld de la Berlin izbucni după masa o scenă puţin înălţătoare şi la care Hans Castorp se văzu silit să asiste din înaltul balconului său, căci fiecare dintre doamne pretindea că s-a înscris prima la carte, dăr incidentul se sfîrşi cu o criză de isterie a uneia dintre ele — putea să fie doamnă Redisch, dăr putea tot atît de bine sâ fie şi doamna Hessenfeld — şi cu transportarea bolnavei furioase în camera ei. Tineretul înhaţase manualul înaintea persoanelor mai în vîrsta. în parte, îl studiaseră în comun, după cină, în diferite camere. Hans Castorp îl văzu pe tînărul cu unghia, dînd-o în sufragerie unei tinere uşor bolnava, sosită de curînd, pe nume Frănzchen Oberdank, o copilă adusă de mamă-sa, şi al cărei păr blond era pieptănat cu cărare la mijloc.
Poate că erau şi excepţii, se prea poate să fi existat şi pacienţi care-şi umpleau  timpul  orelor de  odihnă cu vreo  preocupare intelectuală serioasă, cu vreun studiu folositor, dacă nu pentru altceva, atunci măcar ca să păstreze o legătură cu viaţa de-acolo, de jos, său, că să dea timpului oarecare greutate şi adîncime, pentru a nu fi doar timp pur şi nimic mai mult. Şi poate că, în afară de domnul Settembrini, care se trudea sa desfiinţeze suferinţele, şi de bravul Joachim cu manualele lui cu teme ruseşti, măi era pe ici pe colo cîte unul care avea vreo preocupare asemănătoare, dacă nu printre obişnuiţii din sufragerie - ceea ce fă» îndoială că n-ar fi fost cu putinţă - dar măcar printre cei care stăteau in pat sau poate chiar printre muribunzi, Hans Castorp eră înclinat s creadă. Cît despre el, cum Ocean Steamships nu-i mai spunea absoiu nimic, ceruse să i se trimită o dată cu hainele de iarnă şi cîteva carp legătura cu profesiunea lui, lucrări tehnice din domeniul construcţi navale. Dar lăsase aceste volume la o parte în favoarea altora c aparţineau unui sector şi unei specialităţi cu totul diferite şi de c tînârul Hans Castorp se interesa. Erau lucrări de anatomie, de fiziol°£ şi de biologie, redactate în diferite limbi: germană, franceză şi engle căre-i fuseseră trimise într-o zi de un librar, fiindcă, după toate ap^
MUNTELE VRĂJIT
303
comandase din propria Iui iniţiativă, cu prilejul unei plimbări cc-o ^ ia Platz fără Joachim, care tocmai fusese chemat sa i se facă ■ t'a şi sâ ^e cîntâ"t- Joachim nu-şi putu stâpîni oarecare uimire ^ - d aceste cărţi la vărul său. Erau scumpe, aşa cum se întîmpla cu V ie ştiinţifice. Preţurile erau marcate pe interiorul copertelor şi pe -     litori. îl întrebă, aşadar, pe Hans Castorp pentru ce, daca voia sa
■  ască asemenea lucrări, nu le împrumutase de la consilierul aulic care
a o bibliotecă bogată şi bine aleasă din acest gen de literatură. Dar
Hans Castorp îi răspunse că-şi dorise sâ le aibă, că citeşte cu totul altfel
tunci cînd cartea este a lui, mai cu seamă câ-i plăcea să sublinieze şi sa adnoteze paginile cu creionul. Ore întregi Joachim auzea pe balconul vărului său fîşîitul cuţitului tăind foile cărţilor.
Volumele erau grele şi deloc lesne de mînuit, Hans Castorp, culcat, le ţinea cu marginea inferioară rezemată pe piept sau pe stomac. II apăsau, dar el le suporta; cu gura întredeschisa, îşi lăsa ochii sâ parcurgă în voie pasajele savante, care erau aproape inutil luminate de becul roşietic de sub abajur, căci s-ar fi putut să le citeşti la nevoie şi la lumina lunii — le întovărăşea cu o mişcare adecvată a capului pînâ ce bărbia i se sprijinea pe piept, poziţie în care lectorul rămînea cîtâva vreme, reflectînd. moţăind, somnolînd pe jumătate, după care îşi ridica iarăşi chipul spre pagina următoare. Se adîncea în nişte cercetări profunde în timp ce luna îşi urma calea deasupra văii străjuite de înalte piscuri scînteind de cristale, citea despre materia organică, despre calităţile protoplasmei, despre această substanţa delicată, care se menţine într-o ciudată stare provizorie între organizare şi dezorganizare, cît şi despre dezvoltarea formelor ei născute din forme primare, dăr veşnic prezente, citea par-ticipînd cu o pasiune zeloasă la misterul sfînt şi impur al vieţii.
Ce era viaţa? Nu se ştia. Era, fărâ îndoială, conştientă de sine însăşi,
ar asta încă nu însemna că ştia ce este. Conştiinţa, ca urmare a senza-t»lor exterioare, se trezea de timpuriu chiar la formele inferioare cele
M Pnmitive, însă era imposibil sâ fixezi prima apariţie a fenomenelor nnţei într-un anumit punct al desfăşurării sale naturale sau indivi-

Şi sâ stabileşti vreo dependenţă oarecare a conştiinţei de un sistem  F
 leşti vreo dependen ervos. Formele animale inferioare
Puţin făcut
nu aveau sistem nervos şi cu atît mai se Poate spune că aveau creier, dar cu toate acestea nimeni n-ar fi
Vj Sre§eala sâ conteste că dispuneau de reflexe. Mai mult, puteai opri ext • n 6a 'nsâş'> nu numai activitatea organelor speciale ale senzaţiilor da - ate Care ° fâcea posibilă, nu numai nervii. Se mai putea suspen-regn ,r"° cliPă' sensibilitatea oricărei materii înzestrata cu viaţă, atît în egetal cît şi în regnul animal şi era posibil să narcotizezi ouă şi
304
THOMAS MANN
spermatozoizi cu ajutorul cloroformului, clorhidratului sau al mo f Aşadar, conştiinţa-în-sine-pentru-sine era pur şi simplu o funcţj     ^ materiei  organizate  şi pe  o  treaptă superioară această funcţjUn    9 întorcea contra propriului ei deţinător, devenind o tendinţă de a aprof ^ da şi de-a explica fenomenele, o tendinţa plină de nădejde şi deznad Vi a vieţii de-a se cunoaşte pe sine, o nelinişte în-sine-pentru-sine anatu ^ şi, pîna la sfîrşit, o căutare zadarnică, deoarece viaţa ca atare nu se p0 converti în cunoaştere, căci viaţă nu-i în stare sa surprindă ultima cau a ei înseşi.
Prin urmare ce era viaţa? Nimeni nu ştia. Nimeni nu cunoştea pune tul de origine de unde ţîşnea, de unde scapără. Pornind din acest punct nimic nu mai era nemijlocit, izolat în domeniul vieţii; dar viaţa însăşi apăruse nemijlocit. Dacă se putea spune ceva în privinţa aceasta, era numai atît: structura vieţii trebuia să fi fost de un gen atît de evoluat îneît restul fără viaţă al lumii nu comporta nici o forma care să-i fie înrudită chiar de foarte departe. între amiba pseudopodă şi vertebrate, deosebirea era neglijabila, neînsemnată, în comparaţie cu deosebirea esenţială care exista între fenomenele cele mai simple ale vieţii şi celelalte manifestări ale naturii care nu meritau sâ Ie numeşti nici măcar moarte, deoarece erau anorganice. Căci moartea nu era decît negaţia logică a vieţii; dar între viaţă şi restul fără viaţa al naturii se căsca un abis pe care ştiinţa încerca zadarnic sa-l treacă. Oamenii îşi dădeau silinţa sâ-l circumscrie cu teorii pe care acest abis le sorbea fără sâ piardă nimic nici din profunzime, nici din întindere. Pentru a ajunge sâ stabilească o punte de legătura s-au lăsat amăgiţi de o contradicţie intrinsecă şi au presupus existenţa unei materii vii incomplete, organisme încă neorganismizate — care se condensau de la sine în soluţia de albumină, precum cristalul în soluţia-mumă — cu toate că diferenţiere1 organică ar fi trebuit sâ fie prima condiţie şi manifestare a oricărei vieţi, căci nu se cunoştea fiinţă vie care să nu-şi datoreze existenţa unei pr° creaţii. Victoria sărbătorită atunci cînd în adîncurile marii se pescui mucilagiul originar deveni o ruşine. Se dovedise câ se luaseră ni? depozite de ghips drept protoplasma. însă pentru a nu se opri totuş1 faţa miraculosului - căci viaţa compusă din aceleaşi elemente ca şi na ra anorganică şi descompunîndu-se în ele, fârâ prezenţa unor io intermediare, ar fi însemnat existenţa miraculosului - se văzură sil»   ^ admită, oricum, o procreaţie originara, adică sâ creadă câ organic     ^ născut din anorganic, ceea ce, la urma urmei, însemna tot accep unui miracol. Continuară, astfel, sâ admită etape intermediare şi ° s0 ^ de continuitate, să presupună existenţa unor organisme infinit inier
MUNTELE VRĂJIT
305
unoscute, dar care, la rîndul lor, aveau ca ascendenţi dibuiri de
- că şi mal primitive, adică protozoarele care ar fi trebuit sa fie
v       'nteze ale unor combinaţii albuminoidale, şi pe care nu le va vedea
' niciodată din cauza micimii lor ultrainframicroscopice... °   Aşadar, ce era viaţa? Era căldură, o căldură produsă de un fenomen -   ubstanţă proprie, dar care avea proprietatea să păstreze forma, era f bră a materiei ce însoţea procesul descompunerii şi al recompunerii încetate a moleculelor de albuminâ, avînd o ţesătură nemărginit de mplicată şi infinit de ingenioasă. Era însăşi fiinţa a ceea-ce-nu-putea-fi, ceea ce se legăna într-o dulce şi dureroasă nehotârîre pe hotarul dintre fiinţă şi nefiinţă, în acest proces neîncetat şi înfrigurat al destrămării şi al reînnoirii. Nu era materie, dar nu era nici  spirit.  Era ceva între amîndouâ, un fenomen sprijinit de materie, ceva asemenea curcubeului arcuit peste cascadă, ceva asemenea flăcării. Dar cu toate ca nu se trăgea din materie, acest ceva era senzual pînâ la voluptate şi pînâ la dezgust, adică era însăşi neruşinarea naturii devenita senzitivă şi sensibilă în sine, forma impudică a fiinţei. Era o veleitate tainică şi senzuala în frigul cast al universului, o impuritate profund voluptoasă de nutriţie şi de excreţiune, o miasma excretoare de acid carbonic şi de substanţe nocive, dar de provenienţă şi de origine necunoscute. Era o nestatornicie fără măsură, amplificare şi proliferare a ceva buhăit, făcut din apă, albuminâ, sare şi grăsimi, numită carne şi care devenea formă, imagine şi frumuseţe, fiind însă reprezentarea senzualităţii şi a dorinţei. Căci această formă şi aceasta frumuseţe nu erau purtate de spirit, ca operele poetice şi muzicale, ba mai mult, nu erau susţinute nici măcar de o substanţă neutră şi absorbită spiritualiceşte, de o materie incarnînd spiritul intr-un mod inocent aşa cum sînt formele şi frumuseţile operelor plastice. Ulmpotrivă, formele şi frumuseţile acestea erau susţinute şi se desfăşurau ln cadrul unei substanţe trezite, într-un chip necunoscut, la voluptate, al nei organice însăşi care trăieşte descompunîndu-se, al cărnii intrate "Putrefacţie...
n ocWi tînărului Hans Castorp ale cărui priviri se odihneau pe întin-a vau scînteietoare, învăluit cum era de căldura trupului, păstrată cu enie de blănuri şi de lînâ în această noapte îngheţată, imaginea n apăru luminata de paloarea astrului mort. Plutea în faţa lui, undeva arte, in spaţiu, şi în acelaşi timp parcă lipit de simţurile lui, acest
trup> cios,
acest corp de o albeaţa searbădă, râspindind miresme şi aburi, lipi-
naturii lui, cu pete, „         granulo-peliculare, oe curgerea şi învolburarea gingaşă a mijirii tuleielor. Imaginea
pa .'   U pIelea în toată impuritatea şi imperfecţiunea nat învsi -Ş1 ^âr^ îngălbenite, cu crăpături şi regiuni gra
**■• Iii I"   fin    ...                       .                .                             .                              ......
306
THOMAS MANN
vieţii i se înfăţişa rezemata nu de frigul fără viaţă al materiei, ci în ei aburita, nepasatoare, stînd cu capul încununat de ceva răcoros şi pigmentat, care era un produs al pielii, cu mîinile sub ceafa, şj nrj "us pe sub pleoapele plecate cu nişte ochi care prezentau o variaţie nesfî   ' de nuanţe ale irisului, cu buzele întredeschise şi uşor rasfrînte, spr" ndu-se cu toată greutatea pe un picior în aşa fel îneît osul şoldului ie în relief prin carne, iar genunchiul celuilalt picior uşor îndoit aţin partea interioară a gambei în timp ce piciorul însuşi nu atingea pamîm decît cu vîrful degetelor. Stătea aşa, întoreîndu-se surîzînd, încrezatoar în farmecul ei, cu coatele în mîneci lucioase, îndepărtate, aduse în far în simetria perfecta a membrelor sale. Golului întunecat şi mirosind a transpiraţie al subsuorilor îi corespundea într-un mistic triunghi întunericul nocturn din poale, aşa cum ochilor le corespundea gura roşie şi epiteliala, iar bobocilor roşii ai sinilor, ombilicul vertical şi lunguieţ Sub impulsul unui organ central şi al unor nervi motori, care porneau din coloana vertebrală, pîntecele, toracele şi caverna pleuroperitoneala se dilatau şi se strîngeau ritmic, iar răsuflarea caldă şi umezită de mucoasele aparatului respirator ieşea printre buze, după ce în alveolele pulmonare provocase combinarea oxigenului cu hemoglobina din sînge pentru a îngădui respiraţia interioara. Căci Hans Castorp înţelegea ca acest trup viu era în echilibrul misterios al structurii lui, hrănit cu sînge, străbătut de nervi, de vene, de artere şi de vase capilare, scăldat de limfa, cu scheletul interior făurit din piese găunoase, dar umplute cu măduva grasa - adică din oase late, lungi şi scurte, construite cu ajutorul substanţei de baza a sărurilor de calcar, a gelatinei şi a cleiului care le consolida pentru a putea să reziste; cu capsule şi cavităţi unsuroase, cu tendoanele, cartilajele şi articulaţiile lui, cu muşchii în număr de peste doua sute, cu organele lui centrale, servind la nutriţie, respiraţie, simţire şi comunicare, cu membranele lui protectoare, cu cavităţile lui umorale, cu glandele lui abundente în secreţii şi cu încîlceala canalelor şi a fisurilor complexei lui structuri interioare, care cu lumea exterioara comuniC' prin orificii: înţelegea ca acest eu unificator viu al unei ordini supeno era foarte îndepărtat de specia acelor fiinţe extrem de simple care resp rau, se hrăneau şi chiar gîndeau cu întreaga suprafaţă a organismului, în acelaşi timp ca el însuşi era alcătuit din mii şi mii de asemenea orc nisme minuscule care izvorîsera numai dinlr-unul singur dintre ele. înmulţiseră dublîndu-se mereu şi mereu şi că, apoi, s-au organizat, diferenţiat şi au crescut izolat, facînd să se nască forme care erau c° ţia şi rezultatul dezvoltării lor.

MUNTELE VRĂJIT
307
oul  asa cum i se înfăţişa atunci, aceasta făptura unica, acest ieţii* era, aşadar, o formidabilă multitudine de individualităţi caie eU~ ' au şi se hrăneau cu scopuri bine precizate, îşi pierduseră într-un f       «rad propria lor autonomie, deveniseră atît de complet compo-anatomice, îneît funcţiunea unora se reducea la percepţia luminii, netului, a pipăitului sau a căldurii, pe cînd altele nu mai erau în stare 't să-şi modifice formele, contractîndu-se, sau sa secrete lichide, ba le nici nu se dezvoltaseră decît pentru a apară, ajuta şi 'ransmite curi la fel cum altele, în sfîrşit, erau bune în mod exclusiv numai entru reproducere. Existau şi deficienţe ale acestei pluralităţi organice aiunse pînă la forma superioara a eului, cazuri în care multitudinea individualităţilor inferioare nu era organizata decît într-un mod superficial şi nesigur într-o unitate superioara a vieţii. Prietenul nostru studios medita asupra fenomenului constituirii de colonii de celule, învăţa ca există semiorganisme, algele — ale căror celule individualizate nu erau învelite decît de o membrana, fiind, cîteodata, izolate unele de altele — organisme, totuşi, multicelulare, dar care, de-ar fi fost întrebate, n-ar fi ştiut să răspundă dacă ar voi sa fie considerate ca o aglomerare de individualităţi unicelulare sau ca o fiinţă în sine, şi facînd mărturisiri asupra lor înseşi s-ar fi legănat în chip straniu între eu şi noi. Aici, natura îi dezvăluia o stare intermediară între asociaţia nenumăratelor individualităţi elementare care alcătuiau ţesuturile şi organele eului superior — şi libera existenţa individuala a acestor elemente simple: organismul multicelular nu era decît una dintre formele de realizare a procesului ciclic în care viaţa se desfăşura printr-o mişcare circulara din zămislire m zămislire. Căci actul fecundării, contopirea sexuala a doua corpuri formate din celule se găsea la originea formarii oricărui individ pluri-°nn, aşa cum îl găseai şi la originea oricărei specii de creaturi ele-entare şi individuale, şi acest act făcea cale întoarsa numai pentru ei suSi- Câci acest act dâinuise de-a lungul multor generaţii care nu avură nevoie de el pentru a se înmulţi, deoarece se perpetuau divizîndu-se u' Pînă sosi un moment în care descendenţii născuţi faia ajutorul u au fost constrînşi iarăşi la împreunare şi acolo ciclul se închidea. multiplul domeniu al vieţii, născut din contopirea nucleelor a du r °e    e strabune, era deci comunitatea de viaţa a multor indivi-tj ,   a" ce'ulare, formate în mod asexuat; dar dezvoltarea acestui mul-CÎI),   Ortleniu era înmulţirea lor, iar ciclul zămislirii se închidea atunci erau              sexuale, elemente crescute numai în vederea perpetuării,
cOnt     nstltuite în cuprinsul acestui domeniu, şi găseau drumul către P'rea care stimula din nou viaţa.
308
THOMAS MANN
l!Paî„
Cu un volum de embriologie sprijinit pe coşul pieptului, tînarul tru aventurier urmarea dezvoltarea organismului, începînd din cli care spermatozoidul, unul dintre atîţia şi primul dintre ei, înainr"1 datorita mişcărilor repezi ale cilului vibratil din partea sa posteri izbea cu vîrful capului membrana ovulului şi pătrundea în citoplasrti * care vitellusul nutritiv o forma ca sa-l primească, apoi protoplasm -învăluia din toate părţile pentru a-l resorbi. Nu exista caricaturizare s farsa cu care natura să nu se fi complăcut în variantele acestui fenom care ramînea, în sine, neschimbat. Sînt animale la care masculul este u parazit în intestinul femelei. Sînt altele la care braţul procreatorulu pătrunde în gîtul procreatoarei pentru a-şi depune samînţa şi, după ce este înghiţit şi apoi vomitat, o ia la goana pe degete cu singurul scop de-a zapaci ştiinţa care, cu un termen greco-latinesc, îl definise ca pe o Ginta trăind autonom. Hans Castorp afla despre polemica dintre şcolile savante ale oviştilor şi animalculiştilor, căci primii pretindeau ca ovulul era o broasca, un cîine sau un om la dimensiuni minuscule, dar complet format, şi ca sperma nu făcuse decît sa declanşeze creşterea şi dezvoltarea, pe cînd ceilalţi vedeau în spermatozoidul care, pentru ei, avea cap, braţe şi picioare, o prefigurare a unei fiinţe vii, căreia ovulul nu-i folosea decît de mediu nutritiv — pînă cînd cazura de acord cu toţii sa atribuie merite egale şi ovulului şi celulei fecundatoare, deoarece amîn-doua îşi trăgeau obîrşia din celulele originar identice ale procreării. Hans Castorp îşi imagina organismul unicelular al oului fecundat - deci pe punctul de-a se transforma într-un organism multicelular - zbîrcindu-se, divizîndu-se, şi vedea corpurile celulelor formînd blastula la care membrana interioară se rasfrîngea înlauntru dînd naştere unei cavităţi unde începea sa se îndeplinească funcţia de nutriţie şi digestie. Era rudimentul tubului digestiv, animalul originar, forma fundamentala a oricărei vieţi animale, forma fundamentala a frumuseţii carnale. Cele două straturi epiteliale, cel exterior şi cel interior, apăreau ca nişte organe primitive care, prin ieşituri şi adîncimi dădeau naştere glandelor şi ţesuturile . organelor de simţ, prelungirilor trupului. O fîşie a stratului exterior îngroşa, se îndoia înlauntru, formînd un jgheab, care apoi se închide • constituind canalul medular, apoi devenea coloană vertebrala şi crel '
Şi aşa cum vedea mucusul fetusului transformîndu-se într-un
ţesut
fibros, într-un cartilagiu - deoarece, în loc de mucină, începea sa ap o substanţa gelatinoasa -  tot aşa vedea, în unele locuri, celulele c ^ junctive absorbind sărurile calcaroase şi substanţele grase din sucuri   ^ care înotau, pentru a se osifica. Embrionul omului stătea ghemuit, in înlauntrul sau, cu coada, abia deosebit de acela al porcului, avînd u
MUNTELE VRĂJIT
309
.   enorm, cu membrele pipernicite şi informe, cu chipul larvar ^    t „este burta umflata, iar felul în care se dezvolta nu se înfăţişa a^       a o repetare continua a formarii oricărei specii zoologice — după constata în mod competent ştiinţa întristătoare  şi  foarte puţin ° - ulitoare care se ocupa cu aceste treburi. Pe lînga toate acestea, m   sul avea şi nişte crestaturi brahiale ca la calcan. Se pare, aşadar, ca îngăduit, ba chiar necesar, sa tragem anumite concluzii relative la ectul destul de puţin uman pe care l-a prezentat de-a lungul dife-'   lor sţacjii omul ajuns la perfecţiune într-un anumit moment dat. p'elea îi era prevăzuta cu muşchi vibratori pentru a se apară de insecte, f ind acoperita şi cu par din abundenţa, suprafaţa mucoasei nazale era impresionantă, avea urechile depărtate, mobile, jucînd un rol important în aspectul chipului său, mult mai capabile sa prindă zgomotele decît urechile noastre actuale. Ochii, prevăzuţi şi cu o a treia pleoapa ciliara, se găseau aşezaţi lateral, de o parte şi de alta a capului, în afara celui de al treilea - al cărui rudiment este astăzi glanda pineala - situat cam deasupra frunţii, pentru a supraveghea văzduhul. Acest soi de om avea, printre altele, un tract intestinal foarte lung, multe masele, un laringe cu pungi sonore ca să poată rage, iar glandele sexuale şi le purta în cavitatea abdomenului.
Anatomia dezgolea şi expunea în faţa ochilor tînarului nostru studios membrele corpului omenesc, îi arăta muşchii, tendoanele şi ligamentele, atît superficiale cît şi profunde: adică pe acelea ale coapselor, picioarelor şi mai ales ale braţelor, ale umărului şi antebraţului, îl învăţa numele lor latineşti cu care medicina, aceasta proiecţie a spiritului omenesc, le desemnase într-un stil nobil şi elegant, ajutîndu-l sa pătrundă pîna la schelet, a cărui alcătuire îi deschidea noi perspective asupra unităţii a tot ceea ce este uman, asupra legăturii dintre toate disciplinele. Şi aici, fapt remarcabil, el regăsea adevărata - sau poate ca trebuie să spunem: vechea sa chemare de a se pleca în faţa activităţii «ntifice a unui reprezentant al ştiinţei, fapt pe care-l mărturisi, sosind Cl< Persoanelor întîlnite (domnul doctor Krokowski şi domnul enibrini). Pentru a învăţa ceva - fara a avea preferinţe anume - stu-^ e pnn diferite universităţi multe lucruri despre statica, elasticitatea ^ urilor şi despre rezistenţa şi construcţii, considerate ca o organi-co i aî1Ona'â a materialului mecanic, neînsufleţit. Ar fi fost desigur o au f ne Să ne încmPuim ca ştiinţa inginerului nostru şi legile mecanicii ca f aP"cate Şi asupra materiei organice, dar nici nu se putea pretinde  esera complet înlăturate de aceasta din urma. Ele se găseau pur si
Sjm
 g         p
reproduse şi confirmate. Principiul cilindrului cu interiorul gol
310
THOMAS MANN
completa structura oaselor lungi medulare, în aşa fel încît minimUrn calculat cu precizie - al substanţei solide, corespundea necesitaţilor tice. Un corp, învăţase Hans Castorp, care îndeplinea condiţiile ceri de rezistenţa la tracţiune şi compresiune, şi nu era alcătuit decît dintr material tubular şi elastic, putea suporta aceeaşi greutate ca şi un co compact din acelaşi material. Tot aşa, în timpul formarii oaselor med !are, se putea observa ca pe măsură ce suprafaţa se osifica, părţile inte rioare, devenite inutile din punct de vedere mecanic, se transformau din substanţe unsuroase, în măduvă galbena. Osul femural era o macara la construirea căreia materia organica, prin flexiunea piesei osoase, descria aproape la milimetru exact aceleaşi curbe de compresiune şi tracţiune pe care Hans Castorp ar fi trebuit în mod obligator sa le indice daca ar fi prezentat grafic un aparat avînd aceeaşi sarcină. O constata cu mulţumire, căci de-acum înainte va putea sa aibă cu femurul — şi cu materia organică în general — o tripla legătura: lirica, medicală şi tehnică; atît de puternic îl impresionaseră cele aflate; iar aceste trei legaturi, îşi închipuia el, nu formau decît una singură din punct de vedere uman, erau variantele uneia şi aceleiaşi statornice expresii a aptitudinilor umaniste... Cu toate acestea, performanţele protoplasmei râmîneau încă inexplicabile, căci se părea ca vieţii îi este interzis sa se cunoască pe ea însăşi. Cea mai mare parte dintre fenomenele biochimice erau nu numai necunoscute, ci se părea chiar ca însuşirea firească a naturii lor e de a scapă înţelegerii omeneşti. Nu se ştia aproape nimic despre structura şi compoziţia acestei unităţi vii care se numea „celula". La ce servea sa numeri piesele constituitive ale muşchiului mort? Pe de alta parte, nu era cu putinţa sa analizezi în mod chimic muşchiul viu; chiar modificările pe care le aducea după sine rigiditatea cadaverica erau de-ajuns să răpească orice înţeles unor asemenea experienţe. Nimeni nu pricepea fenomenul  metabolismului,   nimeni   esenţa  funcţiunii  nervoasej  Ce însuşiri aveau papilele gustative ca să ne redea simţul gustului? In ce anu.ae constau diferitele excitaţii prin mirosuri ale unor anumiţi nervi senzitivi? Mirosul specific al animalelor şi al oamenilor se datora un substanţe pe care nimeni nu ştia sa le determine. Prost elucidata era, compoziţia lichidului  secretat,  numit sudoare.  Glandele sudonp raspîndeau miresme care jucau în mod incontestabil un rol importa11 mamifere, dar despre ele nu se cunoaşte mare lucru la om. Ram111 obscura funcţiunea fiziologica a unor părţi ale trupului omenesc - P ce sînt, se pare, destul de importante. Se putea neglija apendicele. c   ^ era un mister — şi la iepurele de casa se găseşte umplut în mod con-    ^ cu o materie despre care nu se ştie nici cum este evacuata, nici cu
MUNTELE VRĂJIT         311
rospăteazâ. Dar ce se întîmpla cu materia alba şi cenuşie din i^utia f     • na  ce se intîinplâ cu centrul vizual care avea legatari cu nervii]
•   ci cu straturile de materie cenuşie ale „punţii"? Materia medulara optic ş1
brală şi spinală era atît de fragila, încît nu exista nici o speranţa de
■ natrunde vreodată structura. Ce făcea ca activitatea emisferelor cerc-le să înceteze în timpul somnului? Ce împiedica stomacul de la auto-f ie ceea ce, de fapt, se întîmpla cîteodata la cadavre? Unii raspun-rf ir viaţa; o deosebita putere de rezistenţa a piotoplasmei vii — şi se refăceau a nu băga de seama ca asta este o explicaţie mistica. Teoria unui fenomen atît de banal ca febra era plină de contradicţii. Accelerarea modificărilor chimice avea drept consecinţa o mărire a producerii de căldura. Dar de ce, în alte împrejurări, nu era stimulata şi pierderea de căldura? încetarea funcţiilor glandelor sudoripare se datora contracţiilor pielii? Dar numai în cazul frisoanelor date de febră se putea constata un asemenea fenomen, căci, altfel, pielea era de obicei calda, „îmbujorarea", febra, indica sistemul nervos central ca sediu al cauzelor ce provocau accelerarea modificărilor chimice, dar ea era şi o particularitate a pielii, pe care biologii se mărgineau s-o califice drept anormală, deoarece nu ştiau s-o explice.
Dar toată aceasta neştiinţa aproape că nu înseamnă nimic faţa de perplexitatea care te cuprindea cînd aveai de-a face cu un fenomen cum este memoria, sau cu unul încă şi mai uluitor cum este transmiterea ereditară a calităţilor dobîndite. Era imposibil sa concepi măcar o explicaţie mecanica a unei asemenea însuşiri a substanţei celulare. Spermatozoidul care transmitea ovulului nenumăratele şi complexele caracteristici individuale ale tatălui nu putea fi văzut decît la microscop, iar ■rnaginea cea mai puternic mărita nu-l făcea sa apară decît ca un corp omogen ceea ce nu îngăduia sa i se determine originea; căci apărea eruic la animalele cele mai diverse. Acestea ii erau condiţiiie dr orga-are Şi ele te sileau sa presupui ca nu se putea întîmpla altfel cu celula ecit cu corpul superior pe care avea sa-l nască; altfel spus, ca si en aşi era un organism superior care, la rîndul sau, era alcătuit din coi-n yii, din unităţi de viaţa individualizate. Se trecea, astfel, de la un ent despre care se presupur.ese pînâ atunci a fi cel mai mic, la un alt v ri 6m Care trebuia sa fie iniinitezimal de mic şi în modui acesta te ^      ! constrîns să descompui elementul elementar în elemente şi mai n       ntare- Nu exista nici o îndoiala ca aşa cum regnul anima! era for-nes   m     er'te specii de animale si aşa cum organismul animalic-ome-r,jSm ^ ComPus dintr-un întreg regn de specii celulare, tot asa şi orga-celulei era alcătuit de un nou şi multiplu regn animal de unităţi
312
THOMAS MANN
vii, elementare, a căror mărime era foarte depărtata de limita vizibjr atinsă de microscop — unităţi care creşteau din sine şi se înmulţeau sine, constrînse de legea de a nu reproduce decît unităţi asemănat lor, şi serveau în comun, conform principiului fundamental al divizj muncii, forma de viaţă situata imediat deasupra lor.
Erau genele, bioblastele, bioforii — iar Hans Castorp se simţi îneînt să facă cunoştinţa cu ele în aceasta noapte îngheţată şi sa le afle numel Dar intrigat la culme cum era, se întreba care putea fi natura lor elemen tara, daca le examinai mai îndeaproape. Deoarece, întrucît aveau viata trebuiau să aibă şi o organizare corespunzătoare, căci viaţa este organi zare; dar daca erau organizate nu mai puteau fi elementare, căci un organism nu mai este elementar, ci plural. Prin urmare, erau unităţi de viaţa care se situau ierarhic sub unitatea celulei pe care o alcătuiau în mod organic. Insă, dacă lucrurile stăteau astfel, şi cu toate ca erau de o micime inimaginabilă, chiar ele trebuiau să fie „făurite" din ele înşile, „făurite" în chip organic, ca forme ale vieţii; deoarece conceptul de unitate vie era identic cu conceptul ansamblului organic de unităţi mai mici şi inferioare, de unităţi de viaţă organizate în vederea unei vieţi superioare. Atîta vreme cît, divizîndu-le mereu, dădeai peste alte unităţi organice care aveau calităţile vieţii — adică funcţiunile asimilării, dezvoltării şi înmulţirii — nu se putea presupune că ar exista vreo limita. Şi atîta vreme cît se discuta despre unităţi vii, nu se putea vorbi decît în mod eronat despre unităţi elementare, întrucît conceptul unităţii avea drept corolar ad infinitum o unitate subordonată şi componenta, iar viaţa elementară - adică ceva care şi devenise viaţă, dar încă măi era elementara — nu exista.
însă măcar că logica nu-i admitea existenţa, o asemenea viaţă trebuia, la urma urmei, să existe, deoarece ideea generaţiei spontanee -adică: ivirea vieţii din nonviaţa — nu putea fi dată la o parte, iar acest abis pe care căutau zadarnic sa-l astupe în materia exterioară, abisul dintre viaţa şi nonviaţa, trebuia cumva astupat său sărit pentru a se ajunge în miezul materiei intime a naturii. Această divizare trebuia să duca. n se ştie cînd, la „unităţi" care fără îndoială ca erau compuse, dar nu înc organizate, existenţe intermediare între viaţă şi nonviaţa, adică grupe molecule care formau trecerea de la organizarea vie la chimia pura. W ajuns în faţă moleculei chimice, te aflai iarăşi pe marginea unui a deschis, infinit mai tainic decît acela dintre natura organică şi al nica: abisul dintre materie şi nonmaterie. Căci molecula se comp1 din atomi, iar atomul nu era nici pe departe atît de mare îneît sa p°a definit altfel decît ca peste măsură de mic. Era doar o condensare nu
MUNTELE VRĂJII
313
• firnâ, iniţiala şi tranzitorie a nonmateriei, a înca-ne-materiei, dar CU    anâtoare materiei - o condensare a energiei, care abia de mai putea ^    sideratâ materiala, dar pe care trebuia sa ţi-o închipui ca pe un sta-de limită, intermediar între materialitate şi imaterialitate. Şi astfel se a problema unei alte origini originare, infinit mai tainice şi mult ' ciudate decît acea a generaţiei spontanee: anume a originii materiali-.. ;zvorîte din imaterialitate. De fapt, abisul dintre materie şi nonrna-.   se eerea astupat cu şi mai multă statornicie decît acela dintre natu-a organică şi cea anorganică. Trebuia să existe, în mod necesar, o himie a imaterialului, a combinaţiilor imateriale din care izvorîse materia aşa cum organismele îşi trăgeau obîrşia din combinaţiile anorganice, iar atomii puteau fi protozoarele şi monerele materiei — o substanţa care era şi încă nu era materială. Dar ajunşi la „ceea ce nu este încă" nici măcar nu mai aveam un criteriu de comparaţie; şi „ceea ce nu este încă nici măcar mic" ne apare ca ceva uriaş de mare, iar pasul făcut spre atom ne va apărea, fara exagerare, fatal în cel mai înalt grad. Căci în ultima clipă, chiar cînd materia încetează să se mai divida şi sa se infinitezimalizeze, în faţa noastră apare brusc universul astronomic!
Atomul este un sistem cosmic, încărcat cu energie, în interiorul căruia gravitează într-o rotaţie frenetică nişte corpuri în jurul unui centru asemănător soarelui, şi ale cărui comete parcurg spaţiul eteric cu viteze de ani-lumină pe orbitele lor excentrice, ţinute în echilibru prin puterea corpului central. Printr-o comparaţie putem da fiinţelor multicelulare denumirea de „stat celular". Oraşul, statul, comunitatea socială, organizate după principiul diviziunii muncii, sînt nu numai comparabile cu viaţa organică, ci ele o repetă în mod fidel. Tot aşa, în intimitatea naturii se repetă, se reflecta la infinit, macrocosmicul univers stelar, ale carm aglomerări, grămezi, nebuloase, nori, figuri selenare pluteau la capătîiul studiosului nostru înfofolit, pe deasupra văii scînteind de apadă. Nu era oare îngăduit sa te gîndeşti că poate anumite planete din emul solar atomic — aceste îmbulziri şi căi lactee ale sistemelor sola-care compun materia - aşadar, ca unul sau altuî dintre aceste corpuri eştl d'n imensitatea Universului se află într-o stare asemănătoare cu a care a făcut din pâmînt sediul vieţii? Pentru un tînâr febril, cu ea puţin înnegurată, un tînâr care nu era cu desavîrsire lipsit de nu    !en*â în domeniul lucrurilor anormale, o asemenea speculaţie nu Pîrr ] °a nU Pârea deloc extravagantă, ci se înfăţişa chiar seducătoare pUrj, ' a se impune cu toată tăria logică a adevărului. ..Micimen" cor-valab'i-      arS C''n cuPrmsul lumii ar constitui o obiecţie foarte puţin • căci orice măsurătoare - care implica noţiunile de „mic" şi
314
THOMAS MANN
„mare" — îşi pierdea sensul cel niâi tirziu în clipă în care ni se dezvai caracterul cosmic al acestor particule infinitezimale, iar noţiuni]e   C „înlăuntru" şi „în afară" pierd şi ele din temeinicie. Lumea atomilor   6 un exterior; tot aşa cum, foarte probabil, steaua terestră pe care o locu noi, privită din punct de vedere organic, eră un ădînc interior. Dar savant, în visul lui cutezător, n-a mers pînă acolo încît să vorbeas despre „animalele caii lactee", despre monştrii cosmici, a căror carn oase şi creieri erau formate din sistemele solare? Şi dacă, aşa cum gîndea Hans Castorp, totul reîncepea de la capăt în clipă cînd credeai ca ăi ajuns la sfîrşit? Sau poate că, în adîncimea şi interioritatea sa cea mă' tainică, el însuşi era acela care se regăsea încă o dată, el, tînarul Hans Castorp, încă o dată, încă de o sută de ori învelit călduros, pe acelaşi balcon, şi cu vederea spre acelaşi clar de lună al unei nopţi geroase, în vîrful muntelui, cu degetele amorţite şi obrajii dogorind, studiind cu pasiune umanista şi medicala, viaţa trupului?
Anatomia patologică, din care ţinea aplecat un volum spre lumina roşietica a lămpii mici, îl lămurea printr-un text presărat cu ilustraţii, âsupră caracteristicilor unor grupe parazitare ale celulelor şi ale tumorilor infecţioase. Erau forme ale ţesuturilor - şi, unele dintre ele, ce-i drept, de o voluptuoasa exuberanţa — provocate de izbucnirea unor celule străine într-un organism care se arătase deosebit de primitor şi într-un fel oarecare — deşi ar trebui mai bine să se spună: într-un fel destul de dezmăţat — oferea condiţii prielnice dezvoltării lor. Grav nu eră faptul că parazitul sustrâgea hrana din ţesutul ce-l înconjura; insa hranindu-se ca oricare celulă, el producea secreţii organice care se dovedeau a fi uimitor de toxice şi, evident, vătămătoare pentru celulele organismului care îl adăpostea. Se reuşise izolarea şi prezentarea sub o forma concentrată a toxinelor cîtorva microorganisme şi biologii eraU uluiţi de dozele infime ale acestor secreţii care erau pur şi simplu nişte albuminoide, dâr care patrunzînd în circuitul interior al unui anim* provocau fenomenele unei otrăviri dintre cele măi primejdioase ş trăgeau după ele o distrugere fulgerătoare. Aspectul exterior al aces dezmăţ era o excrescenţa a ţesutului, tumoarea patologică fiind reaci celulelor sănătoase împotriva bacililor încuibaţi în mijlocul lor. Se mau ghinduri de mărimea boabelor de mei, făcute din celule cu în' şăre vîscoâsâ, dintre care unele extraordinar de bogate în protoplas de mărimi colosale şi pline de o mulţime de germeni, între care Ş care se aciuau bacteriile. Această efervescenţa însă aducea cu si prăbuşire rapida, căci imediat nucleele acestor celule monstruoase 1 peau sa se chircească şi să ce descompună, iăr protoplasma lor s
MUNTELE VRĂJIT
315
leze; alte zone vecine ale ţesutului erau atinse în continuare de
C°    tă acţiune străină, fenomene inflamatorii se răspîndeau şi atacau
a     I   apropiate; globulele albe se îngrămădeau, atrase de locul dezas-
1   • moartea prin coagulare progresa iute; şi, în acest timp, otrăvurile
bile ale bacteriilor amorţiseră de mult centrii nervoşi, organismul
a temperatură mare şi, cu pieptul năpădit ca de o vijelie, se îndrepta
clătinîndu-se către propria-i destrămare.
lata ce-i spunea patologia, ştiinţa despre maladii, despre durerea altoită în trup, dar fiind legată de trup era implicit legată şi de plăcerile trupeşti. Boala era forma dezmăţată a vieţii. Iar viaţa era oare interesată de acest fapt? Poate că şi eă nu era decît o maladie infecţioasă a materiei, întocmai cum ceea ce se putea numi originea primă a materiei nu era decît, eventual, tot o boală, decît răsfrîngerea şi proliferarea imaterialului. Primul pas spre râu, adică atît spre voluptate cît şi spre moarte, izvora fără nici o îndoială de acolo unde — iscată de excitarea unei infiltraţii străine - o prima condensare a spiritului, o vegetaţie patologică, luxuriantă, de ţesuturi se înfiripa şi — semivoluptate şi semi-apărare - constituia prima treaptă a ceea ce este substanţa, trecerea imaterialului la material. Era căderea în păcat. A doua zămislire originară, trecînd de la anorganic la organic, nu era decît o primejdioasă trecere la conştiinţă ă trupului, tot aşa cum boala organismului este o trecere exagerată şi o accentuare dezmăţată a naturii sale fizice - astfel, viaţa nu era decît o înaintare anevoioasă pe cărarea aventuroasă a spiritului, o răsfrîngere de fierbinţeală neruşinată a materiei trezite la sensibilitate şi care se arătase dispusă să răspundă acestei chemări...
Cărţile stăteau aşezate teanc pe măsuţa, sub lampa; una singură era J°s, lîngă şezlong, pe rogojina balconului, iar aceea pe care Hans storP ° studiase ultima îi apăsă stomacul, îi tăia respiraţia, dar fără ca aţeria lui cenuşie să fi poruncit muşchilor respectivi să o îndepărteze. 1 !se pagina de sus şi pînă jos, bărbia îi atinsese pieptul şi pleoapele i âsaseră peste ochii albaştri şi naivi. Vedea chipul vieţii, membrele ei atoase, frumuseţea ei întrupată în carnaţie. Ea îşi trase mîinile de sub a Ş1 întinse braţele deschise, în interiorul cărora, mai ales prin trans-nţa pielii gingaşe de la articulaţia cotului, se desenau venele, cele s   a ramuri ale venelor mari albaştrii - aceste braţe de un farmec nespus. P ecă pentru el, se aplecă spre el, peste el, iăr el îi simţi mireasma
gît
 ' S'mti inima bătîndu-i puternic. O căldură suavă îi înlanţui sPai         ~ Vreme ce' aproape pierzîndu-şi cunoştinţa de plăcere şi de a> îşi apăsa mîinile pe partea din afară a braţelor, acolo unde pielea
316
 THOMASMANN
întinsa pe triceps era de o frăgezime răcoroasa, simţi pe buze so umeda a sărutului.
Dans macabru
La puţina vreme după Crăciun muri domnul pasionat de călări Dar mai înainte fusese şi Crăciunul, adică acele două zile de sarbatoa sau, mai precis, socotind şi seara de Ajun, acele trei zile pe care, clăti nînd din cap cu o anumită teama, Hans Castorp le văzuse apropiindu-se în timp ce se întreba cum se vor desfăşura, şi care, apoi, rasarisera şi apuseseră ca toate zilele obişnuite, cu o dimineaţa, o amiază şi o seara şi cu o vreme potrivita (se dezgheţase puţin), deloc deosebită de altele de felul lor: pe dinafară se deosebiseră oarecum de celelalte, şi in răstimpul harazit lor puseseră stapînire pe mintea şi inima oamenilor, iar pe urma se prefacusera într-un trecut apropiat şi apoi din ce în ce mai depărtat, lasînd totuşi amintiri despre nişte zile oarecum diferite de celelalte...
Fiul consilierului aulic, pe nume Knut, veni să-şi petreacă vacanţa şi locui la tatăl său în aripa din stînga — un băiat drăguţ, dar a cărui ceafa începuse sa fie, încă de pe acum, cam proeminenta. Prezenţa tînarului Behrens se simţi în atmosferă; doamnele devenira vesele, cochete şi irascibile, iar în conversaţiile lor era vorba mereu despre întîlnirile cu Knut, în gradină, în pădure sau în cartierul Cazinoului. De altfel Knut avu şi musafiri: cîţiva colegi de universitate urcară din vale - vreo şase sau şapte studenţi care locuiau în sat, dar luau prînzurile la consilierul aulic şi colindau cu camarazii lor împrejurimile. Hans Castorp îi ocoli. îi ocoli pe aceşti tineri şi cînd era cazul chiar fugi de ei, împreuna cu Joachim, căci nu dorea deloc sa-i întîlneasca. Pe cel care făcea parte dintre  cei  de-aici,  de  sus,  îl  despărţea o  întreaga lume de aceşti petrecăreţi, de aceşti turişti care-şi învîrteau bastoanele, aşa ca nu voi s audă şi sa ştie nimic despre ei. în afara de asta, cei mai mulţi părea originari din nord, poate ca printre ei se găseau concetăţeni de-ai lui. Hans Castorp caută sa evite cu orice preţ asemenea întîlniri şi adesea gîndea cu silă la eventualitatea sosirii vreunui hamburghez la „Bergi10 ' cu atît mai mult cu cît Behrens îi spusese ca Hamburgul furniza sta mentului un contigent impunător. Poate ca se găseau şi printre bolf
grav sau printre muribunzii pe care nu-i vedeai. Nu era decît unu
ii in^ gur, un negustor cu obrajii scofîlciti, care stătea de cîtava vreme iJ    ^
doamnei Iltis, şi care era originar din Cuxhaven. Gîndindu-se la aC
MUNTELE VRĂJIT
317
• tate, Hans Castorp se bucura ca aici aveai atît de puţin contact cu Ve ■ tii care nu erau comesenii tăi, dar mai ales ca ţinutul lui natal era P . • jjnparţit în sfere sociale foarte deosebite. Prezenţa neobservata 111 stui negustor potolea mult îngrijorările iscate de gîndul ca aici ar putea întîlnihamburghezi.
Seara sfînta se apropie deci şi sosi într-o bur.a zi pîna aproape de iar în ziua următoare apăru... Trecuseră şase saptamîni de cînd Hans Castorp se mirase ca aici se şi vorbea despre Crăciun: prin urmare t atîta timp, dacă am vrea sa-l redăm în cifre, cît durase şederea pe care şi-o propusese din capul locului, plus cele trei saptamîni petrecute în pat. Totuşi, aceste prime sase saptamîni i s-au părut a fi un considerabil interval de timp, mai ales la început, gîndea Hans Castorp - în vreme ce acum cantitatea egala aproape nu mai avea nici o importanţa: îneît cei din sufragerie aveau dreptate sa facă atît de puţin caz de un asemenea lucru. Numai şase saptamîni, adică nici măcar cîte zile număra saptâmîna: dar ce puteau ele sa însemne de îndată ce doreai sa ştii ce reprezenta una dintre aceste saptamîni, una dintre aceste mici alergări în cerc, de luni pîna duminica şi apoi din nou luni. Era de-ajuns sa te întrebi ce valoare şi ce importanţa avea cea mai mica şi mai apropiată unitate, pentru a înţelege ca totalul nu prea putea produce mare lucru, acest total care, pe deasupra, mai suferea o reducere, o condensare, ba chiar un fel de anulare destul de sensibila. Ce însemna o zi, socotită, de pildă, începînd din clipa cînd te aşezai la masa pentru dejun, pînâ la întoarcerea aceleiaşi clipe, după douăzeci şi patru de ore? Nimic — cu toate că trecuseră douăzeci şi patru de ore. Şi ce reprezenta o ora petrecută la cura de odihna, la plimbare sau la masa - mai cu seama ca enumerarea epuiza aproape toate posibilităţile de a face sa treacă aceasta unitate de timp? Tot nimic. Totalul acestor nimicuri însă nu era nici el, Pnn natura lui, susceptibil de a fi luat în serios. Faptul nu devenea serios
ecit lzeci
 atunci cînd coborai spre cele mai mici unităţi: aceste de şapte ori
 secunde în timpul cărora ţineai termometrul în gura ca sa poţi P eta în continuare graficul curbei de temperatura, le plăteai scump t   rau extfem de importante; ele se dilatau pîna la a forma o Şi
 mic eterni-
 p
Şi introduceau etape de o foarte mare trăinicie în goana umbrelor elui Ti
t
tarelui Timp...
r atoarea abia daca stingherea regimul obişnuit al locatarilor  ' "ului- Cu cîteva zile mai înainte fusese aşezat în partea stînga 1    nga masa rusi'or de rînd, un brad zvelt, iar mireasma lui  amesteca în treacăt cu miresmele felurilor variate de mîn- mare ce isca luciri de gînduri în ochii cîtorva persoane din
care
318
THOMAS MANN
jurul celor şapte mese. La cina din ziua de 24 decembrie, bradul fu -dobit cu beteala, cu globuri de sticla, conuri de pin aurite, meri   P°~ atîrnate în plase şi diferite feluri de bomboane, iar lumînanle de       S colorata ramaseră aprinse în timpul mesei şi după masa. Se zvonea     ^ bolnavilor din camere li se aprinseseră la câpatîi nişte brăduleţi- fje şi-l avea pe-al sau. Serviciul de mesagerie împărţise multe pachet ultimele zile. Joachim Ziemssen şi Hans Castorp primiseră şi ei pach din regiunea lor îndepanata. de la şes, cu daruri împachetate grijuliu care le întinseseră prin camere: haine alese cu gust, cravate, lucruri d lux din piele şi nichel şi multe prăjituri de sărbători, nuci, mere m.irţipan - provizii la care verii se uitară cu un ochi îndoielnic, înue bîndu-se cînd va sosi clipa în care vor fi în stare să le guste. Hans Castorn ştia loarte bine ca Schalleen fusese aceea care-i aranjase pachetul şi tot ea cumpărase darurile după ce se sfătuise temeinic cu unchii. James Ticnappel alăturase o scrisoare pe hîrtie groasă pentru scrisori, dar bătuta la maşina. Unchiul îi transmitea urările de bine ale bairînului unchi şi ale sale personale, urări de sărbători şi urări de însănătoşire, şi adaugă, cu mult simţ practic, şi urările de Anul Nou care avea sa sosească peste puţina vreme, adică făcuse întocmai cum procedase însuşi Hans Castorp atunci cînd, întins în pat, trimisese din vreme scrisoarea pentru Crăciun consulului Tienappel, precum şi o dare de seama amănunţita asupra propriei sale sănătăţi.
Pomul din sufragerie ardea, sfîrîia, parfuma şi întreţinea în minţi şi în inimi conştiinţa acelei ore. Cu toţii se îmbracasera elegant, domnii în ţinute de rigoare, doamnele purtînd bijuterii pe care soţii iubitori le trimiseseră, poate, de la şes. Clavdia Chauchat pusese şi ea, în locul jachetei de lîna care era Ia moda aici, o rochie eleganta dar de o croiala puţin cam arbitrară sau mai curînd naţionala: un ansamblu de culoare deschisa, brodat şi cu cordon, un model rustic rusesc sau poate balcanic, eventual bulgăresc, împodobit cu mici fluturaşi de aur şi ale cărui cute bogate dădeau siluetei o împlinire deosebit de mlădioasa, armonizîndu-se cu ceea ce Settembrini numea cu plăcere „fizionomia ei tătăreasca sa cu „ochii ei de lup al stepelor". La masa ruşilor bine toţi erau foar veseli; de acolo a pornit primul dop de şampanie şi abia după ace celelalte mese comandară şi ele. la rîndr.l lor, şampanie. La masa ve lor, batrîna mătuşa a fost aceea care a comandat pentru nepoata-s pentru Marusia, tratîndu-i pe toţi. Meniul era ales şi se încheia plăcinta cu brînza si cu bomboane; îi completară cu cafea şi cu l'c    ] ruri, iar din vreme în vreme cîte o creanga de brad, care se aprin' e pe care trebuiau s-o stingă repede, isca panica stridenta şi exage <■
MUNTELE VRÂJIT
319
brini, îmbrăcat ca de obicei, veni spre sfîrşitul cinei sa stea o
^6       n scobitoarea lui, la masa verilor, o tachina pe doamna Stohr şi
•'   puţin despre Fiul Dulgherului şi învăţătorul omenirii a cărui /i
V       tere era sărbătorită azi. Nu se ştia cu certitudine daca trăise în
i><,tp Dar ceea ce s-a născut în acele vremuri şi a pornit într-un mai> j-gjjitai*^" *^
tor a fost ideea valorii sufletului individual, concomitent cu k'eca
alitate - pe scurt, democraţia individualista. întru acest gîna primi
olească paharul pe care-I ridicaia în cinstea Lui. Doamna Stohr găsi
acest fel de-a judeca era „cu dublu înţeles şi fara suflef". Se scula
otestînd şi cum lumea începuse sa şi treacă )n salon, tovarăşii de masa
îi urmară exemplul.
însemnătatea şi însufleţirea reuniunii din seara aceasta se datorau si faptului ca urma să i se înmîneze consilierului aulic darurile; el vjni, de altfel, numai pentru o jumătate de ora. împreuna cu Knut şi cu domnişoara von Mylendonk. Ceremonia se desfăşura în salonul unde se aflau aparatele optice. Darul ruşilor era un obiec de argint, o tava mare, rotundă, în mijlocul căreia fusese gravată monograma celui ce-o primea, şi care nu putea folosi Ia nimic, fapt ce sarea în ochi. Pe şezlongul oferit de ceilalţi pacienţi, cu toate ca nu avea nici învelitoare, nici perna, fiind acoperit numai cu o pînză, te puteai cel puţin întinde. Dar avea spătarul mobil şi Behrens se grăbi sa verifice cît era de confortabil, deci se întinse cît era de lung, ţinînd sub braţ tava nefolositoare, închise ochii şi începu să sforăie ca un ferăstrău, pretinzînd ca este balaurul Fafnir tolănit lînga comoara. Hazul a fost general. Chiar şi doamna Chauchat rîse de această scenă, făcu creţuri la ochi, iar gura îi ramase deschisa exact ca a lui Pribislav Hippe, gîndi Hans Castorp, atunci cînd lui Hippe i se întîmpla să rîda.
Imediat după plecarea şefului, se aşezară la mesele de joc. Socie-
a'earusâ ocupa, ca de obicei, salonul cel mic. Cîţiva pacienţi ramaşi în
Picioare, în sufragerie, în jurul pomului de Crăciun, priveau cum se
Ing mucurile luminărilor în micuţele suporturi de metal si ronţăiau
'urile agăţate de ramuri. La mesele aranjate încă de pe acum pentru
dejun, cîteva persoane singuratice, depărtate unele de altele, si cu
e Pe masă, fiecare în felul sau, tăceau cufundate în giruiuri.
c h     ma Z1 C'e Crăciun a fost umeda şi ceţoasa. Erau noi ii care se
^     îsera foarte jos, pretinse Behrens, învăluind regiunea. Fiindcă aici
păt'   U ex'sta n'ciodară ceaţa. Dar fie nori, fie ceaţa, ume/oa'a era
dev n.ZatOare- Zăpada aşternuta peste tot se dezgheţa !a suprafaţa.
Poroasă, transformîndu-se în mîzga. în timpul i urei, faţa şi
320
THOMAS MANN
mîinile amorţeau într-un mod mult mai supărător decît pe ger cî soare cu dinţi.                                                                                         ra
Ziua a fost încununata printr-o serata muzicala, un adevărat co cu rînduri de scaune şi programe tipărite care au fost date în dar de-aici, de cus, de către direcţia „Berghof '-ului. Cîntareaţa profesio '  f care a dat recitalul de cîntece locuia la Davos unde preda lecţii t muzica. Avea doua medalii pe marginea decoiteului, braţele îi semăn cu nişte beţe, iar vocea, cu un timbru aproape afon, demonstra într chip înduioşător motivele stabilirii la Davos. Cînta:
Şi astfel îmi port iubirea Din loc în loc.
Pianistul care o acompania era tot din Davos... Doamna Chauchat stătea în primul rînd, însă profita de cel dintîi antract pentru a se retrage astfel ca, începînd din acea clipa, Hans Castorp putu, cu inima liniştita, să asculte muzica (era, oricum, muzica) şi sa urmărească textul cînte-celor, tipărite în cuprinsul programului. Settembrini mai ramase un timp lînga Hans Castorp, apoi dispăru şi el, dar abia după ce făcu vreo cîteva observaţii plastice în legătura cu acest bel canto confuz al celei care se stabilise la Davos şi după ce-şi exprimă pe un ton uşuratic plăcerea că în seară aceasta s-au găsit împreună într-un chip atît de loial şi de prietenesc. La drept vorbind, Hans Castorp răsuflă uşurat după plecarea amîndurora, a celei cu ochii piezişi cît şi a celui cu veleităţi de pedagog, şi avu toata libertatea sa asculte atent cîntecele. „E bine, se gîndi el, ca în întreaga lume şi în împrejurările cele mai deosebite se făcea muzica, probabil chiar şi în expediţiile polare."
Ziua a doua de Crăciun nu se deosebi nici ea cu nimic mai mult de o duminica sau de o zi obişnuita a saptămînii, daca n-ar fi fost o vaga conştiinţa a prezenţei ei, de care totuşi nu puteai scapă, iar după ce sărbătoarea se isprăvi, a fost relegată în trecut — sau, mai precis, într-u viitor îndepărtat, la o depărtare de un an: douăsprezece luni se v scurge iarăşi pînă se va întoarce Crăciunul — adică, de fapt. numai şapte luni mai mult decît petrecuse Hans Castorp aici.
Imediat după Crăciun, aşadar, în ajun de Anul Nou, murise doffi pasionat de călărie. Verii o al Iară de la Alfreda Schildknecht. innn111 bietului Fritz Rotbein, zisa şi sora Berta, care, pe coridor, le reia-
nul'1'
multă discreţie evenimentul. Hans Castorp fu foarte impresionat, au întîmplarea, pe de o parte fiindcă starea şi felul de a fi al dom
pasionat de călărie făcuseră parte din primele impresii pe care
avu
MUNTELE VRĂJIT
321
•ci - adică acelea care, de la început, l-au făcut să-şi închipuie ca S6 uza fierbinţelii din obraji şi care de atunci n-a mai cedat deloc — Sl de altă parte din motive morale — am putea spune: din cauze reli-Alături de Joachim stărui mult într-o lungă convorbire cu âriţa care se agăţă recunoscătoare de această discuţie ce-i prilejui mplu schimb de păreri. Fusese o minune ca acest domn mai supra-
■ mise sărbătorilor. Rezistase cu îndîrjire nobilul cavaler şi nimeni nu sâ-şi explice cum de mai respirase în ultimul timp. Este adevărat
ă de foarte multe zile nu mai trăia decît datorita unor cantităţi enorme de oxigen: numai ieri a consumat patruzeci de baloane a şase franci bucata. Chestia aceasta trebuie să fi costat mult, după cum domnii probabil câ-şi dau seama şi, pe deasupra, nu trebuie să uităm că soţia lui, în braţele căreia murise, râmînea absolut lipsită de mijloace. Joachim dezaprobă aceste cheltuieli. La ce bun o asemenea prelungire costisitoare şi artificială a suferinţei, într-un caz fără nici o speranţă? El însuşi nu putea fi învinovăţit că a consumat orbeşte gazul dătător de viaţa şi atît de scump, pe care i l-au administrat. Dar acei care îl îngrijeau ar fi trebuit să se arate mai raţionali şi, de voie, de nevoie, să-l lase să-şi urmeze calea inevitabilă, făcînd abstracţie sau, dimpotrivă, ţinînd cont de împrejurări. Fiindcă, înainte de orice, există cei vii care au şi ei drepturile lor — şi aşa mai departe. La care Hans Castorp îl contrazise energic. îi reproşa vărului său că vorbeşte aproape ca Settembrini, fâra nici un pic de respect şi fără nici o sfială faţă de suferinţă. Domnul pasionat de călărie murise, nu-i aşa? Prin urmare nu mai era cazul de glumă, nu-ţi mai rămînea altceva de făcut decît să dovedeşti că eşti serios, căci un muribund avea dreptul să fie respectat şi onorat cum se cuvine, accentua Hans Castorp. Fiindcă era în afara de orice îndoială că Behrens îl cer-
se Pe nobil şi probabil că s-a năpustit asupra lui, în felul său nelegiuit.
Nu
era cazul, declară sora Schildknecht. Este adevărat că muribundul
mai fâcuse, în ultima clipă, o mică încercare de fugă, vrînd să sară jos
ln pat. Dar o simpla observaţie asupra zădărniciei unei asemenea încer-
^ a fost suficientă pentru a-l face să se potolească. Hans Castorp se
USe chiar să-l vadă pe răposat. O făcuse pentru a înfrunta tiranicul sistem
ornicit, care consta din a tăinui asemenea întîmplari, fiindcă dispre-
această voinţă egoistă de-a-te-face-ca-nu-vezi, de-a-nu-privi-în-faţa
-nu-asculta ceea ce-i privea pe toţi, precum şi pentru ca voia sa se
v     a sistemului printr-o acţiune concretă. încercase la masa sa aducă
atît         Pre acest deces însă se izbise de o ostilitate atît de unanima şi
.       e wcâpâţînată faţă de un asemenea subiect, încît a fost uluit şi
at- Doamna Stohr deveni aproape grosolana. Ce i-a trăsnit prin
322
THOMAS MANN
cap sa vorbească despre aşa ceva, îl întreba ea, şi ce fel de educat' aceea care i s-a dat. Regulamentul casei îi punea pe pacienţi la ada   ^ de orice contact cu aceste basme şi iată ca un ageamiu oarecar îngăduia sa le discute în gura mare, şi încă la friptura, de faţa Fiirxi doctorul Blumenkohl care, dintr-o zi în alta, putea sa aibă ace soarta. (Asta trebuie sa ramîna între noi.) Şi daca pe viitor faptul se m repeta, ea are sa reclame. Dar tocmai ca o urmare a acestei scene Ha Castorp se hotărî - şi o spuse chiar cu glas tare - sa aducă, în ceea ce 1 privea pe el, un ultim omagiu acestui tovarăş decedat, facînd o vizita soţiei şi rostind un discurs discret Ia capatiiul lui, ba mai mult, spuse ca-l va determina şi pe Joachim sa-l însoţească.
Cu ajutorul sorei Alfreda au putut pătrunde în camera mortuara care era situata la etajul întîi, chiar dedesubtul camerelor lor. îi primi văduva, o mica blondă ciufulită, vlăguita de nopţile de veghe, ţinînd o batista la gura, cu nasul roşu şi îmbrăcata într-un mantou cu gulerul ridicat, căci în camera era grozav de frig. Caloriferul fusese închis, iar uşa de la balcon sta deschisa. Tinerii rostiră cu glasul coborît cuvintele potrivite împrejurării, apoi fura invitaţi cu un gest dureros al mîinii sa poftească, iar ei traversară camera cu paşi demni, clatinîndu-se în vîrful picioarelor, pînă la pat, unde ramaseră în contemplarea celui decedat, fiecare în felul său: Joachim luă poziţia de drepţi, apoi saluta cu o uşoara înclinare, Hans Castorp într-o atitudine oarecum relaxata, pierdut în gînduri, cu braţele încrucişate, cu capul plecat peste umăr şi cu o expresie asemănătoare celei din clipele cînd asculta muzica. Capul cavalerului era rezemat destul de sus, aşa îneît trupul — schelet prelung şi circuit multiplu al vieţii, cu vîrful picioarelor ieşind în afara la capătul cuverturii, părea cu atît mai subţiat, aproape de o îngustime de seîndura. O coroana de flori era aşezata în dreptul genunchilor, iar o ramură de palmier care se desprindea din coroana atingea mîinile mari, galbene şi osoase ce stăteau împreunate pe pieptul căzut. Deopotrivă de galbene Şi osoase erau chipul şi craniul pleşuv, nasul ascuţit şi pomeţii ieşiţi 1 afara, iar mustaţa de un blond-roşcat scotea în evidenţa prin desimea scofîlciturile cenuşii cu perii zbîrliţi ai obrajilor. Ochii erau închişi în" fel puţm cam nefiresc — i-au fost închişi, îşi spuse Hans Castorp, nu s închis ei singuri: iată ce se numeşte a da ultimele îngrijiri, deşi iu acesta se face mai curînd din respect pentru supiavieţuitori deci dragoste penlru mort. De altfel, trebuia s-o faci imediat după deces,   ^ daca miozina s-a şi format în muşchi, orice încercare este zadarni   >  ^ mortul  ramîne  întins,  cu  ochii holbaţi   si  ficşi,  astfel ca plC _" desavîrşire imaginea suava a somnului. Hans Castorp stătea în P1
MUNTELE VRĂJIT         323
t  simţindu-se în elementul sau, oarecum ca un specialist, însă  pare Ca doarme", spuse el din omenie, deşi expresia mortului era *"    t"l alta. Apoi, cu un glas cuviincios şi pe un ton coborît. începu sa C             cu văduva defunctului, şi prin întrebări care mărturiseau
vorDe<                                                                                           .......
• nea şi iniţierea lui ca amator într-ale medicinii, o iniţiere oarecum
• mala şi morala, se interesa de suferinţa soţului, de ultimele zile şi ele din urmă clipe, cît şi despie transportarea corpului în Carintia, aflase câ se va proceda. Văduva, în austriaca ei tărăgănata şi f rnâita> suspinînd din cînd în cînd, găsi surprinzător ca nişte tineri erau dspuşi să se intereseze astfel de durerea altuia; fa care Hans Casforp răspunse câ atît vărul sau cît şi el erau bolnavi, ca, în ceea ce-l pi ivea pe el stătuse adesea lîngă catafalcul rudelor, ca era orfan de tata şi de mama şi prin urmare, familiarizat oarecum de multa vreme cu moartea. Văduva îl întrebă ce profesie are? Răspunse ca „fusese" inginer. — Fusese? - Da, fusese, întrucît, deocamdată, surveniseră boala şi o şedere aici pentru un timp nedeterminat, ceea ce însemna o întrerupere importanta şi poate chiar o cotitura hotărîtoare în existenţa lui, căci niciodată nu puteai şti ce anume va urma. (La care Joachim îl privi cu o spaima interogativă.) Dar domnul, varul dumneavoastră? — Voia sa se facă militar, era ofiţer-aspirant. — Oh, zise ea, profesiunea militară este, în adevăr, ceva serios, un soldat poate în anumite împrejurări sa intre în contact destul de direct cu moartea, aşa că face foarte bine daca se obişnuieşte din vreme cu aspectul ei. Apoi îşi lua rămas bun de la cei doi tineri, cu o ţinută politicoasa, făcută sa inspire respect, iar ei simţiră compasiune pentru situaţia ei îndurerata, dar şi din cauza sumei mari a facturii de oxigen pe care soţul i-o lăsase moştenire. Verii se urcară '«aşi la etajul lor. Hans Castorp se arata satisfăcut de vizita făcuta şi emoţionat de stările sufleteşti prin care trecuse.
-Requiscat in pace. spuse el. Sit tibi terra levis. Requiem aetemam ei, Domine. Vezi, cînd este vorba despre moarte sau cînd vorbeşti
Hilor, latina îşi recapătă toate drepturile, este limba oficiala în aceste n eJurari, de unde se vede ca moartea este ceva deosebit. Dar nu m .' n curtoazie umanistă vorbim latineşte în cinstea ei. căci graiul •otul °r nU CSte 'atma ^m Şcoala. înţelegi tu, ci izvorăşte dintr-un cu n, sPint, dintr-un spirit oarecum opus. Este latina sacra, un dialect Lui S ' mc<**eval' un cîntec înăbuşit, monoton şi parca subpamîntean. njj, . ernbrini nu i-ar face nici o plăcere, nu este ceea ce le trebuie Celalaltl °rrepublican' &i pedagogi, cîntecul acesta ţine de alt spirit, de şi atitu(rPl-rit' EU gasesc ca trebuic lămurite diferitele tendinţe spirituale 1 spirituale, putem spune ca, de drept, sînt numai două. cea
324
THOMAS MANN
evlavioasa şi cea liberă. Amîndoua cu avantajele lor, dar ceea ce-nv pe inimă împotriva celei libere, ma gîndesc la aceea a lui Setternh -^ este că pretinde sa acapareze numai pentru ea singură întreaga ci ' tăte omeneasca, ceea ce este exagerat. Cealaltă conţine de asern multa demnitate omeneasca, e urzită din decenţă, are o ţinuta înalr desfâsoără un ceremonial impunător, bă chiar mult mai mult decît „libera", cu toate că ţine seama în mod deosebit de slăbiciunea ■ şubrezenia omenească, iăr gîndul pe care-l închină morţii şi descom punerii joacă un rol important. Ai văzut la teatru Don Carlos şi cum se petrec lucrurile la curtea Spaniei, cînd regele Filip intră, înveşmîntat complet în negru, cu Ordinul Jartierei şi acela al Lînii de Aur, şi cîndîşj scoale încet pălăria care seamănă aproape cu meloanele noastre - şi-0 scoate în sus şi spune: „Acoperiţi-va, granzii mei", sau ceva în genul acesta — şi trebuie sa recunoaştem că nu poate fi vorba aici nici de neglijenţă şi nici de un ceremonial nerespectat, ci dimpotrivă, iar regina spune: „în patria mea, Franţa, era cu totul altfel", căci, fireşte, găseşte toate acestea prea meticuloase şi prea complicate, întrucît ar fi dorit o viaţa mai intimă, mai omenească. Dar ce înseamnă omenesc? Totul este omenesc. Cuviinţa spaniolă cît şi umilinţa ei solemnă de o rigiditate nefirească este un stil de omenie foarte demn, găsesc eu şi, pe de altă parte, cuvîntul „omenesc" poate să ascundă toate dezordinile şi toate neglijenţele.
- Aici îţi dau dreptate, spuse Joachim. Nici eu nu pot suferi neglijenţa şi indolenţă. Disciplină înainte de toate.
- Dar tu vorbeşti ca militar şi admit că în militarie oamenii se pricep la asemenea lucruri. Văduva a avut toata dreptatea să spună despre profesiunea voastră ca este serioasa deoarece trebuie să priviţi lucrurile in faţa şi sa fiţi pregătiţi de-a avea de-a face cu moartea. Purtaţi o uniforma strînsâ pe trup. curata şi cu guler tare, ceea ce vă da o ţinută. Şi apoi voi aveţi o ierarhie şi o disciplină, va daţi onorurile unul ăltuiâ în orie împrejurare, ceea ce aminteşte de spiritul spaniol de devoţiune, 1 lucrul acesta, în fond, îmi place foarte mult. Spiritul acesta ăr trebui -domnească măi mult şi lă noi, civilii, în obiceiurile noastre. în |e nostru de-a fi. iată ce aş prefera şi aş găsi ca este cuviincios. Consio lumea şi viaţa sînt astfel întocmite îneît ar trebui mereu să te înibra    ^ negru, cu o coleretă albă, scrobită, în loc de guler, sa ai cu oam   ^ relaţii grave, rezervate şi formale, gîndindu-te mereu la moarte. •- '  _. mi-ar conveni şi aş găsi că este moral. Vezi tu, asta es!e încă o es0
o prezumţie a lui Settembrini, si sînt fericit că am prilejul sa v despre ele. E! îşi închipuie nu numai că are monopolul demnităt11
MUNTELE VRĂJIT
325
■ ha încă şi al moralei — cu „activitatea sa practică", cu sărbătorile ■V minica'e şi tendinţa spre progres (ca şi cum duminica nu te-ai
a' la drept vorbind, la cu totul altceva decît la progres) şi cu sistemul
2     ' suprirnare a suferinţelor — despre care tu nu ştii nimic de altfel,
1 mi-a vorbit ca să mă instruiască — deoarece vrea sa le desfiinţeze
od sistematic cu ajutorul unui lexicon. Iar dacă acest lucru mi se
imoral - ei şi1? Fireşte, n-o să mă duc sa i-o spun, mă dezarmează
felul lui plastic de-a vorbi, parcâ-l aud ca-mi spune: „Te avertizez, domnule inginer!" Dar eu cred că ai tot dreptul să gîndesti ceea ce-ţi nlace - „Sire, daţi-ne libertatea de gîndire". De altfel, vreau sa-ţi spun ceva, încheie el. (Ajunseseră în camera lui Joachim, iar Joachim tocmai se pregătea să se culce.) Vreau să-ţi spun ceva la care m-am gîndit. Trăim aici uşă în usâ cu muribunzi şi cu cele mai cumplite dureri şi suferinţe, iar noi nu numai că ne comportam ca şi cum faptul nu ne-ar privi, ba mat mult, sîntem cruţaţi şi izolaţi pentru a nu intra în contact cu realitatea, pentru a nu vedea nimic, iar pe domnul pasionat de călărie îl vor face sa dispară tot pe ascuns, în timp ce noi vom lua ceaiul sau gustarea. Găsesc că este imoral. Doamna Stohr s-a şi înfuriat cînd am adus vorba despre acest deces, dar e mult prea proasta pentru mine, este lipsită complet de orice cultură şi crede că „Domol, domol, cucernica înţelepciune" este o arie din Tannhăuser, aşa cum pretindea mai zilele trecute la masă, deşi ar trebui să aibă sentimente puţin mai morale, ca şi ceilalţi de altfel. Deci m-am hotărît ca pe viitor să mâ ocup mai mult de bolnavii mai grav şi de muribunzii casei, ceea ce cred ca o sa-mi facă bine. Bietul Reuter, care era odinioară la numărul douăzeci şi şapte — l-am văzut în primele zile ale şederii mele aici — trebuie să fi plecat de multa vreme ad penates şi desigur că l-au carat în mod discret, căci încă de pe atunci avea nişte ochi enorm de holbaţi. Dar mai sînt, fara îndoială, şi a vn, casa este plină, nu lipsesc noii sosiţi, iar sora Alfreda, sau supe-oara, sau chiar Behrens însuşi ne vor ajuta cu plăcere sa facem cunoş-
ţa unora dintre ei, cred că puiem obţine acest lucru fara prea mare
cultate. Să presupunem că este ziua de naştere a unui muribund şi ca . despre această aniversare, căci trebuie sa existe un mijlcc sa ne fe ntlăm- Bme, în acest caz trimitem respectivilor - fie bărbat, fie ^ le> lie pereche căsătorita, depinde - un ghiveci cu flori, în camera. uis~ ^n Partea a doi confraţi, un ghiveci cu cele mai bune urări de poj- !?'re- căci, deşi cuvîntul însănătoşire este o simplă expresie de cine  -*"'     eS1S 'nto'c'eauna indicat. Fireşte, vom ţl'îrşi prin ;i I. spune
Prin
 u -
 ea sau e'' aşa stor§' de vlaga cum sînt, ne vor transmite un salut prietenesc sau poate că ne vor invita o clipă în camera
326
THOMAS MANN
neşti, ba încă şi al moralei - cu „activitatea sa practica", cu sarbat lui duminicale şi tendinţa spre progres (ca şi cum duminica nu gîndi, la drept vorbind, la cu totul altceva decît la progres) şi cu SISt    ai lui de suprimare a suferinţelor - despre care tu nu ştii nimic de altf dar el mi-a vorbit ca sa ma instruiască — deoarece vrea sa le desfiin în mod sistematic cu ajutorul unui lexicon. Iar daca acest lucru m pare imoral - ei şi? Fireşte, n-o să mă duc sa i-o spun, ma dezarme cu felul lui plastic de-a vorbi, parca-l aud ca-mi spune: „Te avertiz domnule inginer!" Dar eu cred că ai tot dreptul să gîndeşti ceea ce t place - „Sire, daţi-ne libertatea de gîndire". De altfel, vreau sa-ţi spun ceva, încheie el. (Ajunseseră în camera lui Joachim, iar Joachim tocma se pregătea sa se culce.) Vreau sa-ţi spun ceva la care m-am gîndit Trăim aici uşa în uşa cu muribunzi şi cu cele mai cumplite dureri şi suferinţe, iar noi nu numai ca ne comportam ca şi cum faptul nu ne-ai privi, ba mai mult, sîntem cruţaţi şi izolaţi pentru a nu intra în contact cu realitatea, pentru a nu vedea nimic, iar pe domnul pasionat de călărie îl vor face sa dispară tot pe ascuns, în timp ce noi vom lua ceaiul sau gustarea. Găsesc ca este imoral. Doamna Stohr s-a şi înfuriat cînd am adus vorba despre acest deces, dar e mult prea proasta pentru mine, este lipsita complet de orice cultura şi crede ca „Domol, domol, cucernica înţelepciune" este o arie din Tannhăuser, aşa cum pretindea mai zilele trecute la masa, deşi ar trebui sa aibă sentimente puţin mai morale, ca şi ceilalţi de altfel. Deci m-am hotarît ca pe viitor sa ma ocup mai mult de bolnavii mai grav şi de muribunzii casei, ceea ce cred ca o sa-mi facă bine. Bietul Reuter, care era odinioară la numărul douăzeci şi şapte - l-am văzut în primele zile ale şederii mele aici - trebuie sa fi plecat de multa vreme ad penates şi desigur ca l-au carat în mod discret, căci încă de pe atunci avea nişte ochi enorm de holbaţi. Dar mai sînt, fara îndoiala, şi alţii, casa este plina, nu lipsesc noii sosiţi, iar sora Alfreda, sau superioara, sau chiar Behrens însuşi ne vor ajuta cu plăcere sa facem cunoş tinţa unora dintre ei, cred ca putem obţine acest lucru fara prea ffl dificultate. Sa presupunem ca este ziua de naştere a unui muribund şic aflam despre aceasta aniversare, căci trebuie sa existe un mijlcc sa informam. Bine, în acest caz trimitem respectivilor - fie bărbat, femeie, fie pereche căsătorita, depinde - un ghiveci cu flori, în came o atenţie din partea a doi confraţi, un ghiveci cu cele mai bune ura însănătoşire, căci, deşi cuvîntul însănătoşire este o simplă expresl politeţe, el este întotdeauna indicat. Fireşte, vom sfîrşi pnn a ic "r cine sîntem, iar ea sau el, aşa storşi de vlaga cum sînt, ne vor tran prin uşa un salut prietenesc sau poate ca ne vor invita o clipa în c
MUNTELE VRĂJIT
327
■
 sc
liimbam cîţeva vorbe omeneşti, cu ea sau cu el, înainte de-a ""■    - ea pentru vecie. în felul acesta vad eu lucrurile. Eşti de acord? în
- priveşte, m-am hotarît s-o fac în orice caz.
C    ne fapt, Joachim nu putu aduce cine ştie ce argumente împotriva acestor proiecte.
- Afară doar că, spuse el, planul asta contrazice ordinea casei; în iul tău, faci o mica revoluţie. Dar, în mod excepţional şi fiindcă este 'ma dată cînd îţi exprimi o asemenea dorinţa, se prea poate ca Behrens ă-ţi dea încuviinţarea. De altfel poţi sa invoci pasiunea ta pentru medicină.
-Da, pe deasupra mai intervine şi asta, zise Hans Castorp. în adevăr, erau motive destul de complexe cele care-i insuflasera această dorinţă. Hotarîrea de-a protesta împotriva egoismului ce domnea aici nu era decît una dintre cauze. Ceea ce-l mai determinase era şi necesitatea spiritului său de a lua în serios viaţa şi moartea, de a le cinsti, necesitate pe care nădăjduia să şi-o satisfacă şi s-o întărească, venind în contact cu bolnavii grav şi cu muribunzii, pentru ca, astfel, sa compenseze nenumăratele afronturi pe care aceasta necesitate spirituala era expusă să le primească la fiecare pas, în fiecare zi şi în orice moment, şi care confirma într-un chip neplăcut anumite păreri ale lui Settembrini. Exemple se pot da multe, foarte multe, şi daca l-ai fi întrebat pe Hans Castorp, poate ca în primul rînd ar fi vorbit despre acei pacienţi de la „Berghof care, chiar după propria lor mărturisire, nu erau deloc bolnavi şi veniseră numai dintr-un imbold, sub pretextul  unei uşoare oboseli, dar în realitate doar de plăcere, şi petreceau aici deoarece îi amuza telul de viaţă al bolnavilor — ca, de pilda, aceasta văduva Hassenfeld, despre care am mai vorbit în treacăt, o doamna vioaie a cărei pasiune era rămăşagul: paria cu domnii pe orice şi în legătura cu orice, paria pe remea care va fi, pe mîncărurile care şe vor servi, pe rezultatul consulilor generale şi pe numărul lunilor adăugate în plus fiecărui pacient, anumiţi campioni de bob, de patinaj sau de schi, cu ocazia concursu-sportive, pe felul cum se vor sfîrşi legaturile de dragoste dintre le^ţi, şi pe ajte o suta ^g wcrurj diferite şi cu totul lipsite de însemnâ-' Pana pe şocolata, pe şampanie şi icre negre care, apoi, se mîncau la eh'  Ufant unQe se şi benchetuia, paria pe bani, pe bilete de cinema şi ac           sârutari, cine sa le dea sau să le primească — pe scurt, prin
bin - a pat™â aducea în sufragerie multa însufleţire şi multa viaţa însă j Sg leles> Unarul Hans Castorp nu voia sa ia în serios aceste apucaturi: rea câ însăşi existenţa lor reprezintă un soi de suferinţa provocata acestui locaş al durerii.
328
THOMAS MANN
căci   colportorii   ştirii   n-au   gasit-o   atît   de   neobişnuita  încît
emoţioneze folosind termeni atît de tari. Ba mai mult, ridicau din ,     Se
1 urtiţM-i lasînd sa se înţeleagă ca pentru asemenea lucruri era neapărat nevn
doi parteneri şi ca. fara îndoiala, nu s-ar fi întîmplat nimic fara dorim   * l               tiianti Cl      ţ    asta era atitudinea   i pi
plăcerea participantei. Cel puţin asta era atitudinea şi perspectiva
 mo
a doamnei Stohr în dubioasa afacere despre care am vorbit mai sus
Karoline Stohr era înspaimîntatoare. Daca ceva îl tulbura pe Ha Castorp în cinstitele lui eforturi spirituale, era făptura şi felul de-a fi acestei doamne. Ar fi fost suficiente boacănele pe care le făcea neco tenit în materie de cultura. Spunea „eugenie" în loc de „agonie"; „insol vent" cînd făcea cuiva imputări pentru vreo obrăznicie, şi debita cele mai înfiorătoare, cele mai îngrozitoare prostii despre fenomenele astronomice, care puteau sa provoace o eclipsa solara. Pentru ea. cantitatea de zăpada căzuta, era „o adevărata capacitate'", iar într-o zi îl făcu pe Settembrini sa ramîna uluit multa vreme, spunînd ca tocmai citea o lucrare împrumutata de la biblioteca stabilimentului, adică „Benedetto Cenelli în traducerea lui Schiller"! îi plăceau anumite expresii la moda, împerecheri de cuvinte care îl scoteau din sărite pe Hans Castorp, căci le găsea absurde şi deosebit de vulgare, ca de pilda: „Asta-i culmea culmilor!" sau: „Nici cu gîndul nu gîndeşti!" Şi fiindcă acum expresia „orbitor" se uzase, se învechise şi pierduse orice savoare, dar înlocuise Ia vremea ei expresiile „strălucit" şi „excelent", doamna Stohr se aruncase asupra ultimei expresii la modă, adică „mirobolant" şi, mai în serios mai în gluma, găsea ca totul este „mirobolant", pîrtia pentru sânii. prăjiturile şi chiar temperatura ei, ceea ce era absolut dezgustător. La toate acestea se mai adaugă şi mania de a colporta indiscreţii care depăşeau măsura. De exemplu, putea sa fie perfect adevărat ceea ce povestea, anume ca doamna Salomon îşi pusese azi cel mai scump combinezon de dantela pe care-l avea, fiindcă era invitata Ia consultaţie şfcu acest prilej ţinea sa se prezinte medicului cu lenjeria cea mai fina; chiar Hans Castorp avusese impresia ca ritualul consultului, independent de rezultatele lui, făcea plăcere doamnelor şi în ziua aceea se găteau c deosebita cochetărie. Dar cu totul altfel se prezentau lucrurile atun cînd doamna Stohr te încredinţa ca doamna Redisch din Posen - despr care se bănuia ca are tuberculoza la şira spinării - era obligata sa fîţîie complet goala, cam vreo zece minute, prin faţa consilierului au Behrens. Neverosimilitatea afirmaţiei  aproape ca-i egala necuviin însă doamna Stohr se înverşuna  şi  se jura în  fel  şi  chip ca
adevărul — cu toate ca-ţi era greu sa pricepi de ce nenorocita risipea rîvna, ins;stenţa şi încapaţînare pentiu astfel de lucruri, cîmJ avea
atîta
deşi
,tul
MUNTELE VRĂJIT         329
că şi cu ProPrli'e e' griji. Căci între timp fusese chinuita de o oi o nelinişte care o iaceau sa plînga mereu, ■-lari care proveneau.
cit se părea, din agravarea pretinsei sale ,.ameţeli" sau din faptul crescuse temperatura. Venea la masa plîngînd în hohote, cu obrajii C    citi şi roşii  scăldaţi  în  lacrimi,  şi  plingea  în  batista,  zicînd  ca hrens vrea-s-o silească să siea la pat, dar ea dorea sa ştie ce-a spus în iţele ei, ce avea, ce se întînipla de fapt cu ea, ca ţinea morţiş sa 'veasca adevărul   în  fata!   Spre  spaima  ei,  într-o  zi observa ca vioarele patului erau îndreptate spie uşa camerei ce dădea in condor ' facînd aceasta descoperire, era cît pe ce s-o apuce nevricalele. La început nu i-au priceput numaidecît furia şi groaza, în special Hans Castorp nu şi le putu explica imediat. Ei, şi ce-i cu asta? Cum asa? Dar de ce patul nu trebuia sa fie aşezat aşa cum era? — Pentru nunele lui Dumnezeu, tot nu înţelegeţi? ,,Cu picioarele înainte!..." Deznădăjduita, făcu atîta tărăboi îneît trebuita imediat sa-i mute patul, cu toate ca dm momentul acela lumina avea s-o bata în faţa şi deci sa-i tulbure somnul. Toate acestea erau lucruri cam neserioase; nu sprijineau decît prea puţin năzuinţele spirituale ale lui Hans Castorp. Dar un incident îngrozitor care se petrecu tot atunci, în timp ce luau masa, făcu asupra tînarului nostru o impresie cît se poate de adinca. Un pacient sosit de curînd, profesorul Popov, un om slab şi liniştit, care luase loc la ma.sa ruşilor bine împreună cu logodnica lui la fel de slabanoaga şi liniştita, suferi chiar la mijlocul prînzului o criza violenta de epilepsie, se prăbuşi lapămînt, lînga scaun, cu acel răcnet al cărui caracter demonic şi inuman a fost descris de multe ori şi se zvîrcoli cu cele mai înfiorătoare contorsiuni ale mîinilor şi picioarelor. Ceea ce agrava situaţia era ca toc-fflai se servise peştele, astfel îneît existau temeri serioase ca nu cumva ropov, în zvîrcolirile lui, sa înghită un os de peşte. Zăpăceala a fost de nedescris. Doamnele, în frunte cu doamna Stdhr, dar fara ca doamnele alomon, Redisch, Hassenfeld, Magnus. Iltis, Levi şi altele, pe care nu ai numim acum, sa ramîna cu nimic mai prejos, se prăbuşiră în e sufeteşti cele mai diverse, îneît erau cît pe ce sa ajungă în situaţia care se afla însuşi domnul Popov. Toate ţipau strident. Nu vedeai ocru spasmodic  închişi,  guri  căscate  şi  trupun  contorsionate. • una singura prefera sa leşine pe tăcute. Izbucniră si unele tusete ^         ain inecaciuni, deoarece toata lumea fusese surprinsa de aceasta inte ntd întîmplaTC în clipa cînd mesteca sau înghiţea. O parte dintre Ce d   atl ° zbughi la goana pe toate uşile mai apiopiate chiar şi pe uşile Dapj faU spre ter;isa, măcar ca afara era un frig îmbibat de umezeala, entul avu un caracter ciudat şi tulburător, aşa cumplit cum era.
330
THOMAS MANN
mai cu seama pentru ca pacienţii nu se putură împiedica sa asociere de idei în legătura cu ultima conferinţă a doctorului Krok Analistul - în ultimele sale expuneri asupra iubirii considerata ca patogen - vorbise chiar lunea trecuta despre epilepsie, despre acest" "" în care omenirea văzuse, rînd pe rînd, de-a lungul epocilor preanah încercare divina, o manifestare profetica sau o posedare demonica   ' calificase în termeni pe jumătate poetici şi pe jumătate semişthntif dar necruţători, ca pe un echivalent al amorului şi ca pe un orgasm creierului, pe scurt, o înfăţişase, într-un anumit sens, drept atît de prim dioasa, încît auditorii trebuira sa interpreteze comportarea profesorulu Popov — aceasta ilustrare a conferinţei — ca pe o mărturisire obscena s ca pe un scandal învăluit în mister, astfel ca fuga doamnelor din faţa spectacolului putea sa fie dovada unei anumite pudori. Consilierul aulic se afla de faţa la acest prînz şi el a fost acela care, împreuna cu sora Mvlendonk şi cu cîţiva tineri voinici dintre oaspeţii de la masa, l-au scos afara din sufragerie în hol pe bolnavul care avea adesea asemenea crize, vînat, cu spume la gura, ţeapăn şi desfigurat, aşa cum era, şi acolo medicii îl examinară, în vreme ce superioara şi alţi membri ai personalului roiau în jur dîndu-şi osteneala, pentru ca apoi sa-l transporte pe o targa în camera lui. Dar la foarte scurt timp după aceea, pacienţii au putut sa-l revadă pe domnul Popov luînd loc la masa ruşilor bine, liniştit şi voios, lînga logodnica Iui la fel de liniştita şi voioasa, şi terminîndu-şi prînzul ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat.
Hans Castorp asistase la acest incident cu toate semnele exterioare ale unei spaime pline de un oarecare respect, dar reuşise sa nu-l ia prea în serios, slava Domnului! Fara îndoiala ca Popov ar fi putut sa se înece, înghitindu-şi dumicatul de peşte, dar iată ca în realitate nu s-a înecat, deoarece — în ciuda furiei oarbe şi aproape inconştiente a dezlănţuirii sale — pe ascuns fusese un pic atent la ceea ce se petrecea cu el. Acum stătea iarăşi bine dispus pe scaun şi termina de mîncat, comportîndu-se ca şi cum n-ar fi fost abia adineauri în prada celei mai ucigaşe şi n1 smintite frenezii, şi desigur ca nu-şi mai amintea nimic. Insa w înfăţişarea lui nu era făcuta sa întărească respectul pe care Hans Castorp îl simţea în faţa suferinţei; şi ea, în felul ei, se adaugă acelei impresii dezmăţ la care, fara voia lui, se găsea expus aici sus, dezmăţ îrnpotn căruia era hotarît să lupte, pe care era hotarît sa-l înfrînga, consacrînou încă şi mai mult celor grav bolnavi şi muribunzilor, chiar contra ceiurilor statornicite aici.
La acelaşi etaj şi nu departe de camerele verilor zăcea o tînara numita Leila Gerngross şi care, potrivit spuselor sorei Alfreda. e
MUNTELE VRĂJIT
331
1
lucru a rp
Avusese patru hemoptizii într-un răstimp de zece zile. iar parin-"1°   fl|sera s-o ia acasă sperînd s-o mai găsească în viaţa. însă acest nu narea posibil: consilierul aulic declara ca micuţa Gerngross nu  fi transportata. Avea şaisprezece sau şaptesprezece ani. Iar Hans  chibzui ca tocmai acum i se oferea prilejul sa-şi realizeze planul hiveciul de flori şi urările de însănătoşire. Desigur, nu era aniver-a zilei de naştere a Leilei — ba mai mult, pe cît se putea prevedea, babil câ ea nici n-avea sa mai apuce aceasta zi, fiindcă, după cum usise Hans Castorp sa afle, aniversarea urma sa aibă loc tocmai la rimăvara. însă, după părerea lui, faptul acesta nu trebuia să fie o piedica în faţa omagiului, a dovezii de respect şi de mila. Cu prilejul uneia dintre plimbările lor de la prînz, intra cu varul sau într-o florărie din preajma Cazinoului şi, respirînd emoţionat aerul încărcat cu un miros jilav de pamînt şi de miresme, cumpăra un frumos ghiveci de hortensii, pe care-l trimise anonim tinerei muribunde, specificînd în scris doar că e „din partea a doi vecini de camera, cu cele mai bune urări de însănătoşire". Procedă grăbit şi voios, zăpăcit în mod agreabil de miresmele plantelor şi de căldura din florărie — care, după frigul de afara, făcea să-i lăcrimeze ochii - cu inima zvîcnind şi conştient de îndrăzneala aventuroasa dar oportuna a acestei acţiuni neînsemnate, căreia el îi dădea nemarturisit o importanţa simbolica.
Leila Gerngross nu avea nici o infirmiera speciala, dar era data în grija urgenta a doamnei von Mylendonk şi a medicilor; sora Alfreda însă putea să intre la ea, şi comunica tinerilor impresia făcuta de atenţia lor. In faţa acestei dovezi de prietenie, venita de Ia nişte necunoscuţi, mititica avusese o izbucnire de bucurie copilăreasca şi care luminase lumea mărginită a situaţiei ei îngrozitoare. Floarea era aşezata chiar lnga pat, o mîngîia cu privirile şi cu manile, veghea sa fie udata, iar 1 Plini de suferinţa ramîneau agăţaţi de ea chiar şi în cele mai groaznice chinuri din timpul crizelor de tuse. Părinţii, maiorul pensionar erngross şi soţia Iui, fuseseră deopotrivă de mişcaţi şi plăcut surprinşi, um nici măcar nu puteau încerca sa ghicească numele celor care S , .IS6Serâ darul, deoarece nu cunoşteau pe nimeni în sanatoriu, sora rid'           nt> cum de altfel o şi mărturisi, nu s-a putut stapîni sa nu
]u- va'ul anonimatului divulgînd numele celor doi veri, autorii daru-sa °U acest Prilej, le transmise invitaţia celor trei Gerngross, sa vina Ver-.     easca mărturia mulţumirii lor, astfel încît, a treia zi, amîndoi
suf» '• C°nduşi de călugăriţă, intrară în vîrful picioarelor în camera de rennţă a Leilei.
Muribunda era o făptura blonda, dintre cele mai graţioase cu de culoarea albastra a florii de nu-ma-uita, şi cu toate pierderile înf    " toare de sînge şi a respiraţiei ce nu se mai înfiripa decît cu ajutorul rest cu totul insuficient de ţesut pulmonar, avea o înfăţişare plapi   . ' fara îndoială, dar deloc jalnică. Le mulţumi şi  sporovai cu 0 v plăcuta, deşi stinsă. O pîlpîire trandafirie se ivi şi-i ramase in ob Hans Castorp, care explica părinţilor şi bolnavei motivul gestului sa ceea ce de altfel şi aşteptau de la el — şi care aproape ca-şi ceru ierta vorbi cu un glas înăbuşit, emoţionat şi cu un respect duios. Puţin a lips. sa nu îngenuncheze — simţea lăuntric nevoia s-o facă — în faţa acestu pat şi multa vreme ţinu sţrîns mîna Leilei într-a sa, deşi aceasta mînuta era nu numai umeda, ci de-a dreptul uda, deoarece fetiţa transpira enorm. Transpira atît de tare, încît carnea i s-ar fi zgîrcit şi uscat de multa vreme, daca n-ar fi băut cu lăcomie multa limonada, băutura din care o cană plma se afla pe noptiera, pentru ca în felul acesta sa compenseze oarecum pierderea de apa a organismului. Părinţii, aşa îndureraţi cum erau, întreţinură conversaţia potrivit regulilor bunei-cuviinţe, se interesară de sănătatea verilor şi discutară chestiuni obişnuite într-o asemenea situaţie. Maiorul era un bărbat cu umerii laţi, fruntea îngusta şi mustaţa zbîrlita — un sălbatic, un hun, absolut nevinovat de predispoziţiile  morbide   şi   de   şubrezenia  fetei   lui;   faptul   sarea  în ochi. Vinovata era, fara îndoiala, soţia, o fiinţa micuţa, cu aspect specific de ftizica, a cărei conştiinţa părea sa fie, în adevăr, copleşita de aceasta greutate.  Căci atunci cînd Leila dădu, după zece minute, semne de oboseală sau mai curînd de surescitare (trandafirii din obraji se accentuaseră, în vreme ce ochii de nu-ma-uita începură sa aibă străluciri fugare) şi cînd verii, avertizaţi de o privire a sorei Alfreda, îşi luară rămas bun, doamna Gerngross îi însoţi pîna la uşa şi începu sa se vaite, asumîndu-şi numai ea singura întreaga vină, fapt care îl înduioşa puternic pe Hans Castorp. Numai ea, ea singură era vinovata de toate acestea. îl încre" dinţa mama; numai de la ea a putut moşteni sărmanul copil aceas boala, soţul ei n-avea nici o vină, era complet nevinovat. Dar chiar şi asta putea s-o afirme, nu suferise decît în mod trecător şi superncl foarte puţin timp, pe cînd era domnişoara. Apoi s-a vindecat comp faptul i-a şi fost certificat, căci voise sa se mărite, era atît de ferici se mărita şi ca trăieşte, izbutise în sfîrşit, intrase în viaţa conjug împreuna cu scumpul ei soţ. voinic ca bradul, care, în ceea ce-l Prl nici nu se gîndise vreodată la asemenea poveşti. Dar oricît de sanato ^ fi fost, el n-a putut, totuşi, prin înrîurirea lui, sa împiedice nenoro Căci boala tăinuita şi uitata a izbucnit în copil şi acesta era
MUNTELE VRĂJIT
333
murea, in vreme ce ea.
zitor, iar copilul n-a putut s-o învingă,
a o biruise şi ajunsese la vîrsta cînd nu se mai temea de boala - mu-
10      rrnanul copilaş, acest scump odor, doctorii nu-i mai dădeau nici o
anta şi ea, numai ea singura, purta vina, din cauza trecutului ei.
Tinerii se siliră s-o îmbărbăteze, îngaimara fraze asupra posibilităţii
■ jntorsaturi fericite. Insa maioreasa nu se putea împiedica sa plînga
•  a suspine, apoi le mulţumi încă o data mult de tot pentru hortensii,
,    ,j pentru ca, prin vizita lor, i-au mai distrat copila, dîndu-i puţina
fericire. Sărăcuţa de ea zăcea acolo cu chinul şi singurătatea ei, în vreme
alte fete se bucurau de viaţa şi dansau cu băieţi drăguţi, dorinţa fireasca pe care boala n-o putea nicidecum înăbuşi. Domnii îi aduseseră cîtevaraze de soare. Dumnezeule, poate ca ultimele. Hortensiile erau ca un succes la bal, iar aceasta conversaţie cu doi cavaleri atît de chipeşi fusese pentru ea ca un mic flirt nevinovat şi gingaş, lucru pe care ea, mama Gerngross, l-a văzut limpede pe faţa fetei.
Şi o data cu aceasta fraza, iată ceva în măsura sa-l impresioneze pe Hans Castorp într-un mod neplăcut, cu atît mai mult cu cît maioreasa nu pronunţase cuvîntul „flirt" în mod corect, adică pe englezeşte, ci cu un i nemţesc, fapt care îl enerva profund. în plus, el nu era un cavaler cu înfăţişare chipeşa, ci făcuse o vizita micuţei Leila cu scopul de-a protesta împotriva egoismului care bîntuia aici, dar şi într-un spirit medical şi moral. Pe scurt, îl enervase puţin felul cum se încheiase aceasta vizita, cu atît mai mult cu cît fusese silit sa ţină seama de mentalitatea maiore-sei - totuşi era foarte încîntat şi mişcat de succesul iniţiativei lor. Sufletul şi simţurile lui reţinuseră mai ales doua impresii: mireasma de pamint din florărie şi mînuţa umeda a micuţei Leila. Şi cum primul pas usese făcut, se înţeleseră cu sora Alfreda chiar în aceeaşi zi sa-l viziteze 5' pe bolnavul ei Fritz Rotbein, care se plictisea atît de îngrozitor cu irmiera lui, deşi — daca toate semnele nu erau înşelătoare — nu mai avea de trăit decît foarte puţin.
Bunul Joachim nu avu încotro, trebui sa-i ţină tovărăşie. Elanul lui
s Lastorp, izvorît din mila şi din spiritul lui de iniţiativa, se dovedi
are decît aversiunea varului, pe care acesta nu putu s-o exprime
acind şi plecînd ochii în jos, deoarece n-ar fi ştiut s-o justifice fara
ueze ca nu era deloc animat de sentimente creştineşti. Hans
^     rP işi dădu seama foarte bine de acest fapt şi profita. înţelese exact
put        Pse' de entuziasm a celui animat de un spirit de militar. Dar ce
ftT- .    ce dacape el însuşi asemenea iniţiative îl însufleţeau şi i\ făceau
tem   T daCa * se Pareau folositoare? Se pricepu, deci, sa înfrînga rezis-
estul de s'aba a lui Joachim. Se sfatuira, prin urmare, împreuna
334
THOMAS MANN
asupra felului în care sa procedeze, daca să-i trimită sau daca n cazul sa duca ei înşişi nişte flori tînarului Fritz Rotbein, cu toat muribundul era bărbat. Hans Castorp dorea foarte mult sa-şi înci     a neasca acest plan; florile, găsea el, aveau căutare; alegerea hortens' care erau mov şi cu o înfăţişare atît de plăcuta, îl încîntase extraord' de aceea hotarîra ca, ţinînd seama de gravitatea cazului, se putea tr peste faptul ca Rotbein era bărbat şi ca pentru a i se trimite flori nu e absolut nevoie sa fie aniversarea zilei sale de naştere, deoarece mur bunzii pot fi trataţi, datorită tocmai situaţiei în care se găsesc în perma nenţa, la fel cu acei care îşi serbează aniversarea zilei de naştere Asa stînd lucrurile, pleca împreună cu vărul sau şi ajunse iarăşi în atmosfera încărcata cu miresme de pămînt a florăriei, apoi, cu un buchet de trandafiri, garoafe şi micşunele proaspăt stropite şi parfumate, intrară la domnul Rotbein, fiind conduşi de Alfreda Schildknecht care anunţase vizita tinerilor.
Bolnavul, abia în vîrstâ de douăzeci de ani, dar de pe acum puţin chel şi încărunţit, cu pielea gălbuie ca ceara şi chipul ofilit, nasul mare şi urechile şi mîinile mari, se arata recunoscător pîna la lacrimi pentru aceasta îmbărbătare, pentru acest divertisment — şi în adevăr, primind buchetul, plînse puţin din cauza slăbiciunii, salutîndu-i pe cei doi veri, iar cu acest prilej începu imediat, deşi cu glas abia şoptit, sa le vorbească despre comerţul de flori din Europa şi despre dezvoltarea mereu crescîndâ, despre formidabilul export al horticultorilor de la Nisa şi Cannes, despre încărcătura vagoanelor şi a coletelor poştale care porneau din aceste puncte, în fiecare zi, în toate direcţiile, către pieţele de angro de la Paris şi Berlin, cît şi pentru aprovizionarea Rusiei. Căci era comerciant, şi atîta vreme cît mai trăia continua sa se iniţieze în aceasta direcţie. Tatăl lui, fabricant de păpuşi la Coburg, murmura el, îl trimisese pentru perfecţionare în Anglia, şi acolo s-a îmbolnăvit. La începu febra lui fusese considerata ca fiind un tifos şi l-au tratat în consecinţa, adică l-au pus la un regim de zeama subţire. Ceea ce l-a slăbit în haW acesta. Ajuns aici, i s-a îngăduit să manînce şi a facut-o: a mîncat în p şi s-a silit sa se alimenteze, cu mari eforturi. Dar, din nefericire, erapf tîrziu, intestinul îi era atins şi în zadar cei de-acasă se îngrijeau sa-i mita limba afumata şi tipar afumat, căci el nu mai putea suporta nifl11 Acum tatăl lui, chemat urgent de Behrens printr-o telegrama, pom1 tocmai de la Coburg, deoarece voia să încerce o intervenţie chirurg1 decisiva, adică o rezecţie de coaste, iar el era hotârît s-o facă şi Pe a cu toate ca şansele erau reduse. Cu glasul abia murmurat, Rotbein re ^ lucruri pline de bun-simţ în legătura cu această chestiune, oprind
MUNTELE VRĂJIT
335

trivă şi asupra laturii comerciale a operaţiei: atît cît va trai va  lucrurile şi din acest punct de vedere. Capitolul cheltuielilor, şopti  i       idi     l         d         i   d   fi
 ,-pnnă cu rahianestezia, se ridica la suma de o mie de franci, căci,  îinpre H finiţiv, era vorba sa fie ridicat aproape întreg capacul toracic, adică
 t    iar   inura       blem   care          ne         d        ti
sâP
«au opt coaste, iar singura problema care se punea era de-a şti
sâP
- acest plasament va putea fi relativ rentabil. Behrens insista, însă
fitul lui era sigur, pe cînd interesul sau personal i se părea îndoielnic,
u puteai şti daca nu era mai bine sa mori liniştit cu toate coastele.
Era greu să-i dai un sfat. Verii îşi exprimară părerea că. Ia calcularea a vizului, trebuia ţinut seama de excepţionala măiestrie de chirurg a consilierului aulic. Şi sfîrşirâ prin a fi de acord sa aştepte părerea batrinului Rotbein, care se şi afla în drum, fiind cea hotarîtoare. Cînd îşi luară rămas bun, tînârul Fritz mai plînse puţin şi, cu toate ca lacrimile nu erau decît un efect al slăbiciunii, ele făceau un contrast straniu cu obiectivitatea seacă a felului sau de a gîndi şi de a vorbi. îi ruga pe domni sa binevoiască să-l mai viziteze, iar ei îi făgaduira bucuroşi, dar nu mai avură timp. Căci fabricantul de păpuşi sosind seara, operaţia a şi fost încercată a doua zi dimineaţa, după care tînarul Fritz n-a mai fost în stare sa primească vizite. Iar doua zile mai tîrziu, Hans Castorp, trecînd pe coridor cu Joachim, văzu ca se făcea curat în camera lui Rotbein. Sora Alfreda părăsise şi ea „Berghof'-ui, deoarece fusese trimisa de urgenţă într-un alt stabiliment, la un alt muribund şi, suspinînd, cu şnurul pince-nez-ului prins pe după ureche, pleca lînga acesta din urma, deoarece trebuia să folosească singura perspectiva ce-i era hărăzită.
O cameră „părăsită", o camera eliberată, în care se dezinfecta, cu
amîndouă canaturile uşii date de pereţi şi cu mobilele cocoţate unele
Peste altele, cum putea fi văzuta cînd, ducîndu-te sau întorcîndu-te din
sufragerie, treceai pe lînga una dintre ele - dar acest spectacol, deşi ca-
egonc semnificativ, era atît de obişnuit, încît aproape ca nu mai impre-
°na închipuirea nimănui, mai cu seama cînd, la timpul sau, ai intrat şi
stapînirea unei asemenea camere „eliberate" în aceleaşi condiţii,
usese şi ea dezinfectată, şi unde te simţi ca acasă. Uneori se ştia
.      cuPase camera cu numărul respectiv, ceea ce te punea, oricum, pe
c,        ' ^şa s~a înthnplat în ziua aceea şi la fel s-au petrecut lucrurile
' Pt zile mai tîrziu, Hans Castorp văzu, în trecere, camera micuţei fice -8'0SS în aceeaşi situaţie. Dar în cazul din urmă nu reuşi sa identica . lat s°iul mişcărilor care se auzeau acolo, înăuntru. Pe cînd se '•"tai T Privise' 8în(iitor şi cam uimit, consilierul aulic tocmai trecu din
336
THOMAS MANN
- Stau aici şi privesc tulburat, zise Hans Castorp. Buna ziua nule consilier aulic. Micuţa Leila...
-  Mda, răspunse Behrens ridicînd din umeri. Apoi după o t care dădu acestui gest întreaga lui semnificaţie, adaugă: Nu cumva     ^ grăbit sa-i faci o curte asidua tocmai acum, înainte de a trage obloan îmi place la dumneata ca te interesezi puţin de micii mei piţigoi tuh
culoşi, vizitîndu-i în coliviile lor, dumneata care eşti relativ
sănătos,
Este o trăsătura frumoasă a caracterului dumitale, nu, nu te apară est trăsătura foarte frumoasa. Doreşti ca din cînd în cînd sa te introduc şi n la alţii? Mai am cîteva soiuri de scatii din ăştia, cocoţaţi pe craca - daca te interesează. Uite, chiar în clipa asta ma duc şa dau o raita pe la „preaumflata" mea. Ma însoţeşti? Te voi prezenta foarte simplu, ca pe un compătimitor tovarăş de suferinţa.
Hans Castorp mărturisi ca de fapt consilierul aulic îi luase vorba din gura, căci îi propunea exact ceea ce el însuşi avusese intenţia sa-l roage. Aşadar, se va folosi cu recunoştinţa de permisiunea de a-l întovărăşi. Dar cine era oare „preaumflata", şi cum trebuia înţeleasa aceasta denumire?
— Textual, spuse consilierul aulic. Absolut textual şi fara nici o metafora. Haide, ca o sa-ţi povestească chiar ea.
După cîţiva paşi ajunseră în faţa camerei „preaumflatei", iar consilierul intra pe uşa dubla, rugîndu-l pe însoţitor sa-l aştepte. Un hohot de rîs şi cîteva vorbe vesele, care sunau cam gîfîite din pricina respiraţiei scurte, răsunară în camera la intrarea lui Behrens, stingîndu-se cînd se închise uşa. Dar cînd vizitatorul compătimitor intra, la rîndul sau, cîteva minute mai tîrziu, în camera izbucni din nou rîsul, iar Behrens îl prezenta pe Hans Castorp tinerei doamne cu ochi albaştri, care, culcata în pat, îl privi plina de curiozitate — stătea în capul oaselor, cu o perna la spate, se agita şi rîdea necontenit cu un hohot de rîs pena foarte ascuţit şi argintiu, gîfîind, insa surescitată şi parca stimulata toc mai de aceasta respiraţie dificila. Rîse la fel şi de chipul în care co silierul aulic i-l prezenta pe vizitator şi îi striga de mai multe ori mulţumesc frumos, la revedere, îi făcu semn cu mîna atunci
adio-cînd
lţe rmos, a reedere, îi făcu semn cu m Behrens pleca, apoi scoase un suspin tremurător, rîse iarăşi cu rîs argintiu, îşi apasă mîinile pe pieptul agitat sub cămaşa de batis . nereuşind sa-şi ţină picioarele liniştite. Se numea doamna Zimmer
Hans Castorp o cunoştea destul de vag, doar din vedere. 3 cîteva saptamîni la masa doamnei Salomon şi a liceanului mîncaC1 rîdea mereu. în ultima vreme dispăruse, fara ca tînarul nostru sa      ^ fi sinchisit de ea. Trebuie ca plecase, presupusese el, şi atît a i°s
 C1
MUNTELE VRĂJIT
337
cut prin minte în legătura cu dispariţia ei. Şi iată X& ■     b numele de „preaumflata" şi aştepta de Ia ea o i
 iată ca acum o găsea
 lămurire.
 ' Hahahaha, chicoti doamna, surescitată şi cu pieptul agitat. Un om ... ^g caraghios, acest Behrens, extraordinar de caraghios şi de t6T    ant  sâ te facă să te strîmbi şi sa te îmbolnăveşti de rîs. Dar luaţi domnule Kasten, domnule Carsten sau cum va numiţi, aveţi un ' e atît de caraghios, hahahaha, va rog sa ma iertaţi! Luaţi loc pe unul acesta, la picioarele mele, şi îngaduiţi-mi sa-mi bîţîi picioarele, pot altfel — ha...a, gemu ea adînc cu gura deschisa şi iarăşi începu sa chicotească, îmi este cu neputinţa sa ma reţin.
Era aproape drăgălaşa, avea trasaturi pure, puţin cam prea accentuate dar plăcute, şi o mica bărbie dubla. Dar buzele îi erau vinete, iar vîrful nasului avea aceeaşi nuanţa, fara îndoiala pentru ca pacienta nu avea suficient aer. Mîinile, slabe dar destul de plăcute la privit si pe care manşetele de dantelă ale cămăşii le puneau în valoare, erau tot atît de neastîmpărate ca şi picioarele. Avea un gît feciorelnic, cu „solniţe" deasupra claviculelor fragile, iar sub cămaşa de batist sînul agitat de rîs şi de greutatea respiraţiei, într-un ritm neregulat şi scurt, părea plapînd şi tînăr. Hans Castorp se şi hotărî sa-i trimită sau sa-i aducă şi ei flori frumoase, de import, produse ale horticultorilor de la Nisa sau Cannes, proaspăt stropite şi parfumate. Puţin neliniştit, lua totuşi parte la veselia agitata şi cam gîfîita a doamnei Zimmermann.
- Şi dumneavoastră vizitaţi pe cei care au temperatura mare? întreba ea. Cît este de amuzant şi de drăguţ din partea dumneavoastră, hahahaha! Dar eu, închipuiţi-va, nu am deloc temperatura mare, adică, la urma urmei, nu aveam deloc pîna nu de mult, dar absolut deloc... Pina cînd, de curînd, s-a ivit chestia asta... Ascultaţi, sa vedeţi daca n-o sa vi se para cel mai caraghios lucru pe care l-aţi întîlnit vreodată în toata viaţa dumneavoastră...
Şi luptîndu-se cu aerul printre hihihi şi trilili îi povesti ceea ce i se mtîmplase.
A'ci, sus, ajunsese doar niţeluş bolnava - oricum, destul de bolnava,
aca n-ar fi fost, nu urca, atinsa probabil de boala şi nu chiar
't de uşor, dar, în sfîr.şit, mai curînd sub o forma uşoara decît
neumotoraxul, aceasta cucerire atît de recenta a tehnicii chirur-
ej    6 Care cun°scuse un succes absolut fulgerător, îşi dovedise în cazul
Zim         e excep^ona^e- Intervenţia reuşise complet şi starea doamnei
era      rrnann făcuse progresele cele mai satisfăcătoare; iar soţul - căci
14 măritata   a    ■ ■
cere     .       ' Qe?1 mea nu avea copii — putea sa se bizuie pe reîntoar-
pesţe doua sau trei luni. Dar chiar atunci, pentru a se distra,
338
THOMAS MANN
fâcu o excursie pîna la Ziirich - da, călătoria asta n-a fost determ' decît de dorinţa de-a se distra. Şi în adevăr se distrase din toată
insa fiind la Ziirich îşi dădu seama ca va avea nevoie sa fie umflat nou, şi însărcina cu chestia aceasta pe un doctor de acolo. Era un r fermecător şi atît de nostim, hahahaha, hahahaha, ei, dar ce oare î' «•• cuse? Nimic altceva decît o umflase prea tare! Nu exista o alta expre ' aceste cuvinte spuneau totul. Era plin de bune intenţii, doctoraşul h-fara îndoiala că nu prea se pricepea la chestia asta şi, pe scurt:
prea umflata, prin urmare cu palpitaţii şi cu crize de astmă — ha! hihihi — însâ imediat ce-a sosit aici, Behrens a vîrît-o urgent la pat, înjurînd s' răcnind. Căci de dată aceasta era în adevăr foarte grav bolnava - nu chiar cu febră puternică, dar, oricum, cîrpăcitâ, deteriorată — hahahaha dar ce-i cu „mutra asta", ce v-a venit sa faceţi mutra asta caraghioasă? Şi arâtîndu-l cu degetul, se porni să rîdâ atît de tare de mutra lui Hans Castorp, încît acesta simţi că pînâ şi fruntea începea sâ i se învineţească, însă cel mai caraghios, spuse ea, râmînea tot Behrens cu înjurăturile şi grosolăniile lui. Pe ea o apucase rîsul imediat ce înţelesese că e prea umflata. Dar el, fără să ţină seama de nimic şi fărâ nici un menajament îi zbieră în faţă: „Viaţa dumitale e în mare primejdie!" - ce mai urs, hahahaha, hihihi, iertaţi-mâ.
Puteai sâ te întrebi ce anume din spusele consilierului aulic o putea face sa rîdă atît de perlat — sa fi fost oare numai „grosolăniile" lui şi faptul că nu-l credea, sau cu toate câ-l credea — şi fărâ îndoială ca-l credea-găsea extraordinar de caraghios lucrul în sine, adică primejdia de moarte care o ameninţă? Hans Castorp avea impresia câ ultima supoziţie era cea adevărată şi că, de fapt, nu-i trăgea cu hihihi şi trilili. cu ciripeli şi chicoteli decît dintr-o nechibzuinţâ copilăreasca, dintr-o inconştienţă izvorîtâ din creierul ei de pâsâricâ, fapt pe care el îl dezaproba. Cu toate acestea îi trimise flori, dar n-o mai revăzu niciodată p rîzâtoarea doamnă Zimmermann. Căci, după ce cîteva zile o mai ţinură cu baloane de oxigen, muri de-a adevărâteleâ în braţele soţului chema telegrafic - „O gîscâ în adevăratul sens al cuvîntului", adăugă co silierul aulic de la care Hans Castorp aflase ştirea.
Dar chiar mai înainte de asta, spiritul de iniţiativa şi caracterul m ale lui Hans Castorp făcuseră, cu ajutorul consilierului aulic şi a>' mierelor, noi cunoştinţe printre bolnavii gravi ai casei, iar Joachifli   ^ bui să-l însoţească. Astfel, îl căra la fiul doamnei Tous-les-deux, cel    ^
doilea, care mai rămăsese încă în viaţa, după ce de multa vrem
• i  it    A.P făcuse curăţ şi se dezinfectase cu H2CO în camera celuilalt-
ajunseră la Teddy, băieţelul sosit de curînd, deoarece căzui lui
MUNTELE VRĂJIT         339
ca să mai poată râmîne la colegiul „Fridericianum" unde era Pr nupă aceea nimeriseră la funcţionarul unei societăţi de asigurare 'nte jjQ.rusâ, Anton Karlovici Ferge, un martir blajin. în sfîrşit, intrară Se rerjcita şi totuşi atît de cocheta doamna Mallinckrodt, care primi de enea flori, la fel ca şi precedenţii, şi căreia i se dădu de mai multe as. ,e mîncare chiar în faţa lui Hans Castorp şi Joachim... Pînâ la urmă
'ră prin a-şi face reputaţia de samariteni şi de fraţi milostivi. Aşa ca,
o bună zi, Settembrini deschise discuţia despre asta.
_ La naiba, domnule inginer, aud spunîndu-se lucruri excentrice în 1 aâtură cu comportarea dumneavoastră! Este adevărat că v-aţi dedicat complet operelor de binefacere? Ţineţi cu tot dinadinsul sa va dezvinovăţiţi prin fapte bune?
-Nu vă mai daţi osteneală să discutaţi despre lucrul acesta, domnule Settembrini. Nu merită să stîrniţi ătîta vîlvâ. Vărul meu şi cu mine...
- Dar lâsaţi-l măcar o dată la o parte pe vărul dumneavoastră! Căci cu dumneavoastră avem ce avem, iată ce ne interesează în primul rînd, măcar că se vorbeşte despre amîndoi. Locotenentul este demn de respect, însă ăre o fire simplă, Care nu ameninţă pe nimeni, şi deci nu poate nelinişti pe un educator. N-o să mă faceţi să cred că el este acela care vă conduce. Cel mai reprezentativ dintre amîndoi, dar şi cel mai expus unei mari primejdii, sînteţi numai dumneavoastră. Sînteţi, daca mă pot exprima astfel, un copil răsfăţat de viaţă — încît trebuie să se ocupe cineva de dumneavoastră.
-Desigur, domnule Settembrini, am fost de acord, o data pentru totdeauna. Este foarte amabil din partea dumneavoastră. Dar mi se pare ca >,un copil răsfăţat de viaţă" este nostim spus. Ce mai sînt în stare sa inventeze şi scriitorii ăştia! Nu-mi dau seama prea bine dacă ma pot mindri cu titlul acesta, însă ştiu că sună drăguţ, trebuie s-o mărturisesc. 1 bine, da, mă ocup puţintel de „copiii morţii", probabil că la aceasta
releriţi. Mă interesez ici şi colo, dar fără să neglijez cura de odihnă,
l cînd am timp, de cei mai grav şi de cei mai serios bolnavi, ma d rl ege^' ac^ca nu de aceia care sînt aici doar pentru plăcerea lor şt se u dezmăţului, ci numai de ăceiă care mor.
ar este scris: „Lăsaţi morţii sâ-şi îngroape morţii", spuse italianul, chi anS (~astorP ridica braţele şi-l făcu sa înţeleagă prin expresia ma-, Ul câ multe lucruri erau scrise, dar că ar fi greu să le alegi pe cele stin , ne şi sa le urmezi. Flaşnetarul adusese, bineînţeles, un argument ^ai m°r' °eea ce era ^e a$tePtat- Dar, cu toate câ Hans Castorp inca cu t lsPus să-i acorde atenţie, să creadă câ-i cuviincios sâ-l asculte -rezervele şi fără nici un angajament - şi, în plus, sa mai
suporte, cu titlul de experienţa, aceasta influenţa cu tendinţa educat totuşi era destul de departe de gîndul sa renunţe vreodată, doar de h 6 gul unor concepţii pedagogice, la iniţiativele sale care i se păreau " într-un   chip  nu   prea  lămurit,   destul   de  folositoare   şi  de  o m însemnătate, cu toata experienţa făcuta cu mama-Gemgross şi cu fel i de-a vorbi despre „micul flirt drăgălaş", şi independent de uscaciu sărmanului Rotbein, şi de natîngul trilili al „preaumflatei".
Fiul doamnei Tous-les-deux se numea Lauro. Primise şi el flori v' lete de Nisa, cu miros de pamînt, „din partea a doi tovarăşi de suferim plini de compasiune, din stabiliment, cu cele mai bune uran de însă natoşire", dar fiindcă anonimatul ajunsese o pura formalitate, întrucît toata lumea ştia de la cine erau aceste daruri, doamna Tous-les-deux ea însăşi, mama mexicana palida şi îmbrăcata în negru, îi opri pe veri întîlnindu-i pe coridor, le mulţumi şi îi invita cu nişte vorbe răguşite dar mai ales printr-o mimica îndurerata, sa primească personal dovada de recunoştinţa din partea fiului ei — de son seul et dernier fils qui alJait mourir aussi. Ceea ce şi facura numaidecît. Se întîmpla ca Lauro sa fie în adevăr de o uimitoare frumuseţe, cu ochi arzători, nas acvilin ale cărui nari frematau şi nişte buze splendide, deasupra cărora mijea o mustăcioara neagra, însă îşi lua o asemenea alura dramatica de erou, încît musafirii, Hans Castorp nu mai puţin decît Joachim Ziemssem, fura fericiţi cînd uşa de la camera bolnavului se închise în urma lor. Căci, în vreme ce doamna Tous-les-deux — cu şalul de caşmir, cu voalul negru legat sub bărbie şi cu zbîrciturile transversale ale frunţii înguste şi chinuite,  cu  pungile enorme  sub  ochii  ei  negri  ca tăciunele şi cu genunchii slăbiţi de suferinţa — se învîrtea prin camera de colo pîna colo, lasînd sa-i cada îndurerat unul dintre colţurile gurii mari şi apropi-indu-se din cînd în cînd de tinerii aşezaţi pe marginea patului, le repeta tragica ei formula papagaliceasca: „Tous Ies de, vous comprenez wes-sies... Premierment V un et maintenant J'autre", în acest timp frumoşii Lauro se lansa, tot în franţuzeşte, în tirade răguşite şi gîflitoare. de o fanfaronada nesuferita, al căror înţeles era ca se gîndea sa moara ca u erovi, comme heros, ă Vespagnol, la fel ca şi fratele sau, de meme <7 son fier jeune frere Femando, care murise şi el ca un erou spaniol ~ gesticulînd îşi descheie cămaşa ca sa-şi ofere pieptul galben lovitul» morţii, apoi continua sa se comporte astfel pîna cînd un acces de tu stropi buzele cu o spuma subţire trandafirie, îi înăbuşi fanfarona sforăitoare, şi-i hotărî pe veri sa plece în vîrful picioarelor.              ,
Nici atunci şi nici după aceea nu mai vorbiră nimic despre ViZI cuta lui Lauro, şi chiar în intimitatea lor se abţinură sa-i judece
MUNTELE VRĂJIT
341
par amîndoi se simţiră mai la largul lor lînga Anton Karlovici ■ din Petersburg. care, cu mustaţa lui mare şi plăcuta şi cu proemi-rcl£>'deopotrivă de plăcuta a mărului lui Adam, zăcea în pat şi se resta-nC    .ncet şj greu după încercarea de a i se aplica pneumotoraxul, încer-de pe urma căreia era cit pe ce sa-şi piardă viaţa. în adevăr, resim-şoc puternic, şocul pleural, cunoscut ca o complicaţie a acestei enţii chirurgicale la moda. La el însă şocul se produsese într o a excepţional de primejdioasa, anume aceea a unui colaps complet • a unei sincope dintre cele mai grave, înfr-un cuvînt s-a dezlănţuit cu tîta putere, încît s-au văzut silifi sa întrerupă, în mod provizoriu, operaţia.
Domnul Ferge casca ochii blînzi şi cenuşii, iar chipul îi pa/ea ori de
clte ori vorbea despre aceasta întîmplare care trebuie sa fi fost, pentru el, înspăimîntatoare.
- Farâ anestezie, domnilor! Bine, noi ăştia n-o putem suporta, în cazul nostru este contraindicata, se ştie asta, şi, ca om cu judecata, te resemnezi. însă anestezia locala, domnii mei, nu pătrunde prea adînc, ci amorţeşte numai pielea la suprafaţa, îţi dai seama ca te deschide şi, fireşte, ca te apasă şi te striveşte. Stăteam culcat, cu faţa acoperita ca să nu văd nimic, asistentul mă ţinea de mîna dreapta şi infirmi era-şefa de stingă. Era ca şi cum m-ar fi apăsat şi strivit, adică era carnea pe care o deschideau şi o îndoiau cu ajutorul penselor. Dar iată ca tocmai atunci îl aud pe domnul consilier aulic spunînd: „Aşa!" şi, domnii mei, în aceeaşi c'ipâ, începu să dibuie pleura cu un instrument bont —   trebuia sa fie bont ca să n-o străpungă prea iute — dibuia ca sa găsească locul cel măi bun pentru a putea sa străpungă ca sa introducă gazul, însă, în timp ce-şi plimba instrumentul de-a lungul pleurei - domnii mei, domnii mei! - mi ~a mtîmplat ceva, mi-am dat seama ca s-a isprăvit cu mine, căci am "iceput să simt un rau absolut de nedescris. Pleura, domnii mei, nu tre-le atlnsă, ea nu îngăduie şi nu vrea sa fie atinsa, este tabu, e acoperita arne, izolata, este ceva de care nu te poţi apropia nici în ruptul capu-• vi iată ca o dezveliseră şi o pipăiau. Atunci, domnii mei, mi s-a rau- 'nspăimîntator, domnii mei — niciodată n-aş fi crezut ca este lnta sa ai o asemenea senzaţie, atît de monstruoasa şi de ticăloasa, sin       crezut-o posibila aici, pe pamînt, ci numai în iad! Am avut o jje         ~ adică trei la şir, una verde, alta cafenie şi alta violeta. Şi pe mjj.         tuturora, aceasta sincopa mirosea urît, şocul pleural îmi lovea frebu'   '     mn^ mei- mirosea înfiorător a hidrogen sulfurat, aşa cum ._       a pută în iad şi, în acelaşi timp, pe cînd leşinam, ma auzeam pe mi rîzînd cît mă ţinea gura, dar nu aşa cum rîde un om, nu, era
342
THOMAS MANN
cel mai necuviincios şi greţos hohot de rîs pe care l-am auzit vreod viaţa, căci, domnii mei, daca ţi se pipăie astfel pleura, este ca şi cum    ^ gîdila în modul cel mai exagerat şi cel mai inuman, iată, aşa şi nu  i * este cu aceasta blestemata ruşine şi tortura, acesta este şocul pleu care bunul Dumnezeu sa va ferească.
Anton Karlovici Ferge revenea adesea şi de fiecare data vînat d spaima, asupra acestei „infame" experienţe sufleteşti, hotarît sa nu m îngăduie repetarea ei. De altfel, chiar de la primele cuvinte s-a dovedit fi un om simplu, căruia toate chestiunile „înalte" îi erau străine şi faţad care nu trebuia sa ai nici un fel de pretenţii de natura intelectuala sa sentimentala, tot aşa după cum el însuşi nu avea faţa de alţii nici 0 pretenţie de acest fel. Acest lucru o data stabilit, îţi dădeai seama, de altfel ca povestea lucruri interesante din viaţa lui trecuta şi din mijlocul căreia boala îl smulsese, adică din viaţa unui voiajor în serviciul unei societăţi de   asigurare   împotriva   incendiilor:   întreprinsese   de   la  Petersburg calatorii lungi de-a lungul şi de-a latul întregii Rusii, vizitase fabricile asigurate, iar rolul sau era acela de-a face o ancheta asupra firmelor industriale care se găseau într-o situaţie financiara grea; căci statistica dovedea ca incendiile cele mai frecvente izbucneau în fabricile care făceau afaceri proaste. De aceea i-au dat însărcinarea sa sondeze cîte o întreprindere, sub un pretext oarecare, şi sa raporteze băncii rezultatele anchetei, pentru ca, printr-o reasigurare majorata sau printr-o alta repartiţie a primelor, sa se prevină anumite pierderi simţitoare. Vorbea despre călătoriile lui în plina iarna de-a lungul imensului imperiu, despre cursele în plina noapte pe un ger nemaipomenit, culcat în sanie, învelit cu blanuri  de oaie,  şi cum  văzuse  sticlind ochii  lupilor pe întinderea zăpezii, asemenea unor stele. Avea în ladiţă provizii congelate, supa de varza şi pîine alba, pe care le dezgheţa la hanuri, în timp ce se schimbau caii, iar pîinea era tot atît de proaspătă ca în prima zi. Nu riscai nici o neplăcere, decît atunci cînd venea brusc dezgheţul: atunci, bucăţelele supa de varza congelata, pe care le avea la el, se topeau şi curgeau.
în felul acesta domnul Ferge povestea întrerupîndu-se din cînd i cînd, ca sa observe, oftînd, ca totul ar fi rămas foarte frumos daca puţin n-ar fi fost necesar sa se mai supună unei alte încercări de a face pneumotoraxul. Nu spunea nimic prea deosebit, erau doar adevărate, pe care le ascultai cu plăcere, şi mai ales Hans Castorp g    ^ ca este folositor sa audă vorbindu-se despre imperiul rusesc şi a felul sau de viaţa, despre samovare şi arta coacerii plăcintelor, cazaci şi bisericile de lemn cu multe clopotniţe în forma de ceapa-ai fi putut spune ca sînt colonii de ciuperci. îl mai ruga pe domn11
MUNTELE VRĂJIT
343

vestească despre locuitorii acestei ţari, despre exotismul lor nordic
 ea în
atît mai ciudat în ochii lui, despre sîngele asiatic care curgea S'    le lor, despre pomeţii proeminenţi, despre forma finico-mongola a V'lor şj asculta totul cu un interes pur antropologic, ba avu chiar şi °   ozitatea sâ ceara sa i se vorbească ruseşte - şi de sub mustaţa plăcuta , jjjjjuiui Ferge şi din mărul lui Adam pornea repede, confuz, complet
•   şj nearticulat idiomul răsăritean — iar Hans Castorp găsea aceasta H'versiune cu atît mai plăcută (aşa e făcuta tinereţea) cu cît putea sa burde în voie într-un domeniu interzis din punct de vedere pedagogic.
De multe ori se abâleau sa stea de vorba cîte un sfert de ora cu Anton Karlovici Ferge. Dar, între timp, făceau vizite copilandrului Teddy, de la „Fridericianum", un băieţaş de vreo paisprezece ani. blond şi fin, care avea o infirmiera particulară şi o pijama de mătase alba împodobită cu brandenburguri. Era orfan şi bogat, după cum îi informase el însuşi. în aşteptarea unei operaţii ce urma sa pătrundă la o oarecare profunzime, operaţie pe care voiau s-o încerce cît de curînd pentru extirparea unor părţi infectate, părăsea patul din cînd în cînd, pentru o ora, şi, într-un costum de sport drăguţ, lua parte la reuniunea din salon. Doamnelor le plăcea sa glumească cu el, iar el asculta conversaţiile lor, de pilda acelea în legătură cu avocatul Einhuf, cu domnişoara cu chiloţii de tricou şi cu Frănzchen Oberdank. Apoi se întorcea să se culce. Aşa trăia, de azi pe mîine, copilandrul Teddy, elegant, lasînd sa se presupună ca asta era tot ce aştepta de la viaţa de-acum înainte.
Dar la numărul cincizeci zăcea doamna Mallinckrodt, Natalie pe numele cel mic, cu ochi negri, cercei de aur şi cocheta, plăcîndu-i sa se gătească, dar care, cu toate acestea, era un fel de Lazar sau de Iov feminin, lovită de Dumnezeu cu toate infirmităţile posibile. Organismul ei Părea inundat cu toxine, astfel încît toate bolile imaginabile se năpusteau asupra-i, fiecare pe rînd şi toate deodată. Mai ales pielea îi
Mectata, căci regiuni mari erau acoperite de o eczema care îi provo-
ncarimi atroce şi care, ici şi colo, ajunsese pîna la carne vie,
Pnnzîndu-i şi buzele, astfel încît îi era greu sa bage lingura în gura.
amaţiile interne se ţineau lanţ la doamna Mallinckrodt, cuprinzîndu-i
'
 nr>ichii, plamînii, periostul şi chiar creierul, din care cauza avea  'nconSt'enţa, iar slăbiciunea, ca urmare a temperaturii şi a
suf   • nt                           ,                         ,                            p
Pild          T> '* Provoca spaime mari din pricina cărora, cînd minca de
Sc    '      Putea sa înghită cum se cuvine: dumicatul îi ramînea în gît. Pe
Sc
 g                                                                       g
 a°easta cl°amna se găsea într-o situaţie înfiorătoare şi pe deasupra  Şl S
mai e                           se găsea întro situaţie înfiorătoare şi pe
Un al- k Şl S'n^ura Pe lume; căci după ce-şi părăsise soţul şi copiii bat sau, mai bine spus, pentru un adolesceri, a fost la rî
 pentru  rîndul ei
344
THOMAS MANN
părăsita de amant, aşa cum o mărturisi celor doi veri; prin urma avea cămin, deşi nu era lipsita de mijloace de trai, întrucît 1 ie Qţ "U chiar soţul ei. Fara sa se mîndrească într-un mod necuviincios cu      * fapt, profita oricum de generozitatea lui - sau poate ca la mijloc dragoste trainica — dar fara ca ea însăşi s-o ia prea în serios, şi înţe[e ca nu e decît o păcătoasă nenorocita, dezonorata şi din cauza acea îndura toate plăgile vrednice de un Iov, cu o răbdare şi o dîrzenie su prinzătoare, cu o putere de rezistenţa elementara, caracteristica firii sexului ei, învingînd durerile îngrozitoare ale trupului de bruneta reuşind totuşi sa-şi facă un turban cochet, chiar şi din pansamentul cu care era silita sâ-şi înfăşoare capul din cauza bolii. Nu mai contenea sa-si schimbe bijuteriile, începînd dimineaţa cu corali şi sfîrşind seara cu perle. încîntata de florile trimise de Hans Castorp, cărora le dădu o semnificaţie mai degrabă galanta decît caritabila, îi invita pe tineri sa se aşeze lînga patul ei şi sa ia ceaiul pe care ea însăşi îl bea dintr-un ibric, avînd degetele acoperite pîna la articulaţii — inclusiv policarii - de opale, ametiste, smaralde. în vreme ce la urechi i se legănau cerceii de aur, le povesti verilor, din prima clipa, cum se petrecuse totul. Le vorbi atît despre soţul ei, un om vrednic de respect, însă plictisitor, cît şi despre copiii deopotrivă de buni şi de plictisitori, care semănau leit cu tatăl lor şi pentru care nu avusese niciodată sentimente deosebit de călduroase, dar le vorbi şi despre adolescentul cu care fugise şi lauda îndelung tandreţea lui plina de elanuri poetice. însă părinţii tînarului ştiura, prin tertipuri pline de viclenie şi chiar folosind forţa, sa-l îndepărteze de ea, deşi poate ca şi boala, care tocmai atunci izbucnise sub aspecte multiple şi năprasnice, îi făcuse sila micuţului. Va fac cumva silă şi dumneavoastră, domnilor? întreba ea cu cochetărie, iar feminitatea ei bruna înfrînse eczema care-i acoperea jumătate din faţa.
Hans Castorp nu simţi decît dispreţ pentru tinerelul căruia ea îi pr0" vocase silă şi îşi manifesta acest sentiment ridicînd din umeri. Laşitate poeticului adolescent îl îndemnă, în ceea ce-l privea, către un zel de natura cu totul opusa şi găsi prilejul, în mai multe rînduri, sa ia nefericitei doamne von Mallinckrodt mici servicii de infirmier, cais cereau cunoştinţe speciale: adică încerca sa-i vîre în gura, cu băgare seama, supa de la prînz — daca se întîmpla sa fie de faţa cînd i se aduc îi dădea sa bea din ibric, atunci cînd vreun dumicat i se oprea în g'1' o ajuta sa-şi mai schimbe poziţia în pat, căci în afara de toate boWe
era chinuita şi de rana încă necicatrizata a unei operaţii. îi dădea as mîna de ajutor, fie cînd era în drum spre sufragerie, fie cînd se înt° de la plimbare, rugîndu-l pe Joachim sa-şi continue singur drufflU

 ^
MUNTELE VRĂJIT
ti»P
el va da o raita pe la cazul de la numărul cincizeci, pentru a afla u"r     maj simţea - şi trăia în el însuşi o bucurie deosebita, care izvora ^■    onvingerea menirii tainice şi din oportunitatea purtării lui, bucurie e împletea deopotrivă cu o anumita plăcere nemarturisita şi foarte t'na născută din felul acesta de a activa atît de pios, de blînd şi de dabil încît nici din punct de vedere militar, nici din punct de vedere anist şi pedagogic nu i se puteau face obiecţii serioase. par despre Karen Karstedt n-am vorbit încă, şi cu toate acestea Hans Castorp şi Joachim se îngrijiră de ea într-un mod cu totul deosebit. Era o clienta particulara şi externa a consilierului aulic care, de altfel, o dăduse el însuşi în grija miloşilor veri. Era aici, sus, de patru ani, fara resurse materiale, la bunul plac al unor rude care se dovediseră neîndurătoare faţa de ea, căci o data o şi luaseră de-aici, sub pretextul ca, oricum, tot era condamnata la moarte, şi n-au binevoit s-o trimită înnpoi decît după intervenţiile consilierului aulic. Locuia în Dorf, la o pensiune ieftină- avea abia nouăsprezece ani, subţirica, cu parul lins, unsuros şi cu nişte ochi care se sileau cu sfiala sa ascundă o lucire ce se potrivea cu îmbujorarea de febra a obrajilor şi cu vocea ei stinsa într-un chip caracteristic, dar care suna plăcut. Tuşea aproape mereu si avea aproape toate vîrfurile degetelor acoperite cu plasturi, fiindcă supurau.
Prin urmare, verii se ocupară de ea în mod deosebit, la rugămintea consilieruiui aulic, ca băieţi buni ce erau. Totul a început cu trimiterea unor flori, apoi îi făcură o vizita nefericitei Karen, pe balconaşul ei din Dorf, iar după aceea organizară cîteva plimbări în trei: la un concurs de patinaj, la o cursă de bob. Căci, în valea noastră din creierul munţilor sezonul sporturilor de iarna era acum în toi, se organizase o saptamîna a ainpionatelor, iniţiativele se înmulţeau, petrecerile şi spectacolele se Wieau lanţ - erau însă manifestaţii cărora verii nu le acordaseră pîna a Unc' decît o atenţie fugara. De fapt, Joachim era împotriva tuturor disecţiilor de-aici. Nu pentru ele se afla aici - nu stătea nici pentru a trai se acomoda cu aceasta şedere, facînd-o plăcuta şi variata, ci numai t    a scaPe cît mai repede cu putinţa de infiltraţie, sa ajungă valid pen-Şi tace serviciul, adevăratul serviciu, la şes, în locul serviciului
prestat n "
nu ■             urmarea tratamentului, care era un succedaneu, însă de care
larn a &a Se at*nSa n«"neni. îi era interzis sa practice sporturile de Sl u displăcea sa facă pe gură-casca. Cît despre Hans Castorp, el se Prea ' -^^ ^e °e* de-aici, de sus, printr-o solidaritate prea strînsa şi lrtla Pentru a mai putea arata cel mai mic interes faţa de viaţa eni care considerau acest loc ca pe un teren de sport.
346
THOMAS MANN
Dar solicitudinea lor pentru biata domnişoară Karstedt s situaţia, iar Joachim nu putea ridica nici o obiecţie — căci în acest caz fi dovedit mai puţin animat de sentimente creştine. Se duseră deci
bolnava de la locuinţa ei modesta din Dorf şi o conduseră, pe un ger cu soare arzător, de-a lungul cartierului englezesc, numit a
■ai
sa ia sPien-
astfe] după „Hotel d'Angleţerre", printre magazinele luxoase de pe S(rad
principala, unde săniile alergau în sunet de zurgălăi şi pe unde se pi; bau bogătaşii petrecăreţi şi ţrîndavi din întreaga lume, clienţi ai Cazino lui şi ai marilor hoteluri, bărbaţi fara pălării, îmbrăcaţi în costume ele gante de sport croite din stofe alese şi scumpe, cu feţele bronzate d arşiţa soarelui de iama şi de reverberaţia zăpezii, apoi coborîra mult mai jos pîna la patinoarul situat în fundul văii, nu departe de Cazinou «1 care în timpul verii servise ca teren de fotbal. Se auzea muzica; orchestra Cazinoului dădea un concert pe estrada pavilionului de lemn, deasupra patinoarului dreptunghiular, îndărătul căruia se înălţau, în albas-trul-închis al cerului, munţii înzăpeziţi. Intrară tustrei, îşi facura drum printre spectatorii aşezaţi pe banei în amfiteatru, în jurul patinoarului, gasira loc şi începură sa privească. Patinatorii cu costumele lipite de trup, cu tricouri negre şi dolmane împodobite cu găitane, se legănau, pluteau, descriau figuri, săreau şi făceau cercuri. O pereche de virtuoşi, un domn şi o doamna, profesionişti deosebit de abili, executară o figura pe care în lumea întreaga nimeni nu mai era în stare s-o realizeze, provocînd aplauze acompaniate de muzica. Disputîndu-şi recordul de viteza, şase tineri de naţionalităţi diferite, aplecaţi înainte şi cu mîinile Ia spate, ţinînd uneori o batista între dinţi, facura de şase ori ocolul vastului dreptunghi. Un clopot îşi amesteca din cînd în cînd sunetele în melodia muzicii. Uneori din mulţime izbucneau strigate de încurajare şi aplauze. Era o adunătura pestriţa, la care cei trei bolnavi, verii şi protejata te priviră cu curiozitate. Englezi cu şepci de stofa cadrilata şi dinţi albi vorbeau franţuzeşte unor doamne parfumate puternic şi îmbrăcate o1 cap pîna-n picioare cu tricouri viu colorate, iar unele dintre ele pur a pantaloni. Americani cu scafîrliile mici, pârul scurt, lipicios, cu p'P butucănoase în gura, purtînd blanuri cu spicul aspru în afara. K bărboşi şi eleganţi, bogaţi şi sălbatici la vedere, cît şi olandezi de u" corcit cu malaiezi, se amestecau într-o asistenţă formata din germa elveţieni, pe cînd toţi ceilalţi, nedefiniţi, şi care vorbeau franţuz" veniţi din Balcani şi ţările Levantului, oameni cu înfăţişare aventur pentru care Hans Castorp avea o oarecare slăbiciune, dar pe
Joachim îi condamna ca avînd ceva interlop şi lipsit de caracter.
era"
MUNTELE VRĂJIT
347
ştiaţi pretutindeni. între timp, nişte copii se avîntara într-un con-
lumeţ şi se poticniră de-a lungul patinoarului, avînd pe un picior
C      hi Şi Pe ce'a'a'f ° patina, apoi tot un grup de băieţi împinse pe
-fele nişte fetiţe. O luară la goana cu luminări aprinse, învingătorul
,j acela care ajungea la capăt fara să i se stingă flacăra; alergînd, erau
hl'eati sa sară peste obstacole sau sa umple cu cartofi nişte galeţi cu
■ torul unor linguri de cositor. Cei din societatea distinsa se amuzau
omotos. îşi arătau unii altora pe cei mai bogaţi, pe cei mai cunoscuţi
j pe cei mai eleganţi dintre copii, fetiţa unui multimilionar olandez, fiul
unui prinţ prusac şi băieţelul de doisprezece ani care purta numele unei
mărci de şampanie cunoscuta în lumea întreaga. Biata Karen se amuza
şi în acelaşi timp tuşea. De bucurie, bătea din palme, fara sa mai ţină
seama de degetele care-i supurau. Le era atît de recunoscătoare.
Verii o conduseră şi la cursele de bob: locul pîna unde trebuiau sa meargă nu era prea departe nici de „Berghof \ nici de locuinţa domnişoarei Karen Karstedt, căci pista, coborînd de pe SchatzaJp, se termina în Dorf, între grădinile cartierului de pe versantul vestic. Acolo era instalat micul pavilion de control; se comunica telefonic plecarea fiecărei sânii. Printre taluzurile de zăpada îngheţata, parcurgînd virajele pistei inundate de sclipiri metalice, coborau din vîrf, la intervale destul de lungi, săniuţele plate, încărcate cu domni şi doamne în svetere de lîna albă şi avînd în jurul piepturilor nişte eşarfe cu culorile tuturor naţiunilor. Vedeai chipuri îmbujorate şi încordate, pline de zăpada spulberata. Publicul fotografia săniile care cădeau, derapau sau se dădeau peste cap, răstumînd echipele în zăpada. Şi aici cînta muzica. Privitorii stăteau în tribunele mici amenajate special sau se strecurau pe cărarea îngusta, săpata pe lînga pista. Podeţele de lemn aşezate peste pista şi pe sub care aluneca în goana, din cînd în cînd, cîte un bob, erau şi ele ocupate de pectatori. Cadavrele sanatoriului făceau şi ele acelaşi drum, treceau JUnd pe sub poduri de-a lungul curbelor, la vale, mereu la vale, îşi Puse Hans Castorp şi chiar vorbi cu ceilalţi despre acest lucru.
v1 la Bioskop-Theater din Platz o conduseră verii, într-o dupa-amiaza, aren Karstedt, deoarece îi plăceau mult lucrurile acestea. în aerul at care îngreuna respiraţia cefor trei, întrucît erau obişnuiţi numai cu  S         ea ma' curatâ' ş' care 'e aPasa piepturile umplîndu-le cape-u o ceaţă tulbure, licărea, în faţa ochilor lor îndureraţi, o ameste-
ro  ,-J
pri •     C SCene ^m viaţa tremurînda de pe ecran, agitata, amuzanta şi de 1    ' mtT'° a§itaţie fremătătoare ce nu se oprea decît ca s-o ia imediat Pat, acompaniată de o biata muzica menita sa atribuie gonitelor
tel    S
348
THOMAS MANN
închipuiri trecute o împărţire prezenta a timpului, şi care, în
Pofida
mijloacelor sale reduse, reuşea totuşi sa cînte pe toate registrele sol taţii, măreţiei, pasiunii, sălbăticiei şi ale unei senzualităţi cam de       ' Vazura, astfel, desfaşurîndu-se în tăcere o poveste framîntata, cu drag   ^ şi cu crime, care se petrecea la curtea unui despot oriental, întîm I neaşteptate, pline de grandoare şi zădărnicie, pline de dorinţe tiranic de furii fanatice ale slugărniciei, pline de cruzimi şi de pofte, de volupt şi de întîrzieri semnificative mai cu seama atunci cînd era vorba d pilda, de-a scoate în evidenţa musculatura braţelor unui calau - pe scurt vazura ceva întemeiat pe o cunoaştere intima a dorinţelor ascunse ale reprezentanţilor civilizaţiei internaţionale care asistau la acest spectacol Settembrini, ca om al raţiunii, ar fi condamnat desigur cu asprime şi cu o ironie şfichiuitoare, clasica, acest spectacol atît de puţin umanist şi n-ar fi pierdut ocazia sa înfiereze abuzul de-a folosi tehnica pentru a da viaţa unor imagini care înjoseau demnitatea omului, se gîndi Hans Castorp şi în şoapta îi împărtăşi varului sau aceste gînduri. In schimb, doamna Stohr, care era şi ea acolo, şezînd nu prea departe de ei, părea extaziata; chipul congestionat şi incult i se schimonosise de plăcere.
De altfel, pe toate chipurile aflate în sala se petrecea acelaşi lucru. în clipa cînd dispărea ultima imagine tremurătoare a unei scene, cînd lumina se aprindea, iar cîmpul vizual apărea spectatorilor ca o pînza goala, nici pe departe nu mai putea fi vorba de aplauze. Nu mai era nimeni acolo pe care l-ai fi putut răsplăti cu aplauze, sau pe care, din admiraţie, l-ai fi putut rechema la rampa pentru a omagia arta de care dăduse dovada. Actorii care se asociasera ca sa realizeze acest spectacol erau de mult risipiţi în cele patru vînturi; publicul nu văzuse decît umbrele creaţiilor lor, adică acele milioane de imagini şi instantanee scurte prin care acţiunea a fost descompusa şi apoi reconstituita, ca sa poată fi restituita duratei după voie şi oricît de des, într-o înlănţuire rapida şi tremurătoare. Din cauza iluziei, tăcerea publicului avea ceva vlăguit şi neplacu ■ Mîinile ramîneau întinse, neputincioase, în faţa neantului. Te frecai ochi, priveai fix, drept înainte, te ruşinai de lumina şi erai nerăbdător te regăseşti în întuneric, ca şa vezi desfaşurîndu-se iarăşi nişte fapte avuseseră un timp al lor propriu, dar acum erau transplantate rn timp nou, fiind reîmprospătate cu spoiala muzicii.
Tiranul muri înjunghiat cu un cuţit, răcnind cît îl ţinea gura, dar ca cineva sa-l audă. Apoi, spectatorii văzură imagini din întreaga    ^ pe preşedintele Republicii franceze, cu joben şi decoraţii, raspu din fundul landoului printr-o scurtă cuvîntare; pe viceregele Ir>dl
MUNTELE VRĂJIT         349
nui rajah şi pe kronprinz în curtea unui regiment din Potsdam.
nU      - viata şi îndeletnicirile unui sat de indigeni din Noul Mecklem-
innta de cocoşi în Borneo, sălbatici goi care cîntau din fluiere
hi IfS i
- j ne nas, prinderea unor elefanţi sălbatici, o ceremonie la curtea S 1 i Siamului şi o strada cu bordeluri din Japonia, unde gheişele au aşezate îndărătul unor zăbrele de lemn. Vazura, de asemenea, oizi înfofoliţi, strabatînd cu săniile trase de reni un pustiu de zăpada . nordul Asiei, pelerini ruşi închinîndu-se pe muntele Hebron şi un l'ncvent persan bătut cu ciomege. Parca luai parte la toate acestea. Spaţiul era desfiinţat, timpul se trăsese înapoi, „acolo" şi „atunci" deveniseră într-o clipita nişte scamatorii, iar „aici" şi „acum" erau metamorfozate şi învăluite de muzica. Pe neaşteptate vedeai apropiindu-se de tine o tînârâ marocana, în mărime naturala, îmbrăcata în mătase vărgata, împopoţonata cu lanţuri, inele şi paiete, şi cu sinii plini dezgoliţi pe jumătate. Avea narile largi, ochii plini de o viaţa primitiva şi îşi mişca limba; rîdea cu toţi dinţii ei albi şi-şi acoperea ochii cu o mîna ale cărei unghii păreau de o culoare mai deschisa decît pielea, iar cu cealaltă făcea semn publicului. Priveai uluit chipul ei de umbra, seducător, care părea ca vede şi nu vede, ale cărui priviri nu te priveau deloc, al cărui rîs şi ale cărui gesturi nu ţinteau întru nimic prezentul, ci erau numai în lumea lor, acolo şi odinioară, astfel încît n-ar fi avut sens sa le răspunzi. Acest fapt, după cum am mai spus, amesteca bucuria cu un sentiment al neputinţei. Şi chiar atunci năluca se destramă. O lumina puternică inundă ecranul după ce cuvîntul „Sfîrşit" fusese proiectat: programul oferit se terminase, iar publicul părăsea teatrul, în vreme ce un altul nou se înghesuia afara, dornic sa se bucure de repetarea acestei desfăşurări.
îndemnaţi de doamna Stohr, care li se alăturase, şi din dorinţa de-a
Pe plac bietei Karen, care îşi împreunase mîinile a recunoştinţa, intra-
Ş1 Ia cafeneaua Cazinoului. Muzica era şi acolo. O mica orchestra de
icanţi în fracuri roşii cînta sub conducerea unui prim-vionst ceh sau
gur care, desprins de grup, stătea în picioare în mijlocul dansatorilor
1 c"lnuia instrumentul cu răsuciri pasionate ale trupului. O animaţie
ena domnea în jurul meselor. Se serveau băuturi rare. Pentru a se
> veni comandară oranjade pentru ei şi protejata lor, căci era cald
La   m îmbîcsit, în vreme ce doamna Stohr comanda un lichior dulce.
sul      -    a' SPuse ea' animaţia încă nu-i în toi. Abia mai spre seara dan-
torij    mSUfle(ea; de altfel, foarte mulţi pacienţi din diferite alte sana-
Ş1 bomavi care stăteau aici pe cont propriu, prin hoteluri şi la
350
THOMAS MANN
Cazinou, veneau în grupuri mult mai mari decît acum, şi nu numa-dintre cei ce făceau febra a trecut dansînd pragul eternităţii şi a SUc bat cu o hemoptizie finală, golind in dulci jubilo cupa bucuriei de a Ceea ce făcea profunda ignoranţa a doamnei Stohr din acest in d    . jubilo era în adevăr extraordinar; primul cuvînt îl lua din vocabui italiano-muzical al soţului ei, şi-l rostea în consecinţă, „dolce"  ia doilea cuvînt numai Dumnezeu ştie de unde-l găsise - iar verii, cî izbucni această latină, apucară amîndoi deodată firele de pai din pahar însâ doamna Stohr nu se arătă deloc tulburata. Dimpotrivă, hlizindu-s încăpăţînată cu dinţii ei de iepure, se silea, prin aluzii şi tachinări sa ghicească adevărata cauză a legăturilor dintre cei trei tineri, întrucît nu şi-o putea explica limpede decît din punctul de vedere al bietei Karen care, spunea doamna Stohr, data fiind purtarea ei niţel cam naivă, era pesemne încîntata de a fi însoţită, în acelaşi timp, de doi cavaleri atît de veseli. Cazul i se părea însâ mai puţin limpede văzut din punctul de vedere al celor doi veri; dar oricît de proastă şi ignoranta era, intuiţia ei feminină   o   ajuta   totuşi   sa-şi   facă   o   idee,   incompletă   şi   triviala bineînţeles, asupra faptelor. Căci ghici şi lăsă chiar să se înţeleagă prin tachineriile ei că singurul şi adevăratul cavaler era numai Hans Castorp, pe cînd ţînârul Ziemssen se mărginea doar sâ-I asiste, şi Hâns Câstorp, a cărui înclinaţie intimă pentru doamna Chauchat îi era cunoscuta, n-o însoţea pe nenorocita de Karstedt decît în lipsă de ceva mai bun, deoarece, după toate aparenţele, nu ştia deocamdată cum să se apropie de cealaltă — un fel de a judecă demn de doamna Stohr, lipsit de orice adîncime morala, foarte stingaci şi bazat pe o intuiţie vulgara, drept care Hans Castorp nu o onoră decît cu o privire obosită şi dispreţuitoare. atunci cînd ea îşi formulă părerea pe un vulgar ton de glumă. Deoarece legaturile cu biata Karen constituiau pentru el, în adevăr, un fel de compensaţie şi un expedient oportun şi util — după cum de altfel toa acţiunile lui caritabile aveau un sens asemănător. însă, în acelaşi timp-aceste iniţiative pioase aveau şi un scop al lor, propriu, iar mulţumir pe care o simţea nu era de o natura mai puţin spontana şi purâ      . aceea încercata cînd o ajuta pe infirma doamnă Mallinckrodt sa înghită fiertura, cînd îl asculta pe domnul Ferge descriind infernaU" § pleural sau cînd o vedea pe biata Karen bătîndu-şi cu recunoşti!» bucurie mîinile cu degetele acoperite cu plasturi; mulţumirea ac
izvora dintr-o concepţie spirituala ce voia sa întreacă, într-un se
ns op"s'
punctul  de  vedere pe care  domnul  Settembrini  îl  repiezenta acţiunea lui educatoare, iar tînârului Hans Castorp i se părea că a
prin
MUNTELE VRĂJIT
351
 merita mai curînd decît altele sa i se aplice formala placet
pxperiri-
Tsuţ? în care l°clna Karen Karstedt era situata nu departe de pîrîu calea ferată, adică la marginea drumului ce ducea spre Dorf, aşa ca .. jypa micul dejun, puteau lesne, cînd doreau, sa se ducă s-o ia la r   barea prescrisă. Mergînd astfel înspre Dorf, ca să iasă în şoseaua ■ cipală, aveau în faţa priveliştea micului Schiahorn, apoi la dreapta • piscuri numite Turnurile Verzi, dar acoperite de o zăpadă lucind rbitor în razele soarelui, iar mai departe, tot pe dreapta, vîrful rotunjit I Dorfbergului. La jumătatea povîrnişului abrupt se vedea un cimitir, cimitirul din Dorf, înconjurat de un zid, de unde probabil aveai prilejul sâ te bucuri de o privelişte frumoasă, cuprinzînd desigur şi lacul, încît ţi-l puteai închipui foarte lesne ca ţinta unei plimbări. Aşa se face că porniră tustrei sâ ajungă pînă sus într-o dimineaţă frumoasă - şi de altfel toate zilele erau frumoase: liniştite şi însorite, de un albastru adine, de o căldură plăcut răcoroasa şi de un alb scânteietor. Verii, unul cu chipul roşu ca o ţiglă, celălalt bronzat, mergeau în haină, deoarece sub săgeţile unui asemenea soare pardesiurile i-ar fi incomodat — tînârul Ziemssen în costum de sport şi cu şoşoni, iar Hans Castorp încălţat la fel, dar cu pantaloni lungi, deoarece nu avea chiar atîta chemare pentru exerciţiile fizice ca sâ-i poarte scurţi. Era între începutul şi mijlocul lui februarie al noului an. Aşa e, anul se schimbase de cînd Hans Căstorp urcase aici, era notat un altul, următorul. Un mare arătător ăl ceasornicului lumii păşise cu o unitate mai departe, nu cu una dintre cele mai mari, nu cu una dintre acelea care măsoară mileniile — foarte puţini erau aceia care. trăind astăzi vor putea asista Ia o asemenea schimbare; şi nu era nici una mtre acelea care marchează secolele sau măcar deceniile, nu, fără •naoialâ că nu. Dar limba indicatoare a anilor se deplasase de curînd, cu e că Hans Castorp nu era aici chiar de un an, ci abia de puţin mai u t decît de o jumătate de an şi, la fel ca minutarele unor anumite cea-e mari care nu înaintează decît la fiecare cinci minute, se oprise ^    m> pînâ cînd avea să fie nevoit sâ se mişte. Dar pînâ atunci arătătorul °r trebuia sâ mai înainteze încă de zece ori, adică de mai multe ori m .' e ° facuse de cînd Hans Castorp sosise aici - deci, pe februarie nu-l ca  •    nea *a socotea'ă, căci o dată început, putea fi considerat imediat c:n j   .   Parut- la fel cum, schimbînd in bani mărunţi o moneda, e ca şi Clnd ai fi cheltuit-o.
de pe q   '' lntr"° Z1> cei trei porniră să facă o plimbare pînâ Ia cimitirul erg — şi pentru a fi oneşti pînă la capăt, vom pomeni şi de
352
THOMAS MANN
aceasta excursie. Hans Castorp luase iniţiativa, iar Joachim, cu t începuse prin a face cîteva obiecţiuni din cauza bietei Karen  s        °a convins pîna la sfîrşit şi recunoscu ca ar fi fost inutil sa se joace de-a v-aţi ascunselea şi sa caute, potrivit laşităţii doamnei Stohr     a pună la adăpost de tot ceea ce i-ar fi putut sugera sa se gîndeasca la tus. Karen Karstedt nu era încă în prada iluziilor cu care te amagest' -ultima faza a bolii, adică ştia soarta ce-i era hărăzită şi ce anume îns na necroza din vîrful degetelor. Dar mai ştia, de asemenea, ca rudele nemiloase nici nu vor voi sa se gîndeasca la cheltuiala de a-i transport sicriul acasă şi ca, după e\itus, o sa i se dea şi ei un locşor modest acolo, sus. Pe scurt, puteai sa consideri câ scopul plimbării era  din punct de vedere moral, mai potrivit pentru ea decît multe altele, adică decît, de pilda, locul de sosire al boburilor sau cinematograful - fara sa mai pui la socoteala ca la mijloc nu era decît un gest spontan de camaraderie sa vizitezi o data, ca din mtîmplare, pe cei de-acolo, de sus -admiţînd că nu voiai sa consideri cimitirul numai şi numai ca pe o cun-ozitate sau ca pe un loc oarecare de plimbare.
Urcară încet, în şir indian, căci poteca desfundată nu le îngăduia sa treacă decîţ unul cîţe unul, lasara în urma, sub ei şi deasupra lor, vilele aşezate pe coasta şi suind mereu vazura iarăşi, pe parcurs, schimbîndu-se şi deschizîndu-se priveliştea familiara a peisajului care le oferea, în perspectiva, splendoarea lui hibernala: se desfăşura către nord-est, în direcţia intrării în vale, şi cum se şi aşteptau vederea li se deschise spre lacul al cărui disc îngheţat şi acoperit de zăpada era înconjurat de desimea pădurilor; dincolo de ţărmul lui cel mai îndepărtat, versantele munţilor păreau ca se întîlnesc, iar peste ele alte piscuri necunoscute, acoperite cu zăpada, se înălţau etajîndu-se în albastrul cerului. Priviră toate acestea stînd în picioare, în zăpada, în faţa portalului de piatra aşezat la intrarea în cimitir, apoi pătrunseră pe portiţa de fier cu grilaj, fixata în stîlpH ie piatra ai porţii — o portiţa care se ţinea numai în ţîţîni.
Cărările, curăţate cu lopata chiar şi acolo, se întindeau printre m vilele mormintelor acoperite de zăpada şi împrejmuite cu grilaje, ace paturi odihnitoare, executate cu grija şi purtînd pe ele cruci de piatra de metal şi mici monumente împodobite cu medalioane şi epitafuri, nicăieri nu se vedea şi nu se auzea suflet de om. Liniştea, singurătate  -tăcerea păreau profunde şi intime în multe privinţe; cîţe un îngere  ^ piatra sau amoraş de bronz, cu căciulite de zăpada pe capşoare, degetul pe buze pentru a simboliza tăcerea, putea foarte bine sa        ^ drept spiritul ei - cu alte cuvinte: drept spiritul acestei tăceri, an
MUNTELE VRĂJIT
353
unei po
• tăceri Pe care ° simţeai, m adevăr, ca pe un foarte puternic
■   nic şi adversar al cuvîntului, aşadar, ca pe un mutism nicidecum
■   de Înţeles şi nici gol de viaţă. Pentru cei doi bărbaţi ar fi fost fara
A   ala un prilej sa se descopere, daca ar fi avut pălării. Insa erau cu
1 descoperit, adică nici Hans Castorp nu avea pălărie, aşa ca se
iniră doar sa meargă în şir cîte unul, într-o ţinuta respectuoasa.
îndu-şi gTeutatea trupului în vîrful picioarelor şi înclinîndu-se uşor la
dreapta şi la stînga, în urma lui Karen Karstedt.
Cimitirul avea o forma neregulata, adică se întindea mai întîi ca un dreptunghi îngust, spre sud, apoi se prelungea în cele doua sensuri în forma de asemenea dreptunghiulara. Era evident ca au fost siliţi sa-l mărească în mai multe rînduri, drept care i se adaugasera nişte parcele din ogoarele vecine. Cu toate acestea, locul îngrădit părea ocupat complet, dacă se poate spune aşa, atît de-a lungul zidurilor cît şi pe parcelele interioare mai puţin căutate — încît abia puteai vedea şi spune unde mai era posibil, deocamdată, sa găseşti la nevoie un loc. Cei trei vizitatori se plimbară cu discreţie, destul de mult, pe cărările înguste şi pe trecerile printre inscripţii, oprindu-se ici şi colo pentru a descifra un nume împreună cu data naşterii şi data morţii. Pietrele funerare şi crucile erau modeste şi dovedeau că nimeni nu exagerase aici cu cheltuiala. Cît despre inscripţii, numele erau de toate felurile şi de pretutindeni şi sunau englezeşte, ruseşte — în general erau multe slave, dar şi germane, portugheze şi într-altfel, iar datele aveau o caracteristica izbitoare, adică intervalele care despărţeau pe unele de celelalte erau, în total, de o scurtime impresionantă, numărul de ani care se scursese între naştere şi exitus se ridica pretutindeni cam pîna în jurul a douăzeci, şi foarte arareori mai mult, aşadar, acest loc de odihna era plin de foarte multa tinereţe şi de °arte puţina virtute, un popor nomad care venise aici din toata lumea şi consimţise definitiv sa se întoarcă la o forma de existenţa orizontala.
naeva, în desimea monumentelor, în interiorul pajiştii, cam pe la
J oc, era un locşor drept, de lungimea unui om, neted şi neocupat, între
ovilite de ale căror stele funerare atîrnau coroane dintr-un materi-
'mc, iar ce; trei vizitatori se opriră acolo, fara sa vrea. Ramaseră în
e •     re> domnişoara ceva mai înainte decît însoţitorii, şi citiră gingaşele
ren   Wl ^ pC pietrele mormintelor - Hans Caştorp într-o atitudine de
So                 sine, cu mîinile împreunate în faţa, cu gura căscata şi ochii
- du  -   ?l'tînaru' Ziemssen în poziţie de drepţi, dar lăsat puţin pe spate
furişat-      C Ven'' mînaţi de o curiozitate simultana, aruncară o privire
Pre chipul lui Karen Karstedt. Totuşi ea observa privirile acestea
354
THOMAS MANN
şi ramase puţin ruşinata şi sfioasă, cu capul plecat înainte, un pic D-surise nefiresc, ţuguindu-şi buzele, şi clipi repede.
aiş,
Noaptea Valpurgiei
Peste cîteva zile urmau sa se împlinească şapte luni de cînd tînârul Hans Castorp venise aici, în vreme ce varul sau, Joachim, care se sas deja de cinci luni atunci cînd sosise celălalt, avea acum douasprezec luni în spatele lui — un an împlinit — împlinit în sensul cosmic, căci de cînd locomotiva mica, dar cu mare putere de tracţiune îl lăsase aici pamîntul străbătuse în întregime orbita lui solara şi se întorsese iarăşi în punctul în care se afla atunci. Erau în perioada Carnavalului, în ajun de Lăsata Secului, iar Hans Castorp îl întreba pe varul lui, care era mai de mult în sanatoriu, cum se petreceau lucrurile cu acest prilej.
— Magnific! îi răspunse Settembrini, pe care verii îl întîlnira din nou în timpul plimbării lor matinale. Splendid! mai spuse el. Se petrece cu tot atîta veselie ca şi în Prater, domnule inginer, o sa vă puteţi da seama curînd. O să ne prindem cu toţii în hora, chiar aici, vom dansa ca nişte cavaleri strălucitori, adaugă el şi apoi continua să clevetească cu glasu-i voios,  însoţindu-şi  criticile  răutăcioase  cu  gesturi  hazlii  făcute cu braţele, cu capul şi umerii. Ce vreţi, am citit că asemenea baluri se dau chiar şi dans une maison de sânte pentru nebuni şi idioţi — prin urmare de ce n-ar avea loc şi aici? Programul este alcătuit din dansurile macabre cele mai diferite, cum desigur va închipuiţi. Numai ca, din nefericire, unii dintre invitaţii de anul trecut nu vor mai putea să apară de data aceasta, căci petrecerea se termină încă de la orele nouă şi jumătate...
— Vreţi sa spuneţi... A, da, bine zis! rîse Hans Castorp. Sînteţi mucalit! La nouă şi jumătate, ai auzit, Joachim? Adică prea devre pentru ca „o anumita parte" dintre cei de anul trecut sa mai poată pat cipa la petrecere măcar o ora. Ha, ha, e sinistru! Fireşte că este v0 despre acea parte care, între timp, a spus pentru totdeauna vale înv şului de carne. Pricepi jocul meu de cuvinte? Dar, oricum, sînt cun aflu programul, spuse el. Este admirabil, după părerea mea, ca Une aici sărbătorile şi ca astfel marcam popasurile potrivit obiceiului, p11    .^ hotar bine tras, ca să nu trăim de-a valma, într-o prea mare mon° ceea ce ar fi, în adevăr, straniu. Am sărbătorit Crăciunul, pe urma
MUNTELE VRĂJIT
355
ama că era Anul Nou, iar acu iată ca vine Carnavalul. După care
r apropia Duminica Floriilor (se fac covrigi pe aici?), Saptamîna
S       pastile şi Rusaliile care cad şase săptamîni mai tîrziu, apoi vom fi
rte aproape de ziua cea mai lungă a anului,  solstiţiul de vara,
1   eţi şj^ jn continuare, ne vom pregăti pentru toamnă.
_Staţi! staţi! staţi! exclamă Settembrini ridicînd ochii spre cer şi apa-
. Ju.şi tîmplele cu palmele. Tăceţi! Va poftesc sa n-o mai luaţi razna
în felul acesta.
-Iertaţi-mâ, intenţia mea era dimpotrivă... De altfel, cred ca Behrens o să se hotărască în sfîrşit să-mi facă nişte injecţii ca să înlăture infiltraţia, căci am mereu treizeci şi şapte cu patru, cu cinci, cu şase şi chiar cu şapte. Nimic de făcut în privinţa aceasta. Sînt şi ramîn un copil răsfăţat de viată. Este adevărat ca nu mă aflu aici pentru prea multă vreme, Radamante nu mi-a fixat un termen precis, totuşi spune ca n-ar avea nici un sens să întrerup prematur tratamentul, atunci cînd am şi investit aici, sus, atîta amar de timp. Şi, în fond, la ce mi-ar folosi daca mi-ar da un termen? Acest lucru n-ar însemna prea mult, căci atunci cînd spune, de pildă: o jumătate de anişor, este întotdeauna aproape de adevăr, dar de obicei trebuie să te aştepţi la mai mult. Asta reiese şi din exemplul pe care mi-l oferă vărul meu, fiindcă trebuia să fie gata de plecare la începutul lunii - gata în sensul de tămăduit - însă la ultima consultaţie Behrens i-a mai adăugat patru luni pînâ la vindecarea completă — ei, şi pe urmă ce se va mai întîmpla? Pe urma va sosi solstiţiul de vara, cum vă spuneam fără a avea intenţia sa vă supâr, şi apoi ne vom îndrepta iarăşi spre iarnă. Pentru moment însă, este adevărat ca nu sîntem decît n penoada Carnavalului — şi apoi, sînt sigur ca dumneavoastră ma mţelegeţi, găsesc că este bine şi frumos sa praznuim sărbătorile în buna mauială, după cum este scris în calendar. Doamna Stohr spunea ca la °rtar se şi găsesc de cumpărat trompete de copii.
eea ce era exact. De altfel, chiar de la prima gustare, în dimineaţa
_     asata Secului - care vine pe neaşteptate şi înainte sa prinzi de veste -
instn ra^e"e încePuseră să se audă toate soiurile de sunete scoase din
nte de suflat care sforâiau sau ţiuiau; la prînz fuseseră aruncate
K.le ~    serPentine de la masa lui Gănser, Rasmussen şi a domnişoarei
purta    •'I3r ma* mu'te Persoane, de pildă Marusia cea cu ochi rotunzi,
dar s         U ^e *lîrt'e care puteau fi cumpărate tot de la portarul şchiop;
sârbât     ' atU 'n su^raSe"e cît si în salon, se răspîndi o însufleţire de
"nHiativ-         eocarndată sîntem singurii care ştim, datorită spiritului de
wi Hans Castorp, unde avea să ducă această seara de
356
THOMAS MANN
Carnaval. Dar pe noi ceea ce ştim nu ne va abate din calea domoala, dam timpului cinstea ce i se cuvine şi nu grăbim nimic poate ca pe parcurs tărăgănam chiar mersul evenimentelor, decr împartaşim cumpătarea morala a tînarului Hans Castorp, care a an atît de multa vreme desfăşurarea acestor întîmplări.
Dupa-amiaza, toata lumea pleca în pelerinaj la Platz, sa vadă co cariile Carnavalului de pe străzi. Şi priviră cum se perindară pe dnj măşti, numeroşi Pierrot şi Arlechini care duruiau şi clămpăneau ' pietonii şi cei din carele alegorice, mascaţi şi unii şi ceilalţi, se batura se harţuira cu confeti, printre săniile înzorzonate şi împodobite cu zurgălăi. Apoi se regăsiră cu toţii pentru cina în jurul celor şapte mese foarte bine dispuşi şi hotarîţi să păstreze spiritul veseliei generale în cercul lor închis. Tichiile de hîrtie, huruitoarele şi trompetele portarului se vîndura la iuţeala, iar procurorul Paravant lua iniţiativa unei deghizări mai complete, punîndu-şi un chimono de femeie şi o coasa falsa care, potrivit exclamaţiilor izbucnite din toate părţile, trebuie ca aparţinea doamnei consul general Wurmbrandt. îşi răsucise în jos vîrful mustăţilor cu un fier de frezat, astfel încît semăna leit cu un chinez. De altfel, nici administraţia nu se lăsase mai prejos; împodobise fiecare dintre cele şapte mese cu un lampion de hîrtie, o luna colorata cu o luminare aprinsa înăuntru, aşa că Settembrini, intrînd în sufragerie şi trecînd pe lînga masa lui Hans Castorp, cita nişte versuri care se refereau la o iluminaţie asemănătoare:
Vad flăcărui ce ard balţat! Voioasa-i lumea ce s-a adunat... —
rostindu-le cu un surîs fin şi sec, apoi se îndrepta la fel de agale spr locul lui, în timp ce era bombardat cu nişte bilişoare fragile, phne parfum şi care spargîndu-se îi stropeau pe cei loviţi.
Pe scurt, chiar de la început erau puşi pe petrecere. Hohote de izbucneau peste tot, serpentinele atîrnau de lustre şi se legăna^ adierea aerului, în sosul fripturii înotau confeti, pitica sosi prima găleata cu gheaţa şi prima sticla de şampanie, amestecară şa1 V^ nia cu vinul de Burgundia — iar cînd, spre sfîrşitul mesei, lumim stinseră şi doar lampioanele mai raspîndeau în sufragerie un clar0 -împestriţat, care te făcea sa te gîndeşti la o noapte italiana, disp generala atinse culmea, şi la masa lui Hans Castorp se manifest mulţumire atunci cînd Settembrini strecură un bileţel (înmînat rti'
curind cu
MUNTELE VRĂJIT
357
■A  vecina lui cea mai apropiata, gătita cu o cascheta de jocheu f 'tâ verde) pe care scrisese cu creionul:
Pe gînduri stai! E muntele smintit de-un vrăjitor, Şi dacâ-un licurici ar vrea sa-ţi fie-nsoţitor, Ar fi mai bine, crede-ma, sa nu te-ncrezi!
Doctorul Blumenkohl, care în ultima vreme se simţise iarăşi foarte âu şopti ca pentru sine cîteva cuvinte - cu expresia fizionomiei şi a buzelor proprii lui - cîteva cuvinte din care s-ar fi putut deduce ale cui erau aceste versuri. Hans Castorp. la rîndul sau, socoti ca trebuie sa dea un răspuns care, la drept vorbind, credea ca nu va putea fi la înălţime. Se căută prin buzunare sa vadă daca avea vreun creion, nu găsi şi nu putu obţine vreunul nici de la Joachim, nici de la profesoara. Ochii străbătuţi de vinişoare roşii îi alunecară cautînd ajutor spre răsărit, în colţul depărtat din stînga sufrageriei, şi se pare ca acest gînd fugitiv luneca într-o asociaţie de idei atît de îndepărtata, încît pali şi uita cu totul de intenţia iniţiala.
De altfel, mai erau şi alte motive ca Hanş Castorp sa pălească. Acolo, în spatele lui, doamna Chauchat purta o toaleta făcuta anume pentru Carnaval - o rochie noua sau în orice caz o rochie cu care Hans Castorp n-o mai văzuse, din mătase subţire şi de culoare închisa, aproape neagră, şi care nu lucea decît uşor din cînd în cînd, cu ape aurii-castanii, cu decolteul rotund, discret şi tineresc, ce nu dezgolea decît gîtul pîna la articulaţia claviculelor, iar în spate numai vertebrele cefei uşor ieşite în atara sub parul cîrlionţat, atunci cînd îşi înclina capul, dar lasă braţele Uavdiei goale pîna la umeri - braţele ei plâpînde şi în acelaşi timp V inuţe şi, de asemenea, se poate presupune ca erau totodată şi fragede — 1 a căror extraordinara albeaţa ieşea în evidenţa atît de izbitor pe atasea întunecata a rochiei, încît Hans Castorp, închizînd ochii, mur-m Slne: „Dumnezeule!" — căci nu mai văzuse niciodată o aseme-d . roiala- Cunoştea toaletele de bal cu decolteuri admise şi solemne, far' C°nforme cu regula generala, care dezgoleau mult mai mult, dar ^ ie atît de senzaţionale. Se dovedea astfel, înainte de orice, cît de ^ usese vechea presupunere a lui Hans Castorp ca seducţia, absur-Utluj e a acestor braţe cu care făcuse cunoştinţa prin transparenţa rare" ^ Subţire' n"ar fi fost atît de tulburătoare fără acea „transfigu-t tlva ~ aşa cum crezuse atunci. Eroare! Fatala rătăcire de sine!  braţe goale, scoase extraordinar în relief şi atît de
358
THOMAS MANN
înviorătoare, erau ale unui organism bolnav şi infectat şi întru apariţie cu mult mai impresionanta decît transfigurarea de odini         ° apariţie în faţa căreia nu te puteai manifesta altfel decît plecînd ca    i' ° repetînd fara glas: „Dumnezeule!"                                                        *'
Puţin mai tîrziu sosi încă un bileţel cu următorul conţinut:
Tovarăşi mai de soi unde găseşti?
Fete şi mirese, tot suflete curate!
Apoi holtei şi cavaleri şi băutori domneşti,
Cinstite feţe, La masa adunate!
- Bravo, bravo! strigară cu toţii.
Ajunseseră tocmai la cafeaua servita în nişte ibricele cafenii de ceramica, alţii erau la lichioruri, ca doamna Stohr, de pilda, care găsea o plăcere deosebita sa soarba alcooluri tari şi dulci. Lumea începu sa se împrăştie, sa circule. Se mutară de la mesele lor, vizitîndu-se unii pe alţii. O parte dintre pacienţi se şi retrăsese prin saloane, pe cînd ceialţi rămăseseră pe scaune continuînd să onoreze diferitele soiuri de vinuri. Şi iată ca deodată Settembrini se apropie cu ceaşca de cafea în mîna şi cu scobitoarea între dinţi, pentru a lua loc la colţul mesei Intre Hans Castorp şi profesoara.
— Munţii Harz, zise el. împrejurimile de la Schierke şi Elend. Aşa-i ca nu v-am făgăduit prea mult, domnule inginer? Mi se pare ca arata ca un adevărat bîlci. Dar mai aşteptaţi puţin, sîntem abia la începutul mascaradei, n-am ajuns încă la înălţime, mai este pîna la capătul drumului. Din cîte am auzit, o să mai vedem şi alte măşti. Unele persoane s-au şi retras — ceea ce îndreptăţeşte speranţa ca vom mai avea multe alte surprize. Veţi vedea ca aşa este.
Şi, în adevăr, noi deghizaţi îşi facura apariţia: doamne în costum bărbăteşti, de un comic şi un neverosimil de opereta din pricina rotu jimilor carnale prea pronunţate; obraji înnegriţi cu praf de pluta ars .
domni   îmbrăcaţi   cu  rochii  de  doamne   împiedicîndu-se  în  Po<
alele
fustelor, ca de exemplu studentul Rasmussen care, într-o toaleta neag presărata cu paiete lucioase, îşi etala decolteul plin de coşuri p"1 spate şi-şi făcea vînt cu un evantai de hîrtie. Apăru şi un cerşew genunchii strîmbi, sprijinindu-se în cîrje. Cineva îşi făcuse un c° de Pierrot din nişte rufe albe şi dintr-o pălărie de fetru pentru doa se pudrase puternic pe faţa astfel încît ochii căpătaseră un aspect str şi-şi înroşise buzele cu un roşu ca sîngele. Era tînarul cu ungn
MUNTELE VRĂJIT         359
de la masa ruşilor de rînd, care avea picioare frumoase, se plimba
Sr.         e liliachii de tricou, cu o mantie, o colereta de hîrtie şi un bas-
'"      a un nobil de la curtea Spaniei sau ca un prinţ din basme. Toate
t0   te costume fuseseră improvizate după cina. Doamna Stbhr nu mai
a      să rabde. Dispăru, ca sa reapară după cîtava vreme deghizata în
f    eie de serviciu, cu fusta ridicata şi mînecile sumese, cu panglicile
etei de htrtie legate sub bărbie, înarmata cu o găleata şi o matura pe
e începu s-o mînuiasca, pentru ca apoi sa se apuce sa frece cu peria
uiata, printre picioarele internaţilor care stăteau jos.
Singura soseşte baba Baubo,
recită Settembrini cînd o văzu, adăugind şi versul următor, cu o voce limpede şi nuanţata. Ea îl auzi, îl făcu „cocoş galic", poftindu-l sa-şi păstreze pentru el „murdăriile" — şi-l tutui în numele libertăţii acordate măştilor de Carnaval; încă din timpul mesei se adoptase acest fel de a vorbi. Settembrini tocmai se pregătea sa-i răspundă, cînd zgomotul produs de nişte hohote de rîs care răzbătură pe neaşteptate din hol, îl întrerupse, atrăgînd tuturor atenţia în direcţia aceea.
Urmate de pacienţii care reveneau din saloane, îşi facura apariţia două figuri ciudate, care probabil ca abia acum isprăviseră sa se costumeze. Una era îmbrăcata în călugăriţă, însă rochia ei neagra era ţâiaţa. de sus şi pînă jos, de benzi înguste şi albe mai lungi, şi de alte benzi tot albe dar mai scurte, ultimele mai apropiate, celelalte mai depărtate, toate cusute pe stofă, imitînd întocmai dispoziţia liniilor unui termometru. Ţinea degetul arătător de la mîna stînga ridicat în dreptul buzelor palide, [ar în mîna dreapta avea o foaie de temperatura. Cealaltă masca era în albastru pe albastru: cu buzele şi sprîncenele vopsite în albastru, cu faţa 51 gîtul mînjiţe ici şi colo tot cu albastru, purta o scufie de lîna albastra, rasă pînă peste urechi, şi un fel de ciudata îmbrăcăminte aibastra legata g ezne cu panglici, peste care avea o bluza tot albastra, croita dintr-o gura bucata şi umflata la mijlocul trupului, formînd o burta rotunda proeminenta. Asistenta recunoscu în ei pe doamna Iltis şi pe dom-
fllli    A ii_ ■
„  ln" ^m'ndoi purtau cîte un cartonaş pe care se putea citi: „Sora Un       ?I '         ricn ce' Albastru". Şi cu un soi de paşi legănaţi facura gâturi de celălalt ocolul sufrageriei.
St6,         un adevărat succes! Aclamaţiile zguduiră toata sala. Doamna
din t'   U.matura surj braţ şi mîinile pe genunchi, rîdea în gura mare şi  lrna> *ntr~un m°d vulgar prin care voi sa arate că-şi joaca mai ° ui ei de femeie de serviciu. Numai Settembrini părea inaccesi-
360
THOMAS MANN
 ruri
bil. Sub mustaţa răsucită frumos, buzele i se subţiasera după ce o privire scurta asupra perechii mascate care cucerise atîtea aplauze
Printre cei ce se întorseseră de prin saloane, în urma momiii alba şi a mutei, era şi Clavdia Chauchat. împreuna cu Tamara cea cu parul lîna şi tovarăşul ei de masa cu pieptul scobit, un oarecare Buligin c era în ţinuta de seara, ea trecu pe lînga masa lui Hans Castorp ş; îndrepta spre masa tînarului Gănser şi a domnişoarei Kleefeld, unde opri sporovăind, cu mîinile Ia spate şi rîzînd cu ochii ei oblici, pe c-ln(j ceilalţi doi însoţitori continuara sa se ţină după fantomele alegorice s părăsiră sufrageria în urma lor. Doamna Chauchat îşi pusese şi ea o tichie de Carnaval — nu era nici măcar o tichie cumpărata, ci una dintre acelea care se fac pentru copii, îndoindu-se în triunghi o foaie de hîrtie alba, dar care,  aşa cum şi-o pusese pe-o parte, îi stătea admirabil Rochia de mătase de un cafeniu-închis cu ape aurii lasă sa i se vadă picioarele; fusta era de o croiala bogata. Despre braţe nici nu mai vorbim. Era goala pîna la umeri.
-  Priveşte-o cu atenţie!  îl auzi Hans Castorp, ca de departe, pe Settembrini, în timp ce el o însoţea cu privirea, urmarind-o cum se îndrepta spre uşa de sticla, apoi cum iese din sufragerie. Priveşte-o: e Lilith.
- Cine? întreba Hans Castorp. Literatul păru încîntat. Răspunse:
- Prima femeie a lui Adam. Fii atent...
în afara de ei doi, la masa nu mai era decît doctorul Blumenkohl, care stătea singur la extremitatea cealaltă. Restul pacienţilor, printre care şi Joachim, trecuse în salon. Hans Castorp spuse:
- Azi ne-ai copleşit cu poezie, cu versuri. Ce mai este şi cu aceasta Lilith? Adam a fost cumva însurat de doua ori? Habar n-aveam...
-  Aşa pretinde  legenda ebraica.  Aceasta Lilith  s-a prefăcut 1 strigoi, e foarte periculoasa pentru tineri, mai ales din cauza parului frumos.
- La dracu! Un strigoi cu par frumos. Este ceva care mi se pare W sit de sens, nu-i aşa? Vii sa împraştii lumina şi sa readuci tineretu calea cea buna, asta este impresia pe care mi-o faci, îi zise Hans Cas pe un ton bizar. Băuse cam mult vin şi amestecase sorturile.
- Ascultaţi-ma, domnule inginer, părăsiţi acest fel de a vorbi! po   ^ ci Settembrini cu sprîncenele încruntate. Folosiţi forma încetăţeni Occidentul civilizat, adică va rog sa vorbiţi la persoana a doua p Acest fel de a vorbi nu vi se potriveşte.
MUNTELE VRĂJIT
361
p'  cum aşa? Doar sîntem în Carnaval. în seara asta este îngăduit
oriunde şi oricui...
Da pentru satisfacerea unei plăceri imorale. Acest „tu   intre străini.
între persoane care ar trebui în mod firesc sa-şi spună „dumnea-
tra" este o barbarie dezgustătoare, un joc de-a primitivismul, un joc
atât detestabil, deoarece, în fond, este îndreptat contra civilizaţiei
■    umanităţii evoluate, şi este contra lor cu impertinenţa şi neruşinare.
■p    de altfel, nu v-am tutuit şi nici să nu va aşteptaţi la aşa ceva. N-am
fcut decît să citez dintr-o capodopera a literaturii dumneavoastră
ationale. Prin urmare am vorbit într-un sens poetic...
- Şi eu! Şi eu ma exprim oarecum într-un limbaj poetic, — deoarece momentul mi se pare potrivit unui asemenea fel de a vorbi, ma exprim astfel. N-am absolut deloc sentimentul ca acest fel de a vorbi îmi este firesc şi ca-i uşor sa-ţi spun „tu", dimpotrivă, ma sileşte la o anumita stăpînire de sine, trebuie sa ma forţez ca s-o fac, dar o fac de bunăvoie, cu plăcere şi din inima...
- Din inima?
-Da, din inima, poţi sa ma crezi. Uite, sîntem laolaltă, aici, sus, nu chiar de puţin timp - de şapte luni daca facem socoteala precis; ceea ce nu este prea mult, date fiind obiceiurile de-aici, de sus. dar daca ma uit îndărăt, acest interval reprezintă o buna bucata de vreme pentru mentalitatea celor de jos. Şi, vezi tu, vremea asta am petrecut-o împreuna pentru ca viaţa ne-a strîns aici, ne-am văzut aproape zilnic şi adesea am avut discuţii interesante asupra unor subiecte din care, acasă, n-aş fi priceput o boaba. însă aici le-am priceput bine; căpătau importanţa şi ma interesau îndeaproape aşa încît, cu prilejul fiecărei discuţii, am fost cît se poate de atent. Adică mai ales atunci cînd îmi explicai lucrurile ca un omo humanus; întrucît eu, fireşte, cu lipsa mea de experienţa, nu prea eam cu ce contribui şi puteam cel mult sa găsesc extraordinar de eresant tot ce-mi spuneai. De la tine am învăţat şi am înţeles atîtea... asâm acum deoparte pe Carducci. dar sa ne oprim asupra rapor-or dintre republica şi stilul frumos, sau a celor dintre timp şi progre-e . omenini - căci daca n-ar exista timpul, cu atît mai mult nu putea sa d   .e vreun progres al omenirii, deoarece întreaga lume n-ar fi fost Ştiut H'      aşt*na mci"emenită şi rau mirositoare - iar eu însumi ce aş fi
nu-ti ri" tOate acestea daca n"ai fi fost tu! îi' sPun '-tu" Pur şi simPlu S» vorb ^ 3lt nume' iarta-ma, întrucît altfel nici n-aş şti cum sa-ţi aJUns T          'n ^a mea' iax eu W sPun simplu „tu", şi asta este de
2             nu eşti un oarecare om, posesor al unui nume, tu eşti un repre-
otnnule Settembrini, un reprezentant în aceasta localitate, te
%2         THOMAS MANN
afli alături de mine — iată ce eşti tu, confirma Hans Castorp şi Cll palmei izbi în faţa de masa. Şi acum vreau sa-ţi mulţumesc o data tru totdeauna - continua atingînd cu paharul plin de şampanie a.rne  "~ cată cu vin de Burgundia ceşcuţa cu cafea a domnului Settembrini cum ar fi vrut sa ciocnească cu el la aceeaşi masa — şi-ţi mulţumesc te-ai ocupat de mine cu atîta prietenie în timpul celor şapte luni de-a' ca mi-ai întins mîna, mie, un mulus tînar, fâra experienţa, hărţuit & atîtea impresii noi, ca ai încercat, pe parcursul exerciţiilor şi ext) rienţelor mele, sa ai asupra mea o înrîurire corectiva intenţionata, absn lut sine pecunia, cîteodatâ prin povestiri, alteori într-o forma abstracta Am limpede sentimentul ca a sosit clipa sa-ţi mulţumesc pentru toate acestea şi sa-ţi cer iertare ca am fost un elev rau, un „copil răsfăţat al vieţii", cum spui tu. Sa ştii că expresia asta, cînd mi-ai spus-o prima oara, m-a lovit foarte tare, şi de fiecare dată cînd mi-o reamintesc, ma simt deopotrivă de lovit. Fara îndoială că am fost un copil răsfăţat şi pentru tine şi pentru aptitudinile tale de pedagog, despre care mi-ai vorbit, de altfel, chiar din prima zi - fireşte, lucrul acesta l-am învăţat tot de la tine, ca şi raportul dintre umanism şi pedagogie — şi daca aş sta sama gîndesc puţin, aş mai gaşi încă multe altele învăţate de la tine! Aşa ca iarta-ma şi nici sa nu-ţi treacă prin minte sa te superi. în sănătatea ta, domnule Settembrini, şi sa trăieşti! Golesc paharul în cinstea eforturilor tale literare făcute în scopul de-a desfiinţa suferinţele omeneşti! încheie el şi, dîndu-se brusc pe spate, bau din cîteva înghiţituri mari amestecul de vinuri, apoi se ridica în picioare. Şi, acum, hai sa trecem dincolo, la ceilalţi!
— Domnule inginer, ascultaţi-mâ, ce s-a întîmplat? spuse italianul cu ochii plini de mirare, părăsind şi el masa. Ce spuneţi suna a despărţire-
- Nu, de ce despărţire? zise Hans Castorp cautînd să se sustragă. Nu se sustragea numai la figurat, cu vorba, ci şi cu trupul, şi facînd cu bustu o întoarcere în semicerc, se izbi de profesoară, domnişoara Engelhan-care tocmai venea sa-i caute. în salonul pentru muzica, însuşi consilier11 aulic prepara un punci de Carnaval, oferit de administraţie, îi anunî profesoara. Domnii, adaugă tot ea, trebuie sa vină imediat daca dore sa mai apuce un pahar. Aşa ca trecură alături.
Consilierul aulic Behrens se afla acolo, lînga masa rotunda
.    ,-ijntr-l"1 mijloc, acoperita cu o faţa de masă albă, şi scotea cu un polonic, o"
castron, o băutura fierbinte, aburinda, pe care o împărţea pacie strînşi roata în jurul lui, şi care îi întindeau nişte păhăruţe cu t° Chiar şi el dăduse un aer de veselie oarecum carnavalesc ţinu e   ^ obişnuite, căci în afara de halatul de medic pe care îl purta ca de o
MUNTELE VRĂJIT
363
deoarece
activitatea lui profesionala nu cunoştea răgaz, îşi pusese pe cap
un
turcesc veritabil, roşu-aprins, cu un ciucure negru care-i spînzura la ureche — travestire potrivita pentru el, cu cele doua piese din care ^     icâtuitâ; potrivita fiindcă ajungea sa împingă pîna la extrem şi la u înfăţişarea lui şi aşa destul de caracteristica. Halatul alb şi lung eia amploarea consilierului aulic; daca ţineai seama de încovoierea fei şi o suprimai în gînd pentru a-i vedea silueta în toata lungimea ei, nci părea de o înălţime aproape supranaturala, cu capul mic şi divers lorat şi chipul purtînd o expresie neverosimil de stranie. Pîna azi ace^t hip nu i se păruse niciodată atît de straniu tînarului Hans Castorp, fiindcă acum i se înfăţişa purtînd pe vîrful capului o caraghioasa tichie: o fizionomie banala de cîrn, vineţie şi aţîţata, în care ochii albaştri lăcrimau sub sprîncenele de un blond aproape alb, şi a cărui mustăcioara bălaie se ridica pieziş, arcuita şi parcă înfuriată deasupra gurii. Ferindu-se de aburii care se înălţau din vas, învolburîndu-se, lăsa sa curgă printr-o ţîşnitură curba din polonic, în paharele întinse, băutura cafenie, un punci îndulcit, şi se risipea fara contenire în glume pe care le spunea folosind limbajul lui obişnuit, astfel ca hohotele de rîs se ţineau lanţ în jurul mesei, ca la bodegă.
- Domnul Satan prezidează, explica încet Settembrini, aratîndu-l discret cu mîna pe consilierul aulic, apoi se lasă împins spre locul unde se afla Hans Castorp.
Dar şi doctorul Krokowski, chiar şi el era de faţa. Mic, bondoc şi
energic, cu halatul de lustrină neagra căruia îi spînzurau mînecile aruncat
pe umeri, ceea ce-i dădea un aspect de domino, ţinea cu braţul îndoit
paharul ridicat în dreptul ochilor şi flecarea vesel cu un grup de mascaţi -
arbaţi travestiţi în femei şi invers. Se auzi o muzica. Bolnava cu pro-
1 ui de tapir cînta la vioara, acompaniata la pian de tînarul din Mann-
e»n. Cînta un largo de Hăndel şi după aceea o sonata de Grieg, cu un
acter nordic şi monden totodată. Toţi aplaudară cu bunăvoinţa, chiar
cei de la cele doua măsuţe de bridge, pacienţi mascaţi şi nemascaţi
asera deja loc, avînd lînga ei sticle în galeţi cu gheaţa. Uşile erau
j       , e' cei'aHi bolnavi se raspîndisera şi prin hol. Un grup strîns
sil"    JU     mesei rotunde pe care era castronul cu punci urmarea pe con-
m            lc cate explica un joc de societate. în picioare şi aplecat peste
lUm '   ar cu capul dat pe spate şi cu ochii strîns închişi, pentru ca toata
figur    a P°ata constata acest lucru, desena, cu un creion, pe dibuite, o
" sch't     S^ate'e une* cart' de vizita - era conturul unui purcel, pe care
Profil -   U în'na m' en°rma, fara să privească, adică un purcel văzut din
cam simplu şi mult mai ideal decît în viaţa, dar era, totuşi,
364
THOMAS MANN
în mod incontestabil, conturul simplificat şi caracteristic al unui < luş, redat în condiţii atît de dificile. Era un tur de forţa, se pncen asemenea treburi. Tăietura ochilor apăru unde trebuia, puţin cârti     * aproape de rît, dar oricum cam la locul lor; nu se întîmpla însă acei-lucru nici cu urechiuşele ascuţite, nici cu picioruşele care spînzurau d burta; dar prelungind linia arcuita a spatelui, codiţa se cîrlionţa foa nostim. Cînd opera a fost gata, asistenţa exclama „Ah!" şi toţi da(ju buzna sa-l egaleze pe maestru. Erau însă foarte rari chiar şi aceia care fi fost în stare să deseneze cu ochii deschişi un purcel, deci cu atît nu puţin nu puteau cu ochii închişi.  Ce monstruozităţi ieşiră atunci la iveala! Nu exista nici o continuitate între linii. Ochiul era plasat în afara capului, picioarele erau vîrîte în burta care, ea însăşi, rămăsese netermi-natâ, iăr codiţa se învîrteja, rătăcită undeva într-o parte, ca un arabesc de sine stătător, fara nici o legătura nemijlocita cu figura principala, şi ea de nerecunoscut. Se rîdea în hohote. Jocul făcu vîlva. Atenţia celor de la mesele de bridge o dată trezita, jucătorii curioşi se apropiara şi ei, ţinîndu-şi cărţile în evantai. Vecinii celui care se încumeta să-şi încerce dexteritatea îi supravegheau pleoapele, ca sa-şi dea seama daca nu cumva clipeşte — împins de sentimentul nepriceperii lui, ceea ce facma mai multe persoane — iar alţii chicoteau şi pufneau, în timp ce desenatorul se poticnea dintr-o greşeala în alta, iar cînd, în sfîrşit, îşi holba ochii sa-şi privească opera absurda, toţi jubilau. O amăgitoare încredere în sine îi împingea pe fiecare sa se ia la întrecere. Cartea de vizita, destul de mare, fusese umpluta şi pe o parte şi pe cealaltă cu desene, aşa ca figurile greşite se încalecau unele peste altele. Dar consilierul aulic mai sacrifica şi o a doua carte de vizită, scoţînd-o din portofel, un carton pe care procurorul Paravant, după ce chibzui îndelung, încerca sa deseneze purcelul dintr-o singura trăsătura, şi ajunse, în adevăr, la un rezultat unic, adică insuccesul sau întrecu pe toate cele anterioare, podoaba pentru care se trudise din greu nu numai că nu semăna a pur' cel, dar nu   avea nici un fel de asemănare oricît de vaga. Izbucnii strigate, hohote de ris dar şi felicitări furtunoase. Se cautara în gra cartoanele pe care erau tipărite meniurile, astfel ca mai multe persoan • doamne şi domni putură desena în acelaşi timp, iar fiecare concuren avea supraveghetorii şi spectatorii lui, şi fiecare dintre aceştia dinu   ^ caută sau îşi aştepta rîndul la un creion, însă nu erau decît trei creio pe care şi le smulgeau unul altuia. Aparţineau pacienţilor. Consi 1 aulic, după ce lansase noul joc, dispăruse împreuna cu asistentulluL Hans Castorp urmarea,  înghesuit, pe unul dintre desenatori-
spatele lui Joachim, şi se rezemase cu cotul de umărul acestuia, ţ'nl

MUNTELE VRĂJIT
365
bărbia
cu toate cele cinci degete ale mîinii, iar cealaltă mîna si-o spriji-
"n şold. Vorbea şi rîdea. Dar iată ca, deodată, i se nazari si lui sa 111   neze, ceru, deci, în gura mare, un creion, şi îl obţinu, insa era un ■    ciot pe care abia de-l puteai ţine între policar şi arătător. Dracui cio-i ridicînd orbeşte chipul spre tavan, îl dracui cu glas tare şi-l blestema era atît de mic, totuşi schiţă iute un monstru înfiorător pe cartonul
pes
■te ale cărui margini trecu, continuînd sa deseneze şi pe faţa de masa. i contează! strigă el în mijlocul rîsetelor binemeritale. Cum ă reuşeşti cu aşa ceva, lua-l-ar dracu'! Şi arunca bucăţica de creion în oala cu punci. Cine are un creion cumsecade? Cine-mi împrumuta unul? Trebuie să mai încerc o data! Un creion, un creion! Cine are încă unul? mai întreba el tare, rasucindu-se în toate părţile, cu braţul stîng sprijinit de masa şi gesticulînd cu mîna dreapta. Dar nu primi nimic. Atunci se întoarse şi trecu în camera de alături, continuînd sa ceara un creion, şi se îndrepta ţinta spre Clavdia Chauchat care, aşa cum el o ştia foarte bine, stătea în picioare nu departe de draperia salonaşului, şi de acolo urmărise agitaţia din jurul mesei cu punci.
Auzi o voce îndărătul lui, strigînd într-o limba plăcuta: Eh! Ingegnere! Aspetti! Che cosa fa! Ingegnere! Un po di ragione, sa! Ma e matto questo ragazzo! Dar el acoperi aceasta voce cu vocea sa, şi atunci domnul Settembrini putu fi văzut cu braţele ridicate deasupra capului cu degetele răşchirate — gest obişnuit în ţara lui, al cărui sens nu-i uşor sa-l tălmăceşti, fiind întovărăşit de un „Ehh - !" prelung, după care paraşi balul Carnavalului. însă Hans Castorp se şi găsea în picioare, în curtea pavată cu cărămida, privind de foarte aproape epicantul ochilor de un albastru-gri-verde, de deasupra pomeţilor proeminenţi, şi spuse: -Nu cumva, din întîmplare, ai tu un creion?
Era de o paloare cadaverica, la fel de palid ca odinioară cînd, mînjit
e s'nge, se întorsese la conferinţa de la plimbarea pe care o făcuse sin-
r- sistemul nervos şi vascular, care dau aspect chipului, făcu ca de
aceasta pielea fara sînge a obrazului tînar sa se încreţească, nasul
ascuţit şi sub ochi cearcănele capatara culoarea pamîntie a unui
avru. Iar marele simpatic care îşi trimitea nervurile în inima lui Hans
orP ° fâcea să bata într-un asemenea hal, încît nici măcar nu mai
a ti vorba de o respiraţie normala, iar pe tînâr îl treceau fiori din cap
n picioare, consecinţe ale glandelor pielii care se ridicară împreuna
U smocuri de paT.
car   emeia cu tr'cornul de hîrtie îl măsura de sus şi pîna jos, cu un surîs
Fac         Ta^a n'°' m*'a ş' n^c* îngrijorare în faţa acestui chip răvăşit.
Parte dintr-un sex care nu cunoştea nici asemenea gen de mila şi
366
THOMAS MANN
nici asemenea gen de îngrijorare în prezenţa spaimei provocate
 S'
ip
une - deci a unui element, după cît se pare, mult mai familiar ei h bărbatului care, prin natura, nu se simte deloc la largul sau, iar fem '* înregistrează  aceasta  stare  a  bărbatului   totdeauna  cu  o mulţUm * vicleana şi răutăcioasa. De altfel, lui nici nu-i pasa daca trezea rmi îngrijorare.
— Eu? răspunse bolnava cu braţele goale acestui „tu". Da, poate s independent de starea în care se găsea, avea atît în surîs cît şi în gias pic din emoţia ce se naşte atunci cînd este rostita prima vorba dun îndelungate legaturi fara cuvinte - o emoţie plina de viclenie, care face ca un întreg trecut sa pătrundă în clipa prezenta. Eşti un ambiţios Eşti... foarte... ambiţios, continua ea fara a-l zeflemisi, cu pronunţia ei exotica, cu r-ul străin şi cu e-ul deopotrivă de străin şi prea deschis, în vreme ce glasul uşor voalat şi plăcut răguşit accentua tare a doua silaba a cuvîntului „ambiţios", ceea ce sfîrşea prin a-i da o rezonanţa complet străina — şi scotocindu-se în poşeta de piele caută cu privirea obiectul, apoi apuca de sub o batista, pe care mai întîi o scoase afara, un mic creion de argint cu mina, subţire şi delicat, un flecuşteţ de fantezie, de care abia daca te puteai folosi ca lumea. Creionul de odinioară, primul, fusese, oricum, mult mai uşor de mînuit şi mai veritabil.
—  Voilă, spuse ea, şi-i puse creionul sub ochi, ţinîndu-l de vîrf cu policarul şi arătătorul şi leganîndu-l uşor.
Cum i-l oferea şi i-l lua în acelaşi timp, el făcu gestul sa-l apuce, adică ridica mîna la înălţimea creionului, gata sa-l prindă cu degetele, dar fara sa-l prindă cu adevărat, însă din străfundurile ochilor lui de culoare plumburie, privirea îi trecea, rînd pe rînd, de la creion la chipul tătăresc al Clavdiei. Buzele lui fara pic de sînge erau deschise şi aşa ramaseră, căci nu se folosi de ele ca să vorbească, atunci cînd spuse:
— Vezi, ştiam ca tu o să ai.
— Prenez garde, ii est un peu fragile, spuse ea. Cest a visser, tu sais-Şi-şi aplecară amîndoi capetele, în vreme ce ea îi explica mecanis
mul foarte obişnuit al creionului, care, cînd îl învîrteai, scotea o nu subţire ca un ac, probabil dură şi care desigur ca abia scria.
Stăteau aplecaţi unul spre celalalt. Dar fiindcă era în ţinuta de se purta în noaptea aceasta guler tare, astfel ca putu să-şi sprijine bărbia-
— Mic, dar al tau, spuse el, frunte lînga frunte, adresîndu-se creio lui, fara sa mişte buzele.                                                                 (
— Oh, eşti şi glumeţ, răspunse Clavdia cu un rîs scurt, îndreptin
şi lasîndu-i creionul. (De altfel, numai Dumnezeu singur ştia cu    ^ mai putea face o gluma, deoarece era limpede ca ziua ca în cap nu
MUNTELE VRĂJIT         367
vi n Dicatura de sînge.) Hai, du-te, grabeşte-te, desenează, dese-■ bine  distinge-te întrecîndu-i. Glumind şi ea, părea ca vrea sa-l
îndepărteze.
Nu  tu încă n-ai desenat. Trebuie sa desenezi şi tu, spuse Hans fără să pronunţe pe t de la trebuie, şi făcu un pas îndărăt, avînd p^ca intenţia de-a o lua cu el.
Eu? repeta Clavdia încă o data, cu o surprindere care părea sa fie în legătură cu altceva decît cu propunerea lui.
Surîzînd şi uşor tulburata, ramase o clipa nemişcata, apoi, atrasa de mişcarea lui de retragere, care parca o magnetiza, făcu vreo cîţiva paşi spre masa cu punci.
Dar iată ca acolo jocul începuse să lîncezeasca, ba era pe punctul sa înceteze. Doar cîte unul mai desena, dar fara sa mai aibă spectatori. Cartoanele erau acoperite cu mîzgalituri, fiecare îşi dovedise nepriceperea, masa era aproape părăsita — cu atît mai mult cu cît, între timp, se produsese o schimbare completa: observînd ca medicii plecaseră, cineva propuse pe neaşteptate sa se danseze. Dadura masa la o parte, iar la uşile care duceau în sala de corespondenţa şi în salon fura postaţi paznici cu consemnul de a opri balul printr-un semn convenit, daca din întîmplare „bâtrînul", Krokowski sau sora-şefa s-ar ivi din nou. Un tînar slav atacă cu multă expresivitate claviatura pianinei de nuc. Primele perechi începură să se învîrteasca în interiorul cercului neregulat făcut din fotolii şi scaune pe care stăteau spectatorii.
Hans Castorp îşi lua rămas bun cu un gest al mîinii, adresîndu-se mesei care tocmai era data la o parte: „Drum bun!" făcu el. Şi cu bărbia arată nişte scaune libere pe care le zărise în salonaş, într-un colţ mai ent, lingă draperii. Nu spuse nimic, poate pentru ca muzica i se părea Prea zgomotoasă. împinse un scaun - era un aşa-numit „scaun de tri-, cu cadru de lemn şi îmbrăcat cu pluş — pentru doamna Chauchat, ■ar în locul pe care tocmai îl arătase prin mimica feţei, iar el însuşi îşi a un fotoliu de răchită, cu spătarul şi rezemătoarele împletite, care lua şi pîrîia _ ş; se aşeza, aplecat spre ea, cu braţele sprijinite pe . f matori, cu creionul în mîna şi picioarele sub scaun. Cît despre ea, se ase prea tare în pluşul scaunului, aşa ca era nevoita sa-şi ţină Pu          ' Cam ficaţi, cu toate acestea îşi legăna piciorul pe care-l
c.        Peste celalalt, iar deasupra pantofului de lac negru glezna i se soan ^ SUt> matasea tot neagră a ciorapului. în faţa lor şedeau alte per- are Se tot   di            d                 dd ll     l       bii  E
an
du        are Se tot "dicau să danseze cedînd locul celor obosiţi. Era un -te-vino continuu.
', t .11
368
THOMAS MANN
— Ai o rochie noua, spuse pentru a avea dreptul s-o privească auzi raspunzîndu-i:                                                                        °
— Noua? Eşti la curent cu toaletele mele?
— N-am dreptate?
—  Ba da. Mi-am facut-o de curînd la Lukacek, în Dorf. Lucre pentru multe doamne de-aici. de sus. îţi place?
— Foarte mult, spuse el învaluind-o încă o data cu privirea, înaim de a-şi pleca ochii. Vrei sa dansezi? mai adaugă.
— Dar tu o doreşti? întreba ea cu sprîncenele ridicate, surîzînd, iar el îi răspunse:
— Da, daca ţie îţi face plăcere.
— Răspunsul tau e mai puţin îndrăzneţ decît îmi închipuiam ca eşti spuse Clavdia, şi cum Hans Castorp izbucni într-un hohot de rîs, ea se grăbi sa întrebe: Varul tau a şi plecat?
— Da, e varul meu, confirma el cu totul de prisos. Am observat mai adineauri ca a plecat. S-o fi dus sa se culce.
— C'est un jeune homme tres etroit, tres honnete, tres allemand.
—  Etroit? Honnete? repeta el. înţeleg franceza mai bine decît o vorbesc. Vrei sa spui ca este pedant. Crezi ca noi germanii sîntem nişte pedanţi — nous autres Allemands?
— Nous causons de votre cousin. Mais c'est vrai, voi germanii sînteţi un pic burghezi. Vous aimez l'ordre mieux que la liberte, tonte l'Europe le sait.
— Aimer... aimer... Qu'est-ce que c'est! Ca manque de defînition, ce mot-la. Unul o are, altul o iubeşte, comme nous disons proverbialement, afirma Hans Castorp. în ultimul timp, continua el repede, m-am gîndit adesea la libertate. Adică am auzit atît de des acest cuvînt, încît mi-a dat de gîndit. Je te dirai en francais, ceea ce mi-a trecut prin cap. Ce que toute l'Europe nomme la liberte est, peut-etre, une chose assez pedan et assez bourgeoise en comparaison de notre besoin d'ordre - c'est fa-
—  Tiens! C'est amusant. C'est ton cousin ă qui tu penses en disan des choses etranges comme ca?
— Nu, c'est vraiment une bonne âme, o fire simpla, neprimejduita. sais. Mais ii n 'est pas bourgeois, ii est militaire.
— Neprimejduita? repetă ea cu greutate... Tu veux dire: une tout ă fait ferme, sure d'elle-meme? Mais ii est serieuseinent. ton pauvre cousin.
— Cine a spus asta?
— Aici sîntem informaţi unii despre alţii.
— Ţi-a spus-o consilierul aulic Behrens?
MUNTELE VRĂJIT         369
Peut-etre en tne faisant voir ses tableaux.
C'est-a-dire: en faisant ton portrait?
Pourquoi pas- Tu Vas trouve reussi, mon portrait? -Mais oui, extremement. Behrens a tres exactement rendu ta peau, vraiment tres fidelement. J'aimerais beaucoup Stre portraitiste, moi ' i nouravoir l'occasion d'etudier ta peau comme lui. -Pariez allemand, s'il vous plaît!
- Vai, vorbesc nemţeşte chiar şi în franţuzeşte. Cest une sorte d'e-de artistique et medicale - en un mot: ii s'agit des lettres h umaines, tu
comprends. Nici acum nu vrei sa dansezi'?
_ Nu, ar fi copilăros. En cachette des medecms. Aussitot que Behrens reviendra, tout la monde va se precipiter sur Ies chaises. Ce sera Hoit ridicule.
- îl respecţi chiar atît de mult?
- Pe cine? spuse ea pronunţînd pronumele interogativ într-un fel cu totul străin.
- Pe Behrens.
- Mais va donc avec ton Behrens! Vezi foarte bine ca locul nu-i potrivit sa dansam. Et puis sur le tapis...? Haide sa-i privim pe ceilalţi cum dansează.
- Da, aşa vom face, aproba Hans Castorp. stînd lînga ea cu chipul palid şi cu ochii albaştri duşi pe gînduri, ca ai bunicului sau, apoi începu sa urmărească ţopaiala bolnavilor mascaţi, în salonul din faţa, dincolo de biblioteca. Acolo săltau Sora muta cu Heinrich cel Albastru, dar dansa şi doamna Salomon, travestită în dansator, în frac şi vesta alba, cu un plastron lucios, o mustaţa pictata şi un monoclu deopotrivă pictat, invîrtindu-se pe tocurile înalte ale pantofilor de lac, ce contrastau cu Pantalonii negri bărbăteşti, un Pierrot ale cărui buze străluceau de un
su de sînge pe faţa pudrată alb şi ai cărui ochi semănau cu aceia ai
"Ul lePure  de  casa  de rasa  albino.  Grecul  cu  mantia  îşi   vîntura
Picioarele strînse în tricoul liliachiu, împrejurul lui Rasmussen cel în
lecolteu şi scînteind de mărgele negre; procurorul în chimono. cu
j   la Consulu]ui general Wurmbrandt şi cu tînarul Ganser dansau chiar
^   rei- ţinîndu-se strîns îmbrăţişaţi; cît despre doamna Stohr, ea dansa
^     a singură, cu matura pe care o strîngea la piept, mîngîindu-i paiele
«cum ar fi fost parul zbîrlit al unui barbat.
Pian     ?a V°m fa°e' rePeta Hans Castorp maşinal. Vorbeau încet, iar
Ţ,.^ . e acoPerea vocile. O sa stăm aici şi o sa privim ca într-un vis.
""" c°m   Sa ^ Câ pentru mine faptul de-a sta aşa, lînga tine, e ca un vis
Un r^ve singulierement profond, car ii faut dormir tres pro-
370
THOMAS MANN
fondement pour rever comme cela... Je veux dire: c'est un rev connu, reve de tout temps, long. eternei, oui, etre assis preş w     " comme ă present, voilă l'eternite.                                                     '
— Poete! spuse ea. Bourgeois, humaniste et poete — voilă l'Allen au complet, comme ii fautl
— Je crains que nous ne soyons pas du tout et nullement cortim
faut, răspunse el. Sous aucun egard. Nous sommes peut-etre des
cop,.
\ i I,
răsfăţaţi ai vieţii, tout simplement.
— Joii mot. Dis-moi donc... II n'aurait pas fort difficile de rever reve-lci plus tot. C'est un peu tard que monsieur se resout ă adresseri parole ă son humble servante.
— Pourquoi des paroles? zise el. Pourquoi parler? Parler, discourir c'est une chose bien republicaine, je le concede. Mais je doute que ce soit poetique au meme degre. Un de nos pensionnaires, qui est un peu devenii mon anii, M. Settembrini...
— II vient de te lancer quelques paroles.
— Eh bien, c'est un grand parleur, sans doute, ii aime meme beau-coup ci reciter de beaux vers - mais est-ce un poete, cel homme-lă?
— Je regrette sincerement de n'avoir jamais eu le plaisir de faire la connaissance de ce eh e val ier.
— Je le crois bien.
— Ah! tu le crois.
— Comment? C'etait une phrase tout a fait indiffcrente, ce quej'ai dit Ici. Moi, tu le remarques bien,je ne parle guere le franţais. Pourtant, avec toi,je prefere cette langue ci la mienne, car pour moi parler franţais c'est parler sans parler, en quelque maniere — sans responsabilite, ou comme nous parlons en reve. Tu comprends?
— A peu preş.
— Ca suffit... Parler, continuă Hans Castorp - pauvre affaire! Dans l'eternite, on ne parle point. Dans l'eternite, tu sais, on fait comme e dessinant un petit cochon: on penche la tete en arriere et on ferme yeux.
— Pas mal, ca! Tu es chez toi dans l'eternite, sans aucun doute. connais ă fond. II faut avouer que tu es un petit reveur assez curiei
— Et puis, zise Hans Castorp, si je t'avais parle plus tot, ii
fallu te dire „vous".                                                                        _,
— Eh bien, est-ce que tu as l'intention de mc tutoyer pour touj
— Mais oui. Je t'ai tutoyee de tout temps et je te tutoierai etern ment.
MUNTELE VRĂJIT
371
r'est un psu fort, par exemple. En tout cas tu n'auras pas trop mps Voccasion de me dire „fu". Je vais partir.
'°   „ vfntul avu nevoie de un oarecare timp ca sa-i pătrundă în con-
.. t-  Apoi Hans Castorp tresari şi privi în jurul lui cu aerul rătăcit al
?     lui brusc trezit din somn. Conversaţia lor înaintase destul de încet,
• Hans Castorp vorbea franţuzeşte cu oarecare dificultate, de parca ar
vut o nesiguranţa în gîndire. Pianul, care tăcuse o clipa, răsuna din
de data aceasta sub degetele tînarului din Mannheim, care-I sculase
tînarul slav, punînd pe pupitru şi nişte note. Domnişoara Engelhart
tatea lînga el şi întorcea paginile. Balul se potolise. Se părea ca un
uiriar destul de mare dintre pacienţi luaseră poziţia orizontala. în faţa
lor nu mai era nimeni. în sala de lectura se jucau cărţi.
- Ce-ai de gînd sa faci? întreba Hans Castorp cu privirea rătăcita.
- Voi pleca, repeta ea surîzînd şi parînd uimita de stupoarea lui. -Nu se poate, zise el. Glumeşti.
- Absolut deloc. Vorbesc foarte serios. Plec.
- Cînd?
- Mîine. A preş dîner.
în el se petrecu o imensa prăbuşire. Spuse:
- Unde te duci?
- Foarte departe de aici.
- în Daghestan?
- Tun'es pas mal instruit. Peut-etre, pour le moment...
- Te-ai vindecat?
- Quant ă ca... non. Dar Behrens crede că, deocamdată, nu mai pot tace mari progrese aici. Cest pourquoi je vais risquer un petit change-ment d'air.
-Aşadar, te reîntorci!
- Rămîne de văzut. Cînd, nu se ştie cu precizie niciodată. Quant ci °<> tu sais, faime la liberte avânt tout et notamment celle de choisir
onvcile. Tu ne comprends guere ce que c'est: etre obsede d'inde-Pendance. Cest de ma race, peut-etre.
~£' ton mari au Daghestan te l'accorde - ta liberte? ,roy .v   est ^a maladie qui me la rend. Me voilă ă cet endroit pour la hţ^       e  °'s- J'ai passe un an ici, cette fois. Possible que je revienne.
s    ors tu seras bien loin depuis longtemps.
~ <-rezi, Clavdia?
nt,,     n pr^nom aussi? Vraiment. tu Ies prends bien au seneux, Ies Ut^ du carnaval!
t, oare, cît stat de bolnav?
372
THOMAS MANN
 e
 .
— Oui... non... Comme on sait ces choses, ici. Tu as une petitp humide li\ dedans et un peu de fievre, n'est-ce pas?
—  Trente-sept et huit ou neuf f apres-midi, spuse Hans tu?
— Oh! mon cas, tu sais, c'est un peu plus complique... pas tout â ţ. simple.
— Ilya quelque chose dans cette branche de lettres humaines dit medicine, zise Hans Castorp, qu'on appelle: bouchement turbecule des vases de lymphe.
-Ah! tu as moucharde, mon cher, on le voit bien.
-Eh toi... Iarta-ma! Şi acum îngaduie-mi sa te întreb ceva, cu insistenţa şi în nemţeşte! în ziua cînd m-am sculat de la masa pentru a tna duce la consultaţie, acum şase luni, ai privit în urma mea, îţi aminteşti?
— Quelle question! II y a six mois!
— Ştiai unde ma duc?
— Certes, c'etait tout a fait par hassard...
— Ştiai de Ia Behrens?
— Toujours ce Behrens!
— Oh, ii a represente ta peau d'une facon tellement exacte... D'ailleurs, c'est un veuf aux joues ardentes et qui possede un service ă cate tres remarquable. Je crois bien qu'il connaisse ton corps. non seulement comme medecin, mais aussi comme adepte d'une autre discipline de lettres humaines.
— Tu as decidement raison de dire que tu parles en reve, mon ami.
— Soit... Laisse-moi rever de nouveau apres m'avoir reveille si cru-ellement par cette cloche d'alarme de ton depart. Sept mois sous tes yeux... Et ă present, oii en realite f ai fait ta connaissance. tu me parles de depart!
— Je te repete que nous aurions pu causer plus tot.
— Ai fi dorit-o?
-Moi? Tu ne m'echapperas pas, mon petit. II s'agit de tesinterets. toi. Est-ce que tu e'tais trop timide pour t'approcher d'une femnie a h tu parles en reve rnaintenant, ou est-ce qu'il y avait quelqu'un empeche?
— Je te 1'ai dit. Je ne voulais pas te dire „vous".
— Farceur. Reponds donc - ce monsieur beau parleur, cet
qui a quitte la soiree, - qu'est-ce qu'il t'a lance, tantot?                     ce
— Je n'en ai entendu absolument rien. Je me soucie tres peu    ^ monsieur, quand mes yeux te voient. Mai tu oublies... ii n'auraitP
si facile du tout de faire ta connaissance dans le monde. II)'avm
 qui
 ,%
P
MUNTELE VRĂJIT
373
usin avec qui j'e'tais lie et qui incline tres peu a s'amuser ici: ii 1110      e ă rien qu'ă son retour dans Ies plaines, pour se faire soldat. "e     Pauvre diable. II est, en effet, plus malade qu'il ne sait. Ton ami
r n du reste, ne va pas trop bien non plus.
'       TI le ditlui-meme. Mais mon cousin... Est-ce vrai? Tu m'effraies. fort possible qu'il aille mourir, s'il essaye d'etre soldat dans Ies
plaines.
Ou'H aille mourir. La mort. Temble mot, n'est-ce pas? Mais c'est
' anse ii ne m impressione pas tellement aujourd'hui, ce mot. Cetait e facon de parler bien conventionnelle lorsque je disais: „Tu m'effraies" L'idee de la mort ne m'effraie pas. Elle me laisse tranquille. Je n'ai pas pitie — ni de mon bon Joachim, ni de moi-meme, en entendant nu'il va peut-etre mourir. Si c'est vrai, son etat ressemble beacoup au mien etje ne le trouve pas particulierement imposant. II est moribond, etmoije suiş amoureaux, eh bien! — Tu as parle ă mon cousin ă Tatelier dephotographie intime, dans Tantichambre, tu te souviens?
-Je me souviens un peu.
-Donc cejour-lă Behrens a fait ton portrait transparent?
-Mais oui.
-Mon Dieu. Et l'as-tu sur toi?
-Non,je Tai dans ma chambre.
-Ah! dans ta chambre? Quant au mien, je Tai toujours dans mon portefeuille. Veux-tu queje te le fasse voir?
-Miile remerciements. Ma curioşi te n'est pas invincible. Ce sera un aspect tres innocent.
-Moi, j'ai vu ton portrait exterieur. J'aimerais beacoup mieux voir ton portrait interieur qui est en ferme dans ta chambre... Laisse-moi emsnder autre chose! Parfois un monsieur russe qui loge en viile vient te voir- Qui est-ce? Dans quel but vient-il, cet homme?
- Tu est joliment fort en espionage, je Tavoue. Eh bien.je reponds.
' c est un compatriote souffrant, un ami. J'ai fait sa connaissance â
autre sation balneaire, ii y a quelques annees deja.. Nos relations?
. a; nous prenons notre the ensemble, nous fumons deux ou trois de °s etnous bavardons, nous philosophons, nous parlons de Thomme, r» _i CU' ^a Vle> de la morale, de miile chosese, voilk mon compte ^^■Es-tusatisfait?
m         ela morale aussi! Et qu'est-ce que vouss avez trouve en fait de me< Par exemple? ... a morale? Cela t'intercsse? Eh bine, ii nous semble qu'il faudrait

Gherla
morale non dans la vertu, c'est-ă-dire dans la raison, la dis-
374
THOMAS MANN
 sf
cipline, Ies bonnes moeurs, l'honnetete - mais plutot dans le cont je veux dire: dans le peche, en s'abandonnant au dan ger, n ce nu nuisible, a ce qui nous consume. II nous semble qu'il est plus /jj0   ,cs se perdre et meme de se laisser deperir que de se conserver. Les oT    C moralistes n'etaient point des vertueux, mais des aventuriers dans le des vicieux, des grands pecheurs qui nous enseignent ă nous incf chretiennement devant la misere.  Tout ca doit te deplaire beaco n'est-ce pas?
Hans Castorp tăcu. Tot mai stătea ca la început cu picioarele încr cişate sub scaunul care scîrţîia, ţinînd între degete creionul de argint s aplecat spre tînara femeie care şedea cu tricornul de hîrtie pe cap, privea pe sub pleoape, cu ochii albaştri ai lui Hans Lorenz Castorp, în salonul care se golise. Pacienţii se risipiseră. Pianul din colţ, aflat oblic faţa de ei, nu mai scotea dectt sunete uşoare şi incoerente, căci bolnavul din Mannheim cînta cu o singura mîna, iar lingă el şedea profesoara şi răsfoia o partitura pe care o ţinea pe genunchi. Cînd conversaţia între Hans Castorp şi Clavdia Chauchat se sfîrşi, pianistul înceta şi el sa mai cînte, lasînd sa-i cada pe genunchi mîna cu care cîntase, în timp ce domnişoara Engelhart continua sa urmărească notele. Cele patru persoane, singurele care mai rămăseseră de la petrecerea Carnavalului, stăteau nemişcate. Tăcerea dăinui mai multe minute. încet, ca sub propria lor greutate, capetele perechii de la pian parura ca se pleacă din ce în ce mai tare, cel al tînarului din Mannheim spre claviatura, cel al domnişoarei Engelhart spre partitura. în sfîrşit, amîndoi în acelaşi timp, şi cel din Mannheim şi profesoara, ca şi cum s-ar fi înţeles în taina, se ridicară încetişor şi fara zgomot, cu fruntea plecata şi braţele atîrnîndu-le ţepene — şi se depărtară împreuna prin sala de corespondenţa şi sala de lectura, evitînd în mod vădit sa privească spre celalalt coif al camerei care mai era încă ocupat.
—  Tout le monde se retire, spuse doamna Chauchat. C'etaient Ies derniers; ii se fait tard. Eh bien, la fete de carnaval est finie, şi-şi ridica braţele ca sa-şi scoată cu amîndoua mîinile tricornul de hîrtie de p parul ei roşcat, strîns într-o coada răsucită ca o coroana în jurul capulul-Vous connaissezles consequences, monsieur.
Dar Hans Castorp se împotrivi cu ochii închişi, fara sa-şi schirn poziţia. Răspunse:
— Jamais, Clavdia. Jamais je te dirai „vous", jamais de la vie ni mort, daca se poate spune astfel — deşi ar trebui sa se poată. Cette' de s'adresser â une personne qui est celle de VOccident cultive et civilisation   humanitaire,   me   semble   fort   bourgeoise   et
MUNTELE VRĂJIT
375
•   au fond, de la forme? La forme, c'est la pedanterie elle-= / Ţout ce que vous avez fixe a l'egard de la morale, toi et ton n'*'" atriote souffrant - tu veux serieusement que ca me surprenne? C°    nud sot me prends-tu? Dis donc, qu'est-ce que tu pensese de moi? C'est un sujet qui ne donne pas beacoup ă penser. Tu es un petit tiornme convenable, de bonne familie, d'une tenue appetissante, dis-■ le docile de ses precepteurs et qui retoumera bientot dans Ies plaines, ur oublier completement qu'il a jamais par/e en re ve ici et pour aider ■ rendre son pays grand et puissant par son travail honnete sur le hantier. Voilă ta photographie intime, faite sans appareil. Tu la trouves exacte, j'espere?
-II y manque quelques details que Behrens y a trou ves. -Ah! Ies medecins en trouvent toujours, ils s'y connaissent...
- Tu parles commc Monsieur Settembrini. Et ma fievre? D'ou vient-
elle?
-Allons donc, c'est un incident sans consequence qui passera vite.
-Non, Clavdia, tu sais bien que ce que tu dis Ici n'est pas vrai, et tu le dis sans conviction,j'en suiş sur. La fievre de mon corp et le batte-ment de mon coeur harasse et le frissonement de mes membres, c'est le contraire d'un incident, car ce n'est rien d'autre — iar chipul palid cu buzele care-i zvîcneau se înclina spre obrazul femeii —rien d'autre que mon amour pour toi, oui, cet amour qui m'a saisi a Vinstant oii mes yeux t'ont vue, ou, plutot, que j'ai reconnu, quand je t'ai reconnue toi — etc'etaitlui, evidemment, qui m'a mene ă cet endroit...
- Quelle folie!
- Oh, Vamour n'est rien, s'il n'est pas de la folie, une chose insen-see, defendue et une aventure dans le mal. Autrement c'est une banalite zgreable, bonne pour en faire de petites chansons paisibles dans Ies P aines. Mais quant â ce que je t'ai reconnue et que j'ai reconnu mon
ourpour toi — oui, c'est vrai.je t'ai deja. connue, anciennement. toi et
M yeux merveilleusement obliques et ta bouche et ta voix, avec laquelle
P  ies - une fois deja, lorsque f etais collegien.je f ai demande ton
yon, pour faire enfin ta connaissance mondaine, parce que je t'aimais
s°nnablement, et c'est de la, sans doute, c'est de mon ancien amour pour toi n
e Ces maTRues mes restent que Behrens a touvees dans mon
• ct qui indiquent que jadis aussi j'etais malade...
SCau         î] clânţaneau. Şi în timp ce divaga, îşi trăsese piciorul de sub
gertu     CarC SCÎr*''a ş' întinzînd mereu acest picior atinse duşumeaua cu
hem   ~        ce'u''alt, astfel ca îngenunche în fata ei, cu capul plecat şi
din tot trupul. Je t'aime, bolborosi el,ye t'aime de tout temps,
376
THOMAS MANN
car tu es le Toi de ma vie, mon reve, mon sort, mon envie, mon , deşir...
— Allons, allons! spuse ea. Si tes precepteurs te voyaient... Dar el, clatinînd din cap cu deznădejde şi cu faţa întoarsa spre co
răspunse:
—  Je m'en fi eh erai s, je me fiche de tous ces Carducci et de Republique eloquente et du progres humain dans le temps, cârje t'aim i
Clavdia îi mîngîie uşurel cu mîna parul tuns scurt pe ceafa.
— Petit bourgeois! îi spuse. Joii bourgeois ci la petite tache humide Est-ce vrai que tu m'aimes tant?
Şi exaltat de aceasta atingere, stînd acum complet în genunchi cu capul dat pe spate şi cu ochii închişi, el continua sa vorbească:
— Oh, l'amour, tu sais... Le corps, l'amour, la mort, ces trois ne font qu'un. Car le corps. c'est Ia maladie et la volupte et c'est lui qui fait la mort, oui, ils sont charnels tous deux, l'amour et la mort, et voilk leur terreur et leur grande magie! Mais la mort, tu comprends, c'est d'une part une chose mal famee, impudente qui fait rougir de honte; et d'autre part c'est une puissance tres solennelle et tres majestueuse, - beaucoup plus haute que la vie riante gagnant de la monnaie et farcissant sa panse -beaucoup plus venerable que le progres qui bavarde par Ies temps -parce qu'elle est l'histoire et Ia noblesse et la pieţe et I'eternei et le sacre qui nous fait tirer le chapeau et marcher sur la pointe des pieds... Or, de meme, le corps, lui aussi, et l'amour du corps, sont une affaire indecente et fâcheuse, et le corps rougit et pălit ă sa surface par frayeur et honte de lui-meme. Mais aussi ii est une grande gloire adorable, image mira-culeuse de la vie organique, sainte merveille de la forme et de la beaute. et l'amour pour lui, pour le corps humain, c'est de meme un interet extremement humanitaire et une puissance plus educative que toute l& pedagogie du monde!... Oh, enchantante beaute organique, qui ne se compose ni de teinture ă 1'huile ni de pierre, mais de matiere vivante ei corruptible, pleine du secret febrile de la vie et de la pourriture! Regată la symetrie merveilleuse de 1'edifice humain, Ies epaules et Ies hanche> et Ies mamelons fleurissants de part et d'autre sur la poitrine. et Ies co arrangees par paires, et le nombril au milieu dans la mollesse du ventr ■ et le sexe obscur entre Ies cuisses! Regarde Ies omoplates se remu sous la peau soyeuse du dos, et l'echine qui descend vers la luxuri double et fraîche des fesses. et Ies grandes branches des vase* et nerfs qui passent du tronc aux rameaux par Ies aisselles, et coWn structure des bras correspond â celle de* jambes. Oh! Ies douces reg1 de la jointure interieure du coudc et du jarret avec leur abondaflc
MUNTELE VRĂJIT
377
- ■   tesses  organiques  sous leurs  coussins  de  chairt   Quelle fete nse de Ies caresser ces endroits delicieux du corps humain! Fete a 1       r sans plainte apres! Oui, mon Dieu, laisse-moi sentir l'odeur de la de ta rotule, sous laquelle l'ingenieuse capsule articulaire secrete huile glissante! Laisse-moi toucher devotement de ma bouche 'Arteria femoralis qui bat au front de ta cuisse et qui se divise plus bas Ies deux arteres du tibia! Laisse-moi ressentir I'exhalation de tes ef tâter ton duvet, image humaine d'eau et d'aibumine, destinee potirI'anatomie du tombeau, et laisse-moi perir, mes levres aux tiennes! Isprăvind de vorbit, nu deschise ochii; ramase astfel nemişcat, cu capul pe spate şi cu mîinile, care ţineau micul creion de argint, depărtate, tremurînd şi c(ătinîndu-se pe genunchi. Claudia spuse:
- Tu es en effet un galant qui sait solliciter d'une maniere profonde, âl'allemande.
Şi-i puse pe cap tichia de hîrtie.
-Adieu, mon prince Carnaval! Vous aurez une mauvaise ligne de fievre ce soir,je vous le predis.
Spunînd acestea se ridica de pe scaun ca şi cum ar fi alunecat şi alunecă mai departe pe covor spre uşa, în pragul căreia şovăi, se întoarse pe jumătate, ridica unul din braţele goale şi puse mina pe miner. Apoi, peste umăr, zise aproape în şoapta: -N'oubliezpas de me rendre mon crayon. Şi ieşi.
VI
Schimbări
Ce este timpul? O taina — ireală şi atotputernică. O condiţie a lumii fenomenale, o mişcare ce implica şi se amesteca în existenţa şi mişcarea corpurilor în spaţiu. Dar oare n-ar exista timp, daca n-ar exista mişcare1 Şi nici mişcare, daca n-ar exista timp? întreaba-te mereu! Timpul este o funcţiune a spaţiului? Sau invers? Ori amîndoua sînt identice? Nu înceta să te întrebi! Timpul este activ, are şi un cuvînt care-i fundamentează activitatea: temporalul. Dar ce e temporalul oare? Schimbarea. Acum nu este atunci, aici nu este acolo, căci între amîndoua se întinde mişcarea Cum însă mişcarea prin care măsurăm timpul este ciclica, închisa în ea însăşi, ne confruntam cu o mişcare şi o schimbare pe care am putea sale calificam drept repaus şi nemişcare; deoarece atunci se repeta neîncetat în acum, iar acolo în aici. Şi cum, pe de alta parte, în ciuda celor mai deznădăjduite eforturi, nu pot fi imaginate un timp finit şi un spaţiu limitat, oamenii au hotarît - fara îndoiala în nădejdea de a reuşi, daca nu în mod desavîrşit, cel puţin mai bine - sa „gîndească" timpul ca etern şi spaţiul ca infinit. Dar postulîndu-se astfel eternul şi infinitul nu se distrugeau în mod logic şi deliberat limitatul şi finitul, care se găsesc astte reduse la zero? în etern este oare posibila o succesiune; în infinit, o co comitenta? Cum sa împaci aceste ipoteze stringente ale eternului , infinitului cu concepte ca distanţa, mişcarea, schimbarea, sau măcar prezenţa corpurilor limitate în univers? Poţi sa te întrebi cit pofteşti-
Hans Castorp îşi punea aceste întrebări şi altele asemănătoare chiar imediat după sosirea lui aici, sus, dovedise ca era făcut p asemenea indiscreţii  şi  arguţii,  şi datorita unei plăceri nocive, copleşitoare, pe care avea s-o plătească foarte scump după acee -deprinsese sa se ocupe cu asemenea nimicuri şi fusese încurajat apropie de speculaţii cutezătoare. îşi punea lui însuşi întrebări şi"1
MUNTELE VRĂJIT
379
gro
bunul Joachim, aşa cum întreba şi valea acoperita de o zăpada
. j:n vremuri imemoriale, măcar că nici de la primul, nici de la asa "
Itănu se putea aştepta la ceva care sa semene cu un răspuns — şi ei a de spus de la cine anume putea sa-l aştepte. El însuşi nu făcea va decît sa-şi pună asemenea întrebări, tocmai fiindcă nu ştia nsul. Qţ despre Joachim, era aproape imposibil sa trezeşti în jntea lui cel mai mic interes pentru preocupări de felul acesta, căci aşa o spusese Hans Castorp în franţuzeşte într-o seara, el nu se gîndea la nimic  altceva decît  sa  ajungă  soldat  la  şes,   şi   ducea o  lupta înverşunată cu aceasta nădejde care ba se apropia, ba îşi bătea joc de el si iarăşi se destrăma în depărtare, iar în ultimul timp el se hotarîse chiar să pună capăt acestei situaţii forţînd-o, daca va fi cazul. Da, bunul, răbdătorul, ordonatul Joachim, atît de total pătruns de statornicirile serviciului şi ale disciplinei, era, de o bucata de vreme, copleşit adesea de ispita răzvrătirii, protesta împotriva „scării lui Gaffky", adică a metodei de examinare prin care se stabilea şi se evalua cifric, în laboratorul de la subsol - în „labo", cum i se spunea în mod obişnuit - gradul de infectare prin bacili a unui bolnav: în raport cu cantitatea mai mica sau mai mare de bacili găsită în ţesutul analizat, numărul Gaffky era mai scăzut sau mai ridicat — totul fiind în funcţie de aceasta cifra. Fara nici o eroare posibila, rezultatul indica şansele de vindecare pe care putea conta titularul lui; cu ajutorul acestei cifre se determina foarte uşor numărul lunilor sau anilor pe care trebuia sa-i mai petreci aici, sus, adică înce-pmd cu vizita agreabila de şase luni şi sfîrşind cu verdictul „pe viaţa" care, de altfel — daca i se aplicau obişuitele masuri ale timpului — putea să se reducă la o nimica toata. Prin urmare, Joachim se revolta împotri-acestei scări Gaffky, căreia refuza pe faţa sa-i dea vreo crezare sau -i acorde vreo autoritate - adică nu tocmai complet pe faţa, deci nu în ezenta superiorilor, ci doar cînd era cu varul sau şi chiar la masa. - M-am saturat, n-o sa ma mai las înşelat multa vreme, spuse el tare, Wgele îi navali în obrajii bronzaţi. în urma cu numai cincisprezece k   ' aveam doar doi pe scara Gaffky, adică o nimica toata, cu cele mai perspective, şi iată ca acum am ajuns la noua, adică sînt literalii      lnvadat şi, prin urmare, nici nu mai poate fi vorba despre plecare.  Sâ InteJea8a ce"i cu mine, nu mai pot sa îndur. Sus, la Schatzalp
 p                                         p
un         °m' Un *aran grec> pe care l-au trimis aici tocmai din Arcadia, Poat    n  Sanitar '~a trimis - un caz disperat, ftizie galopanta. Exitus-nl rveni de la o zi la alta, dar niciodată în viaţa lui omul acesta n-a
380
THOMAS MANN
avut bacili în sputa. Dimpotrivă, grăsunul căpitan belgian, care
Plecat
sănătos atunci cînd am venit eu aici atinsese cifra zece pe Gaffky k mişunau literalmente în el, şi cu toate acestea nu avusese la înc     ' decît o caverna foarte mica. Nu vreau sa mai ştiu de Gaffkyţ §Us orice tratament şi plec, chiar daca asta înseamnă ca ma duc la moart i
în halul acesta ajunsese Joachim; şi toţi erau teribil de impresin vazînd cum se revolta tînarul acesta atît de blînd, atît de serios cumpănit. Hans Castorp, auzindu-l pe Joachim ameninţînd ca lasă tot balta şi pleacă la şes, nu se putu împiedica sa nu-şi amintească de anu mite cuvinte pe care le auzise rostite în franţuzeşte, de către o a treia persoana. Dar tăcu. Putea el sa-i dea ca exemplu varului sau propria lui răbdare, după cum proceda şi doamna Stohr care, de fapt, îl îndemna pe Joachim sa nu facă pe neastîmparatul într-un chip atît de necuviincios ci sa se resemneze cu toata umilinţa, şi sa ia ca model statornicia de care dădea dovada ea, Karoline, care perseverează sa stea în aceste locuri şi-şi interzice cu tărie sa plece acasă, la Cannstatt, unde sa-şi reia rolul de stapîna a casei, şi aceasta numai şi numai pentru a putea reda, într-o zi, soţului ei o soţie complet şi definitiv vindecata. Nu, Hans Castorp nu putea îndrăzni sa procedeze astfel, cu atît mai mult cu cît de la Carnaval încoace avea scrupule faţă de Joachim — conştiinţa îi spunea ca Joachim vedea probabil în anumite fapte despre care nu vorbeau, dar pe care Joachim le cunoştea fara îndoială, ceva ce semăna a trădare, a dezertare, a infidelitate. Şi asta în legătura cu doi ochi rotunzi şi căprui, cu nişte accese nejustificate de rîs şi cu un anumit parfum de portocale, ale cărui efecte le îndura de cinci ori pe zi, dar în adierea căruia îşi pleca ochii în farfurie, statornic şi ruşinat... Şi chiar în tăcuta împotrivire pe care Joachim o opuse speculaţiilor lui despre „timp", lui Hans Castorp 1se păru ca recunoaşte nu numai o severitate militâroasa ci şi un pic "e mustrare la adresa lui. Cît despre vale, valea hibernala, acoperita cu un strat gros de zăpada, căreia Hans Castorp îi punea asemenea întrebări suprafireşti, adresîndu-le şi piscurilor, culmilor, povîrnişurilor şi Padu rilor ei cafenii, verzi şi roşietice, şi care ramîneau cînd neniişcaIe mute în şuvoiul duratei, cînd scînteietoare în azurul profund, cînd in luite de neguri în curgerea tăcuta a timpului terestru, cînd învapainu sub soarele ce le părăsea, cînd lucind diamantin şi aspru sub vraja lui de luna — dar veşnic sub troiene, de şase luni nesfîrşite care pieriseră ca într-o clipita, iar pacienţii mărturiseau ca nu mai pot zăpada, ca le făcea sila, ca şi vara îi copleşise în privinţa aceasta,'
MUNTELE VRĂJIT
381
anele de zăpada, grămezile de zăpada, pernele de zăpada, alune-
&      le de zăpada, toate văzute zi de zi - toate acestea întreceau pute-
C      meneşti şi erau ucigătoare atît pentru spirit cît şi pentru suflet. Şi
sesera ochelari coloraţi, verzi, galbeni şi roşii, pentru a-şi apară
'chii, dar mai mult încă pentru inimi.
Să fi trecut oare şase luni de cînd valea şi munţii erau sub zăpada? erau şapte! Timpul înaintează necontenit pe cînd noi povestim — atît ■ nul nostru", adică cel pe care îl consacram acestei povestiri, cît şi ofundul timp trecut al Iui Hans Castorp şi al tovarăşilor lui de destin, colo sus, în zăpadă, aducînd după sine schimbări. Toate erau pe calea cea buna, urmau sa se îndeplinească, întocmai cum o prezisese în cîteva cuvinte grăbite Hans Castorp, în ziua Carnavalului, spre indignarea domnului Settembrini pe cînd se întorceau de la Platz: nu în sensul ca solstiţiul de vara ar fi fost chiar atît de iminent, însă Pastele trecuse peste valea alba, april păşea pe aproape, perspectiva Rusaliilor se întrezărea şi puţin după aceea primăvara avea sa irumpa cu topirea zăpezilor - bineînţeles, nu cu topirea tuturor zăpezilor, căci ramîn veşnice acelea de pe crestele de la sud, în crăpaturile stîncoase ale lanţului Rătikon la nord, fara sa mai vorbim despre cea care cădea în toate lunile de vara, dar care nu dura; şi cu toate acestea, mişcarea de rotaţie a anului făgăduia cu siguranţa ceva nou şi hotarîtor, cît de curînd, căci pînâ acum se şi scurseseră şase saptamîni - adică de doua ori mai mult decît avusese de gînd Hans Castorp să stea aici - din acea noapte de Carnaval cînd împrumutase un creion de la doamna Chauchat şi apoi i-l înapoiase, primind în schimb, la dorinţa mărturisită, altceva, o amin-hre, pe care o purta în buzunar.
Şase săptâmîni trecuseră, în adevăr, din seara cînd Hans Castorp o cunoscuse pe Clavdia Chauchat, iar după aceea se urcase în camera lui 0 atît de mare întîrziere faţa de conştiinciosul Joachim, şase sapta-lni   ln z'ua următoare care adusese plecarea doamnei Chauchat, ple-are Prov'zorie în Daghestan, foarte departe spre Răsărit, dincolo de az- Ca plecarea aceasta era provizorie, ca nu era o plecare defini-t     Şl ca doamna Chauchat avea intenţia sa se întoarcă într-o zi - despre estea Hans Castorp primise asigurări directe, prin viu grai — şi îi car SCra datC nU PC C'nd Purta un dialog într-o limbă străina, fapt despre las        Vorblt> ci în acel interval pe care, în ceea ce ne priveşte, l-am
şim,       reacâ fara sa spunem o vorba şi în cuprinsul căruia am întrerupt estini pentru a îngădui ca asupra acestui interval sa domneasca
382
THOMAS MANN
numai timpul pur. Oricum ar fi, tînarul primise aceste asigur   ■ mărturisiri mîngîietoare mai înainte de a se întoarce la numărul tre şi patru, căci, a doua zi, n-a mai schimbat nici o vorba cu dOa     ' Chauchat, întrucît abia de-a vazut-o, adică, mai bine zis, a zarn doua ori de departe: la dejun cînd, purtînd o rochie de stofa albastra jacheta de lîna alba, a venit pentru ultima oara la masa, trîntind uşa  • îndreptîndu-se spre locul ei cu pasul graţios-lunecator, iar lui Ha Castorp i s-a zbătut inima în gît şi numai supravegherea severa pe ca domnişoara Engelhart a exercitat-o asupra lui l-a oprit sa nu-şi ascund faţa în mîini — şi apoi la ora trei după-amiazâ, la plecarea ei, la care n asistat propriu-zis, dar a urmarit-o de la o fereastra a coridorului ce dădea spre drumul principal către sanatoriu.
Evenimentul s-a desfăşurat aşa cum Hans Castorp îl mai văzuse desfaşurîndu-se de multe ori, de cînd şedea aici: sania sau trăsura se oprea la rampa, birjarul şi băiatul de la etaj încarcau bagajele, iar pacienţii sanatoriului, prietenii celui care, vindecat sau nu, pornea pe drumul spre şes, ca sa trăiască ori sa moară — şi chiar şi cei care lipseau de la serviciu pentru a nu pierde emoţia acestui moment deosebit, cu toţii se adunau în faţa intrării principale; cîteodata, un domn cu redingota, de la administraţie, precum şi medicii făceau act de prezenţă, apoi îşi făcea apariţia cel care pleca — foarte adesea cu figura radioasa, saluta plin de voie buna pe curioşii ce-l înconjurau ramînînd mai înapoia lui, şi pentru moment se simţea puternic înviorat de aventura în care se angaja... Deci, de data aceasta doamna Chauchat fusese aceea care ieşise surîzatoare, cu braţele încărcate de flori, într-o haina lungă de călătorie dintr-o  stofa aspra,  căptuşita cu  blana şi  cu o  pălărie  mare, fiind întovărăşită de domnul Buligin, compatriotul ei, cel cu pieptul căzut, care avea sa facă împreuna cu ea o parte din călătorie. Era cuprinsa şi ea de o însufleţire radioasa, ca oricine pleca de aici — şi aceasta datorita doar perspectivei de a schimba felul de viaţa, independent daca plecai cu autorizaţia medicului sau daca îţi întrerupeai şederea mînat doar un dezgust deznădăjduit, pe răspunderea ta şi cu inima plina de îngnj0 rare. Obrajii i se îmbujoraseră, vorbea fara încetare, probabil în ruseş pe cînd i se înveleau genunchii cu o pătura îmblănita... Nu numai co patrioţii şi comesenii doamnei Chauchat veniseră, ci se mai aflau aco mulţi alţi pacienţi, iar doctorul Krokowski îşi dezvelise, într-un hon° rîs viguros, dinţii galbeni în mijlocul bărbii, iar batrina mătuşa îi ofe călătoarei dulciuri — „dalcesuri", după cum obişnuia sa le spună,
MUNTELE VRĂJIT
383
ladă rusească — , era prezenta şi profesoara, şi numai bolnavul
111   î^annheim stătea la oarecare distanţa, ascuns parca la pînda, cu
.. -nceţoşaţi, iar privirea alunecîndu-i de-a lungul peretelui dădu
°       Hans Castorp la fereastra coridorului şi se opri o clipa asupra lui, peste n*"*
eeîndu-se... Consilierul aulic Behrens nu se arata; desigur ca-şi
rămas bun de la calatoare cu alt prilej şi între patru ochi... Apoi, în ... cuj fluturărilor din mîini şi ale urărilor întregii asistenţe, caii se ■ tira iar ochii oblici ai doamnei Chauchat — pe cînd zdruncinătura jei o arunca între perne — cutreierară la rîndul lor, surîzînd încă o , . întreaga faţada a „Berghof'-ului, şi timp de o fracţiune de secunda se opriră pe chipul lui Hans Castorp... Rămas singur, acesta din urma alergase foarte palid prin camera, pentru ca de acolo, de sus de pe balcon sa mai vadă şi sa urmărească sania care, învăluita în clinchetele zurgălăilor, lunecase pe drumul spre Dorf; după aceea se prăbuşi pe un scaun, scoţînd din buzunarul de la piept amintirea, zălogul care, de data aceasta, nu mai consta din cîteva aşchii cafenii-roşcate de creion, ci chiar dintr-o mică placă cu rama îngusta, un clişeu pe sticla, pe care trebuia să-l ţii în lumina ca sa poţi descoperi ceva — adică portretul interior al Clavdiei, fara chipul ei, dar care îi dezvăluia osatura plapînda a bustului, conturat de transparenţa spectrala a forme lor carnale, îi dezvăluia organele din cavitatea toracica...
în timpul care se scursese de atunci provocînd atîtea schimbări, de
cîte ori nu contemplase portretul şi nu-l apăsase pe buze! Timpul făcuse,
de pilda, să intervină o obişnuire cu viaţa în absenţa Clavdiei Chauchat,
despărţită de Hans Castorp prin spaţiu, şi asta mult mai repede decît şi-ar
fi închipuit-o: căci timpul de aici era de o natura cu totul deosebita şi
Parca special făcut sa creeze obişnuinţa, fie chiar şi obişnuinţa de a nu te
işnm. Nu mai exista nici un prilej sa auzi pocnetul uşii la începutul
căreia dintre cele cinci formidabile mese, căci nimeni nu mai putea
pricinuiască; doamna Chauchat trîntea acum uşile în alta parte, la o
Partare enormă - căci era o formă de manifestare a firii ei, forma
P etită şi legată de boala de care suferea, tot aşa cum timpul se
^     e eŞte şi se leagă de corpurile din spaţiu: aşadar, poate numai boala
c     .  PriCula şi nimic altceva... Dar, deşi era invizibila şi absenta, ea
^     ua, cu toate acestea, sa fie vizibila şi prezenta în gîndul lui Hans
recu  ^ ~ constituia însuşi duhul acestui loc, un duh pe care el îl
îrttr-      -USC ?'~* Posedase într-o ora nefasta şi de o ucigătoare dulceaţa,
căreia nu i se potrivea nici un cîntec liniştitor de la şes, un duh

384
THOMAS MANN
MUNTELE VRĂJIT
385
a«t de
intr-n
glas
a cărui silueta spectrala o purta de noua luni lipita de inima lu; cumplit de îndrăgostita.
în acea ora de neuitat, buzele lui tremurătoare bolborosiră, atît' limba străina cît şi în limba sa natala, aproape inconştient şj cu sugrumat, multe lucruri extravagante: propuneri, oferte, proiect hotarîri nesăbuite: voise sa întovărăşească acest duh pîna dincolo h' Caucaz, sa-l urmeze şi sa-l aştepte acolo unde îi va alege o locuinţa mai apropiata de a lui, ca sa nu mai fie vreodată despărţiţi, şj.j n făcuse şi alte propuneri nebuneşti. Ceea ce reuşise sa obţină tînarul c suflet fara ascunzişuri, în acea ora de aventura desavîrşita, nu fuses decît umbra unui gaj şi posibilitatea, care putea sa para verosimila ca doamna Chauchat sa se reîntoarcă pentru a patra oara, mai curînd sau mai tîrziu, după cum va crede de cuviinţa boala care-i reda libertatea Dar indiferent daca se va întîmpla mai curînd sau mai tîrziu, Hans Castorp va fi, desigur, „de mult timp plecat foarte departe", mai spusese tot ea cînd îşi luaseră rămas bun unul de la altul; iar tîlcul dispreţuitor al acestei profeţii ar li fost şi mai nesuferit daca n-ar fi avut înţelepciunea sa-şi spună ca unele profeţii nu sînt făcute ca sa se împlinească, ci tocmai ca sa nu .se împlinească, la fel ca în incantaţiile prin care dorim sa îndepărtam un blestem. Profeţii de acest soi îşi bat joc de viitor, prezi-cînd ceea ce va fi, tocmai pentru a sili viitorul sa se ruşineze de-a lua înfăţişarea prevăzuta. Şi daca acest duh îl numise, atît în timpul convorbirii relatata de noi cît şi după aceea, un joii bourgeois au petit endroit humide, expresie care avea ceva ce suna ca o tălmăcire a formulei lui Settembrini „copil răsfăţat al vieţii", te puteai întreba pe buna dreptate care aspect component al acestui amestec de esenţe se va dovedi mai tare: burghezul sau celalalt... Mai mult. duhul nu ţinuse seama ca el însuşi plecase şi revenise de mai multe ori şi ca, la fel cu el, Hans Castorp putea sa se întoarcă la momentul potrivit, deşi, în realitate, nu stăruia sa stea aici decît cu scopul de a. nu mai fi nevoit sa revină: pen el ca pentru atîţia alţii, acesta era motivul prezenţei.
Una dintre glumeţele profeţii ale acelei seri de Carnaval, se re zase: Hans Castorp avusese o febra zdravănă, temperatura se nu' dintr-o data, iar el o notase cu o gravitate solemna, şi după o se scădere se prelungise la nivelul unei linii înalte uşor oscilante, c menţinuse în mod constant deasupra nivelului temperaturilor oo'S mai înainte. Era o febra anormala, a cărei înălţime şi persistenţa. p°   ^ spuselor consilierului aulic, nu puteau fi puse în legătura cu sta
• jocalâ. „Eşti mult mai infectat decît s-ar părea, tînarul meu prie-iuC     use el. Haide sa încercăm totuşi cu injecţiile. Or sa-ţi facă bine. '   trei; patru luni o sa te simţi ca peştele în apa, daca lucrurile se artjeazâ aşa cum cred." Aşa se face ca Hans Castorp fu obligat sa se zinte de două ori pe sâptamînă, miercurea şi sîmbafa, după plimbarea de dimineaţa, la „labo" ca să i se facă injecţia.
Ambii medici administrau, pe rînd, acest leac, însă consilierul aulic făcea injecţia cu virtuozitate, dintr-o data, golind seringa în clipa în care introducea acul. Nu-l preocupa, de altfel, locul unde înţepa, astfel ca uneori durerea era cumplita, iar locul ramînea tare şi ustura încă multa vreme. Pe deasupra, injecţia se răsfrîngea şi asupra stării generale a organismului, zdruncina sistemul nervos ca o competiţie sportiva, şi acest fapt era o dovadă a eficacităţii tratamentului, eficacitate ce se vadea şi prin aceea că, pentru moment, făcea sa se ridice temperatura: aşa prezisese consilierul aulic şi aşa s-a şi întîmplat, încît nu mai era nimic de făcut în faţa faptului împlinit. Totul se termina repede imediat ce-ţi venea rîndul; cît ai bate din palme îţi primeai antidotul, în pielea coapsei sau a braţului. Cîteodata însă - cînd consilierul aulic părea mai bine dispus şi starea lui sufletească nu era tulburata de tutun - , se înfiripa, cu prilejul acestei injecţii, o scurta convorbire pe care Hans Castorp se pricepea s-o pornească şi s-o îndrume cam în felul acesta:
- Ma gîndesc cu deosebita plăcere la ceasul acela din toamna trecută, petrecut la dumneavoastră, pe care ni l-a dăruit întîmplarea. cînd ne-aţi oferit o cafea, domnule consilier aulic. Chiar ieri, sau poate mai emult, i-am evocat varului meu aceasta amintire...
-Gaffky şapte, spuse consilierul aulic. Băiatul acesta nu vrea şi nu rea sa se dezintoxice. Şi cu toate acestea, niciodată pîna acum nu s-a cu atîta înverşunare scai de mine şi nu m-a sîcîit mai mult ca în a vreme cu ideile lui de plecare, ca sa se duca sa-şi tîrîie sabia, icopsitul! Se văicăreşte şi-mi reproşează mie cele cinci minuscule ce-Tf ^ PetreCUte aici' de Parca ar fi vorba de secole. Vrea sa plece, fie de j   ' ~ U'a sPus-o şi dumitale? Ar trebui sa-l muştruluieşti într-o zi, ca 'ighi • Umneata' zdravan şi hotarît! Băiatul asta se va prăpădi daca va vite       fea rePede simpatica voastră ceaţa. Acolo sus, în dreapta. Acest serios d"   6Ste °bllgat sa gîndeasca prea mult, dar dumneata, cel mai
rios d
'rebuj s mtre amindoi' dumneata, civilul, omul de formaţie burgheza, ar 1 explici       i î
 s
1 explici, mai î
 înainte de-a comite vreo prostie.
386
THOMAS MANN
— Am şi facut-o, domnule consilier aulic, răspunse Hans 0 fara a înceta să dirijeze conversaţia. Am făcut-o destul de des şi    ■ cîte ori l-am văzut că protestează şi cred câ, încetul cu încetul o   -  S resemneze, însă exemplele pe care le avem în faţa ochilor nu sînt d' cele mai bune, au o înrîurire vătămătoare. Mereu intervin pleca ' plecări spre şes, spontane şi fărâ justificări autentice, iar faptul ac are în sine ceva ispititor, mai ales pentru caracterele slabe. De pi]da j curînd... cine a plecat acum de curînd? O doamna de la masa rusii bine, doamna Chauchat. Tocmai în Daghestan, aşa s-a zvonit. Ei pof tim, în Daghestan, habar n-am ce climă âre, poate ca acolo, la canar sus, la marginea marii, e mai puţin neprielnic. Totuşi este şes, după părerea noastră, deşi  s-ar putea ca,  sub aspectul geografic, sâ fie muntos, nu sînt prea informat în privinţa aceasta. Cum sa trăieşti acolo fără să fii vindecat, cînd îţi lipsesc noţiunile de bază şi cînd nimeni nu cunoaşte cît de cît regulile noastre de aici, nici cum sâ stai întins, nici cum sa-ţi iei temperatura? De altfel, cred că vrea sâ se întoarcă, orice s-ar întîmpla, şi e ceea ce mi-a şi spus în treacăt - dar oare cum de am ajuns să vorbim despre ea? — a, da, în ziua aceea, domnule consilier aulic, v-am întîlnit în grădină, cum desigur că vă amintiţi, adică dumneavoastră sînteţi acela care ne-aţi întîlnit, căci noi stăteam pe o bancă, ştiu chiar care, aş putea să v-o arăt cu precizie, da, stăteam pe ea şi fumam. Adică vreau sâ spun ca eu fumam, deoarece vărul meu. curios lucru, nu fumează. Dar tocmai atunci fumaţi şi dumneavoastră, astfel ca ne-am oferit unul altuia ţigările preferate, îmi amintesc foarte bine. Brasilul dumneavoastră era excelent, însă trebuie să te porţi cu el ca şi cu un mînz, căci în caz contrar ţi se întîmpla ceva asemănător cu ceea ce aţi păţit dumneavoastră după cele doua trabucuri de import, cînd credeaţi ca v-a sunat ultimul ceas, cu pieptul umflat gata-gata sâ se spargă - " cum totul s-a sfîrşit cu bine, avem tot dreptul sa rîdem. De altfel, comandat iarăşi cîteva sute de Măria Mancini, la Bremen, deoarece 1 place cum sînt fabricate, le socotesc foarte plăcute din toate punctele vedere. Este adevărat câ transportul şi vama le scumpesc destul oe şi dacă aveţi de gînd sâ-mi prelungiţi tratamentul pentru un ceva mai îndelungat, aş fi totuşi în stare sâ le schimb pe un tutu    ^ aici — se vad prin vitrine ţigări cu un aspect acceptabil. Şi după ne-aţi arătat tablourile dumneavoastră, care m-au emoţionat Pute   ce mi-amintesc de parca ar fi astăzi - am fost în adevăr uluit văzi     ^ riscuri aţi înfruntat încercînd să faceţi pictură în ulei — eu, unul,
MUNTELE VRĂJIT
387
'ciodată un asemenea curaj. Mi se pare ca tot cu acest prilej am
a         ; nortretul doamnei  Chauchat, cu pielea redata într-un chip văzut ş1 V
fflagi
■ „oi istrai
 si vă mărturisesc câ am iost entuziasmat. Pe atunci încă nu
cusem modelul, adică îl ştiam numai din vedere şi după nume. . jnsă, cu foarte puţin înainte de ultima ei plecare, am cunoscut-o personal, cum se cuvine.
_ Ce tot spui acolo! îi replică scurt consilierul aulic şi, daca ne este -   ăduit să facem o apropiere, putem menţiona câ era exact ceea ce îi nlicase şi atunci cînd Hans Castorp îl anunţase, înaintea primului consult câ printre altele avea şi puţină temperatura. Iar după aceea, nu mai spuse nimic altceva.
- Ba da, ba da, am cunoscut-o, insistă Hans Castorp. Ştiu din experienţă că aici, sus, nu este chiar atît de uşor sa faci cunoştinţe, dar între doamna Chauchat şi mine s-a întîmplat şi s-a potrivit ca, în sfîrşit, în ultimul ceas, o convorbire sa ne... Hans Castorp trase aerul printre dinţi. Phii, făcu el dîndu-l afara. Cu siguranţă că, din întîmplare, aţi atins, domnule consilier aulic,  un  nerv foarte sensibil!   O,  da,  da,  doare îngrozitor. Mulţumesc, puţin masaj calmează... O discuţie ca asta ne-a apropiat.
- Aşa să fie! Şi-apoi? făcu consilierul aulic. Punea întrebarea clă-tinînd din cap cu mutra cuiva care se aşteaptă la un răspuns foarte elogios şi care, întrucît îl privea pe el, punea dinainte în întrebare confirmarea elogiului prevăzut.
-Presupun câ franceza mea a mai lăsat de dorit, încerca sa se sus-agăHans Castorp. Dar, în definitiv, de unde puteam să ştiu mai mult? e 'nttaplă însă câ tocmai la momentul potrivit îţi trec prin cap fel de e de lucruri, aşa că, totuşi, ne-am înţeles într-un mod satisfăcător.
~ Te cred. Ei, şi? repeta consilierul aulic provocatoarea întrebare anterioară. Apoi adăugă de la el: Nostimă, nu-i aşa?
nchizîndu-şi nasturele de la gît, Hans Castorp se sculase şi stătea cu ■oarele şi coatele depărtate şi cu capul dat pe spate, eh' n mt'v> nu"i nimic nou, spuse el. într-o staţiune balneara, şi per U aCe^aş* ac°periş, trăiesc la distanţă, timp de sâptamîni, doua apr • 6 Sau d°uă familii. Dar într-o zi fac cunoştinţă unul cu celălalt, se dii„ . , a rec'Proc în mod sincer şi iată că deodată unul dintre ei este pe
"i a»         P'ece. îmi închipui câ asemenea păreri de râu se ivesc adesea.
aLunci aj j    ■
°rbinrf,          n sâ Pâstrezi o anumită legătură cu cel plecat, să auzi
-se despre el, sau chiar sâ-i scrii. Dar doamna Chauchat...
388
 THOMAS MANN
— Mda, nu-i aşa ca nu vrea? rîse consilierul aulic bine dispus
— Nu, nici n-a vrut sa audă. Cum, nici dumneavoastră nu va măcar din cînd în cînd, de prin localităţile unde se află?
— Ei, ferească Dumnezeu! lata ceva ce n-o să se întîmple niciod Mai întîi, din lene, şi apoi cum ar putea să scrie? Eu, unul, nu şt;u citesc ruseşte - la nevoie, ce-i drept, o stîlcesc vorbind, dar n-aş put citi o buche. Şi nici dumneata. Da, cît despre franceza sau german pisicuţa noastră le miaună adorabil, fara îndoiala, însă ca sa scrie - atl ca s-ar găsi într-o mare încurcătură. Ortografia, draga prietene! Nu, tre buie să te resemnezi, tinere. Se mai întoarce, din cînd în cînd. Chestie de automatism, problema de temperament, cum ţi-am spus-o. Unul pleacă, iar după aceea se vede silit sa revină, altul sta de la început mai multa vreme ca sa nu mai aibă niciodată nevoie sa se întoarcă. Dar daca varul dumitale pleacă, este foarte posibil, te rog să-i spui, ca dumneata însuţi sa te mai găseşti aici pentru a asista la solemna lui revenire.
— Dar, domnule consilier aulic, cam cît timp credeţi ca eu...
— Cine-ţi spune ca despre dumneata este vorba? Nu, despre el! Iar eu cred ca n-o sa întîrzie devale nici măcar atît cît a stat aici, sus. Este un lucru de care sînt convins în mod cinstit, şi dumneata fii atît de amabil sa i-o repeţi întocmai din partea mea.
Cam în felul acesta se desfăşurau de obicei convorbirile lor. conduse cu şiretenie de Hans Castorp, deşi rezultatul la care ajungea era foarte anemic şi nesigur. Căci, în ceea ce privea timpul pe care trebuia sa-l petreci aici ca sa asişti la întoarcerea unui bolnav plecat prea de timpuriu, răspunsul era evaziv, iar cît despre cea plecata în depărtări, rezultatul era egal cu zero. Şi Hans Castorp nu va afla nimic despre ea atita vreme cît taina spaţiului şi a timpului îi va desparţi; ea nu va scrie şicu atît mai mult nu-i va da prilejul... Daca te gîndeai bine, de ce adică ar 1 avut alta comportare? Oare ideea lui de a-i sugera ca ar putea sa-şi nu fusese pe cît de burgheza pe atît de pedanta, avînd în vedere ca
scrie odi-
nioară îşi dăduse foarte bine seama ca nu era necesar şi de dorit    ^ măcar sa-şi vorbească unul altuia? Şi, oare, în seara aceea de Carn
alături de ea, îi vorbise în adevăr, adică în sensul pe care civilizat îl da acestui cuvînt, sau mai degrabă îi vorbise într-
aval, tul
•.o Hfl*a 7 pai
străina, ca în vis, prin uimare într-un fel cît se poate de necivilizat-    ^ în cazul acesta, pentru ce sa mai scrie pe hîrtie de corespondenţa cărţi poştale, din cele pe care le trimitea, cîteodata, acasă, la şes< P   ^ a-i informa pe ai lui asupra rezultatelor variabile ale consultatul
MUNTELE VRĂJIT
dreptate Clavdia sa se simtă scutită de obligaţia de a scrie, bazata a       i ne libertatea pe care i-o îngăduia boala? A vorbi, a scrie - erau,  i                      ibli           fri   l   d
t chestiuni eminamente umanist-republicane, afaceri ale domnu-■ Rrunetto Latini care redacta cartea aceea despre virtuţi şi vicii şi îi
np florentini, îi învaţă atît arta de a vorbi cît şi arta de a-şi guver-educapt na republica dupâ regulile politicii...
Aşa se face ca Hans Castorp se gîndi iarăşi la Lodovico Settembrini
• se îmbujora la fel cum se îmbujorase odinioară, cînd scriitorul intrase neaşteptate în camera — el era bolnav în pat, iar celalalt aprinsese brusc lumina. Evident, Hans Castorp ar fi putut sa-i pună domnului Settembrini toate întrebările referitoare la enigmele metafizice — chipurile mai mult ca sa-l provoace şi sa-l sîcîie, neavînd nici nădejde sa primească un răspuns din partea umanistului care nu se sinchisea decit de interesele vieţii omeneşti. Dar din seara Carnavalului şi a ieşirii furtunoase a lui Settembrini din salonul de muzică, intervenise o oarecare răceală în relaţiile dintre Hans Castorp şi italian, datorata mustrării de cuget a unuia şi profundei decepţii a celuilalt, care suferise o înfrîngere ca pedagog - toate acestea avînd drept consecinţa faptul ca se ocoliră şi saptâmîni întregi nu schimbară nici măcar un cuvînt. Pentru domnul Settembrini, Hans Castorp mai era oare un „copil răsfăţat al vieţii?" Nu, căci dupâ opinia celui care căuta morala în Raţiune şi în Virtute, el merita să fie părăsit... Hans Castorp făcea pe îmbufnatul faţa de domnul Settembrini, încrunta sprîncenele şi se bosumfla în clipa cînd se întîl-neau, în vreme ce privirea neagra şi scînteietoare a domnului Settem-orini se oprea mustrătoare asupra lui. Totuşi, aceasta îmbufnare se risipi imediat în clipa cînd literatul îi vorbi, pentru prima data, după multe saptâmîni de tăcere, cu toate că nu fusese decit în treacăt şi sub forma
°r aluzii mitologice şi foarte vagi, încît trebuia sa ai o cultura occi-ca sa Ie poţi desluşi. Era după cina; se întîlnira pe pragul uşii de
lC a care încetase să mai pocnească. Trecînd pe lînga tînar şi hotarît de
ai înainte sa-şi continue drumul, Settembrini spuse:
- Ei, domnule inginer, cum ţi s-a părut rodia?
bT- ■         a--- nu înţeleg. Ce vreţi sa spuneţi cu asta, domnule Settem-■    odie? Dar nu ni s-a servit la masă. Niciodată, de cînd ma ştiu
dul        a
 am ^aut într"° zi suc de rodii cu sifon. Avea un gust prea
cuvint         ' Care trecuse mai departe, întoarse capul şi accentuînd
•ntele
spuse:
390
THOMAS MANN
 ţjj
— Zei şi muritori au vizitat uneori regatul umbrelor şi au mul întoarcerii. Dar cei din lumea umbrelor ştiu ca oricine fructele împărăţiei lor ramîne juruit pe vecie.
Şi îşi continua drumul, cu eternii lui pantaloni în carouri desen convins ca l-a lăsat în urma pe Hans Castorp „zdrobit" de tîlcul ac cuvinte -   şi într-adevar era, deşi enervat şi amuzat în acelaşi tim bănuiala că ar putea fi strivit, murmura în sinea lui:
„Latini, Carducci şi toţi şoarecii de biblioteca, lăsaţi-ma-n pace!"
Totuşi, aceste vorbe care îi fuseseră adresate după atîta timp d tăcere îl emoţionară placuţ; căci cu tot trofeul, adică obiectul macabru ce-l purta în dreptul inimii, se simţea legat de domnul Settembrini, ţinea la tovărăşia lui, iar gîndul ca acesta l-ar fi putut paraşi pentru totdeauna i-ar fi apăsat oricum sufletul mult mai cumplit decît sentimentul unui elev care ar fi fost ţinut la distanţa în clasă sau al cuiva care s-ar fi folosit de toate avantajele ruşinii, ca domnul Albin... De aceea, în ceea ce-l privea pe el, nu îndrăznea sa adreseze cuvîntul mentorului sau, iar acesta lasă iarăşi sa treacă saptamîni întregi pîna sa se apropie şi sa lege o convorbire cu elevul care-i provoca îngrijorare.
Asta se întîmpla cînd valurile ca de ocean ale timpului, în cadenţa lor veşnic monotona, aruncară pe ţărm Pastele care, la „Berghof', a fost sărbătorit cu cea mai mare grija, aşa cum se praznuiau acolo toate popasurile şi toţi rabojii, pentru ca, în felul acesta, sa se evite o monotonie prea mare. La primul dejun, fiecare pacient găsi un bucheţel de violete lînga tacîm. La prînz, fiecare primi un ou roşu, iar la cina, masa sărbătoreasca era împodobita cu iepuraşi de zahăr şi de şocolata.
—  Aţi călătorit vreodată pe mare, domnule locotenent, şi dumneavoastră, domnule inginer? întreba Settembrini cînd, după masa, în hol. se apropie cu obişnuita lui scobitoare de măsuţa la care stăteau veni-Asemenea majorităţii pacienţilor, în ziua aceea îşi scurtaseră şi ei cu sfert de ceas cura de odihna de dupa-amiaza, ca sa ia loc aici, la o ca
şi un coniac. Şi continua: Vazînd aceşti iepuraşi şi aceste oua înroşi mi-am adus aminte de viaţa de pe unul dintre acele mari vapoare care în faţa, de saptamîni întregi, numai orizontul, pustietatea sărata, şi printr-un confort desavîrşit, nu te face sa uiţi decît în mod super ciudăţenia lui monstruoasa, în vreme ce în regiunile adînci ale s bilitaţii, conştiinţa acestei situaţii stranii continua sa te macine tainica nelinişte... Recunosc aici acelaşi spirit cu care sînt respe1
bordul unui astfel de vas, sărbătorile de pe uscat. Este un gînd
 cta  • ^
MUNTELE VRĂJIT         391
re se găsesc dincolo de ţărmuri, o amintire sentimentala evocata 111  e   m calendarului... Pe uscat, azi ar fi Pastele, nu-i aşa? Pe uscat, ■ este sărbătorita aniversarea regelui — şi asta facem şi noi aici, de &■    de râu, căci şi noi sîntem tot oameni... Nu-i aşa?
Verii îl aprobară. De fapt, aşa trebuia sa fie. Hans Castorp, tulburat că-i vorbise şi îmboldit de cugetul lui plin de păreri de rau, lauda
toate tonurile aceasta observaţie, o găsi foarte inteligenta, interesanta,
rara şi-l sprijini pe domnul Settembrini din toate puterile. Sigur şi ecis aşa cum spusese domnul Settembrini într-o atît de plastica formă confortul de pe bordul unui vapor oceanic te făcea sa uiţi condiţiile şi caracterul hazardat şi, daca îi era îngăduit sa dezvolte această idee expunînd punctul sau de vedere, atunci ar adaugă ca în acest confort exista chiar o oarecare uşurinţa şi provocare, ceva asemănător cu ceea ce anticii numiseră hybris (din cochetărie îi cita chiar şi pe antici) sau ceva cam în genul acesta: „Sînt regele din Babilon!" adică, pe scurt, o nesocotinţă. Dar pe de alta parte, luxul de pe un asemenea vas implica („implica!") totuşi o biruinţa categorica a spiritului omenesc şi a onoarei omeneşti — căci prin însuşi faptul ca omul era capabil sa transporte acest lux şi confort pe spuma sărata, şi le afirma cutezător, însemna ca punea oarecum piciorul pe grumazul forţelor elementare; şi lucrul acesta implica victoria civilizaţiei umane asupra haosului, daca-i era îngăduit sa se folosească de o asemenea expresie.
Domnul Settembrini asculta atent, ţinînd picioarele şi braţele încrucişate, iar cu scobitoarea îşi mîngîia elegant mustaţa în furculiţa.
- Iată ceva care menta sa fie subliniat, spuse el. Omul nu face nici o wirmaţie cu caracter general, cît de cit cumpănita, fara sa se divulge în mtregime şi fara sa pună, în mod involuntar, totalitatea eului sau, n aţişînd ca printr-o pilda tema fundamentala şi problema esenţiala a
W lui. Este exact ceea ce vi s-a întîmplat dumneavoastră, domnule er. <-ele ce aţi spus adineauri izvorau în adevăr din adîncul funda-al al personalităţii dumneavoastră, exprimînd deopotrivă, într-o a Poetica, starea momentana a acestei personalităţi: este, oarecum. nca o stare experimentala... U         acet ex-periri! spuse Hans Castorp pronunţînd pe c în felul îta-
^Probînd cu capul şi rîzînd.
nica d            ^a°ă 'n cazul acesta este vorba numai de pasiunea vred-
hvhr!     esPect a cercetării lumii, şi nu de dezmaţare. Aţi vorbit despre w loiosit de aceasta expresie. Darhybris-ul raţiunii împotriva
392
THOMAS MANN
atra
puterilor întunecate este umanitatea cea mai înaltă şi daca ea răzbunarea zeilor invidioşi atunci cînd, per esempio arca de lux n giaza şi  se duce la fund, acesta este un sfîrşit onorabil. Gest Prometeu a fost de asemenea un hybris, iar cazna lui pe stînca       ' apare în ochii noştri drept cea mai sacra dintre pătimiri. Ce se îruî insa cu celalalt hybris, al pierzaniei, prezent în experienţa desfrî făcut cu duşmanii iraţionali ai speciei umane? Exista oare vreo cinst -asta? Poate sa fie vorba despre onoare într-o asemenea conduita? Si on ' Hans Castorp învîrtea linguriţa în ceşcuţa de cafea, deşi era goala
—  Inginere, inginere, spuse italianul clatinînd din cap în vreme privirea ochilor lui negri şi visători deveni fixă, nu va este teama A vîrtejul celui de-al doilea cerc al infernului, care tîrîie şi zgîlţîie paca toşii cărnii, blestemaţii care au jertfit raţiunea, desfrîului? Gran Dio cî"d îmi închipui cum va veţi prăbuşi dogorit de vîlvataia infernala, mi se pare ca m-aş prăbuşi şi eu încremenit de mîhnire, cum se prăbuşeşte un cadavru...
Verii facura haz, bucuroşi ca-l aud glumind şi dînd forme poetice ideilor. Dar domnul Settembrini adaugă:
—  Domnule inginer, va mai aduceţi aminte de seara Carnavalului, cînd aţi băut vin şi, ca sa spunem aşa, v-aţi luat rămas bun de la mine, da, da, oricum, a fost ceva asemănător. Ei bine, astăzi este rîndul meu. Aşa cum ma vedeţi aici, domnilor, m-am pregătit sa-mi iau rămas bun de la dumneavoastră. Părăsesc aceasta casa.
Amîndoi verii se arătară foarte miraţi.
— Nu-i cu putinţa! E doar o gluma! striga Hans Castorp cum mai strigase şi în alta împrejurare. Şi era aproape tot atît de înfricoşat ca şi atunci. Insa Settembrini răspunse:
—  Cîtuşi de puţin. Este aşa cum va spun. Şi, de altfel, sînteţi mai mult sau mai puţin pregătiţi pentru a primi o asemenea ştire. V-am spus doar ca în clipa în care orice nădejde de-a ma mai putea întoarce munca mea într-un termen cît de cît previzibil va fi pierduta, sînt hota sa-mi strîng calabalîcul şi sa ma statornicesc undeva în sat. Iar acu aceasta clipa a sosit. Nu ma pot vindeca, este un fapt stabilit. Pot sa-mi prelungesc viaţa, dar numai aici. Verdictul, verdictul definitiv
pe viaţa - l-a rostit chiar domnul consilier aulic Behrens, cu obişnui buna dispoziţie. Bine: aşadar, ştiu ce-mi ramîne de făcut. Am încrn locuinţa în sat, sînt pe cale sa-mi transport modestul meu avut, in   ^ mentele meseriei mele literare... Nici măcar nu este departe de aici-
MUNTELE VRĂJIT         393
ca ne întîlnim, fara îndoială, n-o sa ne pierdem din vedere, dar norî> °
l'tate de comesean am onoarea sa-mi iau rămas bun de la dumneavoastră.
Asta a fost ştirea pe care le-a dat-o Settembrini în duminica Paşteiui.
• s_au arătat extraordinar de mişcaţi. Multa vreme încă, şi în repetate
- duri discutară cu el în legătura cu hotarîrea luata: despre condiţiile în
va urma tratamentul pe cont propriu, despre mijloacele de a conti-
întocmirea vastei  opere  enciclopedice   a  cărei  răspundere  şi-o
sumase, adică despre prezentarea tuturor capodoperelor beletristice din
unctul de vedere al conflictelor născute din suferinţa cît şi a desfiinţării
suferinţei; în sfîrşit, mai vorbiră şi despre viitoarea lui locuinţa în casa
unui „băcan  de  mirodenii",   cum   îi   spunea   domnul   Settembrini.
Băcanul de mirodenii", preciza el, închinase primul etaj unui croitor de
dame, originar din Boemia, care, la rîndul sau, avea subchiriaşi... Dar
aceste convorbiri erau de domeniul trecutului. Timpul trecea şi adusese
multe schimbări. Settembrini nu mai locuia, în adevăr, la sanatoriul
internaţional „Berghof', ci la Lukacek, croitorul de dame - şi asta de
cîteva săptămîni. Nu plecase cu sania, ci pe jos, într-un palton scurt pîna
la genunchi, de culoare galbena, cu gulerul şi manşetele tivite cu blana,
însoţit doar de un om care ducea într-o roabă bagajul literar şi pamîntesc
al scriitorului, şi l-au văzut cum îşi învîrtea bastonul, departîndu-se,
după ce sub portal mai ciupise o data cu dosul a doua degete, obrajii
unei fete de la sufragerie... Aprilie, am spus-o, era în buna parte - adică
pe trei sferturi - relegat în umbra trecutului, deşi totul părea încă în
plină iarnă, şi în cameră, dimineaţa, erau abia şase grade deasupra lui
zero: afara era un ger de minus noua grade, iar daca lasai călimara pe
alcon, cerneala îngheţa peste noapte, prefacîndu-se într-un sloi de
g eaţă, într-o bucată de cărbune. Dar primăvara se apropia, toata lumea
adea seama; ziua, cînd soarele strălucea puternic, o simţeai în aer,
Şi colo, ca un uşor şi foarte gingaş presentiment; vremea topirii
Pezilor nu era departe, şi acest fapt aducea cu sine schimbări care la
"    rgnof se înfiripau fâra încetare - şi nu foloseau la nimic nici autori-
Şi nici cuvintele însufleţite ale consilierului aulic cînd combătea
jj       amere şi în sufragerie, la fiecare consult, la fiecare vizita şi la
e masa prejudecata populara a topirii zăpezilor, boi     -6 Ven'sera a'ci să facă pe sportivii de iarna, întreba el, sau erau
oi
toPiri" ' *'acien^ Sau poate aveau nevoie de zăpada îngheţata? Vremea aPezilor, neprielnica? Dar era cea mai favorabila - dintre toate!
394
THOMAS MANN
Se dovedise ca tocmai în aceasta epoca a anului proporţia bolnavi de-aici, care nu se puteau da jos din pat, era cea mai mica. Pretutinde ' ■ lume condiţiile climei pentru bolnavii de plamîni erau, în aceasta en mult mai nefavorabile decît aici. Oricine avea o scînteie de bun-sirm ţ buia sa se pătrundă şi sa profite de efectul întăritor al condiţiilor actu ale temperaturii. După aceea, nu-ţi mai era frica de nimic, erai imuni contra tuturor climatelor din lume, bineînţeles cu condiţia sa ai rabdă şi sa te vindeci complet — şi aşa mai departe. Dar degeaba, consiliemi aulic putea sa vorbească mult şi bine - prejudecata faţa de topirea zăpezilor era adînc înfipta în minţi, iar staţiunea se golea; se prea putea ca apropierea primăverii sa fi fost cea care colcăia în trupurile acestor oameni sedentari, dîndu-le nelinişti şi o intensa lăcomie de schimbare -insa oricum ar fi fost, plecările „neastîmparate" şi „nesăbuite" se înmulţeau pîna la a deveni îngrijorătoare chiar şi la sanatoriul „Berghof. Aşa se făcu ca doamna Salomon din Amsterdam - cu toate deliciile pe care i le procurau examenele medicale, oferindu-i prilejul sa-şi etaleze lenjeria din dantelele cele mai fine — se hotărî să plece împotriva oricărei raţiuni, fara învoire, nu fiindcă se simţea mai bine, ci tocmai fiindcă se simţea mai rau. Şederea ei aici începuse cu foarte mult înaintea venirii lui Hans Castorp; trecuse mai bine de un an de cînd sosise, cu o afecţiune uşoara pentru care i se prescrisesera trei luni. După patru luni, se apreciase ca „în patru saptămîni se însănătoşeşte cu siguranţă", dar după alte şase saptamîni nu s-a mai menţionat absolut nimic despre vindecare: i s-a spus doar ca trebuie sa mai ramîna cel puţin patru luni. Şi astfel i se prelungise şederea, căci, la urma urmelor, aici nu era nici ocna şi nicl temniţa siberiana — şi în felul acesta doamna Salomon rămăsese sa-si arate lenjeria cea mai fina. Dar iată ca, la ultimul consult, ţinîndu-se seama tocmai de topirea zăpezilor, i se mai dădu încă un supliment de cinci luni, din cauza unui ral, la stînga, sus, şi a unor zgomote suspec sub umărul sting, iar ea, pierzîndu-şi răbdarea, protestînd şi blestemin Dorful şi Platzul, faimosul aer bun, sanatoriul internaţional „Bergho cît şi pe medici, pleca, se înapoie acasă la ea, la Amsterdam. în oraş igrasios şi bîntuit de curenţi de aer.
Procedase oare în mod chibzuit? Consilierul aulic Behrens n din umeri, repezi braţele în sus şi apoi le lasă sa cada cu zgomot P
coapse. Cel mai tîrziu la toamna, spuse el, doamna Salomon s
9 Voi" întoarce - şi atunci va fi pentru totdeauna. Avea oare dreptate-
vedea, deoarece, în acest loc de plăcere avem de gînd sa mai ram'
MUNTELE VRĂJIT
395
perioada destul de lunga a timpului nostru terestru. Dar cazul
1         r>n nu era singurul în felul sau. Timpul statornicea schimbări — o Salorno"
întotdeauna, însă niciodată într-un chip atît de izbitor. Sufrageria
lina de goluri, locuri libere la toate cele şapte mese, la masa ruşilor ca şi la niasa ruşilor de rînd, la mesele aşezate de-a lungul, cît şi la I  puse de-a curmezişul. Evident, din acest fapt nu s-ar fi putut trage ncluzii hotârîtoare asupra numărului exact al locatarilor casei; ca tot-auna fuseseră şi sosiri; oricum camerele erau ocupate, însă trebuie levat ca era vorba despre pacienţii care, datorita stării grave, nu aveau libertatea sa se mişte după bunul lor plac. In sufragerie, trebuie s-o spunem, nu lipsea doar un singur pacient — şi nu datorita vreunei interdicţii în libertatea de mişcare, încă existenta, ci a unei alte cauze, de cu totul alta natură; lipseau chiar mai mulţi, nu numai unul, dintr-un motiv deosebit de adînc şi cavernos, ca doctorul Blumenkohl, care murise. Chipul lui căpătase o expresie tot mai pronunţata de dezgust, ca şi cum ar fi avut în gură ceva greţos;  apoi zăcu în pat o vreme destul de îndelungată şi după aceea muri — dar nimeni n-ar fi putut spune cu precizie cînd anume; această chestiune a lui fusese tratata cu toata grija şi discreţia; un loc gol. Doamna Stohr stătea în sufragerie lînga un loc gol şi tremura de frica. De asta se mutase în partea cealaltă a mesei, lînga tînărul Ziemssen — pe locul unde stătuse Miss Robinson, care plecase vindecata — în faţa profesoarei, vecina din sţînga a lui Hans Castorp, care rămăsese neclintit în acelaşi loc. Deocamdată, doamna Stohr stătea singura pe partea aceasta a mesei, celelalte trei scaune fiind libere. Studentul Rasmussen, care din zi în zi era tot mai slab şi mai obosit, zăcea în pat şi trecea drept muribund; iar batrîna mătuşa, nepoata ei şi Marusia cea cu pieptul dezvoltat, plecaseră într-o călătorie - spunem "Plecaseră într-o călătorie", aşa cum o spunea toata lumea, deoarece Propiata lor întoarcere era hotarîta de mai înainte. Vor reveni chiar la na - prin urmare, puteai oare s-o mai numeşti plecare? Atunci, ne m găsi foarte aproape de solstiţiul de vara, după ce vor trece Rusaliile ateau la uşa; şi o data sosita ziua cea mai lunga a anului, totul va P   sa scadă cu repeziciune, îndreptîndu-se spre iarna — pe scurt, Ce        mâtuşâ şi Marusia puteau fi socotite aproape ca şi întoarse, ceea Şi d     S ltUm ° ^eTlc^Te' întrucît voioasa Marusia nu era deloc vindecata lOas       0Xlcatâ; profesoara auzise vorbindu-se de nişte tumori tubercu- Cate ^arus'a cu ochii căprui le avea în sînii dezvoltaţi, şi care a extirpate în cîteva rînduri. Cînd profesoara le povesti aceasta
396
THOMAS MANN
chestiune, Hans Castorp îl privi iute pe Joachim, care-şi vîrîse " furie faţa pătată.
Vesela mătuşă oferise tovarăşilor ei de masa, adică verilor soarei şi doamnei Stohr, un supeu de adio, la restaurant, un banch icre negre, şampanie şi lichioruri, în timpul căruia Joachim stat foarte liniştit şi nu rostise decît vreo cîteva cuvinte cu glasul apro stins, astfel încît bătrîna mătuşă, cu familiaritatea ei plina de afecţiu încercase sâ-i dea curaj, ba chiar îl şi tutuise, nepăsîndu-i de obiceiuril civilizate. „N-are nici o importanţa, băiete, nu te sinchisi, bea, mănînc şi vorbeşte, o să ne întoarcem curînd!" spuse ea. „Atunci o să mîncăm o să bem şi o sâ stăm de vorbă cu toţii fără să ne gîndim la lucruri triste Iar Dumnezeu o sâ aducă toamna măi înainte de a-ţi da seama, aşa ca judecă şi tu dacă este cazul sâ fii necăjit." A două zi dimineaţa, dăruise amintiri aproape tuturor obişnuiţilor din sufragerie, nişte cutii multicolore cu „dâlcesuri", şi după aceea porni în călătorie cu cele două fete.
Dar cu Joachim ce se petrecea? Se simţea eliberat şi alinat prin această plecare, sau sufletul său se chinuia cumplit, suferind din pricina absenţei celor de pe latura mesei care rămăsese goală? Neobişnuita şi nimicitoarea lui nerăbdare, cît şi ameninţarea de-a întreprinde „nesăbuita plecare" — dacă medicii ar mai încerca să-l ducă de nas — erau oare legate de absenţa Marusiei? Sau, mai curînd, trebuia să avem în vedere că, dacă deocamdată nu plecase şi dădea ascultare elogiului fâcut de consilierul aulic topirii zăpezilor, avea în vedere celălalt considerent, anume că Marusia cea cu pieptul dezvoltat nu plecase chiar pentru totdeauna, ci numai într-o scurtă călătorie, şi că, la capătul a cinci mărunte fracţiuni ale timpului de-aici, se va întoarce? în comportarea lui eracîte puţin din fiecare; căci fiecare dintre motive trăgeau în balanţă în egala măsura. Hans Castorp le bănuia fără sâ vorbească vreodată despre asta cu Joachim. Câci şi el se abţinea cu aceeaşi stricteţe cu care Joacru evita sa rostească numele unei alte absente care, de asemenea, pleca într-o scurtă călătorie.
în vremea aceasta, la masa lui Settembrini, chiar pe locul italianului oare cine stătea de cîtva timp, în tovărăşia pacienţilor olandezi a c poftă de mîncare eră atît de formidabilă, încît fiecare dintre ei cerea se mai deâ trei ochiuri în afara celor cinci feluri ale mesei zilwc ■ chiar înainte de supă? Era Anton Karlovici Ferge, acela care riscase bolica aventură a şocului pleural. Da, domnul Ferge părăsise P   ^ starea lui, chiar şi fără pneumotorăx, se ameliorase într-o asein
MUNTELE VRÂJ1T
397
a încît cea mai mare parte a zilei şi-o petrecea în picioare, îmbra-l0   luînd masa în sufragerie, cu mustaţa lui deasă, plăcuta, şi cu mărul ° 'Adam proeminent, dar nu mai puţin simpatic. Verii discutau cîte-â cu ei; fie în sufragerie, fie în hol, iar plimbările obligatorii le au cînd se întîmpla, de asemenea în tovărăşia lui, plini de afecţiune acest martir nevinovat care mărturisea că nu înţelege absolut mic din problemele înalte, dar care, se cuvine s-o spunem, vorbea cu .     despre fabricaţia cauciucului pentru încălţăminte şi despre îndepărtatele ţinuturi ale imperiului rusesc, Georgia, Samara, în vreme ce toţi trei orbecăiau prin ceaţă, de-a lungul zăpezii prefăcuta în mîzgâ.
Drumurile erau în adevăr abia practicabile, fiind complet desfundate şi pline de zăpada topită,  iar ceţurile  aproape  ca  se  tîrau  pe jos. Consilierul aulic spunea, bineînţeles, ca nu era ceaţa, ci numai nori; dar asta însemna să te joci cu cuvintele, după părerea lui Hans Castorp. Primăvara ducea o aprigă bătălie care, cu sute de recăderi în amărăciunile iemii, se prelungi luni de zile, adică pînâ în iunie. începînd din martie, cînd soarele strălucea, abia daca-i puteai suporta dogoreala stînd pe balcon, întins pe şezlong, măcar că aveai haine subţiri şi te pitulai chiar sub umbrelă — şi au fost doamne care atunci au şi crezut ca venise primăvara şi arboraseră, chiar de la micul dejun, rochii de muselina. Aveau ca scuză, într-o oarecare măsura, felul ciudat de a se manifesta al climei, care îngăduia un fel de zăpăceală, amestecînd elementele meteorologice ale anotimpurilor; insa în această nechibzuinţa mai intra şi multă miopie şi lipsa de imaginaţie, adică acea prostie specifica fiinţelor care trăiesc numai în prezent, incapabile sâ conceapă că vremea se poate schimba în rau, dar era, mai ales, o mare sete de schimbare, o nerăbdare care devora timpul: în calendar scria martie, era primăvara, o vreme tot Qe frumoasă ca şi vara, iar doamnele despachetaseră rochiile de sennâ ca să apară în aceste toalete înainte de sosirea toamnei. Căci. -un anumit sens, aceasta venea. în aprilie zilele se arătară cenuşii, umede, cu ploi farâ sfîrşit, care se prefăcură în zăpada, într-o urare de zăpada proaspătă. Degetele îngheţară pe balcon, cele V    uri din par de cămilă îşi reluara funcţiunea şi n-a lipsit mult să cal   C^rgâ la sacul îmblănit. Administraţia se hotărî sa dea drumul la Preţ   • ^ ?1         e se Pingea că i se fura primăvara. Spre sfîrşitul lunii,
f°hn        6ni SS aşternuse un strat gros de zăpadă; dar după aceea veni mete   ' prevâzut» presimţit de pacienţii informaţi şi sensibili la variaţiile g'ce: doamna Stohr ca şi domnişoara Levi cu tenul de fildeş,
398
THOMAS MANN
precum şi văduva Hassenfeld îi simţiră apropierea chiar mai înai cel mai mic nor sa fi apărut deasupra piscului granitic al muntelu1 h^ spre sud. Doamna Hassenfeld avu imediat crize de plîns, domni    " Levi se vîrî în pat, iar doamna Stohr, dezgolindu-şi cu o mutra înc    * ţînata dinţii de iepure, mărturisea din ceas în ceas teama superstiţj ca va avea o hemoptizie, deoarece, pretindea ea, fohnul are însuşire a provoca hemoptizii. Domni o zăpuşeală de necrezut, caloriferul stinse şi, cu toate că în cursul nopţii uşile de la balcon fura las deschise, dimineaţa în camera erau unsprezece grade. Zăpada se ton; c prin farmec, deveni străvezie, poroasă, pufoasă; acolo unde era grarna dita, se prăbuşea în ea însăşi, pârînd că se refugiază în pamînt. Pretutindeni picura, şiroia, susura, în pădure erau revărsări şi pravaliri şi atît taluzurile drumurilor cît şi poclâzile alburii ale păşunilor pieriră, deşi nămeţii erau prea mari ca să poată dispărea cu repeziciune. Dar se petre-cură şi fenomene ciudate, surprize de primăvară, feerice, nemaivăzute, peste care au dat şi verii în timpul plimbărilor prescrise, în vale. Se întindea acolo o păşune — avînd în ultimul plan piscul Schwarzhorn complet sub zăpada şi, în vecinătate, gheţarul Scaletta încărcat deopotrivă cu zăpada groasa, iar terenul păşunii pe care se găsea undeva o căpiţa de fin era de asemenea acoperit cu un strat de zăpada, dar cu unul subţire şi rărit, întrerupt, ici şi colo, de muşuroaie de pămînt tari şi negricioase, şi prin străvezimea căruia se vedea, pretutindeni, întin-zîndu-se iarba uscată. Celor care se plimbau li s-a părut că în faţa lor se întinde totuşi păşunea acoperită numai cu o pînză destul de subţire de zăpada — mult mai groasă mai departe, spre povîmişul împădurit, însă sub ochii celor ce-l priveau acest petic cu iarbă uscată de peste iarna dezvălui ca era presărat, împînzit cu o zăpadă îmbobocita, înflorită... Aplecîndu-se deasupra lui, ramaseră uluiţi de ce vedeau - căci nu era zăpada, ci flori, ghiocei, toporaşi, mici potire cu tulpiniţele scurte, aice şi alb-albâstrui, brînduşe, zau aşa, ivite cu milioanele pe păşunea care mustea de apă, şi atît de dese incit le puteai lua pur şi simplu drep zăpada cu care, de altfel, se confundau fără nici o deosebire, acolo u se pierdeau în depărtare.
Făcură haz de eroare, dar rîsera şi de bucurie în faţa acestui mira care se înfâptuise sub ochii lor, a acestei acomodări gingaşe şi sfte n a vieţii organice care cuteza iarăşi să se ivească. Le culeseră pe înd observară şi cercetară formele delicate ale potirelor, îşi împod butonierele, le luară acasă şi le aranjară în pahare cu apă, prin caIÎ
MUNTELE VRĂJIT
399
•   cnrimea anorganica a văii fusese de lunga durată - foarte lungă, căci a'r deşi păruse scurta.
Dar zăpada florilor a fost acoperită de o zăpada adevărata şi acelaşi
u s_a întîmplat şi cu clopoţeii alpini şi cu primulele galbene şi roşii se iviseră măi tîrziu. Da, primăvara avea de luptat ca sa-şi croiască
mul şi să biruie iarna de aici. De zeci de ori fusese azvîrlita înapoi,
'nte de-a izbuti să se statornicească pe aceste înălţimi — pîna la o ua şi apropiată izbucnire a iernii cu viscole albe, vînturi îngheţate şi lorifer. La începutul lui mai (fiindcă luna mai a sosit chiar în vreme ce noi vorbeam despre ghiocei), aşadar, la începutul lui mai, devenise un adevărat chin să scrii pe balcon o carte poştală, adresata celor din cîmpie, atît de tare te dureau degetele din pricina umezelii pătrunzătoare ca în noiembrie; iar cei cinci copaci şi jumătate din curte, care ar fi trebuit să înfrunzească, erau golaşi ca pomii de la şes în ianuarie. Zile întregi plouă, şiroaie de apa se năpustiră o săptămînă întreaga, şi fara calităţile alinătoare ale şezlongului care se folosea aici, ar fi fost teribil de greu să stai atîtea ore la odihna, învăluit de aceşti nori de ceaţă, cu faţa udă şi pielea scorojită. Dar în realitate aveai de-a face cu o ploaie de primăvară şi cu cît ţinea mai mult, tot mai mult îţi dădeai seama ca era primâvăratică. Deoarece ea topi aproape toata zăpada: albul iernii dispăruse şi doar pe alocuri se mai zărea cîte un petic cenuşiu, îngheţat şi murdar, iar păşunile abia acum începeau cu adevărat să înverzească!
Ce blîndă binefacere pentru ochi, păşunea aceasta verde, după albul
nesfîrşit! însă mai era acolo şi un alt verde care întrecea în gingaşa şi
dulcea lui moliciune verdele ierbii proaspete. Erau buchetele de ace
tinere ale molizilor - iar Hans Castorp rareori pierdea prilejul, în plim-
ânle lui regulamentare, să le mîngîie cu mîna şi să-şi atingă obrazul de
~ nu se putea împotrivi ispitei de a le dezmierda, într-atît erau de fragede şi de proaspete.
~ Aici simţi dorinţa să devii botanist, îi spuse tînarul tovarăşului sau,
lsP'tit de această ştiinţa numai din plăcerea pe care o simţi, vazînd
t    . se iezeşte natura după o iarnă petrecută pe meleagurile noastre. Ia
^        . băiete, ce vezi acolo, la poalele povîmişului, este genţiana, iar
a- .    a "oare este un soi de viorea galbena pe care n-o cunosc. însă uite,
Se '    em P'ci°rul-cocoşului, din familia ronunculaceelor, bisexuate mi
5UJ     ' PnveŞte colo numărul mare de stamine şi cele cîteva ovule, un
o sa    . U Ş1 un gineceu, după cîte îmi amintesc. Sînt absolut convins ca
Procur una sau două cărţi vechi de botanica, sa ma iniţiez ceva
400
THOMAS MANN
mai temeinic în acest sector al vieţii şi al ştiinţei. Cît de variata d viaţa dintr-o data!                                                                           e
— în iunie o sa fie şi mai frumos, spuse Joachim. De altfel  Um tite florile acestor lunci. Dar eu, oricum ar fi, cred ca n-am sa le aştept. Fara îndoiala ca intenţia de-a studia botanica i-o datorezi ] Krokowski, nu?
Lui Krokowski? Ce voia sa spună? A, da, adică în cursul ultimei 1 conferinţe, doctorul Krokowski se afirmase şi ca botanist. Deoarece înşala amarnic cei care îşi închipuie ca schimbările aduse de timp arf în stare sa sisteze chiar şi conferinţele doctorului Krokowski. Le ţinea la fel ca şi înainte, tot la fiecare cincisprezece zile, îmbrăcat în redingota dar fara sandalele pe care şi le va pune iarăşi, în curînd, o data cu venirea verii — le ţinea tot lunea, din doua în doua saptamîni, în sufragerie, ca şi odinioară, cînd Hans Castorp sosise în întîrziere, mînjit cu sînge, în primele zile de la venirea lui aici. Trei sferturi de an analistul vorbise despre dragoste şi despre boala — niciodată prea mult dintr-o data, în doze mici, în mici cuvîntari întocmite aşa fel ca sa dureze jumătate sau trei sferturi de ceas, cînd îşi desfăşura comorile de informaţie şi de gîndire, iar fiecare dintre ascultători avea impresia ca niciodată nu se va opri şi că ar putea să continue în felul acesta la infinit. Era un soi de O mie si una de nopţi, povestite bilunar, cu urmare de la o data la alta şi bine ticluite, ca şi poveştile Şeherezadei închipuite ca sa mulţumească un prinţ foarte curios şi sa-i împiedice actele de violenţa. Subiectul nemărginit al conferinţelor doctorului Krokowski te făcea sa-ţi aminteşti de iniţiativa la a cărei realizare îşi dăduse concursul Settembrini, adică de Enciclopedia suferinţelor; şi îţi puteai da seama de diversitatea subiectului ales de doctorul Krokowski, daca te gîndeai ca de curînd, conferenţiarul vorbise despre botanica, mai precis, despre ciuperci... De altfel, poate ca schimbase puţin subiectul; căci de da aceasta era vorba mai curînd despre dragoste şi moarte, fapt care-i da prilejul sa facă multe consideraţii, în parte poetice, dar în parte şi ne los de ştiinţifice. Aşadar, în aceasta ordine de idei, savantul ajunses vorbească - tot cu accentul lui tărăgănat, potrivit pronunţiei estice. Şi r-ul lingual — despre botanica, mai precis, despre ciuperci — despre te luxuriante şi fantastice făpturi ale întunericului, despre natura l°r nala, foarte apropiate de regnul animal — întrucît în structura
găseau elementele rezultate din asimilarea albuminei, adică subs
k zaharoase şi prin urmare amidonul animal. Iar doctorul
MUNTELE VRĂJIT
401
,     ,e 0 ciuperca celebra încă din antichitatea clasica, din cauza
bis^
lui şj virtuţilor care i se atribuiau — un soi de zbîrciog de o forma
t  făcea să te gîndeşti la dragoste, al cărui nume latin avea adjec-
'mpudicus, dar a cărui miasma amintea de moarte. Căci era absolut
•dent ca impudicus raspîndea o duhoare cadaverica atunci cînd, din
1 lui în forma de clopot, se prelingea lichidul vîscos, verzui şi balos
are erau plini sporii. Dar ignoranţii atribuie acestei ciuperci, pîna în
zilele noastre, virtuţi afrodiziace.
Ei iată ceva care fusese puţin cam mult pentru doamne, găsi procu-rul Paravant care, datorita sprijinului moral dat de propaganda consilierului aulic, rămăsese sa înfrunte aici topirea zăpezilor. De altfel, proceda asemenea doamnei Stohr care se ţinea dîrza şi dovedea tărie de caracter, înfruntînd toate ispitele unei plecări nesăbuite, şi care declarase la masa ca doctorul Krokowski fusese puţin cam „obscur" cu ciuperca lui clasica. Da, chiar „obscur" spusese nefericita, dezonorîndu-şi boala cu asemenea enorme şi boacăne greşeli de cultura. Dar Hans Castorp era surprins mai ales de faptul ca Joachim făcuse aluzie la doctorul Krokowski şi la botanica lui; căci, la urma urmei, ei vorbeau tot atît de puţin despre analist ca şi despre persoana doamnei Chauchat sau despre Marusia - nu discutau despre el, adică preferau sâ-i dispreţuiască în tăcere şi activitatea şi existenţa — dar de data aceasta Joachim rostise numele asistentului pe un ton morocănos, adică pastrînd aceeaşi proasta dispoziţie cu care spusese mai înainte ca nu se va resemna sa aştepte florile luncilor. Bunul Joachim părea ca-şi pierde, puţin cîte puţin, echilibrul sufletesc; glasul îi tremura din cauza exasperării şi nu mai adea deloc dovada de aceeaşi blîndeţe şi de acelaşi spirit chibzuit de uata. Ii lipsea oare mireasma de portocale? Sau îl împingea la aceasta deznădejde acea şarlatanie care era cifra Gaffky? Nu mai u ea oare să se pună de acord cu el însuşi şi sa hotărască daca va mai P a toamna sau daca nu cumva încerca sa cada în greşeala între-Pnnzînd o călătorie? . T   rea"tate, mai era ceva care întreţinea tremuratura iritata din glasul
] Jf)y ■
111]
bot
Co                                                              ş   ca,                     p                 ş,
su_ .   S atat al vieţii şi al pedagogiei, ştia foarte bine. Pe scurt, Joachim e anumite ascunzişuri ale varului sau  îl spionase şi1 prinsese
bot   •     m ?1 tonu* aProaPe sarcastic cu care făcuse aluzie la prelegerea ma-      a     deunăzi. în privinţa aceasta, Hans Castorp nu ştia nimic sau.
 pţ      e, H       Cp      ş
Co ..         ' nu Ştia ca Joachim ar şti ceva, căci de fapt el însuşi, acest
 S at
 anumite ascunzişuri ale varului sau, îl spionase şi-l prinsese
402
THOMAS MANN
in din
savîrşind o trădare asemenea celei de care se făcuse vinovat de T Secului - adică de o noua nelealitate agravată de faptul ca ajunsese  k- ^
în ritmul veşnic monoton al timpului ce se depărta în goana ■ ' organizarea neschimbata a zilelor normale mereu aceleaşi şi c aceasta cauza semănau atît de mult între ele încît te-ai fi putut confundîndu-le — adică în aceasta eternitate identica ei înseşi şj în menita, în al cărui cuprins îţi era greu sa înţelegi cum de se puteau duce schimbări — aşadar, în aceasta rînduiala invariabila şi totuşi do nata de timp, exista, aşa cum toata lumea îşi aduce aminte, turul zilnic i doctorului Krokowski, între orele trei şi jumătate şi patru, de-a lungul tuturor balcoanelor, din şezlong în şezlong şi din camera în camera De cîte ori nu se repetaseră zilele normale de la „Berghof", din acea zi îndepărtata în care Hans Castorp, stînd în poziţie orizontala, se enervase din cauza ca asistentul îl evita, ocolindu-i camera şi deci nu-i dădea nici o atenţie! Totuşi, de foarte multa vreme, Hans Castorp devenise, din vizitator, camarad. Adesea doctorul Krokowski i se adresa folosind acest epitet militar, al cărui r îl pronunţa cu un accent străin, lovind cu limba numai o singura data partea din faţa a cerului gurii, epitet ce nu se potrivea deloc cu înfăţişarea lui Hans Castorp, dar, aşa cum el îi spusese lui Joachim, se potrivea foarte bine cu aspectul energic şi de o viguroasa buna-dispoziţie al medicului — care îţi insufla o încredere luminoasa-aspect dezminţit, e drept, într-o oarecare măsură, de paloarea lui de brunet şi care avea cumva un caracter echivoc.
— Ei, camarade, cum o duci, cum te simţi? spunea doctorul Krokowski sosind de pe balconul perechii ruse şi apropiindu-se de capatîiul patului lui Hans Castorp; iar acesta, luat într-un mod atît de viguros, stătea cu mîinile puse la piept, surîdea iarăşi politicos, uluit de acest fel de a 1 se adresa şi privea dinţii galbeni ai doctorului care se iveau în bar neagra. Te-ai odihnit cum trebuie? continua doctorul Krokows i-Temperatura scade? Astăzi, urca? Ei, n-are nici o importanţa. pin
însurătoare, totul se aranjează. Salutare! Şi pronunţînd acest cuvînt
doctorul ÎS. arun«
în gura lui suna îngrozitor, deoarece îl pronunţa „sal'tare". continua drumul, trecînd la Joachim - unde nu făcea decît sa-si ochii în treacăt, pentru control, şi nimic mai mult.
Este adevărat ca uneori doctorul Krokowski, masiv, lat în
urne* s>
ind '
surîzînd barbateşte, mai întîrzia puţin cu „camaradul", flecari curi, despre sosiri şi plecări, despre starea de spirit a bolnavului, buna sau proasta lui dispoziţie, despre situaţia lui personala,
despre
MUNTELE VRĂJIT
403
• ea despre speranţele lui, pînă cînd spunea „sal'tare" şi-şi continua
ruta. poziţia
Tar Hans Castorp, cu mîinile puse sub ceafa ca sa-şi mai schimbe
surîdea şi el, răspundea la toate întrebările, fara a-şi putea
*ni un puternic sentiment de repulsie,  dar, oricum, răspundea.
beau pe şoptite — şi măcar ca pereţii de sticla nu despărţeau în aime balcoanele, totuşi Joachim nu putea desluşi nimic din convor-. ga (je alături şi, de altfel, nici nu încerca. îl auzea pe varul sau ulîndu-se de pe şezlong şi intrînd chiar în camera cu doctorul Krokowski, probabil ca sa-i arate foaia de temperatură; şi acolo, convorbirea mai continua o buna bucata de vreme, judecind după întîrzierea cu care asistentul sosea la Joachim, venind însă, în acest caz, prin coridor.
Despre ce anume flecareau camarazii? Joachim nu întreba; dar daca vreunul dintre noi nu ar proceda ca el şi ar întreba, ar fi locul sa remarcăm cît de numeroase sînt subiectele şi pretextele de schimburi de idei între oamenii şi camarazii a căror mentalitate poarta pecetea concepţiilor idealiste, dintre care unul, după bunul plac al credinţelor sale, ajunsese să considere materia drept păcatul originar al spiritului, drept un produs periculos şi ispititor al acestuia, pe cînd celalalt, ca medic, era obişnuit sâ conceapă caracterul secundar al bolii organice. Nici nu ne putem închipui cîte păreri erau schimbate şi analizate, păreri despre materia considerata ca o degenerescenta a imaterialului, despre boala ca formă desfrînată a materiei! Se mai discuta, pornind de la teme luate din conferinţele în curs: despre dragoste ca forţa patogenă, despre natura transcendentala a viciului, despre locurile pulmonare „vechi" şi „proaspete", despre otrăvurile solubile şi elixirele dragostei, despre explicarea inconştientului, despre binefacerile psihanalizei, despre transformarea
cturalâ a simptomului — dar ce ştim noi, care ne mărginim doar sa
uim aceste subiecte şi conjecturi, întrucît pe noi ne interesează numai am despre ce puteau sa flecareasca împreuna doctorul Krokowski Ş'Wnarul Hans Castorp!
cît    6           n'c* nu mE" flecareau, etapa aceasta trecuse, durase doar
saptămîni; în ultimul timp, doctorul Krokowski nu stătea cu ^ u nostru mai mult decît cu alţii - iar vizita lui se reducea cel mai a|. a ""> camarade?" şi la „Sal'tare!" în schimb, Joachim făcuse o a juj ^ °Perire, adică tocmai aceea pe care o considera ca pe o trădare tOţU[ • S LastorP, şi o făcuse, spre cinstea lui ostăşeasca, în mod cu ac            untar> fără sâ fi încercat cîtuşi de puţin sa-l surprindă - de
 1
Putem fi convinşi. într-o miercuri, în timpul primei cure de
404
THOMAS MANN
odihna, fusese pur şi simplu chemat la subsol, pentru a fi cţnt   . către baieş — şi astfel s-a întîmplat ca a descoperit faptul. Tocmai    k  C scările, scările acoperite cu linoleum curat, de pe care se putea        & uşa sălii de consultaţii, de o parte şi de alta fiind cele doua cab' medicale, la stingă cabinetul de radioscopie organica, iar la dre după colţ, cabinetul psihic, situat cu o treapta mai jos, avînd pe cartea de vizita a doctorului Krokowski. Dar Joachim se opri la ju tatea scărilor, căci îl văzu pe Hans Castorp care tocmai ieşea de 1 injecţie şi părăsea cabinetul de consultaţii. Cu amîndoua mîinile închis uşa pe care ieşise repede şi, fara sa privească în jurul sau, o coti la drean ta spre uşa pe care era fixata cartea de vizita cu nişte pioneze, şi în faţa căreia ajunse din cîţiva paşi tiptili. Ciocani şi ciocănind se apleca şi-si apropie urechea de degetul care bătea. Şi cum, atunci, răsuna un „intra" baritonal cu r-ul străin, iăr diftongul schimonosit se laţi că un ecou Joachim îşi văzu vărul disparînd în penumbra criptei analitice a doctorului Krokowski.
încă unul!
Zile lungi, cele mai lungi la drept vorbind, în raport cu numărul orelor solare pe care le cuprindeau; doar ca dăinuirea lor astronomica nu le schimba întru nimic nici dimensiunea în ansamblu, nici pe a fiecăreia în parte şi nici goana monotona. De altfel, echinocţiul de primăvara trecuse de trei luni, solstiţiul de vara sosise. Dar, la noi cei de-aici de sus. anul aşa cum se desfăşura în natură era în întîrziere faţa de anul din calendar, abia cum, în ultimele zile, venise definitiv primăvara, o primăvara fara nici o zăpuşeala de vara, înmiresmata, limpede şi spnn tenă, cu un ăer radios albastru-argintiu şi cu o flora a pajiştilor naiva ş multicolora.
Hans Castorp găsi pe taluzurile din jur flori aidoma acelora din Joachim cu atîta drăgălăşenie îi pusese cîteva ultime specimene camera, ca sa-i ureze bun venit: coada-şoricelului şi clopoţei - un s    ^ pentru el ca anul în sine se încheiase. Dăr cîte nu erau soiurile      ^ organice care răsăreau din pamînt o data cu iarba de smarald costişele şi păşunile luncilor, ca: steluţe, potire şi clopoţei sau mul    ^ forme neregulate, îmbalsamînd aerul cu o mireasma aspra: cru Malta, un soi de licheni, şi enorm de multe pansele sălbatice, p°
MUNTELE VRĂJIT
405
mari
ete ciuboţica-cucului galbene şi roşii, mult mai frumoase şi mai Hecît îşi amintea Hans Castorp ca văzuse la şes, daca le remarcase """ , tâ acolo, jos; iar pe deasupra mai erau soldanelele cu clopoţeii lor rători, albaştri, purpurii şi trandafirii, o specie care creşte numai în 1   regiuni. Culese cîte puţin din toate aceste lucruri gingaşe şi le acasâ în buchete, dar cu o intenţie serioasa, adică nu atît pentru a-şi nodobi camera cît pentru un riguros studiu ştiinţific pe care şi-l pro-sese îşi cumpărase cîteva instrumente de botanist, un manual general a botanică, o mică lopata uşor de mînuit pentru a dezgropa plantele, un • rbar şi o lupă puternica; însă cu toate acestea, tînarul îşi petrecea vremea pe balcon — iarăşi în haine de vara, adică într-unui dintre costumele pe care le adusese cînd sosise aici - şi aceasta constituia încă un semn ca anul se împlinise.
în camera erau pretutindeni flori proaspete, puse în mai multe pahare cu apă, aşezate pe tăbliile mobilelor şi pe măsuţa de lînga şezlongul minunat de comod. Pe balustrada şi pardoseala balconului se aflau împrăştiate flori pe jumătate ofilite, dar încă pline de seva, pe cînd altele, lăţite cu grijă între foile sugativei care le absorbea umezeala, erau apăsate sub pietre, pentru ca astfel Hans Castorp să-şi poată fixa pe hîrtie cerată, în album, preparaţiile presate şi uscate. Stătea culcat, cu genunchii îndoiţi, ba mai mult, cu unul pus peste celalalt şi, în vreme ce pe pieptul lui manualul deschis cu tartajele în afară părea ca o creasta de acoperiş, el ţinea lentila groasa a lupei între ochii naivi şi albaştri şi o floare a cărei corola o tăiase în parte cu briceagul, ca sa-i poată studia mai bine receptacolul, şi care sub lupa puternica îşi marea forma stranie Şi carnală. Staminele revărsau acolo, la extremitatea firişoarelor, polenul ga ben, din gineceu apărea stilul cîrligat, iar atunci cînd făceai o secţi-e> puteai să vezi canalul delicat pe unde seminţele şi punguliţele cu erau aduse cu o secreţie zaharoasa în cavitatea gineceului. Hans rp număra, examina şi compara; cerceta structura şi poziţia peta-> a caliciului şi a corolei, a organelor mascule şi femele, se încre-ţ . a ot ceea ce vedea corespundea cu planşele schematice şi cu ilus-tui •• m manua'' constata cu satisfacţie certitudinea ştiinţifica a alca-toni] e'or Pe care le cerceta şi apoi încerca şa determine, cu aju-care l 1Car" 'u* Linn , pe secţii, grupe, specii şi familii, plantele pe Progr / Şt'Ut sa le denumeascâ. Şi cum avea mult timp, făcu oarecare fl             Ceea ce Poveste metoda botanica, plecînd de la baza mor-
Parate. Sub fiecare planta uscata din ierbar, Hans Castorp îi
406
THOMAS MANN
scria caligrafic numele latin pe care ştiinţa i-l dăduse într-un mod
atîtde
■ bunu!Ul
curtenitor, apoi îi făcea caracterizarea, aratîndu-le după aceea Joachim care se mira.
Seara contempla aştrii. îl apucase pofta sa studieze tocmai etapele desfăşurării anului, deşi pîna în prezent petrecuse cam douăzeci şi unu de ani, timp în care nu se sinchisise vreodată de ase nea lucruri. Chiar noi, daca ne-am folosit de expresii ca „echinocţiul rt primăvara" am facut-o în spiritul lui şi ţinînd seama de recenta Iui pas' une. Căci aceştia erau termenii pe care se complăcea, de cîtava vrem sa-i comunice celor din jur, uimindu-şi deopotrivă varul cu cunoştinţei în acest domeniu.
— Acum soarele este gata sa intre în zodia Racului, începea el pe cînd se plimbau; tu eşti lămurit în privinţa acestor chestiuni? E primul semn zodiacal al verii, înţelegi? După aceea vom intra în zodia Leului şi a Fecioarei, pentru a înainta spre echinocţiul de toamna, către sfirşitul lui septembrie, unul dintre cele doua puncte echinocţiale, cînd soarele va întîlni iarăşi ecuatorul cerului, aşa cum s-a întîmplat de curînd, în martie, cînd soarele a intrat în zodia. Berbecului.
— Asta mi-a scăpat, spuse Joachim îmbufnat. Ce tot îndrugi acolo cu atîta siguranţa? Zodia Berbecului? Zodiacul?
—  In   adevăr,   zodiacul;  zodiacus'.   Vechile  constelaţii  zodiacale: Scorpionul, Săgetătorul, Capricornul, Vărsătorul sau cum îi mai zice, e cu neputinţa sa nu te intereseze! Sînt douăsprezece la număr, cel puţin atîta trebuie sa ştii, adică trei de fiecare anotimp, semnele ascendente şi semnele descendente, cercul zodiacal pe care soarele îl străbate - şi-' străbate cu măreţie, după părerea mea! închipuieşte-ţi că într-un tenip'u egiptean, nu departe de Teba, aceste semne au fost descoperite pe o fresca — şi pe deasupra într-un templu închinat Afroditei. Gîndeste-tt un pic, înşişi caldeenii le cunoşteau — acest străvechi popor de fflâP arabo-semitic - erau foarte învăţaţi în astrologie şi în ghicirea viitorului-Ei studiaseră încă de pe atunci brîul cerului pe care gonesc planete £• împarţindu-l  în  aceste  douăsprezece  zodii,  dodekatemona, cuttl spuneau vechii greci şi cum ne-a fost transmisa şi noua. Este granu Este însăşi umanitatea!
— Acum vad ca spui „umanitate", ca Settembrini.
— Da, ca el sau numai puţin altfel. Trebuie s-o iei aşa cum este, grandioasa aşa cum este. Cînd stau culcat şi privesc planetele.   ^ gîndesc cu dragoste la caldeeni, căci ei aproape ca le cunoşteau,
MUNTELE VRĂJIT
407
proape
fiindcă nu le cunoşteau chiar pe toate, măcar ca au fost atît de
uti   Cea despre care nu ştiau nimic, şi nici eu n-o vad, numita P         n.a fost descoperita decît abia de curînd, cu telescopul, în urma
u o suta douăzeci de ani. _ pe curînd?
îngăduie-mi sa spun ca a fost descoperită de curînd, în comparaţie
cei trei mii de ani cîţi au trecut de pe vremea caldeeni lor. Dar cînd
u aşa culcat şi privesc planetele, aceşti trei mii de ani devin un „de
rînd", şi ma gîndesc cu un fel de intimitate sufleteasca la aceşti
aldeeni care le-au văzut şi ei, care au înţeles cîte ceva din alcătuirea
lumii, şi aceasta se numeşte umanitate.
- Da, bine; mi se pare ca din capul tau ţîşnesc idei măreţe.
- Tu spui „măreţe" şi eu spun „intime" - dar fie aşa cum doreşti. Cînd soarele va intra insa în zodia Balanţei, deci cam peste vreo trei luni, zilele se vor fi micşorat suficient pentru ca ziua şi noaptea sa fie egale. După aceea, vor scădea pîna la Crăciun, cum cred ca ştii foarte bine. însă gîndeşte-te, te rog, numai la acest fapt: cînd soarele parcur ge zodiile iemii, aşadar, Capricornul, Vărsătorul şi Peştii, zilele încep iarăşi să se mărească! Atunci se apropie din nou echinocţiul de primăvara, pentru a treia mia oara de la caldeeni, iar zilele încep iarăşi sa crească pîna cînd se întoarce începutul verii.
- Evident.
-Nu, este o farsa de Eulenspiegel! Iarna zilele cresc şi cînd soseşte cea mai lunga, la 21 iunie, începutul verii, iată că au şi început sa scadă, In din ce în ce mai scurte şi înaintează către iarna. Ţie faptul acesta ţi pare evident, dar daca îl priveşti altfel decît ca evident, te simţi deo-
ata
 aPucat de spaima şi eşti gata sa te agaţi de orice. E ca şi cum un
enspiegel a întocmit lucrurile în aşa fel încît primăvara sa înceapă de
P la începutul iernii, iar toamna la începutul veni... Sîntem duşi astfel
as< ne învîrtirn în cerc în speranţa ca vom prinde din urma ceva care
a     laxaşi un punct de întoarcere... Punct de întoarcere în cerc. Dar toate
puncte de întoarcere din care este format cercul, sînt fara întin-
car '     nCtu' de întoarcere nu poate fi masuiat, nu exista nimic statornic
îna'       lncîlce direcţia de înaintare, iar eternitatea nu este un „drept
'   fept înainte", ci o învîrtire în cerc... „carusel, carusel". ~ 'nceteaza!
vara! parbat0area solstiţiului de vara! spuse Hans Castorp. Solstiţiul de e pe munţi, dansurile în cerc cînd te ţii de mîna în jurul
408
THOMAS MANN
flăcărilor purificatoare! Nu le-am văzut niciodată, dar mi se par felul acesta sărbătoreau oamenii, cu o robusteţe şi o prospeţjm   'n început,  miezul  zilei  şi  culmea  anului,  care  după aceea înrP      e descreasca — dansau, se învîrteau şi se bucurau! De ce se vesele simplitatea lor primitiva - poţi tu, oare, sa înţelegi? De ce erau atît fericiţi? Pentru ca anul cobora în întuneric, sau poate pentru ca urc pîna atunci, iar întoarcerea sosise cu inevitabilul punct solstiţiaj, mi de noapte al verii, piscul, melancolic în semeaţă sa revărsare de fon 7 Spun toate acestea aşa cum le văd eu, cu vorbele care-mi vin la înd mîna. O melancolică semeţie şi o semeaţă melancolie îi făceau pe oame nii primitivi sa danseze în jurul flăcărilor, fara nici o îndoiala ca dansau din deznădejde, îmi îngădui sa ma exprim astfel, în cinstea farsei cu învîrtirea în cerc şi a veşnicei întoarceri care n-are nici o direcţie şi în care totul se repeta.
— Nu vreau sa ma exprim în nici un fel, murmura Joachim, te rog sa nu dai totul pe mine. Insa recunosc ca seara, cînd stai întins pe balcon, te ocupi, în adevăr, de lucruri foarte îndepărtate.
— Da, nu pot sa neg ca gramatica rusa cu care te ocupi tu este mai folositoare. Desigur ca, în curînd, o sa vorbeşti curent aceasta limba. Evident, ar fi un mare avantaj pentru tine daca ar izbucni un război, sa ne ferească Dumnezeu.
— Sa ne ferească? Vorbeşti ca un civil. Războiul este necesar. Fara războaie lumea ar putrezi repede, a spus Moltke.
— Da, este adevărat ca exista o tendinţă în sensul acesta. Trebuie sa recunosc, relua Hans Castorp şi era gata-gata să revină lă caldeeni, care făcuseră şi ei un război şi cuceriseră Babilonul, cu toate ca erau semit!. prin urmare aproape evrei, cînd amîndoi observară ca doua persoane care se plimbau, mergînd foarte aproape în faţa lor, întorceau mereu capetele îndărăt, auzindu-le glasurile şi părînd tulburaţi în propria lor discuţie.
Erau pe strada principala, între Cazino şi hotelul Belvedere, la îr>t0 cerea spre Davos-Dorf. Valea se tolănea în veşminte de sărbătoare. culori gingaşe, luminoase şi vesele. Aerul era minunat. O simfonie w rita de miresmele florilor de pe pajişti umplea atmosfera pura, usca transparenta.
îl recunoscură pe Lodovico Settembrini alături de un străin; se P   ^ însă că el nu-i recunoscuse sau ca nu dorea sa-i întîlneasca, de° întoarse repede capul, adîncindu-sc gesticulînd în discuţia ce-o a
MUNTELE VRĂJIT
409
I H ba încercînd chiar sa iuţească paşii. Şi este adevărat ca atunci C6 a verii îl salutara venind pe dreapta, dînd veseli din cap, el simula C mai mare mirare, excJamînd „La naiba!" şi „Am dat-o dracului!" °,   - în acel moment păru ca vrea sa încetinească pasul şi sa-i lase sa
că înainte, ceea ce ei nu pricepură, deoarece nu vedeau nici un motiv
tru un asemenea gest. Sincer bucuroşi sa-l întîlneasca iarăşi după o ngă despărţire, se opriră lîngâ el şi, pe cînd îi strîngeau mîna, • teresîndu-se cum o mai duce cu sănătatea, se uitară cercetători, dar "ntr-o atitudine politicoasa, la însoţitorul lui. In felul acesta îl siliră sa facă ceea ce, după cît se părea, ar fi preferat sa evite, însă lor li se păru lucrul cel mai firesc şi mai potrivit din lume, adică sa le prezinte pe acest tovarăş — dar abia cînd porniră din nou, Settembrini făcu recomandările cu gesturi potrivite şi cuvinte spirituale, îndemnîndu-i pe tustrei să-şi strînga mîinile în dreptul pieptului sau.
Se părea ca străinul, care putea sa aibă vîrsta lui Settembrini, îi era vecin de camera: adică celalalt subchiriaş al croitorului de dame Lukacek, un oarecare Naphta după nume — aşa pricepusera tinerii. Era un om mic, foarte slab, ras şi, am putea spune, teribil de tăios: de o urîţenie corosiva, încît verii au fost oarecum miraţi. Totul era tăios la el: nasul coroiat care-i domina faţa, gura boţita şi buzele subţiri, ochelarii — cu sticlele convexe şi, de altfel, cu puţine dioptrii, care-i ascundeau ochii de un cenuşiu-deschis — şi chiar tăcerea ce o păstra şi din care puteai trage concluzia ca şi vorba îi era tăioasa şi logica. Era cu capul descoperit, aşa cum se cuvenea, în haina — şi, de altfel, îmbrăcat cu mult gust: costumul de flanel de un albaştru-închis, cu dungi albe, era frumos croit şi arăta bine, adaptat discret modei, aşa cum o constatară verii
dintr-o
privire experta de oameni de lume dar şi ei, la rîndul lor, fuseseră
supuşi unei  examinări  identice,   însă  mult  mai  rapide   şi  mult  mai
Pătrunzătoare din partea micului Naphta. Daca Lodovico Settembrini n-ar
Ştiut să-şi poarte cu atîta graţie şi demnitate uzata stofa flauşata şi
talonii în carouri, înfăţişarea lui ar fi contrastat în chip dezagreabil
asemenea societate distinsă. însă contrastul era cu atît mai mic, cu
v   panta'°nii în carouri fuseseră proaspăt călcaţi, astfel încît, la prima
j .      ' Puteau fi luaţi drept noi - opera proprietarului sau, fara îndoiala,
mo d S6ră tiner"' Dar daca "ritul Naphta era, prin eleganţă şi aspectul
locu'          costumului, mai aproape de veri decît de vecinul lui de
tiner'    ' ^ Sc^ml:' nu numai vîrsta mai înaintata îl deosebea de cei doi
•nult decît de acesta din urma, ci şi altceva care se putea
410
THOMAS MANN
reduce foarte uşor la tenul fiecăreia dintre cele doua perechi, câc' erau bronzaţi şi înnegriţi de soare, iar ceilalţi palizi: obrajii luj jOa , . " se bronzaseră încă şi mai tare în timpul iernii, iar ai lui Hans Cast luceau trandafirii sub cărarea blonda; însă asupra palorii romane a d nului Settembrini, scoasa în evidenţa atît de nobil de mustaţa lui nea radiaţiile solare nu avuseseră nici o influenţă, pe cînd tovarăşul sau toate ca avea parul blond - de altfel, de un blond-cenuşiu metalic spălăcit — pe care-l purta lung şi dat pe spate, pielea obrazului decolorata parca şi palida. Doi dintre cei patru aveau bastoane, adie Hans Castorp şi Settembrini; căci Joachim nu umbla cu baston di motive militareşti, iar Naphta, după ce fusese prezentat, îşi pusese ime diat mîinile la spate. Erau mici şi plapînde, aceste mîini, ca şi picioarele foarte graţioase, fiind, de altfel, în armonie cu statura. Nu puteai fi surprins nici ca-ţi făcea impresia unui om răcit şi nici ca avea un fel de a tuşi stins şi monoton.
Settembrini ştiu sa risipească repede şi cu eleganţa stinghereala şi indispoziţia manifestate cînd îi zărise pe tineri. Dădu dovada de cea mai buna dispoziţie din lume prezentîndu-i pe cei trei tovarăşi unul altuia, fâcînd multe glume şi poreclindu-l pe Naphta, de pildă, princeps scholas-ticorum. Veselia, spuse el, „ţinea şedinţe strălucite în sala pieptului sau", cum se exprimase Aretino şi era meritul primăverii, al unei primăveri pe care el o lauda. Domnii trebuiau să ştie ca el reproşa foarte multe lucruri acestei lumi de-aici, de sus, îneît îşi exprimase adesea dorinţa de a o paraşi. Dar cinste acestei primăveri din creierul munţilor, în stare sa-l împace, chiar şi numai vremelnic, cu toate ororile acestui pamînt. Lipsea aici tot ceea ce primăvara de la şes avea mai tulburător şi mai aţîţator. Fara clocote în adîncuri! Fara miresme umede, fără aburi înăbuşitori! O numai lumina, seceta, seninătate şi un farmec amar. Era pe placul lui, 51 era superb!
Mergeau tuspatru, unul lînga altul, dar nu tot timpul la rînd, ci d°a atunci cînd era posibil, căci de îndată ce acei care se plimbaseră şi s întorceau acum ajungeau în dreptul lor, Settembrini era silit sa treacă dreapta, ba chiar sa coboare de pe trotuar pe strada, astfel ca alinierea rupea şi sau unul sau altul ramînea în urma, adică fie Naphta cam stînga, fie Hans Castorp care îşi avea locul între umanist şi varul s Joachim. Naphta rîdea scurt, pe un ton înăbuşit de om guturanit, car făcea sa te gîndeşti la sunetul unei farfurii crăpate pe care o ciocan Aratîndu-l pe italian cu capul, spuse cu un accent tărăgănat:
MUNTELE VRĂJIT
411
Ei ascultaţi-l pe voltairian. pe raţionalist. Lauda natura deoarece, "n împrejurările ei cele mai fecunde, nu te ameţeşte cu aburi mistici,
-  treaza o uscăciune clasica. Cum oare s-o fi spunînd umezeala în
latineşte?
^.Jjumor, striga Settembrmi peste umărul stîng, însă humor are, în
Hitaţiile profesorului nostru asupra naturii, acelaşi sens pe care îl
a şi la sfînta Caterina din Siena, adică atunci cînd vedea primule roşii se gîndea la rănile lui Hristos.
Naphtâ răspunse:
_ Toate astea sînt mai curînd spirituale decît umoristice. Dar în acelaşi timp înseamnă ca trebuie sa-ţi laşi spiritul sa pătrundă în natura. Are nevoie.
-Natura, spuse Settembrini coborînd glasul şi nemaivorbind peste umăr, ci ca şi cum ar fi cugetat cu voce 'are, n-are nevoie deloc de spiritul dumneavoastră. Ea însăşi este spirit.
-Nu vă plictisiţi niciodată cu monismul dumneavoastră?
- Ei, aşadar recunoaşteţi ca numai dintr-o bolnăvicioasa pasiune după distracţii, dumneavoastră împărţiţi lumea în doua şi separaţi pe Dumnezeu de natura!
- Ei, este deosebit de interesant pentru mine faptul ca ceea ce numesc eu pasiune şi spirit dumneavoastră apreciaţi ca este doar o pasiune bolnăvicioasă după distracţii.
- Gîndiţi-vă ca ma consideraţi retor tocmai dumneavoastră, care întrebuinţaţi cuvinte atît de mari pentru nevoi atît de frivole! - Stăruiţi, prin urmare, sa socotiţi ca spirit înseamnă frivolitate. Dar nu-i nimic de făcut, daca e de origine dualista. Dualismul, antiteza, este principiul motor, pasionat, dialectic şi spiritual. A vedea lumea despicata în doua eemente adverse înseamnă spirit. Oricare monist este plictisitor. Solet Anstoteles quaerere pugnam.
~ Anstotel? Aristotel a transferat realitatea ideilor generale în unităţi •ndividuale, şi asta înseamnă panteism.
als. Daca atribuiţi unităţilor individuale un caracter substanţial,
anspuneţi, prin gîndire, esenţa lucrurilor în afara generalului, deci
tot r mdual ~ aşa cum au făcut-o Toma şi Bonaventura, ca buni aris-
— atunci aţi izolat lumea de orice relaţie cu ideea cea mai înalta,
**  V3   vă     "■
Ace       mme în afara divinumi> iar Dumnezeu devine transcendent. !,CSte evul mediu clasic, domnul
Evul
 meu.
mediu clasic este o delicioasa combinaţie de cuvinte.
412
THOMAS MANN
—  Va rog sa ma scuzaţi, dar eu ma folosesc de ideea de clasic unde este la locul ei, adică pretutindeni unde o idee atinge o cui   ° Antichitatea n-a fost permanent clasica. Observ la dumneavoast aversiune categorica împotriva... dreptului categoriilor sa-şi sch domiciliul, împotriva absolutului. Doriţi ca spiritul sa fie numai pi0 sul democratic.
—  Sîntem de acord, sper, ca spiritul, oricît de absolut ar fi el, nu v putea sa fie niciodată avocatul reacţiunii.
— Totuşi, este întotdeauna avocatul libertăţii.
— Totuşi? Libertatea este legea dragostei umane, nu-i nici nihilism nici răutate.
— Lucruri de care va înspaimîntaţi, după cît se pare.
Settembrini zvîrli braţele deasupra capului. Disputa ramase în suspensie. Joachim, uluit, se uita cînd la unul cînd la altul, în vreme ce Hans Castorp, cu sprîncenele încruntate, privea ţinta în pamînt. Naphta vorbise pe un ton tăios şi categoric, cu toate că el fusese acela care apărase libertatea cea mai larga. Fusese dezagreabil mai ales felul sau de-a răspunde cu acel „Fals!" cînd îşi strînsese buzele şi rostise şuierător pe „s", pentru ca apoi sa-şi ţuguie gura; Settembrini îi replicase cînd vesel, cînd punînd în cuvinte căldura sufleteasca, mai ales atunci cînd îi reaminti concepţiile fundamentale care le erau comune. Iar acum, în vreme ce Naphta tăcea, italianul începu sa le explice verilor viaţa acestui necunoscut, raspunzînd astfel unei curiozităţi pe care bănuia ca o aveau tinerii, doritori sa afle cîteva lămuriri după aceasta disputa cu Naphta.  Era profesor de limbi clasice în clasele superioare de la „Fridericianum", le explica Settembrini, şi potrivit obiceiului italian scoase în evidenţa cît se poate de pompos situaţia celui pe care-l prezenta. Destinul domnului Naphta era aidoma cu al sau. Adus aici, în urma cu cinci ani, de starea sănătăţii şi convingîndu-se ca avea nevoie sa ramîna în aceste locuri pentru un timp foarte îndelungat, părăsise sana toriul şi se stabilise la Lukacek, croitorul de dame. Şcoala din locali fusese destul de bine inspirata ca sa-şi asigure concursul acestui doce
remarcabil  latinist,  fost elev  al  unui institut ecleziastic... Pe sC
clipă Settembrini făcea totuşi mare caz de urîtul Naphta, deşi doar cu o
înainte se angajase cu el într-o disputa care urma sa continue întîrziere.                                                                                                         râ
Acelaşi Settembrini începu sa-i dea explicaţii domnului Naphta
Asa" verilor de unde reieşi ca-i vorbise şi mai înainte despre ei- ^
MUNTELE VRĂJIT
413
ta era tînarul inginer, cel cu trei saptamîni, căruia consilierul aulic
ns i-a găsit un loc umed, iar celalalt era speranţa armatei prusiene,
entul 2iemssen. Apoi îi vorbi despre nerăbdarea lui Joachim,
re proiectele lui de plecare, şi adaugă ca, fara îndoiala, s-ar face o dreptate inginerului daca nu i s-ar atribui aceeaşi nerăbdare de a se întoarce la munca lui.
Naphta strîmbă din nas. Spuse:
_ rjomnii au aici un tutore elocvent. Ma feresc să pun la îndoiala f delitatea cu care vă interpretează gîndunle şi dorinţele. Munca, munca — va rog, veti vedea ca ma va declara duşmanul neamului omenesc, ini-micushumanae naturae, de îndată ce voi îndrăzni sa evoc vremurile în care cu aceasta sforăitoare elocinţa n-ar fi obţinut nimic, anume vremurile în care tocmai opusul idealului sau era ţinut la mare cinste. Pentru că Bernard de Clairvaux a conceput o alta ierarhie a perfecţiunii despre care domnul Lodovico nici măcar n-a visat. Doriţi sa ştiţi care? El aşeza starea cea mai de jos în „moara", a doua pe „cîmp", iar a treia, dar şi cea mai lăudabila - asculta bine, Settembrini - „pe patul de odihna". Moara este simbolul vieţii lumeşti — şi nu-i rau ales. Cîmpul semnifica sufletul omului lumesc, pe care îl ara preotul şi învăţătorul spiritual. Această treapta este, de altfel, ceva mai vrednica. Pe pat însă...
- Destul! Ştim! striga Settembrini. Domnii mei iată cine vrea sa va scoată ochii cu scopul şi utilitatea canapelei.
- Domnule Lodovico, nu ştiam ca eşti atît de pudic. Cînd te vede lumea cum  faci  cu  ochiul   fetelor...   Dar  cum  ramîne  cu   lipsa  de prejudecăţi păgîna? Prin urmare, pe de o parte, patul este locul unde iubita se contopeşte cu iubitul, pe de alta parte este luat ca simbol al
epartării contemplative de lume şi de creaţie în scopul contopirii în Dumnezeu.
- Uf, andate, andate! se apară italianul aproape plîngînd. Se făcu • Dar mai apoi, Settembrini continua cu demnitate: A, nu, eu sînt
r°pean, occidental. Ierarhia dumneavoastră este Orient suta la suta.
n ui are oroare de acţiune. Lao-Tzî propovaduieşte ca trîndavia este
0      olositoare decît orice altceva aflat între cer şi pamînt. Daca toţi
! ar înceta sa mai activeze, atunci repausul şi fericirea deplina ar
Peste pămînt. lata contopirea de care vorbiţi.
pe p,    U mai spuneţi! Şi mistica apuseana? Dar chietismul care-l număra
deoar    °n P™1116 adepţii lui şi care învaţă ca orice acţiune este o greşeala,
a vrea sa fii activ înseamnă sa-l jigneşti pe Dumnezeu, care
414
THOMAS MANN
înţelege sa acţioneze singur? Pot cita în acest sens şi una dintre ziţiile lui Molinos. Prin urmare, s-ar părea ca posibilitatea spiritual găsi mîntuirea în repaus este raspîndita în omenire în mod univer        ^
Aici interveni şi Hans Casţorp. Se amesteca în discuţie cu c ingenuităţii şi remarca privind în gol:
— Depărtare, contopire! Iaţa cuvinte care au o semnificaţie şi n? le asculţi cu plăcere. Noi trăim aici sus, în adîncul unei consideraţi depărtări, se cuvine s-o spunem. Stăm întinşi pe şezlongurile noast excepţional de confortabile, la o altitudine de cinci mii de picioare n • vim înlauntrul lumii şi al omenirii şi sîntem frâmîntaţi de tot felul d gînduri. Iar daca mai gîndesc bine şi ma hotărăsc sa spun adevărul est neîndoios ca patul, adică şezlongul, va rog sa mă înţelegeţi, m-a ajutat în zece luni sa agonisesc mult mai multe idei decît moara din cîmpie de-a lungul tuturor anilor petrecuţi acolo.
Settembrini îl privi cu ochii lui negri şi clipind de întristare.
— Domnule inginer, spuse el apăsat, domnule inginer! Şi, luîndu-l pe Hans Castorp de braţ, îi încetini puţin mersul, pentru a-l convinge-în particular oarecum — în spatele celorlalţi. De cîte ori v-am tot spus ca fiecare ar trebui sa-şi dea seama ce reprezintă şi să gîndeasca pe măsura lui. Menirea Occidentului este, în ciuda tuturor aserţiunilor, Raţiunea, Analiza, Fapta şi Progresul - nu patul de trîndavie al călugărului.
Naphta ascultase. întorcîndu-se spre ei, vorbi:
— Al călugărului! Mulţumită călugărilor, ţările europene au fost cultivate. Datorita lor Germania, Franţa şi Italia nu mai sînt nişte codn neumblaţi, nişte mlaştini, ci rodesc grîu, au fructe şi produc vin. Călugării, domnule, au muncit foarte bine...
— Ebbe, atunci...
— Te rog. Activitatea clericilor n-a fost nici un scop în sine, adică un narcotic, nici o încercare de a ajuta lumea sa progreseze şi n>ci n" căutat foloase comerciale. Era un exerciţiu pur ascetic, o etapă în disci plina penitenţei, o mîntuire. îi ocrotea, aparîndu-i împotriva cafflii-amorţea senzualitatea. Avea, prin urmare - îngaduiţi-mi sa sublin>e acest lucru — un caracter absolut antisocial. Era cel mai desavîrşit ec ism religios.
—  Va sînt foarte recunoscător pentru explicaţiile dumneavoas sînţ fericit sa vad ca munca îşi da roadele chiar împotriva voinţei offl
— Da, împotriva intenţiei sale. Noi nu subliniem aici nimic ai decît deosebirea dintre util şi uman.
MUNTELE VRĂJIT
415
în primul rînd, observ cu părere de rau ca iarăşi împărţiţi lumea în
două p
Regret ca v-am nemulţumit, dar trebuie sâ separam, sa facem ordine
ruri şi să purificam ideea A&homo Dei, de orice element necurat.
mneavoastra, italienii, aţi născocit cămătăria şi afacerile bancare;
mnezeu sâ va ierte. Dar englezii au inventat sociologia economica, •   geniul uman nu le va ierta niciodată acest lucru.
_ A, geniul umanităţii a inspirat deopotrivă şi pe marii gînditori eco-mişti de pe acele insule! Vreţi sa spuneţi ceva, domnule inginer?
Hans Castorp tăgădui, dar, cu toate acestea, vorbi — în timp ce Naphta şj Settembrini îl ascultau cu o anumita încordare:
_ Prin urmare ar trebui sa vă placa, domnule Naphta, profesiunea vărului meu şi sâ-i înţelegeţi nerăbdarea de a o exercita... în ce ma priveşte, sînt un civil incurabil, varul meu mi-o reproşează destul de des. Nici măcar nu mi-am făcut serviciul militar şi sînt într-adevar un copil al păcii; am mers cîteodata pîna la a ma gîndi că puteam foarte bine sa ajung preot — întrebaţi-l, de altfel, pe varul meu, căci i-am vorbit de nenumărate ori în acest sens. Dar dacă las la o parte preferinţele mele personale - şi poate ca nici măcar nu e necesar sa ma îndepărtez de ele prea tare - , va mărturisesc ca am multa înţelegere şi simpatie pentru cariera militară. Profesia de ostaş e a dracului de serioasa, e o „asceza" daca vreţi - chiar dumneavoastră v-aţi folosit adineauri de aceasta expresie - însă exercitînd-o trebuie sa te aştepţi oricînd sa ai de-a face cu moartea — de care, în definitiv te ocupi deopotrivă, ba încă foarte mult şi în cariera de preot — căci doar asta îi este menirea. Dar din însuşi raptul ca este expusa sa se întîlneasca oricînd cu moartea, profesia de militar îşi extrage caracterele ei specifice; bienseance, ierarhie, supu-ere, onoare spaniola daca ma pot exprima astfel, şi n-are nici o impor-anţa daca porţi guler ţâre de uniforma sau colereta scrobita; ceea ce "tiportâ este ..ascetismul", cum v-aţi exprimat adineauri atît de just... Nu m daca am reuşit sa vă fac sa-mi înţelegeţi gîndurile care...
urn să nu, cum sa nu, spuse Naphta aruncîndu-i o privire lui etteb

 p           p
tembnni, care-şi învîrtea bastonul şi contempla cerul.
91 de aceea cred, continua Hans Castorp, ca înclinaţiile varului  b
^         rebui sâ vă fie pe plac după toate cîte aţi spus. Nu ma gîndesc Caro    a "tron Şi altar", sau la alte asemenea înjghebări cu ajutorul solid   °^m.'na de oameni disciplinaţi şi de buna credinţa dau un temei Ci vreau să spun doar ca truda ostăşeasca, adică serviciul -
416
THOMAS MANN
) I
şi numai în acest caz se poate vorbi despre serviciu — nu urrnarest un cîştig şi nu are nici un raport cu „sociologia economica" »,        ' spuneaţi, şi din cauza aceasta englezii nu au decît foarte puţini soiri cîţiva pentru Indii şi alţi cîţiva la ei acasă, pentru parade...
— Domnule inginer, n-are nici un sens sa mai continuaţi, îl întreru Settembrini. Instituţia ostăşeasca - şi spun aceasta fara a intenţiona s jignesc pe locotenent - nu poate fi discutata din punct de vedere mor fiind absolut formala şi fără nici un conţinut propriu, deoarece tipul fun' damental de soldat este mercenarul care se angajează în serviciul orica rei cauze — pe scurt, au existat soldaţi ai contrareformei spaniole, soldat' ai armatei revoluţionare, napoleonieni, ai lui Garibaldi, iar acum avem şi soldaţi prusaci, îngaduiţi-mi sa vorbesc despre soldaţi numai atunci cînd ştiu pentru ce se bat.
— Nu este mai puţin adevărat, replica Naphta, că faptul de a se bate ramîne o caracteristica a instituţiei ostăşeşti, iar eu cred ca e bine sa ne oprim la aceasta constatare. Este posibil ca, redusa numai la atît, sa nu aibă dreptul, după dumneavoastră, de a deveni „discutabila din punct de vedere moral", întrucît se situează într-o zona care scapă în întregime modului burghez de-a înţelege viaţa.
— Ceea ce va place sa numiţi „modul burghez de-a înţelege viaţa", răspunse Settembrini din vîrful buzelor, în vreme ce colţurile gurii i se întindeau sub mustaţa zburlita, iar gîtul i se deşuruba din guler în chip ciudat, pieziş şi cu zvîcnituri, va fi întotdeauna gata sa apere, sub orice forma, ideile Raţiunii şi ale Moralei, cît şi influenţele lor bine întemeiate asupra tinerelor suflete şovăitoare.
Urma o tăcere. Consternaţi, tinerii priveau drept înainte. însă după cîţiva paşi Settembrini, care-şi adusese capul şi gîtul în poziţia lor normala, spuse:
—  Nu trebuie sa va prindă mirarea ca noi, adică acest domn şi cu mine, ne certam adesea, fiindcă o facem cu toata prietenia şi pornind la mai multe convingeri comune.
A fost o uşurare. Gestul domnului Settembrini era şi cavaleresc omenesc. însă Joachim - deşi avea cele mai bune intenţii şi dorea discuţia sa continue într-un chip inofensiv — spuse, de parca îl înw° ceva, oarecum împotriva voinţei lui:                                             , ,
—  Tocmai discutam despre război, varul meu şi cu mine, Pe mergeam adineauri în urma dumneavoastră.
MUNTELE VRĂJIT
417
^m auzit, răspunse Naphta. Am prins cuvîntul din zbor şi mi-am s capul- Făceaţi politică? Discutaţi despre situaţia generala? O  nu, rîse Hans Castorp. Cum putem noi aborda un asemenea h'ect? Vărului meu însăşi profesia îi interzice sa se ocupe de politica, cît despre mine renunţ s-o discut, deoarece n-o pricep cîtuşi de puţin. . • mâcar n-am deschis un ziar de cînd ma aflu aici.
Settembrini gasi, ca şi altădată, ca faptul acesta este reprobabil, Şi, mediat, arată că este perfect de bine informat asupra principalelor venimente internaţionale şi le gasi favorabile, deoarece lucrurile luau, după părerea lui, o întorsătură în avantajul civilizaţiei. Atmosfera generală a Europei era dominata de gînduri pacifiste şi de planuri de dezarmare. Ideea democratica înainta vazînd cu ochii. îi asigura pe tovarăşii de plimbare ca avea informaţii confidenţiale potrivit cărora Junii Turci puneau la punct ultimele pregătiri în vederea loviturii de stat. Turcia devenita stat naţional şi constituţional — ce biruinţa a umanităţii!
- Eliberarea Islamului, spuse Naphta în bătaie de joc. Minunat! Fanatismul luminat - foarte bine. De altfel, chestiunea aceasta va priveşte, adaugă el şi se întoarse către Joachim. Daca Abdul Hamid cade, s-a zis cu influenţa voastră în Turcia, iar Anglia pozează în protectoare... Dumneavoastră trebuie să luaţi foarte în serios legaturile şi informaţiile lui Settembrini al nostru, continua el, adresîndu-se destul de agresiv celor doi veri şi parînd ca-i crede într-adevar în stare sa nu-l ia în serios pe domnul Settembrini. Este bine informat în chestiunile naţional-revoluţionare. Lei din ţara lui întreţin relaţii amicale cu comitetul englez pentru oalcani. Dar, Lodovico, ce se va mai alege din convenţiile de la Reval, dacă turcii dumitale progresişti vor reuşi? Edward al VH-lea va refuza mai lase ruşilor trecerea prin Dardanele şi, daca Austria se va hotărî CU toate acestea pentru o politica activa în Balcani, atunci...
-Profeţiile dumitale catastrofice! îl întrerupse Settembrini. Nikolai e?te pacea. Lui i se datoresc conferinţele de la Haga, care ramîn actwni morale de primul ordin.
i, după mica nereuşita în Orient, Rusia trebuia sa-şi ia o compen-atle cît de modestă.
fecf     UŞ'ne' domnul meu! N-ar trebui sa va bateţi joc de dorinţa de per-ne         e a omenirii. Acea parte a poporului care se opune unor aseme-
__   nun va fi farâ îndoiala descalificata din punct de vedere moral.
 Ce s"ar mai face politica daca nu s-ar da prilejul unora sau alto- comPr°mita din punct de vedere moral?
ra
418
THOMAS MANN
- Sprijiniţi pangermanismul?
Naphta ridică din umerii care nu stăteau chiar la aceeaşi înalţim î afară de faptul că era urît, mai era, se pare, şi puţin asimetric w catadicsi sâ răspundă. Settembrini conchise:
- Oricum, e cinic ceea ce spuneţi. Dumneavoastră nu vreţi sa ved  ■ în eforturile generoase ale democraţiei de a se impune pe plan intern ţional decît nişte viclene manevre politice...
- Poate aţi dori sâ văd idealism sau chiar religiozitate? Este vorba doar de ultime şi slabe resturi ale instinctului de conservare într-un sistem de lume condamnată. Catastrofa trebuie să vina, va veni pe toate caile şi în toate felurile. Sâ luăm, de pildă, politica britanica! Dorinţa Angliei de a-şi asigura în mod urgent bastionul indian este legitima. Dar consecinţele? Edward ştie tot atît de bine ca dumneavoastră şi ca mine, câ guvernanţii de la Petersburg trebuie sâ-şi ia revanşa pentru înfrîn-gerea suferită în Manciuria şi că au nevoie să zdrobească revoluţia, aşa cum au nevoie de pîine. Şi cu toate acestea, Edward deviază tendinţele expansioniste ruseşti spre Europa — e nevoit s-o facă! — şi aţîţâ rivalităţile adormite dintre Petersburg şi Viena...
- Ah, Viena! Probabil vă îngrijorează această piedica în calea progresului lumii, deoarece recunoaşteţi în imperiul putred a cărui capitala este, mumia Sfîntului imperiu roman de naţiune germană!
-  Iar eu constat câ sînteţi rusofil, probabil din simpatie umanista pentru cezaro-papism.
- Domnul meu, democraţia are mult mai mult de aşteptat de la Kremlin decît de la Hofburg, şi aceasta este o ruşine pentru patria lui Luther şi Gutenberg...
- De altfel, ceea ce spuneţi este probabil o prostie. Dar şi o prostie poate fi o unealtă a fatalităţii...
-  Ah, mai lasaţi-ma cu fatalitatea dumneavoastră! Raţiunii urna nu-i trebuie decît sâ vrea sâ fie mai tare decît fatalitatea, şi este\
- Nimeni nu doreşte vreodată altceva decît destinul care-i este
zit. Europa capitalistă şi-l doreşte pe al său.
războiul;
. nara-
— Atunci cînd nu-l urăşti îndeajuns, începi să crezi ca apropie
este
- Din punct de vedere logic, antipatia dumitale faţă de răzb° incoerentă, atîta timp cît n-o faci sa pornească din însăşi esenţa s
MUNTELE VRĂJIT
419
Statul naţional este principiul acestei lumi, pe care aveţi s-o daţi ■h" Dar faceţi ca naţiunile sa fie libere şi egale, apăraţi-le pe cele mici be de asuprire, faceţi dreptate, creaţi frontiere naţionale... Da   frontiera de la Brenner, ştiu. Desfiinţarea Austriei. Daca ar aş putea afla cum înţelegeţi s-o lichidaţi fără război... _ Dar eu aş vrea să aflu dacă, de fapt, am condamnat vreodată războaiele naţionale.
_ Aşadar, am auzit bine...
_ Nu, trebuie să confirm spusele domnului Settembrini în această orivinţă, interveni Hans Castorp în discuţia pe care o urmărise cu capul plecat, din mers, uitîndu-se cu atenţie, rînd pe rînd, cînd la unul cînd la celălalt dintre cei doi interlocutori. Varul meu şi cu mine am avut uneori plăcuta ocazie  să discutăm  cu  domnul  Settembrini  despre   aceste chestiuni şi despre altele asemănătoare, adică, bineînţeles, noi îl ascultam expunîndu-şi şi preczîndu-şi ideile. Iată de ce va pot confirma, şi cred că vărul meu îşi va aminti şi el, că domnul Settembrini nu ne-a vorbit numai o dată, plin de entuziasm, despre principiul mişcării, al revoltei şi al perfecţionării lumii — care, la urma urmei, mi se pare ca nu este un principiu absolut pacifist — spunîndu-ne, de asemenea, că acest principiu va trebui să mai facă mari eforturi înainte de a fi pretutindeni biruitor, pentru  ca  în  felul  acesta  să  se   înfăptuiască  multfericita Republică Universală. Acestea au fost cuvintele lui, deşi erau mult mai plastice şi expuse mai literar decît ale mele, se înţelege de la sine. Dar ceea ce ştiu şi ceea ce am reţinut cu precizie - întrucît, în calitatea mea e crv'l convins, m-a îngrozit în   adevăr - este de a-l fi auzit spunînd a că această zi nu va sosi pe aripi de porumbel, ci pe aripi de vultur Pile vulturului sînt acelea care m-au înfricoşat, daca-mi amintesc i Şi că Viena ar trebui să fie învinsă, dacă vrem sa deschidem calea ricire. Prin urmare nu se poate spune că domnul Settembrini a n atnnat în general războiul. Am dreptate, domnule Settembrini?
arecum, spuse italianul scurt, legănîndu-si bastonul pe care-l tlnea întors.
njc        u' rînJi Naphta strîmbîndu-se. Iată înclinaţiile dumitale razboi-unţate chiar de propriul dumitale discipol. Assument pennas ut
-în
Friedri h Ş1 Voltaire a aprobat războiul civilizator şi l-a recomandat lui
al H-lea îniDOtriva tiir«-;ir.r
impotriva turcilor.
420
THOMAS MANN
- Şi în loc sa le facă război, s-a aliat cu ei, he, he! Ba, pe de mai vii şi cu Republica Universală! Renunţ să mai întreb ce v ramîne din principiul mişcării şi al revoltei daca fericirea şi unitat      ' vor realiza. în aceeaşi clipa, revolta ar deveni o crima...
- Ştii foarte bine, şi tinerii domni o ştiu de asemenea, ca este v despre progresul umanităţii presupus ca un proces permanent.
-  Dar orice mişcare este ciclica, spuse Hans Castorp. Legile c servarii masei şi cele ale periodicităţii ne învaţă ca atît în spaţiu cit si ■ timp mişcarea este ciclica. Tocmai despre aceasta chestiune vorbeam adineauri cu varul meu. Oare mai poate fi vorba despre progres, atunc cînd eşti în faţa unei mişcări închise, fara durată şi sens? Cînd stau întins seara şi privesc zodiacul, adică jumătatea vizibila de-aici, ma gîndesc la vechile popoare înţelepte...
- Aţi face mai bine sa nu va mai framîntaţi atîta şi sa nu mai visaţi, domnule inginer, ci să va încredeţi ferm în instinctele vîrstei şi ale rasei dumneavoastră, care trebuie sa vă duca la acţiune. însăşi pregătirea dumneavoastră ştiinţifica trebuie sa va lege de ideea progresului. Priviţi cum viaţa, în imensele sale spaţii de timp, se dezvoltă de la infuzorpîna la om, astfel ca nu mai lasă nici o îndoiala cu privire la posibilităţile deocamdată nelimitate de perfecţionare deschise omului. Dar chiar daca va încăpăţînaţi sa ramîneţi numai în planul matematic, totuşi, ducînd mişcarea  dumneavoastră ciclica din  desavîrşire  în  desavîrşire, veţi ajunge sa va adăpaţi din învăţătura secolului al optsprezecelea, potrivit căreia omul a fost la început bun, fericit şi desavîrşit şi n-a fost falsificat şi corupt decît de erorile sociale, iar ca sa devină din nou bun, fericit şi desavîrşit e dator sa meargă pe drumul ce duce la activitate, la revl" zuirea critică a întregii structuri sociale, altfel...
- Domnul Settembrini uita sa adauge, interveni Naphta, ca idilica teorie rousseauista este o adaptare schilodită şi raţionalista a doctrine creştine privitoare la starea originara a omului, care nu cunoştea păcatul şi nici societatea, ci numai originea sa divina şi legătura Dumnezeu,  stare  la care urmează să se  reîntoarcă.  însă recia împărăţiei lui Dumnezeu, după nimicirea tuturor formelor terestre, situata într-un punct unde cerul şi pamîntul — unde raţionalul şi' naiul — se ating, mîntuirea este transcendenta, iar în ceea ce p republica dumitale universala şi capitalista, mi se pare foarte        ^ draga doctore, sa te aud vorbind despre „instinct" în legătura       ^ Fiinţa instinctiva este necondiţionat alături de ceea ce este nap
MUNTELE VRĂJIT         421
Dumnezeu însuşi a sădit în oameni instinctul firesc care i-a Idit sâ se despartă unii de alţii, formînd state diferite. Războiul... Războiul, striga Settembrini, chiar războiul, domnul meu, a fost el • sjj;t sa slujească progresul — eşti obligat sa fii de acord cu mine, ai în vedere unele evenimente chiar din epoca dumitale preferata, u sa spun: cruciadele! Aceste războaie civilizatoare au favorizat în Hui cel mai fericit din lume raporturile economice şi comerciale ale noarelor şi au solidarizat umanitatea apuseana sub semnul unei idei.
- Eşti foarte îngăduitor faţa de idee. Dar îmi permit sa rectific spusele dumitale cît mai politicos posibil, menţionînd faptul ca cruciadele, în afară de impulsul ce l-au dat comerţului, au exercitat o influenţa într-un sens deloc internaţional, ci dimpotrivă, au învăţat popoarele sa se deosebească unele de altele şi au prilejuit dezvoltarea ideii de stat naţional.
- întocmai, dar numai daca privim lucrurile din punct de vedere al raporturilor dintre  popoare  şi  cler.   Da,  în  clipa  aceea  sentimentul onoarei naţionale a început sa se consolideze împotriva arbitrarului izvorit din ierarhie...
- Şi cu toate acestea, ceea ce numeşti arbitrar izvorît din ierarhie nu este altceva decît ideea de unire a oamenilor sub semnul spiritului.
- Cunoaştem acest spirit rousseauist şi renunţam bucuroşi la el.
- Este evident că, îmboldit de mania dumitale naţionala, ai oroare de cosmopolitismul nebiruit al bisericii. Daca aş putea măcar sa ştiu cum vrei sâ împaci acest fel de a gîndi cu aversiunea dumitale faţa de război! Cultul pentru statul conceput după modelul antic trebuie sa facă
■n dumneata un partizan al unei concepţii juridice pozitive, şi ca atare...
- IJiscutam chestiuni juridice? în dreptul popoarelor, domnul meu,
a dreptului natural şi a raţiunii umane universale ramîne cea mai vie...
a lm serioşi, dreptul popoarelor despre care vorbeşti nu este nimic
decît o forma corupta rousseauista a lui jus divinum, care nu
rev     .lc "e~a face nici cu natura şi nici cu raţiunea, ci se sprijină pe
jus rf-  • mnu'e Profesor, sa nu ne certam pe cuvinte! Numiţi netulburat
Eservf      m C6ea °e 6U cmstesc ca drept natural şi drept al popoarelor.
înalţa        6Ste °â deasuPra drepturilor pozitive ale statelor naţionale se
superior, general-valabil şi care ne îngăduie sa soluţionam
422
THOMAS MANN
prin instanţe de arbitraj chestiunile litigioase izvorîte din interese tradictorii.
— Prin instanţe de arbitraj! Cînd aud o nazbîtie ca asta! Deci, nrjnt
con.
un
Vleţu, iată
tribunal burghez de arbitraj care hotărăşte asupra problemelor care statorniceşte voia lui Dumnezeu şi fundamentează istoria! Bun ceva pentru picioruşele de porumbei! Dar atunci, cum ramîne cu ari de vultur?
— Morala burgheza...
— Dumnezeule, dar morala burgheza nici măcar nu ştie ce vrea! Urla împotriva scăderii natalităţii şi pretinde reducerea taxelor pentru instrucţia şi pregătirea profesionala a copiilor. Şi totuşi te înăbuşi de mulţime, iar toate profesiunile sînt atît de supraîncărcate, încît lupta pentru un blid de mîncare este mult mai înfiorătoare decît toate războaiele din vremurile trecute. Parcuri şi oraşe-gradini! Revigorarea rasei! Dar la ce bun s-o revigorezi, daca progresul şi civilizaţia doresc sa nu mai fie războaie? Războiul ar fi mijlocul împotriva tuturor acestora şi pentru toate acestea. Pentru revigorarea rasei şi chiar împotriva scăderii natalităţii.
— Glumeşti. Ceea ce spui nu mai este serios. De altfel, discuţia noastră s-a şi destrămat, şi tocmai la momentul oportun. Am ajuns, spuse Settembrini şi aratînd verilor cu bastonul căsuţa, se opri în faţa porţii. Era modesta fiind aşezata lingă intrarea în Dorf, pe şoseaua de care n-o despărţea decît o grădiniţa îngusta. Viţa sălbatica cu rădăcinile dezgolite încununa uşa casei şi-şi întindea una dintre tulpinile răsucite şi căţărate pe zid spre fereastra parterului, la dreapta, unde se afla vitrina unei mici băcanii. Parterul aparţinea băcanului, declara Settembrini. Locuinţa lui Naphta se afla la primul etaj la croitor, şi el însuşi locuia sub acoperiş. Era o mansarda liniştita.
Manifestînd   deodată   o   amabilitate   surprinzătoare,   Naphta i?1 exprima nădejdea ca acestei întîlniri îi vor mai urma şi altele.
— Vizitaţi-ne, spuse el. Aş spune: vizitaţi-ma, daca doctorul Set brini, aici de faţa, nu ar avea drepturi mai vechi la prietenia durnn voastră. Veniţi ori de cîte ori o veţi dori, oricînd va va fi dor de o discuţie. Preţuiesc schimburile de idei cu tineretul. Poate ca nici mie lipseşte o oarecare tradiţie în pedagogie... Daca maestrul nostru de dra (şi-l arata pe Settembrini) pretinde sa repartizeze numai umani lui burghez darurile şi vocaţia pedagogica, trebuie sa-l contraz' Aşadar, pe curînd.
MUNTELE VRĂJIT
423
Settembrini invoca greutăţi. Sînt numeroase, zise el. Zilele domnu-• 1 cotenent erau aici numărate fiindcă urma sa plece, iar domnul ingi-
jşi va dubla desigur zelul pentru a-şi respecta şi mai riguros regimul
ă_şi poată întîlni varul cît mai curînd la şes.
Tinerii dadura dreptate amîndurora, mai întîi unuia, apoi celuilalt. Pri-. eră invitaţia lui Naphta cu cîte o înclinare a capului şi imediat după
ea confirmară prin mişcări din cap şi din umeri rezervele formulate de Settembrini. Astfel, oricare alternativa rămînea deschisa.
- Cum l-a poreclit? întreba Joachim pe cînd urcau drumul în spirala care conducea la „Berghof".
-Eu, unul, am înţeles „maestru al catedrei", spuse Hans Castorp, şi am de gînd sa reflectez serios la acest lucru. Desigur ca este o gluma fără importanţă; îşi dau între ei atîtea porecle ciudate. Settembrini i-a zis lui Naphta princeps scholasticorum — ceea ce nu-i rau. în definitiv scolasticii au fost cărturarii evului mediu, filozofii dogmelor, daca vrei. Hm! De altfel despre evul mediu s-a pomenit de mai multe ori - fapt care mi-a amintit ca Settembrini a spus chiar din prima zi de după sosirea mea că multe lucruri de aici, de la noi, i se par ca amintesc de evul mediu. A spus-o în legătura cu Adriatica von Mylendonk, adică din cauza numelui ei. Dar el, ce impresie ţi-a făcut?
- Mititelul? Nu prea grozava. A spus multe lucruri care mi-au plăcut. Fireşte că tribunalele de arbitraj sînt o făţărnicie. Drept sa-ţi spun, el personal nu mi-a plăcut deloc şi, în definitiv, ce folos ca spune atîtea lucruri interesante, dacă el însuşi este un tip echivoc? Şi este într-adevar echivoc, nu poţi sa negi. Chiar povestea aceea cu „locul comuniunii" a rost, de fapt, echivoca. Şi pe deasupra mai are şi un nas de evreu, uita-te
•ne la el! De altfel numai semiţii pot avea un aer atît de maladiv. Te gindeşti în mod serios sa-l vizitezi?
ireşte, ° sa~' vizitam amîndoi, preciza Hans Castorp. Cît despic lcul lui. vorbeşte militarul din tine. Şi caldeenii aveau acelaşi fel de ..' erau deopotrivă de înverşunaţi în cercetările lor şi mai  ales în iele oculte. Naphta are şi el ceva de adept al ştiinţelor oculte şi ma Ce  rcseaza destul de mult... De altminteri, nici nu pretind ca l-am pri-Pri     ° 1W ^e &Zl' 'nsa daca-l vom întîlni mai des, poate ca o sa sfîrşim „._,       Pncepe, şi nu-i chiar imposibil ca mintea noastră sa profite în 8en^d
e, tu devii aici din ce în ce mai înţelept cu biologia, cu bota-CU toate punctele tale solstiţiale lipsite de statornicie. De altfel,
424
THOMAS MANN
timpul te-a interesat chiar din ziua sosirii tale. Şi cu toate sîntem aici numai şi numai ca să ne însănătoşim, adică să devenim plet sănătoşi, pentru ca, în sfîrşit, să ni se restituie libertatea şi sa f' trimişi vindecaţi la şes.
- Libertatea locuieşte în munţi! cîntă Hans Castorp pe un ton vesel Ia spune, tu ce crezi câ este libertatea, continuă el. Naphta şi Settembrirr au discutat şi ei, adineauri, dar n-au reuşit sâ se înţeleagă. „Libertate este legea iubirii de oameni", spune Settembrini, şi aceasta afirmaţie te face sa te gîndeşti la strămoşul lui, carbonarul. Dar oricît de curajos a fost carbonarul şi oricît de curajos ar fi însuşi Settembrini al nostru...
- Da, lucrurile deveniseră plicticoase cînd au început să vorbească despre curajul personal.
-  ...cred, totuşi, că se teme de multe lucruri de care Naphta nu se teme, înţelegi tu, şi câ libertatea şi curajul lui sînt lucruri destul de confuze. Crezi tu câ ar avea curajul de se perdre ou meme de se laisser deperir?
- Ce te-a apucat de vorbeşti franţuzeşte?
-  Uite-aşa... Atmosfera de aici este atît de internaţionala. Nu ştiu care ar trebui sâ se simtâ mai bine, Settembrini cu republica lui burghe-zo-universala sau Naphta cu cosmopolitismul lui ierarhic. După cum vezi, am fost foarte atent, însâ n-am priceput chiar totul, dimpotrivă, mi s-a părut ca din discuţia lor reieşeau mari confuzii.
- Aşa se întîmplă întotdeauna şi o să constaţi mereu câ a vorbi şi a avea păreri duce numai la confuzie. Nu ţi-am mai spus-o? Ceea ce importa nu este cîtuşi de puţin ce pârere ai, ci numai sâ ştii daca eşti sau nu om cinstit. Cel mai sănătos este să n-ai nici un fel de părere şi să-t1 faci serviciul.
- Da, tu poţi sa spui asta în calitate de viitor ofiţer fâcînd parte dintr-instituţie pur formală. Cu mine însă e altceva, eu sînt civil, am oareca răspundere. Şi mâ enervează sâ văd o atare confuzie, câ unul pre 1
■ atît de
republica internaţională şi urăşte în principiu războiul, dar este patriot încît cere partout frontiera de la Brenner - în vreme ce ce socoteşte statul ca fiind opera diavolului şi laudă pe toate tonurile
lalalt
solidului
daritatea universala, însâ cu o clipa mai tîrziu apără dreptul instin natural, şi-şi bate joc de conferinţele de pace. Tu spui că noi sînte nu ca să devenim mai inteligenţi, ci ca să ne vindecăm. Dar trebui  -
tfel, eŞ poţi împăca pe amîndoua, băiete, căci daca nu procedezi asu
MUNTELE VRĂJIT
425
■ de concepţia dualistă asupra lumii şi ţin sâ-ţi atrag atenţia ca Ceasta este o greşeală foarte mare.
Despre împărăţia lui Dumnezeu şi despre mîntuirea prost înţeleasă
Hans Castorp stătea pe balcon şi identifica o plantă care creştea în multe locuri acum, cînd vara astronomica începuse, iar zilele se micşorau: coada-şoricelului sau aquilegia, o varietate a ranunculaceclor care creştea ca un copăcel cu tulpina lunga, flori albastre, violete şi roşii-cafe-nii şi cu frunzele ierbiforme, destul de dezvoltate. Planta creştea ici şi colo, în număr mare, dar mai ales în acel colţ liniştit unde, iată că, în curînd avea să fie un an de cînd o văzuse pentru prima oara: adică în acea depărtată vale împădurită, plină de vuietul torentului, cu o cărare şi o bancă unde se sfîrşise plimbarea lui de odinioară, plimbare prematură şi destul de puţin folositoare, dar unde se mai ducea din cînd în cînd.
Nu era un drum chiar atît de lung, dacă făceai această plimbare într-un mod mai puţin aventuros decît o făcuse el altădată. Urcînd o porţiune pe povîmişul de deasupra derdeluşului de la Dorf, ajungeai cam în douăzeci de minute — cu condiţia sa mergi fără ocolişuri, fără arii din opere şi fără opriri din pricina oboselii — în partea pitoreasca a potecii care, şerpuind de-a lungul pădurii, trecea peste podeţele de lemn ale pistei de bob ce cobora dinspre Schatzalp, iar cînd Joachim era reţinut la anatoriu de îndatoririle impuse de tratament, de vreo consultaţie, de vreo radiografie, de vreo luare de sînge pentru analiză, de vreo injecţie obligaţia de a se cîntari, Hans Castorp pleca, dacă vremea era rurnoasă, fie după al doilea dejun, fie după primul şi cîteodăta profita e orele dintre ceai şi cina, pentru a-şi vizita locul preferat, acelaşi
e< odinioară, avusese o hemoragie pe nas atît de cumplită, iăr acolo
Şeza pe o bancă, asculta cu capul plecat vuietul torentului şi privea
Şi acea mulţime albastră de coada-şoricelului care înflorea iarăşi m Atacul văii.
'eas - nea °are numai Pent™ atît? Nu. se ducea acolo şi din nevoia sufle-
siile  ■ -         singur, ca sâ-şi poatâ aduce aminte, sâ-şi recapituleze impre-
şi fej   .   'mP'ările atîtor luni - şi pentru a se gîndi lă toate. Erau multe
~ m afara de asta, nici nu-i venea prea uşor sa şi le pună în
426
THOMAS MANN
ordine, căci îi apăreau încîlcite, amestecîndu-se între ele în nesf feluri, astfel încît cea mai limpede amintire reala abia putea fi deşi
Priita de ceea ce gîndise, visase sau îşi închipuise doar. Insa toate erau <j
esenţa aventuriera atît de intensă, încît atunci cînd îl năpădeau, inima destul de uşor impresionabila, adică aşa cum fusese chiar din prima ' sosirii aici, sus, se oprea şi apoi bătea cu putere. Sau poate numai const tarea lucida ca, în aceasta vale - unde, într-un moment de exaltar Pribislav Hippe îi apăruse în carne şi oase, iar aquilegia nu mai era ce văzuta odinioară, ci înflorise încă o dată - oare simpla constatare ca acele „trei săptămîni" ale lui se vor preface, în curînd, într-un an întreg era îndeajuns sâ-i înspăimînte, într-un chip atît de straniu, inima impresionabilă?
De altfel, acum nu-i mai curgea sînge din nas, pe banca de lînga torent - faptul acesta rămăsese în urmă. Făcuse progrese cu aclimatizarea lui, asupra căreia Joachim îi atrăsese atenţia chiar de la început, şi care, în adevăr, se dovedise anevoioasă. Dar după unsprezece luni puteai s-o consideri ca terminata şi abia dacă mai era cazul sa te aştepţi la ceva nou în această direcţie. Chimismul stomacului i se normalizase şi se adaptase. Măria Mancini îşi recăpătase întreaga savoare, nervii mucoaselor uscate atîta vreme simţeau iarăşi buchetul acestui produs care era foarte bun şi de aceea-l comanda cu acelaşi sentiment pios tocmai de la Bremen, cînd rezervele erau pe terminte, măcar ca în vitrinele staţiunii internaţionale erau expuse ţigări foarte ispititoare. Oare Măria nu făcea un fel de legătură între el, care se găsea în adîncul depărtării, şi lumea din cîmpie, vechea lui patrie? Şi oare această legătură nu se întreţinea şi nu se păstra mult mai bine în acest fel, decît prin mijlocirea cărţilor poştale, de pilda, pe care le trimitea, din cînd în cînd acolo jos. unchilor lui, dar pe care de la o vreme le cam rărise, cu atît mai mult c cît, însuşindu-şi concepţiile locale, îşi însuşise foarte bine în special o i ceiul de-a irosi timpul. Cel mai adesea le scria cărţi poştale ilustra deoarece erau mai plăcute la vedere, reprezentînd privelişti cu valea zăpada sau cu aspectele ei de vară, şi nu aveau pentru scris decît e cît trebuia pentru a comunica ultimele diagnostice ale medicilor, re tatul vreunei consultaţii lunare sau generale, cu alte cuvinte loc Pe termenii în care relatezi aceste diagnostice spre folosul rudelor, aoi anunţi, de exemplu, faptul că se constatase, cu ajutorul depistări10   ^ acustice, fie optice, o îmbunătăţire incontestabila, însă ca bolnav era deocamdată dezintoxicat şi că uşoara creştere a temperaturii P
MUNTELE VRĂJIT
427
rnai avea, provenea din cele cîteva mici puncte care pentru mo-t rnai dâinuiau, dar fără îndoială vor dispărea complet daca pacien-a avea puţină răbdare spre a nu mai fi silit, mai tîrziu, sa se întoar-Putea presupune cu oarecare certitudine ca nimeni nu se aştepta sa ■meascâ de la el compoziţii epistolare mai ample; doar nu se adresa i sfere umaniste şi retorice; răspunsurile pe care le primea nu erau • i ele mai expansive. De cele mai multe ori însoţeau trimiterea de casă a mijloacelor băneşti, adică a venitului provenit din averea părintească şi care, preschimbat în moneda acestei ţâri, devenea atît de considerabil, încît rezervele nici nu apucaseră vreodată sa se sfîrşeasca în clipa cînd îi sosea un nou mandat întovărăşit de cîteva rînduri bătute la maşină, semnate de James Tienappel, cu gînduri bune şi urări de însănătoşire din partea bătrînului său unchi, iar cîteodatâ şi din partea lui Peter, cel mereu plecat pe mare.
Consilierul aulic încetase de cîtâva vreme să-i mai administreze injecţiile, îi anunţase Hans Castorp pe cei de acasă. Nu-i făceau bine tînărului pacient, îi dădeau dureri de cap, îi stricau pofta de mîncare, îl făceau să piardă din greutate, îl oboseau, ba începuseră chiar sa-i ridice temperatura, care după aceea nu mai coborîse. Febra, senzaţia subiectivă, îl dogorea cu fierbinţeală uscată sub tenul trandafiriu, amintind acestui vlăstar al cîmpiei cu vesela ei meteorologie umedă, că aclimatizarea nu consta, totuşi, decît în a te obişnui să nu te obişnuieşti, ceea ce era, de altfel, şi cazul lui Radamante însuşi, care avea obrajii mereu vineţii. „Mulţi nu se obişnuiesc niciodată", îi spusese Joachim chiar de la început, şi acesta părea să fie cazul lui Hans Castorp. Căci tremurul cetei, care începuse sâ-l stingherească uşor imediat după sosirea aci, sus, nu încetase nici el, ci continua - da, îl simţea cînd mergea, cînd vorbea şi chiar aici, în acest refugiu ales pentru meditaţie, în feeria astră înflorită, ticul se manifesta în mod atît de insistent încît aproape e obişnuise sâ-şi rezeme bărbia în felul demn al lui Hans Lorenz storp. Cu acest prilej era de fiecare dată nevoit sa-şi amintească de erul tare al bâtrînului, urmaş direct al coleretei de parada, de rotun-a suflată cu aur a cupei de botez, de repetarea sonora şi evlavioasa a străvechi rostiri şi de alte lucruri asemănătoare care-l împingeau p sâ se gîndeascâ lă propriul său complex de viaţa.
islav Hippe nu-i mai apărea în carne şi oase, ca în urma cu vreo
niai    ZCCe 'Un'' ^c'imat;izarea m' Hans Castorp se efectuase, trupul nu-i
cea ţeapăn, întins pe bancă, iar eul sau nu mai întîrzia pe
428
THOMAS MANN
meleaguri îndepărtate - asemenea întîmplâri nu mai aveau loc ^ ■ pezimea vie a acestei aduceri aminte, atunci cînd o evoca, se pastr limitele normale şi sănătoase; şi cu acest prilej, Hans Castorp scotea plăcere, din buzunarul hainei, amintirea de sticla pe care-o păstra într plic dublu, vîrît la rîndul lui în portvizit: o plăcuţa care, atunci cînd ţinea orizontal, avea sclipiri negre fara luciu, dar, înălţata în lumi cerului, se limpezea şi dezvăluia lucruri omeneşti: imaginea transna renta a trupului omenesc, alcătuirea coastelor, forma inimii, arcul dja fragmei şi contururile plamînilor, iar în plus oasele braţelor şi ale cla viculei, toate acestea mărginite de învelişul palid şi aburit al acelei carni din care Hans Castorp gustase în mod nesocotit în saptamîna Carnavalului. Prin urmare, ce putea fi surprinzător în faptul ca inima lui emotiva se oprea şi-şi iuţea bătăile, atunci cînd privea aceasta amintire, con-tinuînd după aceea sa recapituleze şi sa retrăiască „totul", rezemîndu-se de spătarul rudimentar al băncii, cu braţele încrucişate şi capul plecat pe umăr, în vuietul torentului şi în faţa cozii-şoricelului în floare'?
Forma superioara a vieţii organice, omul, îi apărea întocmai ca în acele nopţi geroase şi de lumina astrala din vremea savantelor lui studii, iar de aceasta viziune interioara depindeau, pentru tînarul Hans Castorp, încă multe alte probleme şi precizări de care bunul Joachim era scutit sa se ocupe, însă de care el începuse sa se simtă răspunzător în calitatea lui de civil, cu toate ca acolo jos, la şes, nu-i fuseseră niciodată dezvăluite şi nu le-ar fi descoperit niciodată, dar aici, de unde privea lumea şi vieţuitoarele de pe piscul acestui punct pierdut, de la o altitudine de cinci mii de picioare, lasă gîndurile sa se depene — desigur şi pentru ca trupul îi era aţîţat de toxinele solubile a căror căldura uscata îi dogorea obrajii. Se gîndea cu acest prilej la Settembrini, la flaşnetarul pedagog al cărui tata venise pe lume în Grecia şi vedea menirea suprema a omu' lui în politica, revolta şi elocinţă şi care sfinţea sabia şi scutul pe altar Umanităţii; se gîndea, de asemenea, la „camaradul" Krokowski şi discuţiile purtate cu el de cîtva timp în camera neagra, şi reflecta la s sul dublu al analizei, spunîndu-şi cît putea fi de prielnica acţiunii şi P greşului şi cît era de înrudita cu mormîntul şi cu întoarcerea în ţar' Evoca imaginile celor doi bunici, revoltatul şi evlaviosul, car îmbracau în negru din motive diferite, îi compara între ei şi le aPr
demnitatea. Dar se mai lasă şi în voia consideraţiilor asupra unor
' ruşi** plexe atît de vaste ca forma şi libertate, spirit şi trup, onoare Şi
timp şi eternitate — şi simţea o scurta şi brusca ameţeala la gîn
MUNTELE VRĂJIT
429
data înflorea coada-şoicelului şi ca anul se închidea în propriul
lui ciclu.
Avea în refugiul  sau pitoresc un cuvînt ciudat pentru  aceasta
• asâ activitate la care îşi supunea gîndirea: îi spunea „cîrma" după termen folosit de copii la joc şi întrebuinţa această expresie carc-i rcea cu toate că era legata de spaimele, ameţelile şi toate soiurile de buciume ale inimii, marindu-i dogoreala din obraji. Dar nu găsea necuviincios ca truda impusă de această activitate îl silea sa-şi sprijine bărbia; căci o asemenea atitudine corespundea perfect cu demnitatea pe care i-o dădea în sinea lui faptul de a folosi „cîrma" în faţa imaginilor ce-i apăreau în minte.
Homo Dei numise urîtul Naphta făptura superioara, atunci cînd îi luase apărarea împotriva teoriilor sociologice engleze. Avînd în vedere toate acestea, oare ce ar putea fi surprinzător în faptul că Hans Castorp se credea obligat — în numele responsabilităţii conferite de starea lui de civil, şi în interesul „cîrmei" — sa facă împreuna cu Joachim o vizita mititelului? Settembrini nu se arătase deloc încîntat de asemenea eventualitate — iar Hans Castorp avea destula fineţe şi sensibilitate pentru a-şi da perfect seama de acest lucru. Nici măcar prima întîlnire nu fusese pe placul umanistului şi după toate aparenţele Settembrini se silise chiar s-o evite, din prudenţă pedagogica, voind sa-i cruţe pe tineri — aceasta era explicaţia pe care şi-o dădea rafinatul copil răsfăţat al vieţii — , sa-i scutească de a face cunoştinţa cu Naphta, deşi el însuşi avea legaturi cu acesta din urma şi discuta cu el. Aşa sînt educatorii. Numai ei îşi mgaduie ceea ce este interesant, socotind ca sînt înzestraţi pentru acest ucru; dar interzic tineretului şi-i cer sa nu se considere înzestrat pentru ceea ce este interesant. Din fericire, flaşnetarul nu avea vreun drept real s -i interzică, indiferent ce, tînarului Hans Castorp; şi la urma urmei nici acar n-o făcuse în mod serios. Discipolul neastîmparat n-avea decît -Şi ascundă jocul, prefacîndu-se ca este naiv, pentru ca, în felui acesta, ic sa nu-l mai împiedice a da curs, în mod politicos, invitaţiei micu-i   aphta - ceea ce făcu de altfel, iar Joachim, vrînd-nevrînd, îl însoţi, a zile după prima lor întîlnire, într-o duminica dupa-amiaza, după CUra de odihnă.
^        a „Berghof" pînă la uşa căsuţei împodobite cu viţa sălbatica
Urc   -  ^ Cîteva mmute. Intrară lasînd pe dreapta uşa ce da în băcănie şi
Câre.     cara îngusta care îi conduse pîna în faţa uşii de la etaj, lînga a
erie nu se afla decît o tăbliţa cu numele lui Lukacek, croitor de
430
THOMAS MANN
dame. Le deschise un copilandru, un băiat de serviciu, cu parul scurt şi obrajii roşii, îmbrăcat cu un soi de livrea, adică o haina         '
şi jambiere. întrebară de domnul profesor Naphta şi, cum nu aveau 1 cărţi de vizită, îşi spuseră numele pe care copilandrul se duse sa '   ' comunice domnului Naphta - al cărui nume îl pronunţa fara a-i D vreun titlu în faţă. Uşă de lă cameră din faţa intrării principale st deschisa şi dădea în atelierul croitorului, iar Lukacek, deşi era z' sărbătoare, şedea, cu picioarele îndoite sub el, la o masa şi cosea F* pălid şi chel; sub nasu-i enorm, mustaţa neagră se revarsă peste gu dîndu-i o expresie amară.
- Buna ziua, spuse Hans Castorp.
- Griitsi, răspunse în dialect, croitorul, salutîndu-i la rîndul lui, cu toate ca acest grai elveţian nu se potrivea nici cu numele şi nici cu înfăţişarea lui şi suna puţintel cam fals şi neobişnuit.
-  Atît de zelos? continuă Hans Castorp dînd din cap... Doar e duminica!
- Lucru urgent, răspunse scurt Lukacek, continuînd sa coasă.
-  Fără îndoiala că este ceva deosebit, presupuse Hans Castorp, cumva o nevoie urgentă pentru vreo serată sau câm ăşa ceva?
Croitorul lăsă cîtva timp întrebarea fără răspuns, rupse firul cu dinţii şi băgă altul în ac. Apoi dădu din cap.
- Va fi ceva cochet? mai întreba Hans Castorp. Şi puneţi şi mîneci?
-  Dă, mîneci, este pentru o bătrînâ, răspunse Lukacek cu un pronunţat accent boemian.
Dar întoarcerea micului servitor întrerupse această convorbire din pragul uşii. Domnul Naphta roagă pe domni să intre, anunţă el, şi deschise tinerilor o uşă care se află lă doi său trei paşi spre dreapta şi în acelaşi timp ridica deasupra lor o draperie. Naphta, în papuci cu pam-poane, stînd pe un covor de un verde ca muşchiul, îi primi pe cei doi care intrară.
Amîndoi verii au fost surprinşi şi chiar uluiţi văzîndu-se întîmpnWf în neaşteptatul lux al acestei camere de lucru, luminată de două ferestr , căci aspectul sărăcăcios ăl căsuţei, cu scara şi coridorul ei jalnic, nu înga duia pentru nimic în lume să prevezi un asemenea lucru, şi dădea, p contrast, eleganţei aranjamentului interior al locuinţei lui Naphta un de basm. deşi acea eleganţă n-o avea deloc în realitate si desigur ca fi avut-o nici în ochii lui Hans Castorp şi Joachim Ziemssen. Cu to acestea, era distins, chiar luxos, ba în pofida biroului şi a dulap11111
MUNTELE VRĂJIT
431
avea, în realitate, aspectul unei camere de lucru. Era acolo prea
- mătase, de un roşu-închis pîna la purpuriu: draperiile care aco-
uşile urîte, cît şi ţesătura întinsă pe grupul de mobile aranjate
P         (jjn laturile înguste, din dreptul celei de a doua uşi, în faţa unui
' ui n ce atîrna peste aproape întreg peretele. Erau nişte scaune — cu goblen ^
te fistichii şi cu perne mici pe spătarele de mătase - puse roata în 1 unei mese rotunde, încrustată cu metal, în spatele căreia se afla o acea în acelaşi stil, încărcata cu perne de catifea. Dulapurile cu cărţi uoau toată lăţimea peretelui, între cele doua uşi. Semănau cu masa de ris sau mai mult cu scrinul care-şi găsise locul între ferestre, prevăzut cu un oblon convex pe rotile, şi toate erau sculptate în lemn de mahon cu uşi de sticlă îndărătul cărora era întinsă mătase verde. Iar în colţ, la stînga grupului de scaune, se vedea un obiect de arta, o sculptura de lemn, pictată şi aşezată pe un soclu învelit în mătase roşie — ceva care în sine te înspâimîntâ. O Pietă, naivă şi expresiva pîna la grotesc: Maica Domnului cu scufie, cu sprîncenele încruntate şi gura piezişă, strîmbătâ de plîns, ţinînd în poală pe Mîntuitorul cu fruntea încununata de spini, faţa şi braţele stropite cu picături de sînge, sînge coagulat la rana din coastă şi la stigmatele de Ia mîini şi de Ia picioare — o sculptură primitivă, de proporţii arbitrare, cu o anatomie grosolană, dovedind ignoranţa sculptorului. Această lucrare ciudată dădea o notă deosebită camerei împodobite cu mătăsuri. Tapetul, vizibil deasupra dulapurilor cu cărţi şi între ferestre, fusese ales, după cît se părea, de către subchiriaş: verdele benzilor verticale era acelaşi cu al covorului moale aşternut pe duşumea Şi peste care fusese întinsă o carpetă roşie. Numai tavanul scund dădea impresia că nu-i strica să fie puţin pus la punct. Dar din el cobora o mică lustră veneţianâ. Ferestrele aveau perdele crem care atingeau duşumeaua.
- lată câ ne regăsim pentru a mai sta de vorba, spuse Hans Castorp,
reme ce ochii îi înciemeniseră mai curînd pe evlavioasa oroare din
decît pe locatarul acestei camere surprinzătoare, care constata cu
acţie câ verii se ţinuseră de cuvînt. încerca sâ-i conducă cu gesturi
1 Şi ospitaliere, făcute cu mîna dreaptă, spre scaunele capitonate cu
e> dar Hans Castorp, ca vrăjit, se îndrepta direct către grupul sculptat
nin, oprindu-se în faţa Iui cu mîinile în şolduri şi capul plecat.
^         e aveţi dumneavoastră aici! spuse el încet. Dar este înspai-
r»„      r      'îun- Oare s-a mai văzut vreodată o asemenea suferinţă? Fi-
Ştecâe ^va foarte vechi.
432
THOMAS MANN
''I,
— Secolul al paisprezecelea, răspunse Naphta. De origine renan" babil. Va impresionează?
—  Enorm, spuse Hans Castorp. De altfel, o asemenea lucra poate sa nu facă o impresie puternica asupra oricui o vede. Nu m' închipuit ca ceva poaie fi totodată atît de urît - va rog sa ma iertaţi atît de frumos.
—  Creaţiile unei lumi a sufletului şi a expresiei, răspunse Nanh sînt întotdeauna urîte prin frumuseţe şi frumoase prin urîţenie, acea este regula. Este vorba despre frumuseţea spirituala, nu despre cea ca nala care e absolut stupida. De altfel, este şi abstracta, adaugă el Frumuseţea cărnii este abstracta. Realitate nu are decît cea interioara adică frumuseţea expresiei religioase.
— Aţi făcut deosebirea şi aţi scos în evidenţă acest lucru cu multa justeţe, zise Hans Castorp. Al paisprezecelea? repeta el pentru sine. 0 mie trei sute şi ceva? Da, este evul mediu aşa cum îl găseşti în cărţi şi recunosc oarecum imaginea pe care mi-am facut-o în ultima vreme despre evul mediu. în definitiv, nu-l cunoşteam deloc, deoarece eu sînt un om al progresului tehnic, daca persoana mea interesează în aceasta chestiune.  Dar aici,  sus, imaginea evului mediu mi-a devenit mai apropiata în mai multe împrejurări. Sociologia economica nu exista pe atunci, asta e clar. Oare cum se numea artistul?
Naphta ridica din umeri.
— Ce importanţa are? zise el. N-ar trebui sa ne framîntam cu asemenea   întrebări,   deoarece   nici   contemporanii   acestei   opere  nu  s-au framîntat. Lucrarea pe care o vedeţi nu are ca autor un individ, un Monsieur oarecare, ci este anonima, creata în comun. Aparţine, de altfel, unui ev mediu foarte înaintat, în plin gotic, signum mortificatwnis. Nu veţi afla aici nici o dorinţa de cruţare sau de îndurare în modul de a-înfaţişa pe Crucificat, adică nici coroană regala, nici triumful maiestuos asupra lumii şi a martirajului morţii, ca în epoca romana. Aici, totul s transformat într-o destainuiie sinceră a suferinţei şi a slăbiciunii carm>-De fapt, numai stilul gotic este, propriu-zis, ascetic şi pesimist. Desig ca nu cunoaşteţi scrierea lui Inocenţiu al III-lea De miseria conditionis, o bucată literara plina de duh. Datează de la sfîrşitul se'
col"'
0
lui al doisprezecelea, însă numai aceasta arta de-aici o ilustreaz adevărat.
- Domnule Naphta, spuse Hans Castorp după ce suspina, nia m   ^ seaza fiecare cuvînt pe care-l rostiţi mai apăsat. Signum mortificatt
MUNTELE VRĂJIT
433
a(isPus/
O sâ-mi aduc aminte de aceasta expresie. Dar adineaun 'iţi înii
eva şi despre „anonimat şi creaţia în comun", la care va trebui, de «pa  sa meditez. Aveţi dreptate, din nefericire, sa bănuiţi ca nu c scrierea acestui papa — căci presupun ia Inocenţiu al liî-lca a papă. V-am înţeles oare corect cînd aţi spus ca scrierea Iu; este lot-ascetica şi glumeaţă? Trebuie sa va mărturisesc ca nu mi-am hipuit niciodată ca aceste lucruri pot merge împreuna, dar acum, ca nia gîndesc mai bine, înţeleg, deoarece consideraţiile asupra mieriei omeneşti te ispitesc sa faci glume pe socoteala caniii. Scrierea aceasta se află în comerţ? Daca aş recurge la toata latina pe care am învaţat-o, poate aş reuşi s-o citesc.
- Posed cartea, răspunse Naphta, aratînd cu capul spre unu! dintre dulapuri. Vă sta la dispoziţie. Dar nu vreţi sa luaţi loc? Puteţi vedea Pietă tot atît de bine şi de pe canapeaua asta. lata însă ca soseşte şi o mica gustare...
Micul servitor aducea ceaiul împreuna cu un elegant paneraş argintat în care se găsea un cozonac tăiat felii. Dar cine intra îndărătul lui, pe uşaramasâ deschisă, cu un pas înaripat, exclamînd „La naiba!" „Acci-denti!" cu o umbra de surîs pe faţa? Era chiar domnul Settembrini, care locuia la etajul de deasupra şi coborîse sa ţină tovărăşie acestor domni... Văzuse pe ferestruica, îi lamuri el, sosirea verilor şi încheiase la repezeală una din paginile enciclopediei care tocmai îi ieşea de sub condei, pentru a putea să se invite singur la aceasta reuniune. Nimic nu era mai firesc decît venirea lui. Faptul ca de mult îi cunoştea pe locatarii de la ..Berghof" îl îndreptăţea sa-i caute şi, pe deasupra, relaţiile şi schimburile lui de idei cu Naphta erau foarte strînse - lucru limpede ca lumina zilei, în pofida divergenţelor de păreri ce se iveau între ei - acriei incit gazda îi ura bun venit fara sa se simtă stingheiit şi fara v;< se nuic ceasta nu-l împiedica pe Hans Castoip sa aibă, la venirea lui, o diihia presie; în primul rînd, i se păru ca Settembrini îşi făcuse apariţia ca sa ' ase singuri, pe el şi pe Joachim, sau, în special, numai pe el, cu ?' urîtul Naphta, dorind sa creeze pnn prezenta lui in echilibru q     8°gic; şi în al doilea rînd era limpede ca se folosea cu placero de prilej ca sa-şi poată paraşi o clipa mansaida pentru camera rapetata  at
Pod              a lui Naphta şi sa ia un ceai bine servil: de altfel îşi fteca
sery.   Pa'melor cu dosul păros al mîmilor lui gălbui. înainte de a se netă . ' ara sa"Şi ascundă mulţumirea, începu sa manince cu o pofta de 1 feliile rotunde de cozonac umplut cu ciocolata.
434
THOMAS MANN
Convorbirea continua sa se depene în legătura cu Pietă, de0 Hans Castorp rămăsese cu privirea şi vorba agăţate de acest subiect fel ca se întoarse către domnul Settembrini pentru a-l pune la curent aprecierile legate de aceasta opera de arta, deşi umanistul părea sa m feste o scîrba vădita faţa de acest subiect, după cum se putea deduce ri mutra ce-o făcuse aruneîndu-şi privirile spre sculptura; de altfel lir un scaun, se aşeza cu spatele la colţul respectiv. Prea politicos ca spună tot ce gîndea, se margini sa critice defectele proporţiilor formelor trupeşti ale grupului şi să remarce abaterile de la realitate car nici pe departe nu i se păreau emoţionante, deoarece nu proveneau din stîngacia unui artist primitiv, ci se dovedeau a fi de rea-credinţa, avînd ca origine un principiu cu desavîrşire ostil naturii — ceea ce Naphta confirma cu maliţiozitate. Desigur, nu putea fi vorba de vreo stîngacie de meşteşug. Era spiritul care se emancipa în mod conştient de ceea ce este natural şi prin refuzul de a i se supune îşi afirma dispreţul, proclamînd smerenia religioasa. Dar cînd Settembrini îşi expuse părerea: ca neglijarea naturii şi a studiului ei era o eroare din punct de vedere uman şi cînd absurdului cult al informului, căruia i se înrobiseră atît evul mediu cît şi epocile ce l-au imitat, îi opune moştenirea greco-romana - deci clasicismul, cultul formei, frumuseţea, raţiunea şi evlavia fireasca a seninătăţii, singurele chemate sa apere cauza omului — Hans Castorp se amesteca în disputa şi întreba ce trebuie sa mai creadă, în asemenea condiţii, despre Plotin căruia îi fusese ruşine ca avea un trup şi despre Voltaire care se revoltase în numele raţiunii împotriva cutremurului de pamînt de la Lisabona? Felul lor de a gîndi fusese absurd? Da, fusese absurd, dar daca te gîndeai bine la toate acestea, îţi era îngăduit, după părerea lui, sa tragi concluzia ca absurdul putea fi foarte demn de cinste din punctul de vedere al spiritului şi ca, deci, absurda ostilitate a artei gotice faţă de natura fusese, la urma urmei, tot atît de onorabila ca şi atl tudinea unor Plotin şi Voltaire, căci ea exprima aceeaşi eliberare de aes tin şi de realitatea faptica, aceeaşi trufie neîmblînzita care refuza s<i încovoaie în faţa forţei stupide, cu alte cuvinte, în faţa naturii..-
Naphta se revarsă într-un hohot de rîs care amintea de farfuria pata despre caro a mai fost vorba — şi se înecă tuşind. Settembrini sp cu nobleţe:
- îi faceţi rau gazdei noastre fiind atît de spiritual şi totodată va diţi nerecunoscător pentru acest cozonac minunat. Dar oare recuno?    ^ este o chestiune care va priveşte pe dumneavoastră ca musafir? ^P
MUNTELE VRĂJIT
435
aceasta
afirm că recunoştinţa consta în a te  folosi cît mai  bine de
darurile pe care le primeşti...
r>ar cum Hans Castorp se ruşina, celalalt se dovedi plin de eleganţa
cînd adăuga:
_ Domnule inginer, v-aţi cucerit o faima de mucalit. Felul durnnea-astra de a glumi prieteneşte pe socoteala binelui nu-mi îngăduie sa â îndoiesc ca-i sînteţi devotat. Ştiţi, evident, ca nu poate fi socotita drept vrednica de cinste decît acea revolta a spiritului împotriva naturii, care are în vedere demnitatea şi frumuseţea omului, prin urmare nu si aceea care, deşi nu ţinteşte, reuşeşte toiuşi sa-l înjosească şl sa-l dezonoreze. Şi mai ştiţi de asemenea cîte atrocităţi inumane şi duşmanii sîngeroase a prilejuit perioada căreia aceasta opera de arta. care e»te acolo, în spatele meu. îşi datorează existenţa. Este destul sa va reamintesc despre acel înspaimîntator judecător al ereticilor, scăldat de sînge, care a fost Konrad von Marburg, cu înfiorătoarea sa ura de cleric împotriva a tot ce se opunea domniei supranaturalului. Sînteţi, prin dumneavoastră înşivă, foarte departe de-a considera spada şi rugul ca pe nişte instrumente ale dragostei de oameni...
- Dimpotrivă, replica Naphta, în sensul acestei dragoste de oameni a
lucrat şi maşina Convenţiei, scapînd lumea de cetăţenii nemernici. Toate
osîndele date de biserică, chiar rugul şi chiar excomunicarea au fost
hotarîte pentru a mîntui sufletele de pierzania veşnică, ceea ce nu s-ar
putea spune despre entuziasmul distrugător al iacobinilor. îmi îngădui
sa observ că orice justiţie inchizitoriala şi sîngeroasa este bestiala numai
în măsura în care nu izvorăşte din credinţa în viaţa de dincolo. Iar cît
espre înjosirea omului, istoria ei coincide exact cu înjosirea spiritului
urghez. Renaşterea, secolul luminilor, ştiinţa naturii şi doctrinele eco-
omice ale secolului al nouăsprezecelea n-au uitat sa propage nimic, dar
solut nimic, care sa nu stimuleze intr-ur. fel sau altul aceasta înjosi; e,
pind chiar cu noile concepţii în astronomie care au făcut din centrul
'versului - loc înălţător, unde Dumne/eu şi diavolul îşi disputau
s;t     . ~° oarecare planeta mărunta, suspendînd. deocamdată, grandioasa
osmica a omului pe care se întemeia deopotrivă şi astrologia. ^       eocamdata? Şi punînd aceasta întrebare, domnul Seitembrini avea cu       ' Unu' Judecător de eretici, a unui inchizitor care ayîepîa '.a vadă -      a ComPromite, printr-un răspuns demn de pedeapsa, cei care \a
436
THOMAS MANN
- Desigur. Pentru cîteva sute de ani, îi confirma cu răceala Na
 a
 semnele nu ne înşala, atunci, sub acest raport, scolastica va fi r  i         hib            i început   Crnic va fi înfît d   P
 om

Daca
Iitata, iar schimbarea a şi început. Copernic va fi înfrînt de Teza heliocentrista se izbeşte din ce în ce mai puternic de rezist spiritului ale carui acţiuni vor duce, fara îndoială, la biruinţa finala F probabil ca ştiinţa va fi silita de către filozofie sa restituie pamîntul toata măreţia pe care i-o atribuia dogma bisericii.
—  Cum?  Cum? Rezistenţa spiritului? Ştiinţa silita de filozofie' Biruinţa finala? Ce soi de voluntarism vorbeşte prin glasul dumnea voastră? Dar libertatea necondiţionata a cercetării? Dar cunoaşterea pura? Dar adevărul, domnul meu, cum ramîne cu adevărul atît de intim legat de libertatea omeneasca şi ai carui martiri vor ramîne veşnic mîndria acestei planete, împotriva celor care, ca dumneavoastră, îi considera drept nişte pîngaritori ai ei?
Felul de a pune întrebări al domnului Settembrini avea ceva copleşitor. Şedea pe scaun cu bustul drept şi Iasă sa-i cada cuvintele pline de demnitate peste mititelul domn Naphta, amplifieîndu-şi vocea atît de puternic, îneît se vedea bine cît era de sigur ca răspunsul adversarului nu putea fi decît o tăcere ruşinată. în timp ce vorbea, ţinuse între degete o bucata de cozonac, dar pe care o puse înapoi pe farfurie, căci după ce pusese asemenea întrebări nu mai avea chef sa manînce.
Naphta răspunse cu o linişte îngrijorătoare:
— Draga prietene, nu exista cunoaştere pura. Legitimitatea doctrinei ştiinţifice a bisericii, care se poate rezuma prin propoziţia lui Augustm: „Cred. ca prin aceasta sa cunosc", este absolut de netăgăduit. Credinţa este instrumentul principal de cunoaştere, iar intelectul este secundar. Ştiinţa dumneavoastră necondiţionata este un mit. Exista întotdeauna o credinţa, o concepţie unificatoare a lumii, o idee, pe scurt: o voinţa, $ este menirea raţiunii s-o explice, s-o dovedească, mereu şi în toa cazurile. Este vorba sa ajungem la Quod crat demonstrandum. L noţiunea de argumentaţie conţine, din punct de vedere psihologic-element voluntar foarte categoric. Marii scolastici din secolul al sprezecelea şi al treisprezecelea erau de acord în convingerea cam nu putea fi adevărat în filozofie, daca era fals în teologie. Daca vreţ • lăsam la o parte teologia, dar o umanitate care n-.ir recunoaşte ca
nu poate fi adevărat în ştiinţele naturii din ceea ce este fals în filozott . mai fi umanitate. Argumentarea Sfîntului Oficiu împotriva lui
MUNTELE VRĂJIT
437
ea la aceea ca principiile lui fizico-astronomicc erau absurde din
t de vedere filozofic şi nu poate exista o argumentare mai hotaiîtoare.
_gj ei, numai ca argumentele bietului şi marelui nostru Galilei s-au
edit mai solide. Nu, sa vorbim serios, profesore! în faţa acestor doi
•   ii atît de atenţi raspunde-mi la următoarea întrebare: Credeţi într-un
(ievâr unul obiectiv, un adevăr ştiinţific, pe care înalta lege a oricărei
orale ne porunceşte sa-l căutam şi ale cărui biruinţe asupra autorităţii
constituie gloria spiritului uman?
Hans Castorp şi Joachim întoarseră capetele, primul mai repede decît al doilea, de la Settembrini către Naphta.
_ O asemenea biruinţa nu este posibilă, deoarece autoritatea este omul, interesele sale, demnitatea şi mîntuirea lui, iar între acestea şi arie var nu poate avea loc nici un conflict. Se contopesc. -Prin urmare, adevărul ar fi...
-Este adevărat numai ceea ce foloseşte omului. în el s-a concentrat întreaga natură, numai el singur a fost creat în întreaga natură, şi întreaga natură a fost făcuta doar pentru el. El este măsura lucrurilor, iar mîntuirea lui este criteriul adevărului. O cunoaştere teoretica ce nu s-ar referi în mod practic la ideea mîntuirii omului este atît de total lipsita de interes, îneît ar trebui să i se nege întreaga valoare de adevăr şi sa nu fie admisă niciodată. în ceea ce priveşte omul, secolele creştine erau întru totul de acord asupra neînsemnataţii ştiinţei naturii. Lactanţiu, pe care Constantin cel Mare l-a ales ca învăţător pentru fiul sau, se întreba făţiş ce beatitudine îşi hărăzea prin faptul ca ştia de unde izvorăşte Nilul sau ceea ce îndrugaseră fizicienii despre cer. Ce-ar fi sa-i răspundeţi lui? aca filozofia platonica a fost preferata oricărei alte filozofii, asta s-a orat faptului ca nu avea ca obiect cunoaşterea naturii, ci cunoaşterea urnnezeu. Pot sa va asigur ca omenirea este pe cale sa se reîntoarcă
'a acest
punct de vedere şi şa-şi dea seama ca menirea adevăratei ştiinţe
s e sa alerge după cunoaşteri lipsite de utilitate, ci sa elimine în mod raatic ceea ce este dăunător sau pur şi simplu fara semnificaţie din
de vedere al idealului, într-un cuvînt sa dea dovada de instinct, iiasurâ si rr ap            aiscernamînt. Este o copiiarie să crezi ca biserica a luat
deci    ea.întunericu'ai împotriva luminii. A avut de trei ori dreptate sa
adic -      movata o cunoaştere care năzuia sa se lipsească de orice premisa.
sfjj. •    na Care nu ayea nici o consideraţie faţa de spiritual şi. pîna la
de mîntuire, iar aceea care l-a cufundat pe om în bezna şi-l
438
THOMAS MANN
va cufunda din ce în ce mai adînc, este mai curînd ştiinţa naturii   f nici o premisa" şi afilozoiica.
- Predicaţi, aşadar, un pragmatism, răspunse Settembrini   np „
' iJC ^are n-aveţi decît sa-l transpuneţi pe plan politic pentru a va da seama  -
esie de primejdios. Bun, real si drept este numai ceea ce convine stat lui. Salvarea, demnitatea şi puterea lui constituie criteriul moral. Bine' în felul acesta deschidem uşa tuturor crimelor, iar cît despre adevăr I uman, justiţia individuala şi democraţie - vai de capul lor...
- Va propun să folosim puţin logica, răspunse Naphta. Sau Ptolomeu şi scolastica au dreptate, iar lumea este finita in spaţiu şi timp. Dacă este aşa, divinitatea este transcendentă, antiteza între Dumnezeu şi lume există, şi omul, el însuşi, este o fiinţă dualistă: problema sufletului sau constă în conflictul dintre fizic şi metafizic, şi tot ce este social devine secundar. Nu pot considera ca logic decît acest gen de individualism. Sau, dimpotrivă, astronomia dumneavoastră din Renaştere a găsit adevărul, iar universul este infinit: în cazul acesta nu exista lume transcendenta, nu exista dualism; dincolo este integrat în dincoace, opoziţia dintre Dumnezeu şi natura dispare, şi în cadrul acestei ipoteze personalitatea umană nu mai este cîmpul de lupta pe care se înfrunta doua principii potrivnice, ci, din contra, este armonioasa şi unitara - prin urmare conflictul interior al omului depinde numai de conflictul dintre interesele lui şi ale colectivităţii, iar scopul urmărit de stat devine regula fundamentala a eticii, conform bunelor principii pagîne. Sau una sau alta.
-  Protestez, striga Settembrini întinzînd spre gazdă mîna cu care ţinea ceaşca cu ceai. Protestez împotriva acestei insinuări ca statul modern înseamnă înrobirea diabolică a individului. Şi mai protestez împotriva alternativei jignitoare între prusianism şi reacţiunea gotica. în ţaţa căreia încercaţi să ne puneţi. Democraţia nu are alt sens decît acela corectiv individualist al oricărui absolutism al statului. Adevărul justiţia sînt nestematele din coroana moralei individualisie şi în caz conflict cu interesele statului pot lua chiar înfăţişarea de forţe adv statului, dar numai formal, fiindcă în realitate ele tind spre fi suprem, ba putem chiar spune: spre binele suprapamîntean al sta Renaşterea- originea idolatriei statale! Ce logica degenerată! Cucenn întrebuinţez cuvîntul în sensul etimologic: cuceririle Renaşterii Ş1   ^ secolului luminilor, domnul meu, se numesc personalitatea, drep omului, libertatea!
MUNTELE VRĂJIT         439
C ' doi veri râsuflarâ uşuraţi, deoarece îşi ţinuseră respiraţia în tot
ul îndelungii replici a domnului Settemorini. Hans Castorp nici
ar nu se putu stapîni să nu lovească în marginea mesei cu muia, deşi
oarecare discreţie prudenta. „Remarcabil!" spuse el printre dinţi, iar
him se arăta, de asemenea, foarte îneîntat. deşi prus'uvnismu! fusese
menit între termenii neplăcuţi. Dar amindoi ce întoarseră după aceea
ătre interlocutorul al cărui atac fusese respins cu asemenea succes, şi
Hans Castorp proceda atît de nerăbdător, îneît îşi rezema, cotul de masa
• băj-bia în pumn - cam ca atunci, cu prilejul desenaţii purcelu-iior — şi
privi atent şi foarte de aproape chipul domnului Naphta.
Acesta stătea liniştit şi tăios, cu mîinile slabe pe genunchi. Spuse: -Eu încerc să introduc puţină logică în discuţia noastră, iar dumneavoastră îmi răspundeţi cu chestiuni generale şi generoase. Am recunoscut fără nici o şovăiala ca Renaşterea a adus 'urnii tot ceea ce se numeşte liberalism, individualism, umanism burghez. Dar toate acestea mă lasă rece, căci cucerirea, vîrsta eroică a idealului dumneavoastră a trecut de multă vreme, acest ideal este mort sau cel puţin în agonie, iar cei care-i vor da ultima lovitura sînt chiar în faţa uşii. Va socotiţi, fără îndoială, un revoluţionar. Dar dacă va închipuiţi ca rezultatul viitoarelor revoluţii va fi libertatea — vă înşelaţi. Principiul libertăţii s-a înfăptuit şi s-a epuizat în cinci sute de ani. O pedagogie care, astăzi, se prezintă ca izvorîtă din secolul luminilor şi care-şi vede mijloacele de educaţie în critică, în dezrobire şi în culmi eului, în distrugerea formelor de viaţa avînd un caracter absolut - o astfel de pedagogie mai poate sa repurteze succese momentane, însă caracterul ei retrograd nu mai poate fi pus la îndoială pentru nici un spirit clarvăzător. Toate instituţiile cu adevărat ucative au ştiut, dintotdeauna, ceea ce avea valoare cu adevărat în pedagogie: adică autoritatea absoluta, disciplina de fier, sacrificiul, egarea eului, siluirea personalităţii. în ultima analiză. înseamnă sa na reuneşti cîtuşi de puţin tineretul, daca-ţi închipui ca el îşi găseşte bucu
'bertate. Bucuria lui cea mai profundă este supunerea, oachim se îmbăţoşa. Hans Castorp se îmbujora. Domnul Seltembrini, nlat> îşi răsucea mustaţa frumoasă.
sînt   ■ U! contlnuă Naphta. Secretul şi imperativul acestor-.roumi r.u cee- 'Cl      rohirea Şi nici împlinirea personalităţii. Ceea ce le rrebuie,
UrCer> °eea ce vcr avea ~ este ~ Teroarea-
sa-şj    ■       cuvînt îl pronunţase mai încet decît pe oMo precedente, fără 1Şte truPul: numai sticlele ochelarilor îi sclipeau. Cei ire i ascul-
440
THOMAS MANN
tatori tresarira deodată, pîna şi Settembrini care, imediat, se reas surîzînd.                                                                                           '
— Ne este îngăduit sa ne informam, întreba el, cine sau ce - si h
?*> după cum vedeţi, nu fac decît sa întreb, măcar ca nici nu ştiu precis
anume trebuie sa formulez întrebarea - aşadar, cine sau ce credeţi ca tr buie sa fie, după dumneavoastră, sprijinitorul acestei — da, repet în s I expresia — acestei terori?
Naphta stătea jos, calm, tăios şi scînteietor. Spuse:
— Sînt la ordinele dumneavoastră. Şi nu cred sa ma înşel presupu nînd ca sîntem de acord şi putem admite că a existat demult o stare primordiala şi ideala a umanităţii, o stare fara organizare sociala şi fara recurgere la forţa, o viaţa trăita numai în Dumnezeu şi în care sa nu existe nici stapîni, nici supuşi, nici lege şi nici chiar pedeapsa, fara nedreptate, fara legătură carnala, fara diferenţe de clasa, fara munca, fara proprietate, ci numai egalitate, fraternitate şi desavîrşire morala.
— Foarte bine. Sînt de acord, declara Settembrini. Sînt de acord cu totul în afara de legătura carnala, întrucît este evident ca a existat dintot-deauna, căci omul este un vertebrat superior şi nu se deosebeşte de alte fiinţe...
—  Cum credeţi.  Constat acordul nostru de principiu în ceea ce priveşte starea primordiala, paradiziaca, sloboda de justiţie şi în legătura nemijlocita cu divinitatea, pierdută prin căderea în păcatul originar. Cred ca mai putem merge alături, unul lînga celalalt, încă o bucată de drum, considerînd statul ca un contract social care, ţinînd seama de păcat, a fost încheiat pentru a apară omul contra nedreptăţii, statornicin-du-se, în felul acesta, originea puterii suverane.
— Benissimo, striga Settembrini. Un contract social... acesta-i secolul luminilor, acesta-i Rousseau. N-aş fi crezut...
— Vă rog. Aici, drumurile noastre se despart. Din faptul ca, la început, autoritatea şi puterea aparţineau poporului şi ca acesta a trecut pnnci pelui dreptul de legiferare şi toata autoritatea statului, şcoala dumne voastră trage concluzia ca poporul are dreptul sa se revolte împotn regalităţii. Pe cînd noi...
„Noi? îşi spuse Hans Castorp încordat. Cine sînt aceşti noi ? -ziu, trebuie neapărat sa-l întreb pe Settembrini cine sînt aceşti no care se gindeşte Naphta."
— Noi, în ceea ce ne priveşte, spuse Naphta, poate ca nefiind mai i

revoluţionari decit dumneavoastră, am ajuns în primul rînd şi
dint"1'
MUNTELE VRĂJIT
441
la concluzia întîietaţii bisericii asupra statului laic. Căci daca lui nu-i era scris pe frunte caracterul sau nedivin, ar fi  fost în ar suficient să va amintesc numai faptul istoric ca el se sprijină pe ' ta poporului şi deci nu-i de origine divina ca biserica, pentru a va vedi ca. în orice caz, chiar daca nu-i înjghebarea directa p râului, este, cel puţin, o expresie a neputinţei. -Statul, domnul meu...
_ Ştiu ce gîndiţi despre statul naţional. „înainte de orice, dragostea .e patrie şi nemărginita dorinţa de glorie." E din Vergiiiu. Adaugaţi-i un nic de individualism liberal şi iată democraţia; îm.a acest lucru nu schimba cu nimic relaţiile dumneavoastră de principiu cu statul. Faptul ca sufletul lui este banul nu vă jigneşte deloc. Sau poate aveţi pretenţia sa n-o recunoaşteţi? Antichitatea a fost capitalista, deoarece avea un adevărat cult pentru stat. Evul mediu creştin a descoperit cu deosebita limpezime caracterul capitalist imanent al statului laic. „Banul va fi împărat" este o profeţie din secolul al unsprezecelea. Puteţi oare nega ca ea s-a îndeplinit întocmai şi ca drept urmare viaţa s-a ticăloşit ajungînd sa fie dominată de diavol?
- Dragă prietene, aveţi cuvîntul. Sînt nerăbdător sa fac cunoştinţa cu marele necunoscut, purtător al teroarei.
- Este o curiozitate temerara pentru avocatul unei clase sociale promotoare a unei libertăţi care a împins lumea la pieire. La nevoie pot renunţa la replicile dumneavoastră, căci cunosc ideologia politica a bur-ghezimii. Scopul dumneavoastră este imperiul democratic, dezvoltarea principiului de stat naţional către universal, adică spre statul universal. *-me va fi împăratul acestui imperiu? îl cunoaştem. Utopia dumneavoastră este înfiorătoare şi cu toate acestea - chiar în acest punct ne •ntîlnim oarecum. Căci replica dumneavoastră universal-capitalista are
eva transcendental, căci statul universal este transcendenţa statului laic,
intern de acord în credinţa ca unei stări originare desavîrşite a
enini trebuie să-i corespunda o stare finala desavîrşita, ce urinează sa
j6 1Vească undeva, la orizont. Dar încă din timpul lui Grigore cel Maie.
^       eietorul statului clerical, biserica a considerai ca este de datoria ei
ej.      Uca Pe om sub cîrmuirea lui Dumnezeu. Papa n-a pre'ins pentru
nu   S"§1 suveranitatea: dictatura lui, în locul si în numele lui Dumnezeu.
£iti      S          un mijloc de a atinge mîntuirea finală, o forma de tran-
dOrn- • a U     PaSîn către împărăţia cerurilor. Le-aii vorbit acestor tineri
e a şti despre faptele sîngeroase ale bisericii, despre intoleranta
442
THOMAS MANN
ei care osîndeşte — în mod cu totul greşit, căci este de la sine jnţe| zelul religios nu poate fi paşnic, de altfel Grigore a şi rostit ma ■    * „Blestemat fie cel a cărui sabie cruţa sîngele". Ca puterea este re ştim. însă dualismul binelui şi al râului, al lui dincoace şi al lui din al spiritului şi al puterii trebuie sa fie - pentru împărăţia ce va veni    ■ mod trecător suspendat şi înlocuit printr-un principiu care sa îrnp asceza cu autoritatea. lata ce numesc cu necesitatea Teroarei.
— Cine o va aduce? Cine o va aduce'.'
— Ce fel de întrebare e asta?
— Oare sa-i fi scăpat manchesterianismului dumneavoastră existenta unei doctrine sociale care proclama biruinţa omului asupra economismului, şi ale cărei principii si scopuri coincid întocmai cu cele ale statului creştin al lui Dumnezeu? Părinţii bisericii au considerat „al meu" şi „al tau" drept expresii blestemate şi au calificat proprietatea particulara ca o uzurpare şi un furt. Au condamnat proprietatea deoarece, atît după dreptul natural cit şi după dreptul divin, pamîntul este comun tuturor oamenilor şi, în consecinţa, el da roade pentru folosul tuturor. Au arătat ca numai lăcomia, care este o consecinţa a păcatului originar, reclama drepturi de proprietate şi a dat naştere proprietăţii particulare. Au fost destul de umani dar şi destul de duşmani ai negoţului, pentru a socoti orice activitate economică în general ca pe un pericol pentru mîntuirea sufletului, cu alte cuvinte: pentru ceea ce este uman. Au urît banii şi afacerile băneşti şi au calificat bogăţia capitalista drept combustibilul care alimentează flăcările iadului. Au dispreţuit din toata inima principiul fundamental al doctrinei economice, anume ca preţul rezulta din echilibrul dintre oferta şi cerere, şi au condamnat ca pe o exploatare cinica a durerii aproapelui faptele acelora care profita de conjunctura. Dar în ochii lor exista o exploatare încă şi mai mişeleasca: aceea a tun pului — prin urmare mîrşâvia care consta în a fi nevoit sa plăteşti prima pentru simpla scurgere a timpului, adică o dobînda, şi de a abuz ■ în felul acesta, pentru propriul folos, de o rînduiala divina hărăzită tu ror, anume timpul.
-Benissimo! striga Hans Castorp care, în entuziasmul sau. se to de expresia de aprobare a domnului Settembrini. Timpul. O rin di\ ină hărăzită tuturor... Asta este foarte important!...
— In adevăr, continua Naphta. Aceşti oameni ai spiritului au derat gîndul înmulţirii prin ei înşişi a banilor ca pe ceva rep afacerile de plasament sau de speculaţie le-au calificat drept cam
MUNTELE VRĂJIT
înd ca orice om bogat era sau un hoţ sau moştenitorul unui hoţ. u mers şi mai departe. Ca şi Toma d'Aquino, au privit comerţul in ral — adică afacerea pur comerciala, cumpărarea sau revînzarea cu - tv fără transformări sau îmbunătăţiri a obiectului acestor operaţiuni — 0 meserie ruşinoasa. Nu erau dispuşi sa iaca mare caz de munca în ea nefiind decîţ o treaba morala, nu religioasa, pe care o înde-ineşti fiind în slujba vieţii, nu în slujba lui Dumnezeu. Şi întrucît nu a vorba decît de viaţa şi de economie, au cerut ca activitatea productiva sâ fie condiţia oricărui folos economic si măsura onorabilităţii. Ţăranul şi meseriaşul erau demni de stima în ochii lor, iar nu negusioru! şi nici industriaşul. Căci voiau ca producţia să se adaptc/e necesităţii şi aveau oroare de producţia în masa a bunurilor. Şi iată c a acum toate aceste principii şi aceasta scara a valorilor economice au înviat, după secole, în mişcarea modei na a comunismului. Concoidanţa este completa pînă şi în sensul revendicării întîietâţii pe care trebuie s-o capete munca internaţionala împotriva domniei internaţionale a comerţului şi a speculaţiei, adică proletariatul mondial care opune umanitatea şi principiile statului lui Dumnezeu, putreziciunii buTgheze şi capitaliste. Dictatura proletariatului, aceasta manifestare a mîntuirii politice şi economice a vremii noastre, nu are înţelesul unei dominaţii pentru ea însăşi şi pentru veşnicie, ci doar acela al unei suspendări momentane a conflictului dintre spirit şi autoritate, sub semnul crucii, aşadar, sensul unei biruinţei asupra lumii pamîntene cu ajutorul dominaţiei lumii, sensul tranziţiei, al transcendenţei, al suveranităţii. Proletariatul a reluat opera Iui Grigore cel Mare, zelul cucernic al acestuia a fost împrospătat prin el> şi după cum n-a facut-o nici sfîntul, nici proletariatul nu-şi poate lngadui să-şi oprească mîna de a varsă sînge. Datoria lui este sa întroneze teroarea pentru mîntuirea lumii, pentru atingerea înaltului sau ţel: o Vla!a °rientata către Dumnezeu, fara stat şi fără clase.
Acesta a fost discursul tăios al lui Naphta. Participanţii la mica une tăcură. Tinerii se uitau la Settembrini. Era rîndul lui sa se mani-este într-un fel sau altul. Spuse:
imitor! Vă mărturisesc ca sînţ realmente zguduit, la asta nu ma
Ptam. Roma locuta. Şi cum - da, cum a vorbit! A executat sub ochii n°SW un
Ceasta ■,
1 surprinzator salto mortale - şi daca exista vreo contradicţie în
,jai R    aPTeciere, putem spune ca a ,.suspendat-o în mod provizoriu", ah, Ce.j    r'e ' e uimitor. Profesore, desigur, v-aţi gmdit ca se pot ivi obiecţii -P . obiecţii numai din punctul de vedere al consecvenţei? V-aţi
444
THOMAS MANN
silit mai adineauri să ne faceţi să înţelegem un individualism
creŞtin
mai
bazat pe dualitatea Iui Dumnezeu şi a lumii, şi sa ne dovediţi întîiet Iui asupra întregii morale întemeiate pe politica. Iar cîteva minute tîrziu aţi împins socialismul pîna la dictatura şi pîna la teroare  c rimează asta?
- Contradicţiile, spuse Naphta, pot sa rimeze. Numai jumătăţile d măsură şi mediocrul nu rimează. Individualismul dumneavoastră cu mi-am îngăduit să va atrag adineauri atenţia, este un compromis jumătate de măsură. El pigmentează morala dumneavoastră pagina statului cu un pic de creştinism, cu un pic de „drept al individului" cu un pic de aşa-zisă libertate, şi asta-i tot. Dimpotrivă, un individualism care porneşte de la însemnătatea cosmică, de la însemnătatea astrologică a sufletului individual, care socoteşte omenescul nu ca pe un conflict între eu şi societate, ci ca pe un conflict între eu şi Dumnezeu, între carne şi spirit - un asemenea individualism se potriveşte foarte bine comunităţii organizate...
- E anonim şi colectiv, spuse Hans Castorp. Settembrini îl privi cu ochii mari.
- Tăceţi, domnule inginer! porunci el cu o severitate care trebuia pusa pe seama nervozităţii şi a încordării. Instruiţi-va, dar nu va expuneţi părerile! - Este un răspuns, spuse el întorcîndu-se către Naphta, ma lămureşte prea puţin, dar este unul. Să luăm în considerare toate consecinţele... Negînd valoarea industriei, comunismul creştin reneaga tehnica, maşina, progresul. Iar prin ceea ce numiţi forma comerciala, banii şi afacerile băneşti pe care antichitatea le-a situat mai sus decit agricultura şi  de meşteşugurile,  acelaşi creştinism neagă libertatea. Fiindcă este limpede, sare în ochi că prin însuşi acest fapt, ca şi în evu mediu, toate relaţiile particulare şi publice vor fi legate doar de parw şi de agricultură, întocmai ca şi - nu-mi este deloc uşor s-o spun întocmai ca şi personalitatea. Căci numai pămîntul este în stare hrănească, numai el singur dă libertate. Meşteşugarii şi ţăranii, oriei vrednici de cinste ar fi, dacă nu poseda pămînt, sînt supuşii celui c posedă. într-adevăr, marea masă, chiar la oraşe, a fost compusa din ş pînâ tîrziu în evul mediu. Pe parcursul discuţiei dumneavoastră aţi
să se înţeleagă multe lucruri despre demnitatea umană. Şi cu toate a   ^ tea apăraţi o morală economică de care sînt legate robia şi 'nJ personalităţii.
MUNTELE VRĂJIT
445
însă
Despre demnitate şi înjosire, replică Naphta, s-ar putea discuta. u început voi fi mulţumit dacă aceste conexiuni v-ar face sa
 p
 i libertatea nu atît ca pe o atitudine frumoasă, cît ca pe o problema.
• 'ţi
neavoastră constataţi ca morala economică creştina, în frumuseţea •   menia ei, aduce cu sine robia. Dimpotrivă, constat ca problema rtâtii — problema oraşelor, cum se poate spune într-un mod mai con-et _ oricît de înaltă ar trebui sa fie, este istoriceşte legata de degeneres-nta profund inumană a moralei economice, adică de toate ororile omerţului şi ale speculaţiilor moderne, de domnia diavoleasca a banului şi a afacerilor.
- Constat că nu vă ascundeţi în faţa vreunei îndoieli sau a vreunei antinomii, ci vă declaraţi limpede şi fără echivoc partizan al reacţiunii celei mai negre.
-Primul pas spre adevărata libertate şi spre umanitate va consta din eliberarea de acest tremurat de frica în faţa ideii de „reacţiune".
- Bine, ajunge, declara Settembrini cu un glas ce tremura uşor, îrapingînd ceaşca şi farfuria care, de altfel, erau goale, şi ridicîndu-se de pe canapeaua îmbrăcată cu mătase. Cred că ne ajunge atît; într-o singură zi, mi se pare că e destul. Profesore, vă mulţumim pentru minunata dumneavoastră  gustare   şi  pentru   această  conversaţie   foarte   spirituală. Prietenii mei de la „Berghof' trebuie sâ-şi efectueze cura, iar eu aş vrea, înainte de plecare, să le arăt chilia mea de sus. Veniţi, domnii mei! Adio, padre.
Acum îl numise pe Naphta „padre", reţinu Hans Castorp încruntînd sprîncenele. Iar Settembrini aranjase după bunul lui plac plecarea şi dispunea de veri fără să întrebe dacă nu cumva voia şi Naphta să vina cu e|- Tinerii îşi luară rămas bun, mulţumiră gazdei şi fură invitaţi să mai ma. Plecară deci numai în tovărăşia italianului, dar nu fara ca Hans
orP să fi împrumutat scrierea De mi seria humanae conditionis, un um cartonat, ros de cari. Cînd trecură prin faţa uşii. ca sa ajungă la
sardă, pe scăriţa care urca aproape vertical după ce cotea din scara
cipală, ursuzul Lukacek stătea tot la masa Iui, cosînd la rochia cu si'neCl destlnată bătrînei. De altfel, nu era de fapt un etaj. Era pur şi at Podul cu bîrnele goale, puse chiar sub şindrila, unde domnea Pod               vară a unui pod cu mirosul lui de lemn încins. Dar acest
jeau dVea d°Uă mansarde în care locuia capitalistul republican şi ele slu-s°cioi S. ° şi de dorrnitor acestui adept al literelor şi colaborator la suferinţelor. Le arată bucuros tinerilor lui prieteni mansar-
446
THOMAS MANN
dele, le numi compartimentul său izolat şi intim, ca astfel sa le sus cît mai exact cuvintele de care ei s-ar putea folosi pentru a-i face elo '    &
ceea ce făcură, în adevăr, de comun acord. Era absolut înoînt
stator declarară amîndoi, discret şi intim, exact aşa cum spusese el. Arunc
scurta privire şi în dormitorul unde un covoraş făcut din bucăţele cap la cap servea de carpeta la picioarele patului, apoi examinară c h netul de lucru tot atît de sărăcăcios ca şi dormitorul, însă care, în acel timp, făcea parada de o ordine aproape rigidă. Scaune grele, de mod veche, patru la număr, cu partea unde se sta făcută din pai împletit, erau aşezate simetric de-o parte şi de alta a uşii, iar canapeaua era şi ea lipita de perete, astfel încît masa rotunda se afla izolata în mijlocul încăperii fiind acoperită cu un covoraş verde pe care era pusa, în chip de ornament — sau pentru o potolire cu siguranţă nevinovată a setei - o carafa cu apă pe gîtul căreia se afla un pahar întors. Nişte cărţi, unele legate altele broşate, stăteau rezemate oblic unele de altele pe un raft, iar lînga ferestruica deschisă se înălţa, pe nişte picioare lungi, un pupitru lucrat simplu avînd jos, în faţa lui, un covoraş de pîsla, tocmai atît de lat cît sa poţi sta pe el. Hans Castorp rămase o clipă, oarecum ca într-un fel de încercare, în faţa pupitrului la care domnul Settembrini studia artele frumoase potrivit unui scop enciclopedic şi din punctul de vedere al suferinţelor umane — îşi rezemă cotul pe tăblia înclinată şi declară ca avea un sentiment de izolare şi de intimitate. Aşa trebuie sa fi stat la Padova, spuse el, şi tatăl lui Lodovico, cu nasul lui atît de fin şi lung, în faţa pupitrului  şi,  în  adevăr,  afla ca avea  sub  ochi  chiar pupitrul batrînului învăţat şi că scaunele cu fundul de pai, masa şi chiar carafa cu apa proveneau tot de la el, ba scaunele cu fundul de pai aparţinuseră însuşi bunicului său, carbonarului, aflîndu-se printre mobilele de la Milano, din cabinetul de avocat. Era impresionant. în ochii tinerilor, înfăţişarea scaunelor capătă un fel de aureolă politică şi revoluţionara. iar Joachim care, fără sa bănuiască nimic, şedea pe unul picior pes picior, se scula, îl privi bănuitor şi nu se mai aşeză la loc. Cît desp Hans Castorp, stătea în picioare în faţa pupitrului batrînului Setterrwn şi se gîndea la fiul care lucra acum, îmbinînd prin artele frunioa politica bunicului şi umanismul tatălui. Apoi tustrei plecară. Scrii se oferise sa-i întovărăşească pe veri.
O bucata de drum tăcură, dar chiar şi aceasta tăcere îl privea v> Naphta, iar Hans Castorp putea sa aştepte liniştit: era sigur ca do     ^ Settembrini va începe sa vorbească despre colocatarul sau, întruci,
MUNTELE VRĂJIT
447
aparenţele, îi întovărăşise numai cu acest scop. Şi nu se înşela. • un suspin care păru sa-i servească de elan, italianul începu: _ Domnii mei - aş vrea sa va previn. Cum făcu o pauza, Hans Castorp întreba foarte firesc, cu o uimire
prefăcuta:
_ De ce? Ar fi putut bineînţeles sa întrebe: „împotriva cui?" Dar pre-f a această formă impersonala, ca sa-şi arate întreaga nevinovăţie, cu toate că însuşi Joachim înţelesese perfect de bine.
_ jmpotriva personalităţii ai cărei musafiri aţi fost, răspunse Settem-brini, şi cu care v-am făcut cunoştinţa împotriva dorinţei şi voinţei mele. Ştiţi bine că numai întîmplarea a vrut-o, iar eu n-am putut sa nu-i dau curs; însă port o răspundere care mă apasă. Datoria mea este sa apar măcar tinereţea dumneavoastră de primejdiile sufleteşti la care vă expuneţi în relaţiile cu acest om şi sa va rog, printre altele, sa va menţineţi în limitele prudenţei. Este logic în formă, dar cu ideile lui raspîndeşte confuzie.
- în adevăr, aşa este, îşi dădu cu părerea Hans Castorp. căci nu te simţi tocmai la largul tău în prezenţa lui Naphta, ba cîteodata cuvintele lui aveau ceva cam straniu. La un moment dat aproape ai fi putut spune că pretindea în adevăr ca soarele se învîrteşte în jurul pamîntului. Dar, în definitiv, cum ar fi putut ei, verii, să creadă ca ar fi o imprudenţă sa intre în relaţii cu un prieten al domnului Settembrini? Nu spusese chiar el adineauri că l-au cunoscut pe Naphta prin mijlocirea sa? Nu l-au întîlnit în tovărăşia lui, nu se plimba cu domnul Naphta şi nu venise într-un fel foarte degajat sa ia ceaiul Ia acesta din urmă? Toate acestea nu dovedeau că...
- Desigur, domnule inginer, desigur. Glasul domnului Settembrini a blind şi resemnat, cu toate ca avea un uşor tremur. Mi se poate aduce gumentul acesta şi chiar mi-l aduceţi. Bine, va dau bucuros socoteala
Purtarea mea. Trăiesc sub acelaşi acoperiş cu acest domn, este foarte sa nu-l întîlneşti, o vorba aduce după sine  alta şi astfel faci inţa. Domnul Naphta este un om cu judecata, ceea ce e lucru rar e noastre. Este o natura discursiva, la fel ca mine — şi oricît aş fi ^         amnat, îmi place să folosesc prilejul ce mi se oferă de-a încru-apro SPada'deii CU Un adversar de f°r?a egala. Nu am pe nimeni, nici  Pe niCi departe--- Pe scurt, acesta-i adevărul: ma duc la el, vine la  P''ml3am împreuna. Discutam. Ne certam pîna la sînge,
pro
aPro       ^ P''ml3am împreuna. Discutam. Ne certam pîna la sînge, care z'> dar mărturisesc că farmecul legaturilor noastre
448
THOMAS MANN
consta tocmai în aceasta divergenţa de păreri dintre noi. Am discuţii în contradictoriu. Convingerile noastre nu trăiesc daca n oferim ocazia sa lupte, şi în ce priveşte convingerile mele, ele sînt s statornicite. Insa cum aţi putea spune la fel despre ale  dumneavoastr dumneavoastră, domnule locotenent, şi dumneavoastră, domnule in ner? Sînteţi dezarmaţi în faţa scamatoriilor intelectuale şi riscaţi sa v îmbolnăviţi mintea şi sufletul sub influenţa vicleşugurilor acestui om n jumătate fanatic şi pe jumătate răutăcios.
—  Da, aşa este, admise Hans Castorp şi adaugă ca, fara îndoiala varul lui şi cu el însuşi erau astfel mai mult sau mai puţin ameninţaţi Aşa se întîmpla cu copiii răsfăţaţi ai vieţii, iar el înţelegea. însă tuturor acestora li se putea opune Petrarca, adică deviza lui, domnul Settembrini ştia ce vrea sa spună, şi cu toate acestea era interesam sa asculţi ce debita domnul Naphta: trebuia sa fii drept şi sa recunoşti că ceea ce spusese despre timpul comunist, pentru scurgerea căruia nimeni nu trebuia sa primească o prima băneasca, fusese remarcabil, iar el, Hans Castorp simţise un interes arzător şi faţa de anumite observaţii asupra pedagogiei, pe care desigur ca fara Naphta nu le-ar fi auzit niciodată...
Domnul Settembrini îşi strînse buzele şi Hans Castorp se grăbi sa adauge ca el însuşi se abţinea, bineînţeles, de a hotărî, dar găsise pur şi simplu interesante spusele lui Naphta despre „ceea ce constituie pasiunea tineretului".
—  însă explicaţi-ne. o data pentru totdeauna, un lucru, continua el. Acest domn Naphta — spun „acest domn" pentru a arata ca nu mi-e deloc simpatic şi, dimpotrivă, păstrez faţa de el o stricta rezerva interioara...
— Şi faceţi foarte bine, striga recunoscător domnul Settembrini.
—   ...aşadar,  acest domn Naphta ne-a spus o mulţime de lucruri împotriva banilor, sufletul statului, cum s-a exprimat el, împotriva proprietăţii particulare care ar fi un furt, pe scurt, contra bogăţiei capita liste, despre care a declarat, mi se pare, ca este combustibilul c alimentează flăcările iadului — da, cred ca aşa s-a exprimat, şi a 'au pe toate tonurile faptul ca evul mediu condamna camata. Şi m ace timp, el însuşi... Iertaţi-ma, dar cred ca trebuie... Este o adevărata -priza cînd intri la el. Toata matasaria aceea...
— Ei da, zîmbi Settembrini, este caracteristic pentru gustul sau.   ^
—  ...frumoasele mobile vechi, îşi reaminti Hans Castorp. "ie
secolul al paisprezecelea... Lustra veneţiana... micul servitor in
livrea •
MUNTELE VRĂJIT
449
onacul cu ciocolata multa, la discreţie... Cheltuieşte, probabil, pentru pe^oana lui...
Domnul Naphta, răspunse Settembrini, este pentru persoana lui tot atît de puţin capitalist ca şi mine.
Dar? întreba Hans Castorp. Căci răspunsul pe care mi l-aţi dat
ortâ un „dar", domnule Settembrini. _ Ei bine, oamenii aceştia nu-i lasă niciodată pe ai lor sa moara de
foame.
_ cine sînt „oamenii aceştia"?
_ Părinţii aceia.
- Părinţii? Părinţii?
- Dar, domnule inginer, ma refer la iezuiţi. Aici interveni o mică pauză. Verii manifestau cea mai vie surpriza. Hans Castorp striga:
- Ce, lua-o-ar naiba de treaba, lir-ar sa fie — omul nsta-i iezuit? -Aţi ghicit, spuse cu delicateţe domnul Settembrini.
- Nu, nu, nici în ruptul capului nu mi-aş... Cine putea sa se gîn-dească la aşa ceva? Acesta e motivul pentru care i-aţi dat titlul de padre?
- A fost o mica exagerare din politeţe, răspunse iute Settembrini. Domnul Naphta nu este preot. Numai boala e de vină daca, deocamdată, n-a atins încă aceasta treapta. Dar şi-a făcut noviciatul, a rostit chiar şi primele jurăminte solemne. Boala insa l-a silit sa-şi întrerupă studiile teologice. După aceea, a mai  slujit vreo cîţiva ani  într-un  institut  al Ordinului adică: în calitate de supraveghetor, preceptor, guvernor al tinerilor învăţăcei. Asemenea slujba i se potriveşte de altfel, avînd în vedere înclinaţiile lui pedagogice. Şi tot  aceasta vocaţie îl însufleţeşte Predînd latina, aici, la „Fridericianum." Se afla aici de cinci ani. Nu mai
S1gur că va putea sa părăsească vreodată localitatea. Dar este membru a Ordinului, şi daca nu mai este chiar atît de legat de el, oricum nu duce Psa de nimic. V-am spus ca, în ceea ce-l priveşte, este sărac, vreau sa Pun ca nu posedă vreo avere. Fireşte, aceasta este regula lor! însă dispune de bogaţii imense şi are grija de ai sai, după cum vedeţi, i. drăcia dracului, murmura Hans Castorp. Şi eu, care nici n-am  ^      ^ macar nu mi-am închipuit ca un asemenea lucru mai poate  'n vremea noastră! Un iezuit! Asta-i!... Dar alunei, spuneţi-mi • daca este atît de bine aprovizionat şi îngrijit de oamenii aceia C         ' locuieSte tocmai acolo?... Nu vreau, desigur, sa denigrez
'iy dUmneavoastra- domnule Settembrini. Dumneavoastră sînteţi e mstalat la Lukaeek. este atît de ,ntim, atît de simpatic. îr.sa
în
450
THOMAS MANN
vreau sa spun ca daca Naphta are o punga atît de doldora, ca servesc de o expresie vulgara, de ce nu locuieşte într-un alt;
cu o înfăţişare mai frumoasa, cu o intrare potrivita şi încăperi mari " casa distinsa? Felul cum s-a instalat în gaura aceea, cu toate matâs   ■ ° alea, are... miroase a ceva misterios şi aventuros. Settembrini dădu din umeri.
- De buna seama ca hotarîrea i-a fost determinată şi de tact, dar • de anumite motive impuse de gust. Bănuiesc că stînd într-o camera ti om sărac îşi satisface conştiinţa anticapitalista, găsind o compensaţie î felul cum locuieşte. Discreţia, de asemenea, probabil că intra şi ea în joc.  Nu trîmbiţezi  pe toate  uliţele grija deosebita cu care te ajuta diavolul. Este mai prudent sa adopţi o faţada suficient de discreta îndărătul căreia sa te poţi deda în toata libertatea patimii tale preoţeşti pentru mătăsuri..
— Foarte ciudat, spuse Hans Castorp. Cu totul nou şi captivant pentru mine, o mărturisesc. într-adevăr, noi, domnule Settembrini, va datoram multa recunoştinţa pentru faptul ca ne-aţi ajutat sa-l cunoaştem. Şi va rog sa ne credeţi că ne vom mai duce pe la el destul de des. Asta-i de la sine înţeles. Asemenea relaţii lărgesc orizontul într-un chip neaşteptat şi te ajuta sa vezi o lume a cărei existenţă nici măcar n-o bănuiai. Un iezuit adevărat! Iar atunci cînd spun „adevărat", asta mă face sama gîndesc la ceea ce-mi trece prin minte şi ceea ce aş mai vrea sa aflu. Ma întreb: Totul este perfect corect? Ştiu foarte bine, dumneavoastră credeţi ca nimic nu-i perfect corect în viaţa cuiva care datorează mijloacele de trai  diavolului.  însă ceea ce voiam sa impun poate fi enunţat in următoarea întrebare: Este el, oare, perfect corect ca iezuit - iată ce-iw trece prin cap. A debitat nişte lucruri - ştiţi la ce anume ma refer-despre comunismul modern şi despre zelul evlavios al proletariatu care nu se va da înapoi în faţa sîngelui, pe scurt a afirmat nişte lucruri, spun nimic mai mult, dar bunicul dumneavoastră, cu spada lui cetăţean, ar fi fost pe lingă toate acestea un mieluşel nevinovat, iertaţi expresia. Un asemenea lucru este oare posibil? Superiorii lui i-a încuviinţarea în acest sens? Se potriveşte oare un asemenea te gîndi cu doctrina de la Roma, în spiritul căreia Ordinul din care     ^ parte trebuie sa acţioneze în întreaga lume? Nu-i cumva — nu m      ^ cum sa-i zic - eretic, deviator, incorect? La toate acestea ma gîn legătura cu Naphta şi aş dori foarte mult sa ştiu ce părere aveţi-
Settembrini surise.
MUNTELE VRĂJIT         451
Foarte simplu. Domnul Naphta este în adevăr, înainte de toate, •t este un veritabil şi total iezuit. Dar, în al doilea rînd, este şi un
• toYivenl — dacă n-ar fi, nu i-aş caută tovărăşia — şi, ca atare, îsi da ofli»ue"e                        .             ,          .                     .   .                .       .
sa creeze noi variante, adaptări, acomodări şi corectări mai con-
vremurilor noastre.  Aţi  văzut cît m-au  surprins teoriile  lui.
. ^oc[ata nu şi-a deschis inima în faţa mea atît de complet. M-am servit
'mboldul pe care îl constituia într-o oarecare măsura prezenţa dum-
avoastră ca sa-l împing sa-şi spună, o data pentru totdeauna, ultimul
cuvînt. A fost destul de ciudat şi destul de respingător.
-Da, da. Dar de ce n-a ajuns preot? Cred ca avea vîrsta ceruta. _ V-am spus doar ca boala de care suferă l-a împiedicat, însă numai în mod provizoriu.
-Bine, dar oare nu credeţi ca, daca e în primul nnd iezuit, şi în al doilea rînd un om inteligent cu păreri originale, aceasta a doua calitate complementara se datorează bolii?
- Ce vreţi să spuneţi?
- Nu, nu, domnule Settembrini. Vreau sa spun numai atît: are o pata umedă şi acest fapt l-a împiedicat sa se facă preot. Dar fara îndoiala ca toate părerile lui originale l-ar fi împiedicat şi ele sa devină preot — şi că, prin urmare, părerile pe care le manifesta şi punctul sau umed merg oarecum mînă-n mîna. în felul lui, este cumva şi el ca un copil răsfăţat al vieţii, un joii jesuit cu o petite tâche humide.
Ajunseseră la sanatoriu. Pe peronul din faţa clădirii se mai opriră puţin, înainte de a se despărţi, formînd un mic grup, în vreme ce ciţiva pacienţi care rătăceau fâra nici o treaba prin dreptul portalului îi priveau cum stau de vorbă. Domnul Settembrini spuse:
~ 91 acum, tinerii mei prieteni, va previn încă o data. Nu va pot
piedica sa cultivaţi o cunoştinţa pe care aţi facut-o, daca va dă brînci
zitatea. Insă înarmaţi-va inima şi spiritul cu neîncredere, nu uitaţi
'odată să opuneţi acestui om o rezistenţă critica. Vi-l voi defini într-un CUvînt-EsteundeSfrinat!
Cfiipurile verilor se lungiră. Apoi Hans Castorp întreba: gar      n    cum^ îngăduiţi-mi, va rog, dar nu aparţine unui ordin calu-jUr    .'     uPa cîte Ştiu, într-un asemenea caz trebuie rostite anumite
__ ™e Şl-în Plus, este atît de şubred, atît de pirpiriu... Chesf °mnule m8iner. spuneţi lucruri nesăbuite, răspunse Settembrini. Ce Priv      anU arC CU şuiDrezenia "ici în clin nici în mîneca, iar în ceea J'Jiamintele, există dezlegări. Am vorbit într-un sens mai larg
452
THOMAS MANN
şi mult mai abstract tocmai pentru că mâ aşteptam să găsesc la h neavoastrâ o oarecare înţelegere. Vă mai amintiţi de ziua cînd am v să vă vizitez în camera dumneavoastră - e grozav de mult timp h atunci - tocmai vă îndeplineaţi stagiul obligatoriu de zăcut în pat du ce aţi fost primit în sanatoriu.
— Bineînţeles. Aţi intrat, era în amurg, şi aţi aprins lumina. Mi-adu aminte de parcă ar fi astăzi...
- Bine, în ziua aceea am ajuns să vorbim - după cum, slava Domnului, se mai poate întîmpla cîteodată - despre lucruri mai înalte. Ba chiar cred ca am vorbit despre moarte şi viaţă, despre măreţia morţii întrucît moartea este o condiţie şi un accesoriu al vieţii, cît şi despre aspectul grotesc pe care-l ia atunci cînd spiritul săvîrşeşte îngrozitoarea greşeală de a o izola ca principiu. Domnii mei, continuă Settembrini, apropiindu-se de tineri, întinzînd către ei policarul şi mijlociul de la mîna stingă ca pe o furculiţă, spre a le atrage atenţia, şi ridicînd arătătorul mîinii drepte cu un gest de admonestare... Amintiţi-vă că spiritul este suveran, că voinţa sa este liberă, că el determină universul moral! Dacă izolează,  dualist,  moartea,  aceasta devine, în fapt, actu, mâ înţelegeţi, o putere în sine, opusă vieţii, un principiu ostil, marea ispitire, iar împărăţia ei este aceea a voluptăţii. Mă întrebaţi: de ce a voluptăţii? Vă răspund: pentru că dezleagă şi mîntuie, pentru că este mîntuirea, dar nu mîntuirea de râu, ci o mîntuire desfrînatâ. Distruge moravurile şi morala, lichidează disciplina şi ţinuta şi te pregăteşte pentru desfrînare. Dacă vă previn împotriva acestui om pe care vi l-am prezentat fâra voia mea şi dacă vă îndemn să vă încingeţi inimile de trei on cu spirit critic în relaţiile şi discuţiile cu el, este pentru că toate gîndurne lui sînt de natură voluptuoasă, pentru că sînt aşezate sub ocrotire morţii, au o putere dintre cele mai desfrînate, cum v-am mai spus odinioară, domnule inginer — îşi amintesc perfect de bine expresia, 1 amintesc întotdeauna expresiile precise şi tari pe care am avut ocazia sa formulez — o putere îndreptată împotriva civilizaţiei, a progresul muncii şi vieţii, şi de al cărei suflu diabolic educatorul are datoria mai înaltă să ocrotească sufletele tinere.
 ai hmp
Mai bine ca domnul Settembrini nu se putea vorbi, nici mai
şi nici mai elegant. Hans Car.torp şi Joachim Ziemssen călduros pentru tot ce le spusese, îşi luară rămas bun şi urcară
 m             ^
 îi mul'u
 trep ^
de la „Berghof", în vreme ce domnul Settembrini se întorcea
la PUP
itn>
MUNTELE VRĂJIT         453
umanist, cu un etaj mai sus de chilia capitonata cu mătase a dom-„"uluiNaphta.
Am povestit aici numai răstimpul primei vizite a verilor la Naphta.
atunci au urmat alte doua sau trei vizite, dintre care una în lipsa
nului Settembrini; iar acestea au alimentat deopotrivă reflecţiile
- arului Hans Castorp, atunci cînd forma superioară, numită horno Dej,
ărea ochiului său lăuntric, cînd stâîea în locul înflorit albastru al
refugiul"' său şi cînd folosea „cîrma".
Izbucnire de mînie. Şi altceva, foarte neplăcut
Astfel veni luna august şi, o dată ca scurgerea primelor ei zile. Trecu
cu bine şi aniversarea sosirii eroului nostru, aici, sus. Era o fericire că
trecuse - căci tînărul Hans Castorp o văzuse apropiindu-se cu oarecare
nelinişte. De altfel, aceasta era regula. Nici celor internaţi de un an, nici
celor internaţi de mai mulţi ani nu le plăceau prea mult aniversările
sosirilor şi nu le comemorau, în vreme ce pe de alta parte nu se pierdea
nici cel mai mic prilej pentru prăznuirea tuturor soiurilor de sărbătoriri,
ca să poată bea unii în sănătatea altora, înmulţind ocaziile de bucurie
generală şi marcînd prin fel de fel de ocazii personale sau chiar strict
anonime ritmul şi pulsaţia anului — aşă se întîmplă cu aniversările de
naştere, controalele medicale generale, plecările autorizate sau nu şi
încă multe alte evenimente care erau sărbătorite la restaurant prin ospeţe
m pocnetele dopurilor de şampanie, pe cînd aniversarea sosirii era
r ita celei mai depline tăceri, se trecea uşor peste ea, ba chiar uitau s-o
w seamă, astfel încît fiecare putea să-şi spună cu toată încrederea ca
ceilalţi nu-şi vor reaminti de ea cîtuşi de puţin. Fără îndoială că se
a socoteală de împărţirile timpului;  observau calendarul,  succe-
zuelor şi reîntoarcerea lor aparentă. Dar măsurarea şi socotirea
ui pe care aici, sus, fiecare îl simţea legat de spaţiu - aşadar,
term ^^ timpului personal şi individual, aceasta era treaba celor cu
mul     C Scurte sau a începătorilor; cei vechi ignorau orice fel de calcul.
ace     •      u"se cu eternitatea imperceptibilă, cu ziua care era mereu
sjjjj.         '   ln delicateţe, fiecare presupunea la celălalt dorinţa pe care o
Insuşi. Dacă ar fi spus cineva, de pildă, că se împlineau exact
454
THOMAS MANN
trei ani de cînd era acolo, ar fi fost considerat stîngaci şi chiar br dar nu, asemenea lucruri nu se întîmplau. Chiar doamna Stohr     • defecte ar fi putut sa aibă în alte privinţe, asupra acestui punct av educaţie şi tact; niciodată n-ar fi făcut o asemenea gafa. Fără îndoial boala şi starea febrilă a trupului se îngemănau cu profunda ei incult Chiar de curînd,  la masă,  vorbise despre  „afectaţiunea" vîrfuri plamînilor ei, iar cînd conversaţia aluneca spre evenimentele istor' declarase ca datele istorice fuseseră totdeauna pentru ea „inelul 1 ' Policrat", ceea ce i-a făcut pe vecinii ei să încremenească vreme de clipa. Dar nu i-ar fi trecut nicio dată prin cap sâ-i reamintească, în febru arie, tînarului Ziemssen ca tocmai era aniversarea sosirii lui, deşi probabil că o ştia. Căci mintea ei nenorocita era, fireşte, plina cu date şi lucruri inutile şi-i plăcea sa ţină socoteala celorlalţi; dar datina de la „Berghof' îi interzicea orice comentariu în această privinţa.
Deci ăşa se întîmplâ şi cu ziua sosirii lui Hans Castorp. La masa doamna Stohr încercase, desigur, sa-i facă o dată cu ochiul într-un mod semnificativ, dar cum se izbise de o expresie cu totul indiferenta, se grăbi sa bata în retragere. Tăcuse, de asemenea, şi Joachim, cu toate ca îşi amintea, fără îndoială, de ziua în care-şi aşteptase la gara din Dorf varul venit sa-i facă o vizita. însă Joachim, din fire foarte puţin dispus sa vorbească, şi în orice caz mult mai puţin vorbăreţ decît se dovedise a fi aici Hans Castorp, fără sa mai pomenim de umaniştii şi rebusiştii spiritului din cercul lor de cunoştinţe - aşadar, Joachim păstrase în ultima vreme un mutism ciudat şi manifest, buzele mai rosteau cîte un cuvînt, dar îndărătul măştii simţeai că se petrece ceva. Era limpede ca pentru el alte imagini erau legate de cea a gării din Dorf, nu amintirea aşteptării şi sosirii... întreţinea o corespondenţa activă cu cîmpia. în el se definitivau unele hotarîri. Făcea pregătiri care se apropiau de sfîrşit.
Luna iulie fusese caldă şi senină. Dar la începutul celei noi, vremea deveni urîtă, o umiditate rece se înstâpîni, apoi se năpusti o ploaie amestecată cu zăpadă - zăpadă pur şi simplu şi fără echivoc - iar aceast vreme se prelungi, cu excepţia cîtorva zile frumoase de vară, p1 dincolo de sfîrşitul lunii, pînâ la mijlocul lui septembrie. La încep camerele mai păstrară căldura perioadei de vara, aşa cum fusese aceas perioadă la început; erau zece grade, ceea ce trecea drept plăcut. V curînd se făcu din ce în ce mai frig şi au fost fericiţi cînd au v cazînd zăpada care acoperi valea, căci numai ninsoarea - ninsoare scăderea temperaturii, de parca fiecare în parte n-ar fi fost de-aju
MUNTELE VRĂJIT
455
ina ^ministraţia sâ dea căldură, mai întîi în sufragerie, apoi şi în iar cînd, venind de la cura de odihnă şi descotorosit de cele
raifl
- naturi, părăseai balconul, puteai sa pipai cu mîinile umede şi ţepene
toarele plăcute, a căror suflare uscată îţi mărea, la drept vorbind, şi ^ai mult roşeaţa obrajilor.
Oare sosise de pe acum iarna? Simţurile nu scăpau de această im-
sie şi te plîngeai că „ţi s-a furat vara", cu toate ca, la urma urmelor,
sărăceai singur, ajutat de împrejurările fireşti şi artificiale, printr-o
'sipâ interioară şi exterioară a timpului. Raţiunea îţi spunea ca vei mai
vea încă zile frumoase de toamna; poate chiar că vor continua în serie
si vor fi de o splendoare atît de caldă, încît nu le-ai face o cinste prea
mare acordîndu-le chiar numele de zile de vară, cu condiţia să faci
abstracţie de orbita soarelui de pe acum mai piezişa şi de faptul ca
apunea mai repede. Insa acţiunea pe care aceasta privelişte hibernala o
exercita asupra stării sufleteşti era mai tare decît toate mîngîierile. Te
aşezai în faţa uşii închise de la balcon ca sa priveşti cu scîrba aceste
vîrtejuri de ninsoare - şi Joachim, care încremenise aşa. spuse cu un
glas plin de năduf:
- Oare acum are de gînd sâ o ia de la capăt?
Hans Castorp, stînd îndărătul lui, în camera, răspunse:
- Ar fi cam prea devreme, nu poate fi ceva definitiv, însă este drept că are un aspect înfiorător de definitiv. Dacă iarna consta în întuneric, zăpadă, frig şi radiatoare calde, atunci iată că avem iarăşi iarnă, nu e chip s-o negi. Iar daca te gîndeşti că abia am ieşit din iarnă şi abia s-a terminat cu topirea zăpezilor — deşi mi se pare, nu-i aşa, ca abia a fost primăvară - poţi sâ te simţi o clipa dezgustat, recunosc. Ştiu, situaţia te
ace să-ţi fie lehamite de orice bucurie omeneasca de a trai — dar lasa-ma sHi explic ce vreau sâ spun. Vreau sâ spun anume câ întreaga lume este ganizata în chip firesc astfel încît răspunde nevoilor omului şi se Potriveşte bucuriei de a trăi, cred ca eşti de acord cu mine. Nu vreau sa 8 prnâ la a afirma câ ordinea firească a lucrurilor — drept pilda ii lua multe, mărimea pamîntului, timpul care-i  trebuie să se t       eascâ în jurul lui şi a soarelui, ritmul cosmic, daca vrei - ca ar fi ulate Pe măsura nevoilor noastre, căci dacă am afirma asta, ar z~.   razmcie şi o prostie, ar însemna ca faci teologie, cum spun filo-ral    •    r CSte s'mPm §i evident că nevoile noastre şi întîmplarile genera         UndamentaIe se acorda între ele> slavă Domnului - şi spun slava ■i pentru ca este, în adevăr, un prilej să-l lauzi pe Dumnezeu -
456
THOMAS MANN
căci atunci cînd, la şes, vara sau iarna sosesc, vara sau iarna dina' lor s-au cufundat în trecut destul de demult pentru ca vara sau iarn    a ni se para iarăşi binevenite şi în acest fapt constă bucuria de a trai n aici, sus, la noi, atît ordinea cît şi potrivirea de care ţi-am vorbit sînt burate, în primul rînd pentru ca aici nu exista anotimpuri veritab] după cum tu însuţi ai remarcat într-o zi, ci numai zile de vara şi 2j[e iarnă pele-meJe, unele peste altele, şi în al doilea rînd deoarece aici |-noi, sus, timpul nu trece absolut deloc, astfel încît iarna viitoare, atun ' cînd soseşte, nu este deloc nouă, ci este veşnic aceeaşi; iar acest fapt explică neplăcerea cu care tu te uiţi pe fereastră.
— Mulţumesc, spuse Joăchim, şi acum, după ce ai explicat cum se întîmplâ cu vremea, cred că eşti atît de satisfăcut încît, pe deasupra te simţi mulţumit şi de faptul ca se întîmplă aşa, cu toate că... Ei bine nu adăugă Joachim, m-am saturat, este o porcărie. Toata aceasta poveste este o formidabila şi dezgustătoare porcărie şi, daca în ceea ce te priveşte... Eu... Şi paraşi camera cu paşi iuţi, ba mai mult, trînti chiar şi uşa şi, daca toate semnele nu erau înşelătoare, frumoşii lui ochi blînzi înotau în lacrimi.
Celalalt ramase stingherit, în urma lui. Nu luase în serios anumite hotărîri ale varului sau atîta vreme cît acesta se mărginise doar la ameninţări verbale. Dar acum, cînd ceva ascuns se framînta sub trasaturile chipului tâcut al lui Joachim şi cînd se comporta aşa cum o făcuse adineauri, lui Hans Castorp începu sâ-i fie teamă, deoarece înţelegea câ acest militar era omul în stare să treacă la fapte - începu sa-i fie teama pentru amîndoi, atît pentru sine însuşi cît şi pentru celălalt. Fort possible qu'il aiIJe mourir, gîndi el, şi cum fără nici o îndoială acesta era un fapt ştiut de la o a treia persoană, frâmîntarea unei bănuieli mai vechi şi niciodată potolita se amesteca în sufletul lui, în timp ce-şi spunea: Este cu putinţă sa ma lase singur aici, sus — pe mine, care n-am venit deci sa-i fac o vizita?! - ca sa adauge: ar fi ceva nebunesc, un lucru înspai mîntâtor, ar fi ceva atît de smintit şi de groaznic încît simt cum l îngheaţă faţa, iar inima o ia razna, căci dacă rămîn singur, aici, sus -daca pleacă, aşa cum se va întîmplâ întrucît este pur şi simplu exclus plec cu el — şi dacă-i aşa — însă, uite, numai gîndindu-ma inima m opreşte de tot - nu voi mai pleca de aici în vecii vecilor, deoarece i data nu voi mai regăsi drumul spre cîmpie...
: nici"'
Acestea au fost gîndurile care l-au terorizat atunci pe Hans
CastorP-
Dar chiar în cursul aceleiaşi dupa-amieze dori să ştie exact cum
aveau
MUNTELE VRĂJIT         457
desfăşoare lucrurile: iar Joachim îşi mărturisi planul, zarurile
ră se dădu o luptă şi se lua o hotărîre.
Oupâ ceai coborîră în subsolul luminat, pentru examenul lunar. Era ■ ceputul lui septembrie. Intrînd în atmosfera uscata a sălii de consul-.. y găsiră pe doctorul Krokowski stînd la locul lui, în faţa biroului,
-    vreme  ce  consilierul   aulic,   cu   chipul   foarte   vînât,   cu   braţele
-  crucişate, stătea rezemat de perete, ţinînd într-o mîna stetoscopul cu are se lovea ritmic pe umăr. Căsca, dînd capul pe spate. „Pofta buna,
copii!" spuse cu un glas obosit, manifestîndu-şi, de altminteri, si in alte feluri starea destul de deprimată, de melancolie şi de resemnare totala, în care se găsea. Fumase mult, fara îndoiala! Dar mai fuseseră şi tot felul de alte plictiseli, despre care verii auziseră vorbindu-se: nişte incidente la sanatoriu de un soi destul de cunoscut. O fata tînara, numită Ammy NOlting, venită pentru prima data toamna trecuta şi trimisă înapoi după nouă luni, în august, ca vindecată, se întorsese înainte de sfîrşitul lui septembrie, deoarece „nu se simţise bine" acasă, iar în februarie fusese iarăşi socotită complet restabilita fiind redata cîmpiei, însă, pe la mijlocul lui iulie, îşi reluase locul la masa doamnei Utis — deci această Ammy fusese surprinsa la ora unu noaptea cu un bolnav, numit Polypraxios, acelaşi grec care în seara Carnavalului făcuse senzaţie cu frumuseţea picioarelor lui, un tînâr chimist al cărui tata avea, la Pireu, o uzină de coloranţi — fusese, aşadar, surprinsă în camera ei de o prietena înnebunită de gelozie, care pătrunsese în zisa cameră pe acelaşi drum ca Şi Polypraxios, adică intrînd pe balcon şi, sfîşiată de durere şi furie, în ■aţa acestei descoperiri, scosese nişte ţipete înfiorătoare şi provocase un arăboi atît de nemaipomenit îneît despre aceasta întîmplare se raspîndi vestea în întreg sanatoriul. Behrens trebui sa-i dea afara pe toţi trei, pe eman, pe Nolting şi pe prietena ei, şi tocmai discutase această afacere eP   cută cu asistentul său, la care Ammy, ca şi rivala ei, urmaseră, de ' tratamentul particular. în lot timpul examinării continua să vor-a de această afacere pe un ton trist şi resemnat, căci avea o atît de v'rşrtâ virtuozitate a auscultaţiei, îneît era capabil să exploreze inte-unui om în timp ce vorbea despre altceva şi-i dicta asistentului ceea ce constatase.
vo        a'       Ssntlemen, afurisitul ăsta de libido, spuse el. Pe dumnea-
cond ^ lre?te> aceste lucruri vă mai amuză încă. - Vezicular. - Dar unui
put   .     or   e sanatoriu, ca mine, poate să i se facă lehamite, da, da,
oalare - puteţi să mă credeţi. Ce vreţi sa fac. daca ftizia este
458
THOMAS MANN
nedespărţita de o anume pofta desfrînata? - uşor sunet aspru. N-a eu acela care a hotarît astfel, dar mai înainte de a-ţi da seama de
Lfost ceva,
stai aici ca un paznic de temniţa. - Suflu scurt sub umărul stîns   a făcut ancheta, am primit mărturisirea - da, pofta buna! Cu cît ace gaşca de mincinoşi este lăsata de capul ei, cu atît devine mai libert' Eu preconizez studierea matematicilor. — Aici e mai bine, zgomotul dispărut. - Sa te ocupi de matematici, spun, este cel mai bun le împotriva desfrînarii. Procurorul Paravant era cumplit încercat de ispit dar s-a aruncat asupra matematicilor, acum a ajuns la cvadratura cercu' lui şi asta îl potoleşte mult. însă majoritatea sînt prea proşti sau prea leneşi pentru asta. Dumnezeu sa-i ierte. - Vezicular. Vedeţi dumneavoastră, eu ştiu perfect de bine ca aici tineretul se desfrîneaza şi o apuca pe cai greşite cu destula uşurinţa, de altfel mai de mult am încercat s<t pun stavila dezmăţului. Dar atunci mi s-a întîmplat ca un frate sau un logodnic oarecare sa ma întrebe în faţa: adică ce ma priveşte pe mine ce fac ei? De atunci, nu mai sînt decît medic. — Uşor ral în dreapta, sus.
Terminînd cu Joachim, îşi strecură stetoscopul în buzunarul halatului şi-şi freca ochii cu uriaşa lui mîna stînga, aşa cum avea obiceiul s-o facă atunci cînd „ajungea la capăt", devenind melancolic. Apoi, maşinal şi cascînd în răstimpuri, îşi debita mica sentinţa:
— Haide, Ziemssen, deviza sa-ţi fie: mereu voios. Este adevărat ca deocamdată lucrurile nu merg chiar aşa cum scrie în manualul de fiziologie. Pe ici pe colo mai şchiopătează, iar cu Gaffky n-ai lichidat încă definitiv micile socoteli, ba, de curînd, ai mai urcat cu un număr la scara — de data aceasta ai şase, dar nu-i cazul sa te înspaimînţi. Cînd ai venit aici erai mult mai bolnav, pot sa ţi-o dau în scris, şi daca mai stai încă cinci sau şase mici mense - ştii doar ca    odinioară se spunea „mensa" şi nu „luna". Este mult mai drăguţ. De altfel, m-am hotarît sa nu mai spun altfel decît „mensa"...
—  Domnule consilier aulic, începu Joachim... Stătea în picioare, c bustul gol, într-o atitudine ţeapănă, cu pieptul în afara, cu calcîiele lip1 iar faţa îi era tot atît de pătata ca în ziua în care Hans Castorp, într-anumita împrejurare, observase pentru prima oara ca acesta era felu care pălea chipul bronzat al varului sau.
—  Daca mai faci, continua Behrens, repezindu-şi cuvintele, da
mai faci serviciul ostăşesc încă o jumătate de anişor, eşti un om poţi să iei cu asalt Constantinopolul, vei ajunge atît de voinic incit face generalissim al generalissimilor...
făcut.
MUNTELE VRĂJIT         459
r'ne ştie ce-ar mai fi fost în stare sa trăncănească în situaţia lui de
oboseală, daca ţinuta încremenită a lui Joachim şi hotarîrea lui
i'ntita de-a vorbi, anume de a vorbi cu curaj, nu l-ar fi făcut sa-şi
piardă şirul.
Domnule consilier aulic, spuse tînarul, îmi îngădui sa va informez
Câm-amhotârîtsaplec.
_ Zau? Vrei să devii voiajor? Credeam ca ai de gînd ca, într-o zi, ■nd te vei fi vindecat complet, sa te faci soldat. _Nu, domnule consilier aulic, trebuie sa plec chiar acum, pîna-n opt
zile.
_ Spune-mi, te rog, aud bine? Arunci puşca şi vrei s-o ştergi? Ştii
dumneata că asta înseamnă dezertare?
_ Nu, domnule consilier aulic, nu aceeaşi este şi convingerea mea. Trebuie sa plec la regiment.
- Chiar dacă îţi declar ca peste o jumătate de an îţi dau în mod neîndoios autorizaţia sa pleci, dar ca înainte de jumătate de an îmi este cu neputinţă?
Poziţia lui Joachim devenise din ce în ce mai militareasca. îşi supse stomacul şi spuse scurt, cu glasul înăbuşit:
- Sînt aici de peste un an şi jumătate, domnule consilier aulic. Nu pot să aştept mai mult. Domnul consilier aulic a spus la început un sfert de an. După aceea tratamentul mi-a fost prelungit, de fiecare data, cu cîte un sfert sau cu cîte o jumătate de an şi cu toate acestea vad ca tot nu sînt sănătos.
- E vina mea?
- Nu, domnule consilier aulic. însă nu mai pot sa aştept. Nu pot sa aştept aici să ma vindec complet, daca nu vreau sa pierd prilejul potrivit.
uie sâ P'ec devale chiar acum. îmi trebuie doar puţin timp ca sa ma ecWpez şi să fac unele pregătiri.
- Familia dumitale este de aceeaşi părere?
- Mama este de acord. Totul e aranjat. La întîi octombrie intru ca i       în regimentul al şaptezecişişaselea.
- Cu orice risc? întreba Behrens, privindu-l cu ochii injectaţi.
j0        a or<linele dumneavoastră, domnule consilier aulic, răspunse
c"im ale cărui buze tremurau.
aulic     aidC' Ziemssen' în cazul acesta totul e în regula. Consilierul
g.n f      ctlimba la faţă, atitudinea i se destinse şi nu mai insista deloc.
' ^lerrissen. Şterge-o. Pleacă şi drum bun! Vad ca ştii ce vrei,
460
THOMAS MANN
iei totul asupra dumitale, aşadar este, în adevăr, numai treaba dumit nu şi a mea, începînd din clipa în care-ţi asumi răspunderea  F
pentru sine. Porneşti la drum fâra nici o garanţie, eu nu raspun(j ,< nimic. Dar sa ne ferească Dumnezeu, poate câ totul o sa iasă foarte bi Te duci să te dedici unei profesiuni în aer liber. Este perfect posibil sa  • priasca şi sa ieşi din încurcătură.
— Da, da, domnule consilier aulic.
- Ei, şi acum, dumneata, tinere civil, ce-i cu dumneata? Pleci şi dUm neata în pelerinaj?
Era rîndul lui Hans Castorp să răspundă. Stătea tot atît de palid ca şi acum un an, pe timpul primei consultaţii, cea în urma căreia rămăsese aici. Stătea nemişcat, la fel ca în ziua aceea, şi iarăşi i se vedeau în mod distinct bătăile inimii între coaste. Spuse:
—  Aş dori ca asta să depindă de părerea dumneavoastră, domnule consilier aulic.
- De părerea mea. Bine! Şi-l apuca de braţ, îl trase la el, îl ciocani şi-l asculta. Dar nu dicta nimic. Merse destul de repede. Cînd sfîrşi, spuse:
- Poţi sa pleci. Hans Castorp bîigui:
— Cum... adică? Sînt sănătos?
— Da, eşti sănătos. Despre pata din stînga, de sus, nici nu merită să mai vorbim. Temperatura dumitale nu depinde de ea. De unde provine, nu-ţi pot spune. Dar îţi pot spune ca nu înseamnă mare lucru. Dacâ-ţi face plăcere, poţi pleca.
- Dar... domnule consilier aulic... Cred că pentru moment nu vorbiţi chiar serios.
- Chiar serios? Cum aşa? Oare ce-ţi închipui dumneata? în definitiv, tare-aş vrea să ştiu cam ce gîndeşti despre mine. Drept cine mă iei? Un proprietar de dugheană?
Era un acces de mînie. Culoarea vineţie a feţei consilierului aulic schimbă în violet, prin navala unui sînge înfierbîntat, cuta buzei 1 accentuase sub mustaţa mică, în aşa fel încît caninii superiori îi ieşea afara, îşi avîntâ capul ca un taur, iar ochii îi lăcrimau, umezi şi injeC
— Te rog! strigă el. Mai întîi, nu sînt deloc proprietar! Nu sin decît un funcţionar! Sînt medic! Nu sînt decît medic, ma înţelegl-sînt codoş! Nu sînt un signor Amoroso de Toledo din frumosul J> V ma auzi bine? Sînt un slujitor al omenirii suferinde! şi daca v-aţi i alta idee despre mine, puteţi sa vă duceţi amîndoi la dracu', puteţi
MUNTELE VRĂJIT
461
ti să vă spînzurăţi unde vreţi după pofta inimii! Călătorie sprînce-
Părăsi odaia cu paşi mari, ieşind pe uşa care dădea în sala de radio-scopie, şi o trînti după el.
Căutînd un sfat, verii se întoarseră spre doctorul Krokowski, dar esta din urmă era prea cufundat şi pierdut în hîrţoagele lui. Se grăbiră deci sa se îmbrace. Pe scară, Hans Castorp spuse:
-Dar e îngrozitor. L-ai mai văzut vreodată în halul asta?
_Nu, niciodată într-o asemenea stare. Sînt accese de autoritate. Singurul lucru ce-ţi rămîne de făcut este să le înduri fără să-ţi pierzi sîngele rece. Fireşte, era de mai înainte enervat la culme de chestiunea lui Polypraxios şi a domnişoarei Nolting. Dar ai observat, continuă Joachim, ţi-ai dat seama că la început bucuria de-a fi cîştigat partida se revarsă din el şi-i apăsa pieptul, iar apoi cum s-a dezumflat şi a capitulat cînd a înţeles că vorbesc serios? E de-ajuns să fii energic şi sa nu te laşi legat la ochi. Acum, am întrucîtva un fel de învoire din partea lui -chiar el a spus că poate o să ies din încurcătură — aşa că peste opt zile plecăm... Adică peste trei sâptâmîni voi fi la regiment, se corectă el, lăsîndu-l pe Hans Castorp în afara de cauză şi limitîndu-şi la propria lui persoană optimismul exuberant. Hans Castorp tăcu. Nu mai spuse nimic nici despre aşa-zisa „învoire" căpătată de Joachim şi nici despre a sa proprie, care s-ar fi cuvenit totuşi sa fie deopotrivă discutate. Se pregăti pentru cura de odihnă, îşi puse termometrul în gură şi din cîteva mişcări repezi şi sigure, cu o dexteritate desâvîrşitâ, conforma cu practica îndeobşte consacrată, despre care nimeni de la şes nu avea nici cea mai nucă noţiune, se înfăşură în cele doua pături din par de cămila, apoi râmase nemişcat, un cilindru perfect, pe minunatul lui şezlong, în umiditatea rece a acestei după-amieze de început de toamna.
Norii de ploaie se tîrau pe jos, drapelul fantezist din gradina fusese a -iar rămăşiţele de zăpada rămăseseră agăţate de crengile umede ale azilor. De jos, din sala de odihna, unde cu mult timp în urmă se auzise
ru prima dată vocea domnului Albin, se înalţă un uşor murmur de
1 urcînd către urechea tînărului care-şi făcea cura, şi ale cărui degete
raJi înţepeniseră imediat de frig şi umezeala. Dar se obişnuise şi era 'nchnOSCatOr acestui fel de viata, singurul pe care şi-l mai putea adâ       ' Pentru avantajul pe care ţi-l dădea de a sta astfel întins la
Luc ^ de a te PUtea gîndi la orice-sj pj         era hotarît, Joachim urma sa plece. Radamante îi dăduse voie
-nu după ritualul obişnuit şi nici aşa cum ar fi plecat daca ar fi
462
THOMAS MANN
fost sănătos, ci aprobîndu-i pe jumătate plecarea, adică înclinîndu faţa motivelor şi a neclintirii lui Joachim. Acesta va coborî cu dec    • ^ pîna la Landquart, de acolo Ia Romanshorn şi apoi va paşi dincol lacul adînc şi întins pe care cavalerul din poezie îl trecea calar călătorind de-a lungul întregii Germanii, se va întoarce acasă. Va     ■ acolo în lumea din cîmpie, în mijlocul oamenilor care habar n-avea modul cum trebuia să trăieşti, care nu ştiau nimic despre terrnomet despre arta de a te împacheta, despre sacul îmblănit, despre cele t   ' plimbări zilnice, despre... eră greu de spus, era greu să le înşiri pe toat cele despre care cei de-acolo, de jos, nu ştiau nimic, dar gîndul ca Joachim, după ce trăise aici, sus, timp de mai bine de un an şi jumătate va fi silit sa trăiască de acum înainte printre ignoranţi - acest gînd care nu-l privea decît pe Joachim şi nu-l atingea decît de foarte departe pe el Hans Castorp, şi oarecum doar cu titlul de ipoteza — îl tulbura totuşi atît de tare,  încît închise  ochii şi făcu  din mina un  gest de apărare „Imposibil, imposibil!" murmura el.
Dar, de vreme ce era imposibil, va mai putea continua sa trăiască aici, singur, farâ Joachim? Da. Cîtă vreme? Pînă cînd Behrens îl va trimite acasă vindecat, temeinic vindecat, nu ca astăzi. Dar, în primul rînd, asta era o dată ce nu putea fi prevăzută decît schiţînd în ăer gestul imprevizibilului, ăşa cum făcuse Joachim într-o zi, iar în al doilea rînd, putem spune oare ca acest lucru imposibil va deveni după aceea posibil? Mai curînd contrariul era adevărat. Şi trebuia să recunoască în mod cinstit că tocmai acum i se întinsese o mînâ de ajutor, acum cînd imposibilul poate ca nu era încă atît de imposibil cum putea deveni mai tîrziu -un ajutor şi o călăuză care în absenţa lui Joachim, plecat atît de nechibzuit, aveau să-l readucă în cîmpia pe care, bizuindu-se doar pe el însuşi, risca sa n-o mai găsească în vecii vecilor. Pedagogia umanistă l-ar îndemna imediat să apuce aceasta mînă şi să primească această călăuză, dacă pedagogia umanista ar fi surprins prilejul. Dar domnul Settembnni nu era decît reprezentantul unor fapte şi puteri interesante care, to u? • nu erau singurele existente, fiind condiţionate de altele - şi 'a 'e petreceau lucrurile şi cu Joachim. El era militar. Pleca aproape în în care Marusia cea cu pieptul voluptuos urma să se întoarcă (se precis că trebuia sa se întoarcă la întîi octombrie), în vreme ce
lui.
civilului Hans Castorp, plecarea i se părea - s-o spunem pe
şleau ■
imposibilă, întrucît trebuia s-o aştepte pe Clavdia Chauchat, aesp^ cărei reîntoarcere nu se ştia absolut nimic. „Nu aceeaşi este şi c0
gerea mea", spusese Joachim atunci cînd Radamante pomenise
lOvin-despre
MUNTELE VRÂJIT         463
rtare  ceea ce, în legătură cu Joachim, fara îndoiala ca nu fusese prostie şi o aiureala din partea consilierului aulic cu mintea ta Pentru el însă, pentru civilul din el, lucrurile stăteau oarecum f î Dar numai pentru el (da, fără nici o îndoiala ca aşa era!) Şi dacă întins astăzi în acest frig umed, este tocmai pentru a desluşi aceasta nificaţie hotârîtoare din ceaţa stărilor lui sufleteşti — pentru el ar fi t o dezertare, în adevăr, dacă ar fi folosit prilejul şi ar fi plecat ca un ibatic, sau aproape ca un sălbatic, la şes, o dezertare faţa de răspunzi rile de care devenise perfect conştient în clipa cînd contempla imaginea acelei fiinţe superioare numită homo Dei, o trădare faţa de datoriile apăsătoare şi pline de îndemnuri ale „cîrmei" lui, pe care o depăşeau greutăţile, îndatoriri ce erau totuşi atît de fermecătoare şi de aventuroase, şi cărora li se consacrase aici pe balcon, cît si în refugiul de deasupra văii împodobite cu flori albastre.
îşi scosese termometrul din gura, cu tot atîta înverşunare cum o mai făcuse şi în altă zi: atunci cînd se folosise pentru prima oară de acest gingaş instrument pe care i-l vînduse sora-şefâ, şi îl privi cu aceeaşi nepotolită curiozitate. Mercurul urcase în mod simţitor şi arata treizeci şi şapte şi opt, aproape şi nouă.
Hans Castorp zvîrli păturile de pe el, sări în picioare, făcu vreo cîţivapaşi repeziţi prin cameră, pînâ la uşa coridorului, dar se întoarse. Apoi întinzîndu-se iarăşi pe şezlong, îl strigă încet pe Joachim, întrebîndu-l ce temperatură are.
- Nu mi-o mai iau, răspunse Joachim.
- Ei bine, eu am destul tempus, spuse Hans Castorp punînd acest cuvînt, ca şi doamna Stohr, la acelaşi gen ca humus. La care, dindarâtul peretelui de sticlă, Joachim nu răspunse nimic.
Nici mai tîrziu nu spuse nimic, adică nici în ziua aceea, nici în cea
atoare şi nu se interesă nici de planurile şi hotarîrile varului său
Şi, dată fiind scurtimea răgazului pînă la plecare, ele trebuiau să se
uie jjg ja sjne; prjn j-apte sau prm abţinerca de la anumite fapte,
e află pe cea de-a doua cale. Se părea că optase pentru chietism,
Pa         caruia a acţiona înseamnă să jigneşti pe Dumnezeu, care îşi
]Uj „     a număi pentru el acest privilegiu. Oricum ar fi fost, activitatea
•uiB hS       torp s'a redus, în intervalul acestor zile, la o vizită făcută
aMt d   K-nS' aC*'că 'a ° convorbire pe care Joachim o ştia de mai înainte
desfâs    me' înCît pe cele cinci de8ete ale rnîinii putea sâ-i calculeze
nu mai area şi rezultatul. Vărul lui trebuise, desigur, să declare - ca să
mă asupra acestui subiect - că pe viitor este hotârît să dea
464
THOMAS MANN
mai multa atenţie vechilor şi numeroaselor îndemnuri ale consiH aulic, să aştepte vindecarea completă şi sa uite un cuvînt necugetat       ' tit într-o clipă de proasta dispoziţie; avea 37,8, nu se putea socoti lih în toata regula şi, neputînd sa interpreteze vorba rostita deunăzi de c silierul aulic în sensul unei îndepărtări la care el, Hans Castorp, nu a sentimentul de a fi contribuit cu ceva, se hotârîse, după o rnatu chibzuinţă şi în dezacord total cu vărul lui. Joachim Ziemssen, sa m ' râmînâ aici şi sa aştepte pîna va fi complet dezintoxicat. La care con silierul  aulic răspunsese fără îndoială:  „Bun  şi  frumos!" şi „Fara supărare!" şi: Astă înseamnă să vorbeşti cu judecată, şi: Văzuse chiar de lă început că Hans Castorp avea mai mult talent pentru boala decît ştrengarul ăla care-i un tîrîie-sabie. Şi aşa mai departe.
în felul acesta trebuie sa se fi desfăşurat conversaţia, potrivit calculelor aproximative ale lui Joachim. Aşadar, nu spuse nimic, dar se margini să constate în tăcere că Hans Castorp nu lua parte la pregătirile lui de călătorie. De altfel, bunul Joachim era destul de preocupat de propriile lui nevoi. Şi fâră îndoială că nu se mai putea îngriji, pe deasupra, de soarta varului său. în piept, cum era şi firesc, îi tălâzuia o furtună. Ba încă eră o fericire că nu-şi măi lua temperatură şi că spărsese termometrul, scăpîndu-l din mînă, cum pretindea el; dacă şi-ar fi luat-o, poate ar fi avut surprize neplăcute — în starea de surescitare în care se afla: cînd îmbujorat de o fierbinţeală întunecata, cînd palid de bucurie şi de o febrilă nerăbdare, fiindcă aşa era Joachim acum. Nu mai putea să stea întins: Hans Castorp îl auzea toata ziua cum se plimba prin camera; îl auzea mereu, de patru ori pe zi, în vreme ce la „Berghof' domnea poziţia orizontală. Un an şi jumătate! Şi acum, deodată, să te vezi cobo-rînd în cîmpie, acasă, să ajungi Ia regiment în mod real şi chiar cu o semiînvoire! Nu era deloc un fleac, din orice punct de vedere ai privi-iar Hans Castorp îşi dădea seama de toate acestea auzind cum varul lui se plimba fără astîmpăr. Trăise aici optsprezece luni, străbătuse ciclu complet al anului şi dupâ aceea încă o jumătate de ciclu, se obişnui foarte bine, se legase de aceasta organizare, de aceasta neclintita reg ' de viaţă, cu sâptâmînâ fixa, pe care o păzise timp de şapte ori şapteze de zile, în orice fel de anotimp - şi acum iată că se întorcea acasă, m lume străina, printre ignoranţi! Cîte greutăţi de aclimatizare aveau întîmpine acolo! Şi oare mai putea fi de mirare că frămîntarea a intensă a lui Joachim nu era făcută numai din bucurie, ci şi din spai      ^ pe deasupra şi din suferinţa despărţirii de lucrurile cu care se obiş atît de profund? — Chiar daca nici nu mai pomenim de Marusia.
MUNTELE VRĂJIT
465
Bucuria însă îl copleşea. Inima şi gura bunului Joachim nu făceau
va decît s-o mărturisească mereu şi cu prisosinţa. Nu măi vorbea
a   -t despre el şi se dezinteresa complet de viitorul vărului său. Spunea
u cît de nou şi proaspăt va fi totul, viata, el însuşi, timpul — fiecare
■ f ecare ceas. Va avea iarăşi un timp bine statornicit, ani de tinereţe
.'. ■ agale şi din plin. Vorbea despre mama sa, mătuşa prin alianţă a lui
H ns Castorp, care avea ochii tot atît de negri şi blînzi ca Joachim,
despre mama sa pe care n-o văzuse tot timpul cît stătuse în creierul
munţilor, deoarece,  aşteptîndu-l  din  lună  în  lună,  din jumătate  în
'umătate de an, nu se hotărîse niciodată sa-şi viziteze fiul. Vorbea cu un
suris inspirat despre jurămîntul pe drapel pe care-l va depune în curînd -
solemnitatea avea loc chiar în prezenţa drapelului, a stindardului însuşi,
iar jurămîntul se depunea în împrejurările cele mai falnice.
- Zău? spuse Hans Castorp. Vorbeşti serios? Pe o coadă de lemn? Pe o bucată de pînzâ?
- Da, evident; iar la artilerie, jurămîntul se depunea pe tun, in chip simbolic.
- Ce obiceiuri romanţioase, ba chiar sentimentale, fanatice s-ar putea spune, observă civilul; la care Joachim, mîndru şi fericit, dădu aprobativ din cap.
Se pierdea în tot felul de pregătiri, achită ultima notă lă administraţie şi începu sâ-şi facă bagajele chiar în ajunul datei pe care şi-o fixase el singur. îşi împacheta hainele de vară şi cele de iarnă şi-l rugă pe omul de la etaj să-i coasă sacul îmblănit şi păturile din pâr de cămilă în pînză de sac: poate că le voi folosi la marile manevre. începu sâ-şi ia râmas bun. Făcu vizite de adio lui Naphta şi lui Settembrini - singur, căci arul sau nu merse cu el şi nici nu se interesă ce fel de aprecieri făcuse ettembrini atît în legătură cu apropiata plecare a lui Joachim. cît şi pre faptul că nu era vorba şi de plecarea lui Hans Castorp: căci îi saprea puţin dăcâ a spus: „Ia te uita, ia te uită!" sau: „Nu se poate!" S8U amîndoua deodată, ori, în sfîrşit: „Poveretto".
Apoi
sosi ajunul plecării, ziua în care Joachim îşi îndeplini pentru
ve ■
a oară toate îndatoririle, fâcînd conştiincios fiecare cură de odihna, k     e Plimbare prescrisă, şi în care-şi luă rămas bun de la medici şi de ve ■ ■ ~?e     $*'în sfîrşit, sosi şi ziua însăşi, mult aşteptata zi: Joachim  ' micuI dejun cu ochii arzători şi cu mîinile reci, căci nu dormise  atA noaptea ş' ^e altfel abia dacă mîncâ ceva, iar cînd pitica îl  "agăjele fuseseră urcate în trăsură, sări de pe scaun ca sa-şi ia n de la tovarăşii de masă. Doamna Stohr, spunîndu-i adio.
466
THOMAS MANN
vărsa cîteva lacrimi, lacrimile superficiale şi fără amărăciune ale simplu, dăr în spatele lui Joachim, făcînd profesoarei semn cu clatinînd mîna cu degete răşchirate, îşi exprimă, printr-o strîmbătur un joc foarte vulgar al fizionomiei, îndoielile ce le avea atît asupra fa tului dacă plecarea era îndreptăţită, cît  şi  asupra posibiiitaţilor d însănătoşire a lui Joachim. Hans Castorp, care tocmai îşi golea ceaşc stînd în picioare pentru a-l urma imediat pe vărul lui, o văzu. lyra rămăsese sa împartă bacşişurile şi să răspundă în hol urării oficiale reprezentantului administraţiei.  Ca întotdeauna, se aflau de faţa ş, pacienţi pentru  a asista lâ plecare: doamna Iltis cu „steriletul" ei domnişoara Levi cu tenul de fildeş şi depravatul Popov cu logodnica lui. Cînd trăsura cu roata din spate frînată coborî panta, cei ramaşi pe scări îi facura semne cu batistele. Lui Joachim i se oferiră trandafiri. Purta pălărie. Hans Castorp, nu.
Dimineaţă era splendida, prima zi cu soare după atîta vreme urîta. Schiahornul, Turnurile verzi, piscul de la Dorfberg se înălţau în azur ca nişte semnale neclintite, iar privirile lui Joachim poposiră pe ele. Aproape ca-i păcat, spuse Hans Castorp, că vremea s-a făcut atît de frumoasă tocmai la plecare. Este în splendoarea aceasta o oarecare răutate, caci o vreme urîta fâcea o impresie mai reconfortantă şi uşura despărţirea. La care Joachim răspunse că nu simţea nici o nevoie sa-i fie uşurata, mai cu seama că o asemenea vreme era foarte bună pentru instrucţia pe cîmp şi că o sa aibă nevoie de ea şi jos. Apoi nu mai spuseră nimic. Este adevărat ca nici nu mai aveau mare lucru sa-şi spună, ţinînd seama de împrejurări. Şi, în plus, portarul şchiop stătea in faţa lor pe capră, alături de birjar.
Cocoţaţi şi zgîlţîiţi pe pernele tari ale trăsurii, trecură pîrîiaşul şi calea ferata îngustă, după aceea apucară pe drumul paralel cu şinele Şi mărginit ici şi colo de case şi, în sfîrşit, se opriră în piaţa pietruita di faţa gării din Dorf, care nu era decît un fel de şopron. Hans Casto ^ recunoscu totul cu spaimă. Nu mai revăzuse gara de la sosirea lui. acea înserare, în urmă cu treisprezece luni. „Aici am sosit". sp"se absolut inutil, la care Joachim răspunse: „Mda, aici", şi plaţi birjar" •
Acelaşi funcţionar şchiop dar vrednic avu grija de toate, de bile .
de
bagaje. Staleau pe peron, în picioare, unul lînga altul, aproape de tr cu vagoane mici, în faţa compartimentului capitonat în cenuşiu, Joachim îşi ocupase locul aşezînd paltonul, pătura făcuta sul şi bu de trandafiri.
MUNTELE VRĂJIT
467
Hi   acum du-te şi-ţi depune romanţios jurâmîntul! spuse Hans
stp
Se face, îi răspunse Joachim.
Si după aceea, ce se mai petrecu? îşi încredinţară unul altuia trans-.      a <je salutari, pentru cei de jos, pentru cei de sus. Apoi Hans
torp nu mai făcu altceva decît sa deseneze cu bastonul pe asfalt. Dar
ari cînd auzi strigîndu-se: „Poftiţi în vagoane", şi-l privi pe Joachim, . aCesta îl privi şi el. îşi dădură mîna. Hans Castorp zîmbi vag; ochii celuilalt îi aruncară în graba o privire serioasa şi tristă.
-Hans! spuse el - Dumnezeule atotputernic! mai existase oare pe lume un lucru atît de neplăcut? îl striga pe Hans Castorp pe numele lui mic. Nu-i mai spunea „tu" sau „băiete", aşa cum o făcuse întotdeauna, ci iată că rupînd dintr-o dată cu toate obiceiurile lor de severitate şi de rezerva, îl strigase cu o exuberanţă tulburătoare pe numele lui! Hans! îi spuse el şi cu o înfrigurare urgentă strîngea mîna lui Hans Castorp care nu putea să nu-şi dea seama că ceafa lui Joachim, după o noapte de nesomn şi-n frigurile plecării, tremura cum i se întîmpla şi lui cînd era la„cîrmă". Hans, spuse el stăruitor, să vii cît mai iute după mine! Apoi sări pe scară. Portiera se închise, se auzi un fluierat, tampoanele vagoanelor se ciocniră între ele, mica locomotivă se opinti, trenul porni. Pe fereastră, călătorul făcu semn cu pălăria, celălalt, rămas în urma, făcu semn cu mîna. Singur, cu inima răscolită, Hans Castorp mai întîrzie mult timp pe peron. Apoi o lua încet pe drumul pe care Joachim îl condusese odinioară.
Atac respins
Roata se învîrtea. Arătătorul înainta. Florile orhideei de munte şi ale u-şoricelului se scuturaseră, tot aşa şi ale gnroafei sălbatice. Steluţele albastru atît de adînc, genţiana, brînduşa palidă şi veninoasă
de
mcePura să
răsară iarăşi prin iarba umeda, iar deasupra pădurilor se
^      .                                        —      -.*»-. w.yi        r^*" *-**       JtlXk-'CA-       UlllVUUţ       Jl VU         UVU   TUL/IU       t-f t4*-l *_** J.X vx         ljx-'
ea o lumină roşietică. Echinocţiul de toamnă trecuse, Sărbătoarea mai' lnt"°r era pe undeva pe aproape şi, pentru consumatorii cei scurr         ai t'mPu'ui> postul Crăciunului se şi apropia cu ziua cea mai
frnm '       a S    ş'1 cu sărbătoarea Crăciunului. însă mai veniră şi zile octombrie - zile aidoma aceleia in care verii văzuseră : m ulei ale consilierului aulic.
468
THOMAS MANN
De Ia plecarea lui Joachim, Hans Castorp nu mai stătea la doamnei Stohr, adică la aceea de la care doctorul Blumenkohl ni pentru a muri şi unde Marusia îşi înăbuşea, odinioară, în batista fumata cu portocal, o veselie fara motiv. Acum, acolo stăteau pacj proaspăt sosiţi, cu totul necunoscuţi. Dar prietenului nostru, care îm r nea a doua lună din al doilea an, administraţia îi dădu un alt loc I masa vecina, aşezată de-a curmezişul celeilalte, mai aproape de uşa di stingă de la veranda, între vechea lui masa şi masa ruşilor bine, pe scurt la masa lui Settembrini. Da, Hans Castorp stătea acum pe vechiul loc  i umanistului, adică tot la capătul mesei, în faţa locului rezervat medicu lui, fiindcă la fiecare dintre cele şapte mese un loc ramînea rezervat consilierului aulic sau asistentului sau.
Tocmai acolo, la acest capăt de masa, la stînga locului de onoare al medicului, şedea pe mai multe perne un mexican cocoşat, fotograful amator. Prezenţa lui avea ceva din a unui surd, din cauză că nu cunoştea nici o limbă străina, iar alături de el îşi avea locul batrîna domnişoara din Transilvania care, aşa cum se plînsese mai demult şi Settembrini, pisa mereu lumea trăncănind despre cumnatul ei, deşi nimeni nu ştia şi nici nu voia sa ştie nimic despre acest individ. Putea fi văzuta la anumite ore din zi, făcînd de-a lungul balustradei balconului exerciţii de respiraţie şi bombîndu-şi pieptul uscat, cu ajutorul unui bastonaş cu minerul de argint de Tuia, pus de-a curmezişul pe ceafa şi de care se folosea deopotrivă şi în plimbările reglementare. în faţa ei stătea un ceh, căruia îi ziceau domnul Wenzel deoarece nimeni nu ştia să-i pronunţe numele de familie. La vremea lui, domnul Settembrini se silise de cîteva ori să pronunţe şirul divers de consoane din care se compunea acest nume — desigur nu în mod serios, ci numai pentru a face în gluma dovada nobilei sale incapacităţi de latin în faţa acestui talmeş-balmeş barbar
de sunete. Cu toate că era gras ca un bursuc şi se remarca
mod
deosebit printr-o pofta de mîncare extraordinara chiar şi printre oarne ^ de-aici, de sus, cehul acesta spunea mereu, de patru ani, ca va muri. timpul reuniunilor de seară cînta uneori la o mandolina împodobita panglici, cîntece din ţara lui, şi vorbea despre ogoarele de sfecia zahăr, pe care lucrau fete frumoase. Lînga el stătea Hans Castorp, aP de o parte şi de alta a mesei erau doamna şi domnul Magnus, berar» Halle.   Era   o   pereche   copleşita   de   melancolie,   deoarece   arn
I
pierdeau substanţele a căror asimilare este esenţiala — domnul zahăr, doamna Magnus albumina. In special palida doamna
Mag""5
MUNTELE VRĂJIT
469
Huse parcă orice urmă de speranţa; răspîndea în jurul ei o mare goli-
■      sufletească, ceva ca o adiere de hruba, reprezentînd astfel, într-un
a mult mai evident decît inculta doamnă Stohr, un fel de sinteza
f nitivă a bolii şi prostiei, fapt care-l izbise din punct de vedere moral
Hans Castorp şi pentru care fusese dojenit de domnul Settembrini.
n mnul Magnus dispunea de un spirit mai pătrunzător şi mai spontan,
toate că nu acţiona decît în direcţia în care aţîţa odinioară nerăbdarea
.  rară a lui Settembrini. Dar pe deasupra mai era şi irascibil şi se certa
de foarte multe ori cu domnul Wenzel, discutînd politică sau alte
chestiuni. Căci aspiraţiile naţionale ale boemianului îl iritau şi, în plus,
cehul se declara adept al antialcoolismului şi judeca cu o severitate
exagerată profesia berarului, în vreme ce acesta, congestionat la faţă,
apăra calităţile pozitive din punct de vedere sanitar ale băuturii de care
interesele iui erau atît de strîns legate. In astfel de împrejurări domnul
Settembrini intervenea odinioară cu o glumă care împăca lucrurile; însă,
în locul acestuia, Hans Castorp nu se simţise chiar atît de abil şi nu
putea să-şi asume suficientă autoritate ca să-l înlocuiască.
Nu avea relaţii personale decît cu doi dintre comeseni: unul era A.K. Ferge, din Petersburg, vecinul din stînga, cel atît de încercat de suferinţe, care cu smocul lui de mustaţă roşcat-castanie vorbea despre fabricarea cauciucurilor şi despre ţinuturile îndepărtate, despre cercul polar şi despre iarna veşnică de Ia Capul Nord, şi uneori făcea cîte o mică plimbare cu Hans Castorp. Celălalt, care în limita posibilităţilor li se alătura ca al treilea din grup şi îşi avea locul la capătul opus al mesei, '•ngâ mexicanul cocoşat, era tînărul din Mannheim, cu parul rar şi dinţii stricaţi, numit Wehsal, Ferdinand Wehsal, comerciant de meserie, ai cărui ochi înceţoşaţi de o aprigă dorinţă fuseseră atîta vreme agăţaţi de aptura gingaşă a doamnei Chauchat, şi care, de la Carnaval, caută stăruitor prietenia Iui Hans Castorp.
O făcea cu încâpăţînare şi umilinţa, cu un devotament slugarnic,
11 aspira lui Hans Castorp un sentiment de repulsie şi spaima în
Şi timp, deoarece îi pricepea sensul de complicitate, dar se silea sa
y         â într-un chip cît mai uman la aceste avansuri. Cu privirea
'a, căci ştia că cea mai mica încruntare a sprîncenelor era de ajuns
Ca        ne ^C ^ietul om care se îragea înapoi şi se făcea mic, Hans
nic'        suP°ita comportările slugarnice ale Iui Wehsal care nu pierdea
ţjat- „. pn'eJ să se încline în faţa lui şi sa-i facă mici servicii, ba cîteo-
ma> îngăduia să-i duca pardesiul în timpul plimbărilor - şi
470
THOMAS MANN
Wehsal i-l ducea pe braţ cu un anume zel fierbinte — în suporta şi conversaţia anosta a acestui mannheimez. Lui Wehs 1 *"-' plăcea sa pună întrebări, ca de pilda daca avea vreun sens şi era înţe]   ' sa-i spui unei femei ca o iubeşti, cînd ea nici nu voia sa ştie de tin adică dorea sa afle ce credeau domnii despre declaraţia fără spera Cît despre el însuşi, domnul Wehsal făcea mare caz, afirmînd ca ri acest lucru depindea o fericire nespusa. Daca, în adevăr, gestul mart risirii trezea sila şi cerea multa umilinţă, în schimb te apropia oricum d subiectul iubirii tale, îl făcea părtaş cu însăşi intimitatea mărturisirii r atmosfera propriei tale pasiuni, şi chiar daca totul s-ar fi isprăvit, chinurile fara sfîrşit nu erau prea scump plătite prin fericirea deznădăjduita a unei clipe, căci mărturisirea înseamnă violenţă şi cu cît dezgustul este mai mare, cu atît e mai mare şi plăcerea. Auzind acestea, pe chipul lui Hans Castorp trecu o umbra care-l făcu pe Wehsal sa bata în retragere, deşi, la drept vorbind, ea se datora mai degrabă prezenţei blîndulm Ferge — căruia, cum o sublinia adesea, toate lucrurile înalte şi complicate îi erau absolut străine — decît mîndriei şi austerităţii eroului nostru. Cum ne silim mereu sa nu-l prezentam nici mai bun şi nici mai rau decît era, trebuie sa precizam că sărmanul Wehsal insista într-o seara - în termeni foarte discreţi, pe cînd se aflau numai ei singuri — ca Hans Castorp sa-i dezvăluie cîteva amănunte în legătura cu evenimentele şi experienţele unei anumite nopţi de Carnaval, iar Hans Castorp dădu curs acestei rugăminţi cu o bunăvoinţa liniştita, fara ca acest dialog în şoapta — şi insistam ca lectorul sa ne creadă ca aşa s-au petrecut lucrurile - prin urmare fara ca discuţia sa fi avut ceva libertin sau mîrşav. Cu toate acestea, avem unele motive s-o lăsam deoparte, adică sa păstram tăcerea faţa de cititorul nostru şi ne mărginim sa adăugam ca, începînd din acea zi. Wehsal începu sa care pardesiul simpaticului Hans Castorp cu şi niai mare devotament.
Atît deocamdată despre noii tovarăşi de masa ai lui Hans Castorp Locul din dreapta lui era liber şi nu fusese ocupat decît în mod trecato ■ vreme de cîteva zile: de un vizitator, aşa cum fusese şi el la începu'' o ruda, de un invitat, de un musafir de la şes, cum s-ar putea spmie într-un cuvînt, de unchiul lui Hans, James Tienappel.
Căpătase proporţii de adevărata aventura faptul ca un reprezentau emisar al oraşului natal şedea pe neaşteptate alături de el, avînd în»-l ţesătura costumului de stofa englezeasca atmosfera vechii, depart vieţi trecute, a unei vieţi „superficiale", adînc înmormîntata. Insa
MUNTELE VRĂJIT
471
trebuiseră să ajungă aici. De multă vreme Hans Castorp aştepta n    iburat o asemenea ofensivă pornita de la şes şi prevăzuse în mod •  chiar persoana care va fi însărcinata cu aceasta iscodire — ceea ce, ltfel, nici nu fusese prea greu de prevăzut, căci Peter cel veşnic ple-oe mare nu putea fi pus la socoteală, iar în ceea ce-I privea pe "nul unchi Tienappel, se ştia ca nici o pereche de boi n-ar fi fost de ■ ns ca să-l urce în aceste ţinuturi a căror presiune atmosferica îi inspi-atîtea temeri. Nu, James era singurul care putea fi trimis sa se intere-de cel ce lipsea de acasă; numai ca Hans Castorp îl aşteptase să sosească mai curînd. Dar de cînd Joachim se întorsese singur şi fusese obligat să deâ familiei toate informaţiile cerute şi absolut necesare, clipa atacului sosise, aşa că Hans Castorp nu manifestă nici cea mai mica surprindere cînd, exact Ia paisprezece zile după plecarea Iui Joachim, portarul îi înmînă o telegramă pe care o deschise neîndoindu-se măcar o clipa de conţinutul ei, şi care-i aducea ştirea apropiatei sosiri a lui James Tienappel. Avea unele treburi în Elveţia şi cu acest prilej se hotarîse sa facă şi o mică excursie pîna la altitudinea unde se găsea Hans. Şi astfel, îşi anunţă sosirea peste trei zile.
„Bine", gîndi Hans Castorp. „Minunat", îşi mai spuse el. Ba, chiar adăugă în sine ceva cam de felul acesta: „Poftiţi, vă rog!" Şi gîndindu-se la cel care urma să sosească, îşi mai zise: „Daca ai şti cit de cît despre ce este vorba!" Pe scurt, primi ştirea cu cea mai mare linişte, o comunică, de altfel, şi consilierului aulic Behrens, iar la administraţie reţinu o cameră - cea a lui Joachim mai era libera — şi a treia zi, cam pe la ora la care el însuşi sosise, adică aproape pe la ora opt seara, de altfel se şi inserase, o porni spre gara de la Dorf cu aceeaşi trăsură cu care-l 'nsoţise şi pe Joachim, ca să-l întîmpine pe trimisul celor de la şes, venit sâ vadă cum stau lucrurile.
nd trenul sosi în gara, el se găsea pe peron, cu capul gol, tenul
emic bronzat şi numai în haină, în faţa portierei din spatele căreia se
'Vl "Vedenia pe care o invita să coboare. Consulul Tienappel - care, de
' era numai viceconsul, dar îl mai înlocuia şi pe bătrîn în mod foarte
c   .         n funcţiile lui oficiale - coborî înfrigurat şi înfăşurat în palton,
nu !.SCara seninâ de octombrie se arata a fi, în adevăr, atît de rece, încît
de -    ea   ecît foarte puţin ca sa poţi spune că era o vreme numai buna
aşg.        '   a chiar că spre zori îngheţul se va produce cu siguranţa,
mani ' coborî din compartiment şi manifesta o plăcuta surpriza - în
Puţin reţinută şi foarte civilizată a germanului din nord-vest -
472
THOMAS MANN
îşi saluta nepotul, insistînd mai ales asupra mulţumirii ce-o simte statînd ce bine arata, apoi se văzu scutit de către portarul şchiop s     " poarte grija bagajelor şi se sui împreună cu Hans Castorp în trasur     ' scaunele înalte şi tari. Porniră sub un cer spuzit de stele, iar H Castorp, cu capul dat pe spate şi cu arătătorul în aer, începu tălmăcească unchiului elementele harţii cereşti, descnindu-i cu vorb gesturi cutare sau cutare constelaţie sclipitoare, aratîndu-i planetele numele lor — pe cînd celalalt, mult mai atent la persoana însoţitorul sau decît la universul stelar, îşi spunea în sine ca toate acestea era totuşi foarte posibile şi ca nu era neapărat nebun fiindcă vorbea tocmai acum şi atît de neaşteptat despre stele, cînd, de fapt, ar fi putut discuta despre atîtea alte lucruri mult mai importante. Dar oare de cînd cunoştea atît de bine toate acele astre îndepărtate, îl întreba pe Hans Castorp; la care el îi răspunse ca şi-a însuşit aceasta ştiinţa în timpul serilor cînd îşi făcea cura de odihna, pe balcon, primăvara, vara, toamna şi iama.
- Cum, stăteai noaptea întins pe balcon?!
- O, da. Şi nici consulul nu va putea face altfel. Nu va avea nici un mijloc de scăpare.
-   Desigur,  bineînţeles!   spuse James  Tienappel  cu  amabilitate, simţindu-se intimidat. Nepotul şi fratele lui adoptiv vorbea potolit şi monoton. N-avea pălărie, n-avea palton şi stătea liniştit cu tot frigul aspru, aproape geros, al acestei seri de toamna.
- Nu ţi-e frig chiar deloc? îl întreba James, deoarece el tremura sub stofa groasa a paltonului, iar felul lui de a vorbi avea ceva care era totodată precipitat şi înţepenit, aratînd ca dinţii abia se mai puteau ţine ca sa nu clanţane.
- Noua nu ne e frig, răspunse Hans Castorp liniştit şi scurt. Consulul nu se mai satura sa-l privească dintr-o parte, pe furiş. Hans
Castorp însă nu se interesa nici de rudele şi nici de prietenii de-acasa Primi, mulţumind liniştit, salutările pe care James i le transmise de cei din vale, chiar şi pe ale lui Joachim care se şi afla la regiment şi strălucea de fericire şi de mîndrie, şi nu ceru nici o alta veste asup situaţiei de acasă. Tulburat de ceva nelămurit şi fara sa poată spune da sentimentul acesta emana de la nepot sau daca nu cumva se datora p
priei lui stan fizice, James se uita în jurul lui fara sa vadă mare lucru
a îl eXP1' priveliştea văii dintre munţi şi aspira adînc acrul pe care, pe cina u
ra, îl califica drept minunat. Desigur, îi răspunse celalalt, căci nu deg ba era atît de renumit. Aerul acesta avea însuşiri remarcabile. LU
MUNTELE VRĂJIT
 473
celera combustia generala, ajuta trupul sa asimileze albumind. aer era în stare sa vindece orice boala pe care un om o purta în el
tare latenta, însă începea prin a-i grăbi în mod vădit evoluţia, deter-• înd printr-un proces organic general o irumpere oarecum festiva a respectivei boli.
_ Explica-mi, te rog, în ce sens festiva?
_ paj- desigur! Cum, încă nu observase oare ca izbucnirea unei boli ea ceva plăcut, constituind într-un fel o sărbătoare a trupului?
- Da, bineînţeles, se grăbi sa răspundă unchiul, căruia nu-i venea sa-şi creadă urechilor, apoi îl anunţa pe Hans Castorp ca are de gînd sa stea opt zile, adică o săptamîna; eventual şapte zile sau poate numai şase. Şi fiindcă se convinsese ca Hans Castorp se restabilise într-un chip mulţumitor, ba chiar remarcabil, datorita unei şederi care, de altfel, se prelungise mult dincolo de toate aşteptările, presupunea ca se vor întoarce împreuna acasă.
- Ei, ei, n-o lua chiar atît de repede, îi spuse Hans Castorp. Şi adaugă ca James discuta exact ca oamenii de la şes. Dar n-avea decît sa privească puţin în jurul lui, sa se aclimatizeze puţin şi avea sa vadă ca părerile i se vor schimba de la sine. Fiindcă esenţial era sa se vindece definitiv, să obţină un rezultat definitiv; acesta era lucrul cel mal important; dovadă fiind faptul ca Behrens îi mai dăduse de curînd încă şase luni. La care unchiul, începînd a-i spune „Băiatule", îl întreba daca nu se smintise. „Oare te-ai smintit complet?" Vacanţa asta durase cinci tnmestre iar el vorbea acum de încă o jumătate de an! Pentru numele lui Dumnezeu, credea oare că mai putea risipi atîta timp? Dar Hans Castorp nse liniştit şi scurt, cu capul înălţat spre stele. Da, timpul! Dar mai iiainte de a avea dreptul sa vorbească, James ar trebui sa înceapă prin a-şi reconsidera mentalitatea pe care a adus-o o data cu fiinţa lui, aici, sus.
'că însăşi ideea sa asupra timpului omenesc. Nu, în interesul lui Hans, rnune va vorbi  serios cu domnul consilier aulic,  îi făgădui
.    ~   ă-o! îi spuse Hans Castorp. O sa-ţi placa. Este o fire interesanta, e aşi timp energica şi melancolica. Apoi îi arata luminile sanatonu-a Schatzalp şi-i vorbi ca din întîmplare despre cadavrele trans-POrt^Pe pista de bob.
n   luară   împreuna   masa   de   seara   la   restaurantul   de   la »oergh0pi   ^ cam         •'      Pa ce Hans Castorp îşi conduse mai întîi musafirul în
1 Joachim, ca sa se poala aranja puţin. Camera, îi spuse Hans
474
THOMAS MANN
arf,
Castorp, fusese dezinfectată cu H2CO tot atît de serios ca şi cînd n avut loc o plecare nesăbuita, prin urmare nu un exodus, ci un exiti cum unchiul îl întreba de sensul acestei expresii —
- Jargon, îi spuse nepotul, o expresie locala, Joachim a dezertat dezertat pentru drapel, căci se mai întîmpla şi de astea. Dar grăbeşte ca sa mai apuci mîncarea calda!
Aşadar, luară loc în restaurantul confortabil şi încălzit, la o ma-aşezata mai sus. Pitica îi sen i cu rîvna şi James comanda o sticla cu vide Burgundia, care a fost adusa într-un coşuleţ. Ciocnna paharele, îndulcea căldura a vinului îi învălui Mezinul îi vorbi despre viaţa de aici de-a lungul anotimpurilor, despre anumite întîmplari din sufrageiie despre pneumotorax, al cărui procedeu i-l explică, citînd şi cazul blîndului Ferge, şi se lungi în tot felul de precizări asupra senzaţiei penibile a şocului pleural, fara sa omită cele trei sincope diferite în care domnul Ferge spunea ca se prăbuşise o data cu halucinaţia mirosului care jucase un rol hotarîtor în timpul şocului şi cu rîsul în care izbucnise pe cînd leşina. Numai el susţinu întreaga conversaţie. James mînca şi bau zdravăn, aşa cum avea obiceiul, dar cu o pofta şi mai mare. aţîţata de schimbarea de aer şi de călătorie. Totuşi, cîteodata se întrerupea, ramînea cu gura plina, uitînd sa mestece, cu cuţitul şi furculiţa încrucişate pe farfurie, şi-l privea insistent pe Hans Castorp, deşi părea ca nici nu-şi da seama de acest lucru, după cum nici Hans Castorp nu părea ca observa ceva. Dar pe tîmplele consulului Tienappel, acoperite cu par blond, se vedeau vinele umflate.
Nu se vorbi absolut nimic nici despre întîmplarile de acasă, nici despre chestiunile personale şi familiale, nici despre oraş, nici despre afaceri şi nici despre firma „Tunder & Wilms", şantier, fabrica de maşini şi fierărie, care aştepta întoarcerea tînarului stagiar - ceea ce, fireşte, era atît de departe de a fi singura ei grija, îneît te puteai întreb daca într-adevar îl mai aştepta. Ce-i drept, James Tienappel atinsese m tieacat toate aceste subiecte în timpul cît merseseră cu trăsura, ba eni şi mai tîrziu — dar toate fuseseră înlăturate şi nu mai aveau nici o pu după ce se izbiseră de indiferenţa liniştita, hotarîtă şi fireasca a lui H< Castorp, de ceva din el de neatins şi distant, care te făcea sa te gin la nepăsarea lui faţă de răcoarea scrii de toamna şi la aceasta v „Noua nu ne e frig". Şi poate din cauza asta, unchiul sau îl privea u atît de fix. Se vorbi şi despre superioara, de asemenea despre rne despre conferinţele doctorului Krokowski - precum şi de fap
MUNTELE VRĂJIT         475
ar fi putut eventual sa asiste la una dintre ele, daca avea de gînd a opt zile. Cine-i sugerase nepotului ca unchiul ar fi dispus sa la conferinţă? Nimeni. Dar lui i se părea un lucru foarte firesc — ■festat de altfel printr-o siguranţa plină de linişte care presupunea de ine câ numai ideea de a nu asista ar trebui sa i se pară celuilalt o osibilitate - iar unchiul se sili sa îndepărteze orice bănuiala asupra estui lucru, cu un grăbit „Desigui, bineînţeles", atît de puternica era ingerea perCeputa în mod confuz, dar poruncitor, care-l silea pe domnul Tienappel, în acea clipa, să se uite la nepotul sau cu gura căscata, căci caile respiratorii i se astupaseră deşi, după ştiinţa lui. consulul nu avea guturai. îşi asculta nepotul vorbind despre boala care aici constituia o temă de interes oarecum profesional a tuturora, şi despre cum unii aveau predispoziţii pentru ea; Hans Castorp îi dădu de exemplu însuşi cazul lui, care era fără gravitate însă greu de vindecat, îi arata efectul pe care-l produc bacilii asupra celulelor ramificaţiilor cailor respiratorii şi asupra alveolelor pulmonare, îi vorbi despre formarea tuberculilor şi a toxinelor solubile, despre descompunerea celulelor şi despre cazeinizare, în privinţa căreia întrebarea era de a şti dacă procesul se va opri la o calcificare şi deci printr-o cicatrizare conjunctiva sau daca, dimpotrivă, se va dezvolta, înmulţindu-şi focarele şi daca va sapa caverne din ce în ce mai adînci, distrugînd organul. Consulul mai auzi vorbindu-i-se şi despre forma accelerata şi galopanta a acestui proces care în cîteva luni, ba chiar şi-n cîteva saptamîni, ducea la exitus, şi mai auzi despre pneumotomie, o operaţie pe care consilierul aulic o făcea intr-un mod magistral, adică rezecţia plamînului care urma să fie aplicata mîine sau în orice caz în curînd unei bolnave sosite de cîteva zile, olnavă care era într-o stare foarte grava: o scoţianca fermecătoare pe cmuri, dar care fiind atinsa de gangraena pulmonum, cu alte cuvinte 0 cangrena a plamînului, era cuprinsa acum de un proces de descom-nere cu forme negre-verzui şi de aceea era silita sa respire toata ziua eme vaporizat, ca sa n-o înnebunească greaţa de ea însasi — şi iată '   e°aatâ, se petrecu ceva neobişnuit, deoarece consulul izbucni în rîs s   . Sa vrea' bă chiar spre vădita lui încurcătura. Se apuca aşa, ca din •     hohotească, îşi reveni, se stapîni cu o figura speriata, tuşi şi se nel"  -l Sa C''s'mu'eze cu orice chip aceasta pornire absurda, liniştit şi chic     '- '" aceia^ t'mP - constatînd iarăşi ca Hans Castorp nu se sin- ' UŞl ^C Pu^r* ^e un incident ce nu-i putuse «capa, dar îl neglija
?u o         Şl ^C Pu^r* ^e un incident ce nu-i putuse «capa, dar îl neglija
enUe care desigur ca nu era datorata nici tactului şi nici consi-
476
THOMAS MANN
deraţiilor de politeţe, ci părea sa fie pur şi simplu indiferenţă, o incj genţă determinată de un fel de nepăsare îngrijorătoare, ca şi cum s-dezvaţat de multă vreme să se mai mire de asemenea întîmplâri. Da că abia după aceea consulul avea de gînd să dea accesului sau de ii   • ţaţe o justificare cît de cît întemeiata şi logica, fie din altă cauz începu, cu vinele de la tîmple umflate, sa vorbească pe neaşteptate a ca între bărbaţi, despre o pretinsă „şantezâ" de cabaret, o muieruşca afu risita, care tocmai atunci făcea furori în cartierul St. Pauli şi aj cjr farmece şi temperament, pe care el le descria nepotului, tăia răsuflarea bărbaţilor din Hamburg. Pe cînd povestea, limba începu sa i se împle ticeasca, însă îşi dădu seama că nu eră cazul să se neliniştească, deoarece răbdarea plina de indiferenţă ă tovarăşului său de masă era parcă dispusă sâ-i tolereze şi această manifestare. Totuşi, încetul cu încetul sflrşi prin a simţi atît de clar marea oboseala a călătoriei, încît cam pe la ora zece şi jumătate îi propuse să urce în Cameră şi, în sinea lui, se simţi foarte puţin mulţumit cînd îl întîlnirâ în hol şi pe doctorul Krokowski, despre care vorbiseră de cîteva ori la masă; doctorul tocmai îşi citea ziarul lîngă uşa unuia dintre saloane şi nepotul îl prezentă. Dar la cuvintele energice şi sprintene pe care i le adresă medicul, consulul aproape nu se pricepu să răspundă decît: „Desigur, bineînţeles!" şi fu fericit cînd, puţin mai tîrziu, Hans Castorp — spunîndu-i că va veni a doua zi dimineaţă la ora opt să-l ia la micul dejun — părăsi prin balcon camera dezinfectată a lui Joâchim, ca să intre în a sa, şi cînd cu ţigara lui obişnuita de seară putu în sfîrşit să se trîntească în patul dezertorului. Şi n-ă lipsit mult că să mai provoace şi un incendiu, căci adormi în doua rînduri cu ţigara aprinsă în gură.
James Tienappel - căruia Hans Castorp îi spunea cînd „unchiul James" cînd „James" pur şi simplu — era un domn cu picioare lungi, de vreo patruzeci de ani, îmbrăcat cu stofă englezească şi cu lenjerie de o prospeţime de petală, cu pârul rar şi galben ca guşa canarului, cu ochu albaştri apropiaţi unul de celalalt, cu o mustăcioară de culoarea paiului' tăiata cu grijă, şi nişte mîini deosebit de îngrijite. Soţ şi tata de cifl ani, fără ca pentru âstâ să fi fost nevoit să părăsească vilă spaţioasa batrînului consul de pe calea Hârvestehud -   căsătorit cu o tînâra cercul celor apropiaţi familiei, care era tot atît de civilizată şi fina el şi vorbea iute, dar fără sa ridice tonul, cu aceeaşi politeţe rafina     ^ şi el, James era la el acasă un om de afaceri foarte energic, circuffl V şi de o indiferenţa realistă, cu toata eleganţa lui. dar înţr-un alt m
MUNTELE VRĂJIT
477
- - acolo unde domneau alte obiceiuri, cum ar fi in călătorie sau, de ■ a    în Germania de sud, firea lui căpăta ceva prevenitor şi precipitat, P    jjjplezenţâ politicoasă şi grăbita parca să se renege pe sine, şi care nu edea nicidecum o lipsă de încredere în propria lui cultura, ci mai <rrabâ conştiinţa exclusivismului ei, dar şi dorinţa de a-şi ascunde într-un j cjt jnai eficace felul aristocratic de a fi, nevrînd sa se întrevadă ■jjuc din uimirea în faţa unor forme de existenţa care i se păreau de crezut. ,.Fireşte, desigur, bineînţeles!" se grăbea el sa spună, pentru ca mânui să nu-i treacă prin minte ca deşi era foarte bine crescut, era totuşi mărginit. Venit aici cu o atribuţie precisa şi concreta, ce-i drept, anume cu intenţia şi misiunea sa îndrepte cu energie situaţia, sa-şi decongeleze" tînăra ruda întîrziatâ, cum se exprima el în sinea lui, şi s-o aducă acasă, avea totuşi conştiinţa ca operează pe un teren străin — şi simţise chiar din prima clipă că aici îl întîmpina o lume cu un sens pe cît de specific pe atît de ciudat, o lume cu obiceiuri bine stabilite, care nu numai că nu se pleca în faţa intenţiei sale pline de hotarîre, dar îl domina într-un asemenea grad, îneît vigoarea sa de om de afaceri intra imediat într-un conflict dintre cele mai grave cu buna lui creştere, căci în această sferă nouă îl apăsa o forţa care parcă îl înăbuşea.
Tocmai acest lucru îl prevăzuse Hans Castorp atunci cînd, în sinea lui, răspunsese la telegrama consulului printr-un: „Poftiţi, va rog!"; insa ar fi greşit să credem că se folosea cu buna ştiinţa, împotriva unchiului său, de forţa de rezistenţa a lumii care-l înconjura. Nu mai putea sa aibă o asemenea comportare, căci se confundase de prea multă vreme cu acest mediu — aşa se face că nu el a fost cel care s-a folosit de aceasta torţă împotriva agresorului, ci se întîmplă tocmai contrariul, iar totul ecurse cu simplitatea cea mai fireasca, începînd chiar din clipa cînd un m Presentiment al zădărniciei iniţiativei lui - emanînd, bineînţeles,
a
 msâşi persoana nepotului său — îl cuprinse vag pe consul, pînâ la
s îrşitul „aventurii"; iar Hans Castorp, este adevărat, nu se putu împie-!ca să n-o întîmpine cu un surîs melancolic.
n  prima dimineaţă,   după  micul   dejun,   în   timpul  căruia  Hans
.. orP '1 Prezentă pe noul sosit celor de !a masa lui, Tienappel afla din
^       gura consilierului aulic Behrens - care, mare şi congestionat.
m..  .    e Pa'idul său asistent, tocmai intrase în sufragerie, vîslind din
f0     ' Ca s~° traverseze cu aJ sau ..Aţi dormit bine?" care era o pură
Ujj        a e matinală - află, cum spuneam, nu numai ca avusese o idee
a sa vina sâ-i ţină puţina tovărăşie singuraticului nepot, dar
478
THOMAS MANN
făcuse  foarte bine  chiar în  propriul  lui interes,  deoarece  se limpede ca ziua ca era destul de anemiat. Anemiat, el, Tienappel?
— Haida-de, şi cum încă! spuse Behrens, şi cu arătătorul întoar dos una dintre pleoapele inferioare ale consulului. în cel mai înalt s adaugă el. Domnul unchi va dovedi ca este foarte prevăzător stabilindu confortabil, cît era de lung, pentru cîteva saptamîni, pe balcon, şi p0 sa-şi ia nepotul drept exemplu din toate punctele de vedere. în starea 1 destul de îngrijorătoare, avea datoria sa se comporte ca şi cum ar fi f0 atins de o uşoara tuberculosis pulmonum, care de altfel exista la toata lumea.
— Desigur, bineînţeles! spuse repede consulul şi — cu gura călcata dar şi cu un zel politicos — se mai uita o clipă la medicul care se depărta cu ceafa lui proeminenta şi cu mişcări de parca vîslea, în vreme ce nepotul stătea lînga el calm si blazat. Apoi facura plimbarea prescrisa pîna la banca de lînga pîrîu, şi după aceea James Tienappel petrecu şi prima ora de odihna, înfăşurat de Hans Castorp care, în afara pledului adus de el, îi mai împrumuta şi una dintre paturile lui din păr de cămila -căci avînd în vedere vremea frumoasa de toamna lui îi ajungea o singura pătura — şi-i arata exact, mişcare cu mişcare, arta tradiţionala de-a se înfăşură — şi chiar după ce consulul fusese înfăşurat cum trebuie şi dichisit ca o mumie, el desfăcu încă o data totul, ca sâ-l facă sa repete el însuşi întreaga procedura, profesorul marginindu-se doar sa corijeze greşelile şi, printre altele, îl mai învaţă şi cum sa fixeze umbrela de pînza de şezlong şi cum s-o mînuiasca în raport cu soarele.
Consulul făcea glume. Spiritul cîmpiei era încă puternic în el, şi-Ş1 bătea joc de tot ceea ce afla, aşa cum îşi bătuse joc şi de plimbarea reglementara de după micul dejun. Dar, atunci cînd văzu surîsul placid şi de neînţeles cu care nepotul întîmpina aceste glume, surîs în care se rasfrîngea întreaga siguranţa oarba a acestei lumi morale ciudate, se temu — da, se temu pentru energia lui de om de afaceri, şi se hotan s provoace cît mai curînd posibil discuţia decisiva cu consilierul auli<- 1 legătura cu cazul nepotului sau, chiar în aceeaşi dupa-amiaza, adică a vreme cît ar mai fi avut încă puterea necesara s-o duca la bun sfîrşi forţele şi spiritul aduse de la şes; căci simţea cum aceste forţe parC volatilizau, iar spiritul locului se aliase cu buna lui creştere într-o a ciaţie periculoasa, îndreptată împotriva lui.                                       j
Şi mai simţea ca şi consilierul aulic îl sfătuise în mod complet' sa adopte obiceiurile bolnavilor din pricina pretinsei lui anemia
asta**
MUNTELE VRĂJIT         479
cine înţeles, nu putea exista nici o alta posibilitate, după toate jg la su
ntele, iar un om bine crescut ca el nu reuşea sa discearna chiar de -   epuf 'n ce masura liniştea şi încrederea atît de netulburate ale lui s Castorp contribuiau la aceasta situaţie, sau măcar în ce masura sta situaţie imposibila exista în adevăr. Nimic nu putea fi mai firesc "t ca primei cure de odihna sa-i urmeze a doua, după masa, mai com-l ta după care plimbarea pînă la Platz decurgea în mod firesc, ramî-- d ca apoi Hans Castorp sa-şi învelească iarăşi unchiul. Da, îl învelea, ta era cuvîntul. Şi sub soarele de toamna, pe un şezlong al cărui onfort era absolut de netăgăduit, ba chiar demn de-a fi lăudat din toata inima, îl lăsa întins la fel cum stătea el însuşi întins, pîna ce sunetul repetat de ecouri al gongului te poftea la un dejun în comun, care se dovedea de mîna întîi şi atît de copios încît cura de odihna generala care urma devenea mai puţin o obligaţie exterioara decît o necesitate intima căreia te supuneai din proprie convingere. Totul continua în felul acesta pînă la formidabila cină şi pîna la reuniunea de seara, din salon, în juruj instrumentelor optice — şi nu puteai obiecta absolut nimic împotriva acestei folosiri a timpului, căci ea se impunea cu o logică atît de convingătoare, încît nu dădea vreun prilej justificat pentru nici un fel de obiecţie, chiar daca aptitudinile critice ale consulului n-ar fi fost diminuate de o stare pe care nu voia cu nici un chip s-o numească indispoziţie, dar care era totuşi formata din oboseala şi iritare, toate combinate cu senzaţii de căldura şi de frig.
Pentru a aranja o convorbire cu consilierul aulic Behrens, pe care
James Tienappel o dorea cu nerăbdare, se folosiră de calea ierarhica:
Hans Castorp adresă cererea baieşului, iar acesta o transmisese supe-
noarei, a cărei stranie cunoştinţa consulul o făcu atunci cînd ea apăru pe
acon unQle îl găsi întins şi unde, prin ciudăţenia purtării ei, puse la
încercare politeţea consulului care zăcea fara apărare sub paturile
intaşurate. „Sa binevoiasca domnia ta sa mai aibă puţina răbdare,
zile; căci consilierul aulic era ocupat: operaţii, consultaţii generale...
c-  .^^ omenirea suferinda trecea pe planul întîi, potrivit chiar prin-
n, .        creŞtine şi, pentru că el era presupus sănătos, trebuia sa se obiş-
aşt     a Sa nU Se considere aici numărul unu, ci sa stea la locul lui şi sa-şi
suit  ■  nn       ^r fi f°st cu totul altceva daca voia sa-i solicite o con-
n-av   .'    ea ce Per)tru ea, Adriatica, nu era deloc surprinzător, întrucît
trernu -    eCU Sl 'C U^' Cu ocm' în  ocnii  lu'  tulburi şi cu privirile
re> Şi aşa cum îl vedea culcat în faţa ei, era mai mult decît
480
THOMAS MANN
evident ca la el nu era totul chiar in ordine, şi nu chiar totul era com
era
curat, dar sa nu exagereze înţelesul cuvintelor ei — aşadar, încheie vorba despre o cerere de consultaţie sau despre o convorbire cu cară personal?
— Bineînţeles, numai despre o discuţie personala! confirma cel ca stătea întins.
In acest caz, trebuia sa mai aştepte pîna cînd i se va fixa o z Consilierul aulic n-avea decît rareori timp pentru conversaţii personale
Pe scurt, lucrurile se desfaşurară altfel decît îşi închipuise James, iar această discuţie cu superioara îi zdruncinase destul de tare echilibrul Prea civilizat ca să se plînga într-un fel nepoliticos nepotului - al cărui calm de nezdruncinat îi dovedea ca acesta era perfect de acord cu procedeele obişnuite aici — nu cutezase nici sa-i spună cît de îngrozitoare i se păruse aceasta femeie, ci încerca foarte prudent să observe ca superioara era fara îndoiala o doamna tare originala — ceea ce Hans Castorp admise pe jumătate, după ce aruncase în gol o privire vag întrebătoare şi chiar îl şi întreba la rîndul lui dacă domnişoara Mylendonk îi vînduse vreun termometru.
— Nu, mie? Acesta-i rolul ei aici? riposta unchiul.
Dar ceea ce capata o întorsătură neplăcuta — aşa cum, de altfel, se putea citi foarte limpede pe faţa nepotului — era faptul că el nici macat nu s-ar fi mirat daca ceea ce presupunea s-ar fi întîmplat în realitate. „Noua nu ne e frig" puteai citi pe chipul lui. Dar consulului îi era frig, îi era necontenit frig, deşi capul îi ardea, şi îşi zise ca daca superioara î-ar fi oferit într-adevar un termometru, desigur ca l-ar fi refuzat, dar ca fara îndoiala ar fi greşit, deoarece, ca om civilizat, nu puteai întrebuinţa termometrul unei alte persoane, adică, de pildă, nici chiar pe acela alnep0" tului tau.
Astfel trecură cîteva zile. cam vreo patru sau cinci. Viaţa errusaru mergea ca pe roate — mai precis ca pe nişte şine care fuseseră p
anume pentru el şi de pe care părea ca este cu neputinţa sa se
abată-
Consulul făcea experienţe şi culegea impresii - pe care, de altfel- nici dorim sa le urmărim mai departe. într-o zi de pilda, în camera lui Castorp, lua de pe comoda o mica placa de sticlă neagra (prinde lucruri intime, împodobea şi ea căminul curăţel) care stătea rezerna    ^ un mic stativ sculptat şi, văzuta în lumina, se dovedi a fi UI1 ne fotografic.
MUNTELE VRĂJIT         481
par asta oare ce-o mai fi? îl întreba unchiul, privindu-l. întrebarea '   tificată. portreţui nu avea cap, era scheletul unui bust omenesc, un înveliş neclar de carne - un bust femeiesc de altfel, după cum se putea vedea.
Asta? Un souvenir, răspunse Hans Castorp. La care unchiul spuse: -Pardon! şi puse placa pe stativ, îndepartîndu-se repede, ţs[u este decît unul dintre exemplele experienţelor şi impresiilor lui A'n timpul acestor patru sau cinci zile. Dar asistă, de asemenea, şi la o conferinţă a doctorului Krokowski, deoarece nimănui de aici nici măcar nu-i putea trece prin cap sa lipsească. Cît despre convorbirea particulara cu consilierul aulic Behrens, pe care o solicitase, primi un răspuns afirmativ tocmai a şasea zi. Fiind convocat, după micul dejun, coborî la subsol, hotârît să schimbe cu acest om cîteva cuvinte serioase în legătură cu nepotul său şi cu timpul pe care-l pierdea aici. Cînd se întoarse, întrebă cu o voce stinsa: - Ai mai auzit vreodată una ca asta?
Era însă limpede că Hans Castorp mai auzise despre un asemenea lucru, care îl lăsa complet rece, astfel încît consulul o taie scurt şi nu mai răspunse întrebărilor potolite pe care i le punea nepotul, decît prin: -Nimic, nimic!
Dar din clipa aceea începu să aibă un nou obicei; anume acela că se
uita pieziş în sus, cu sprîncenele încruntate şi cu buzele ţuguiate, pentru
ca apoi să-şi întoarcă brusc capul şi sa-şi fixeze privirea în direcţia
°pusâ... Discuţia cu Behrens se desfâşurase, oare, tot în nişte condiţii
complet diferite de acelea pe care le prevăzuse consulul? La urma
urmelor, fusese vorba nu numai despre Hans Castorp ci şi despre el,
lca despre James Tienappel însuşi, aşa încît convorbirea îşi pierduse
aracterul neprofesional? Comportarea consulului te făcea s-o banuieşti.
ea foarte bine dispus, flecărea mult, rîdea fara noimă, şi cu pumnul îi
a ea nepotului cîte un ghiont în burtă exclamînd:
,          1' latrine flăcău! Şi între timp, privirea îi sarea brusc încolo şi
ce. Insă ochii lui urmăreau şi direcţii ceva mai precise, ceea ce se P a, de pildă, la masa sau în timpul plimbărilor reglementare şi a reunmni]Or serale.
ţj0        nceput, consulul nu dăduse vreo atenţie deosebita unei oarecare
dOa      . Kedisch, soţia unui industriaş polonez, care stătea la masa
och„i   -l   alomon> absentă pentru moment, şi a liceanului cel lacom, cu
' **> ae rapt, nu era decît o oarecare doamnă aflata la cură,
482
THOMAS MANN
asemenea celorlalte, de altfel o bruna mica şi plinuţâ, nu chiar d' cele mai tinere şi de pe acum cam încărunţită, însă cu o dubla h graţioasa şi cu nişte ochi mari şi vioi. Sub raportul bunei-creşteri nu fi putut măsura deloc cu soţia consulului Tienappel, de-acolo  de ' din cîmpie. Dar duminică seara, în hol, datorită unei rochii negre cu iete şi decoltate, consulul descoperi că doamna Redisch avea sîni ni sîni de femeie de un alb mat, foarte tari, a căror linie despărţitoare e vizibilă destul de adînc, iar această descoperire îl răscoli şi-l entuziasm pînâ în străfundurile sufletului pe acest bărbat rafinat şi vîrstnic, ca si cum ar fi vâzut un lucru cu totul nou, nebânuit şi unic. Caută şi faeu cunoştinţă cu doamna Redisch, discuta mult cu ea, mai întîi în picioare apoi şezînd unul lînga altul, şi se duse la culcare fredonînd. A doua zi doamna Redisch nu mai purta toaleta neagră cu paiete, ci o rochie închisă pînâ în gît;  dar consulul  ştia ce ştia şi râmase credincios primelor lui impresii. Dori s-o întîlneascâ la plimbările reglementare, ca să meargă alături de ea, flecârind, întors spre ea într-un fel deosebit de fermecător şi care-l prindea bine. La masă bau în sănătatea ei şi ea îi răspunse, lâsînd sâ-i strălucească într-un surîs îmbrăcămintea de aur care-i acoperea mai mulţi dinţi, iar în timpul unei conversaţii cu nepotul său, consulul declară că respectiva doamnă era în adevăr „o femeie divina", după care începu iarăşi să fredoneze. Hans Castorp suporta toate acestea cu o îngăduinţă calmă şi de parcă era foarte firesc ca lucrurile să se desfăşoare astfel. Dar această întîmplare nu părea să consolideze cîtuşi de puţin autoritatea rubedeniei lui mai vîrstnice şi nu se potrivea întru nimic cu misiunea consulului.
Prînzul — în timpul căruia consulul ridică paharul, şi încă de doua on, în cinstea doamnei Redisch: mai întîi la peşte şi după aceea la şerbet -era tocmai acela pe care consilierul aulic Behrens îl lua la masa lui Han
Castorp şi a invitatului său, căci, cum s-a mai spus, el prînzea pe
rînd la
fiecare dintre cele şapte mese, şi pretutindeni îi era rezervat un tacirn locul de onoare. Cu mîinile lui enorme împreunate în faţa farfufl stătea cu mustaţa zbîrlitâ între domnul Wehsal şi cocoşatul mexi căruia îi vorbea în spaniolă - căci cunoştea toate limbile, chiar turc ungara - şi îl privea cu ochii lui lâcrămoşi şi injectaţi pe conS Tienappel cum ridica paharul plin cu vin de Bordeaux în cinstea o° nei Redisch. Iar ceva mai tîrziu, tot în cursul prînzului, consilierul     ^ improviza o mini conferinţă, stimulat de James care, de ia celălalt     ^ şi peste toată lungimea mesei, îi puse pe neaşteptate o întreb
MUNTELE VRĂJIT         483
, ce se întîmplă cu omul cînd se descompune. Consilierul aulic *" diase doar trupul din toate punctele de vedere, trupul este speciali-lui el este oarecum prinţul trupului, daca te poţi exprima astfel,
dar este în măsură să ne relateze ce se întîmplâ atunci cînd trupul se descompune.
_ Mai întîi, îţi crapă burta, răspunse consilierul aulic, cu coatele riiinite de masă şi aplecat peste mîinile Împreunate. Zaci pe talaşul şi rumeguşul sicriului, iar gazele, înţelegeţi, se degaja, te umflă, aşa cum fac ştrengarii cei neastîmpăraţi cu broaştele pe care le umfla cu aer — în sfîrşit, te prefaci într-un adevărat balon, iar burta nu mai poate suporta presiunea, astfel că cedează şi crapă. Poc! Fîss! adică te uşurezi în mod simţitor, faci ca Iuda Iscariotul cînd a căzut de pe cracă, te deşerţi. Mda. şi apoi redevii om de societate. Atunci, daca ţi s-ar acorda un concediu, te-ai putea întoarce să-ţi revezi rudele ramase în viaţă, fără sa le provoci supărări prea mari. Căci se cheamă că ai încetat să mai puţi. Daca după aceea ţi-ar veni pofta să te plimbi pe afara, prin aer liber, încă te-ai mai prezenta ca un flăcău foarte drăguţ, asemenea acelor cetăţeni din Palermo, atîrnaţi de pereţii coridoarelor subterane ale capucinilor de la Porta Nuova. Stau acolo spînzuraţi, uscaţi şi eleganţi, şi se bucură de stima generală. Important este că ai încetat să puţi.
- Bineînţeles! spuse consulul. Vă mulţumesc foarte mult. Dar a doua zi dimineaţa, consulul dispăruse.
O luase la sănătoasa, plecase cu primul tren spre şes — după ce, fireşte, se achitase de toate obligaţiile materiale: cine ar fi putut presupune contrariul! îşi plătise nota şi depusese onorariul cuvenit pentru onsultaţia care avusese loc şi, cu toată discreţia, fără să sufle o vorbu-
rudei lui, îşi pregătise singur cele două valize — desigur că asta s-a plat seara, sau spre zori, adică Ia o oră din noapte — căci, aproape
cui dejun, cînd Hans Castorp intră în camera unchiului său, o găsi goala. P. c_ .    mase cu braţele încrucişate şi spuse „Aşa, aşa!" Dar se întîmplă
■uc     ■ 1PU aCeea 'i flutură pe chip un surîs melancolic. „Ah, aşa stau
•   mai spuse el şi clătină din cap. Cineva o luase la sănătoasa
fite j               peste cap şi-ntr-o grabă mută, ca şi cum trebuia sa pro-
case ■     C 'Pâ de hotărîre şi, mai ales, să nu scape această clipă, îşi arun-
iridepi-     n C în va''za si plecase: singur, nu însoţit, şi nu după ce şi-ar fi
onorabila misiune, ci fericit că apucase să scape teafăr, un
484
THOMAS MANN
burghez care fuge sa se adăpostească sub drapelul cîmpiei, ac unchiul James. Ei, călătorie sprîncenata!                                           '
Hans Castorp nu pomeni nimănui şi înainte de toate şchiopului c însoţise pe consul pîna la gara, ca nu ştiuse nimic despre iminenta care a rudei şi vizitatorului sau. Şi primi o carte poştala de pe ^.i lacului Constanţa, care-l informa câ James fusese chemat la şes prinţ telegrama foarte urgenta, pentru nişte afaceri. Nu voise sa-u deranie nepotul. O minciuna convenţionala. „Şedere plăcută şi pe viitor!" Era zeflemea? în cazul acesta, o zeflemea teribil de artificiala, gîndi Hans Castorp, căci în mintea unchiului nu se aflase nici urma de zeflemea sau de gluma atunci cînd plecase în graba, ci o făcuse verde de frica, constatase în sinea Iui şi realizase în sinea Lui ca după o şedere de numai o saptămîna, întorcîndu-se la şes, va avea cîtava vreme impresia ca totul era prefăcut şi cam nefiresc si ca ar fi lucru de mirare sa nu facă plimbarea reglementară după micul dejun şi să nu se întindă „la orizontal" în aer liber, înfăşurat în paturi după tipic, ci, în loc de toate acestea, sa se duca la birou. Iar această constatare înfricoşătoare fusese, de fapt, motivul fugii lui pripite.
Astfel se încheie încercarea cîmpiei de a pune iarăşi mîna pe Hans Castorp care evadase. Tînarul nu-şi ascunse pe loc ca eşecul complet, pe care-l prevăzuse, era de-o importanţa decisiva pentru raporturile lui cu oamenii de-acolo. însemna ca şesul renunţa la el, ridicînd din umeri; iar pentru el, asta însemna libertatea desavîrşitâ care, încetul cu încetul, încetase sa-i mai îmboldească inima.
Operationes spirituales
Leo Naphta era de baştină dintr-un tirguşor din vecinătatea fron tierei galiţiano-volhinice. Tat ii lui, despre care vorbea cu respect-iar avea conştiinţa ca se îndepărtase suficient de vechiul mediu pentru < putea sa-I judece cu bunăvoinţa — fusese 50/ief, adică haham, dar ci deosebita se vadea aceasta meserie faţa de cea practicata de mace creştin, care era numai un negustor şi un meseriaş. Nu tot aşa se p
ceau lucrurile şi cu tatăl lui Leo. El era un oficiant ritual, avînd ca
apo' un sens spiritual. Examinat de rabin in privinţa rivnei evlavioase,
împuternicit sa doboare vitele după legea lui Moisc şi în conform cu preceptele Talmudului, Elia Naphta - ai cărui ochi albaştri
MUNTELE VRĂJIT
485
încredeai în portretul ce i-l făcea fiul sau, de o strălucire stelara şi ■ de o senină spiritualitate — avusese în toata fiinţa ceva sacerdotal care f      -rjtea că, în timpurile străvechi, doborîrea vitelor fusese într-adevar o letnicire a preoţilor. Cînd Leo - sau Leib cum îl strigau în copilărie -l văzuse pe tatăl lui îndeplinind în curte funcţiunile rituale, ajutat ai de o slugă vînjoasa — un tînar de tip iudaic, un adevărat atlet, pe care plăpîndul Elia cu barba lui blonda părea încă şi mai şubred şi ai delicat ~ şi repezind spre animalul legat şi cu căluş în gura dar nu meţit cuţitul ritual, facîndu-i o tăietura adînca în regiunea vertebrei ervicale, in vreme ce asistentul strîngea in străchini sîngele care şiroia aburind, umplmrlu-le iute, băiatul absorbea spectacolul cu acea privire de copil care dincolo de aparenţele sensibile pătrunde pîna la esenţa, şi care era foarte proprie fiului lui Elia cu ochii  înstelaţi.  El ştia ca măcelarii creştini erau obligaţi sa ameţească vitele cu o lovitura de măciucă sau de barda, înainte de-a le ucide, şi ca aceasta dispoziţie fusese dată pentru a scuti animalele de un tratament prea crud; pe cînd tatăl lui - cu toate că era cu mult mai delicat şi mult mai înţelept decît aceşti mitocani, şi cu toate ca avea ochii înstelaţi ca nici unul dintre ei -acţiona după lege, dîndu-i creaturii neameţite lovitura care îi tăia gîtul, şi lăsînd-o să-şi piardă sîngele pîna se prăbuşea. Tînarul Leib avea sentimentul că procedeul acelor bădărani de goi era determinat de un fel de bunătate îngăduitoare şi profana, care nu cinstea cum se cuvine actul sacru, deoarece îi lipsea tocmai cruzimea solemnă pe care o întrebuinţa tatăl Iui, iar ideea de mila se împletise în mintea lui cu aceea de cruzime, tot aşa după cum, în închipuirea lui, aspectul şi mirosul sîngelui care ţîşnea erau legate de ideea de sacru. Căci el vedea bine ca tatăl sau nu-Şi alesese aceasta meserie sîngeroasa mînat de aceeaşi pofta brutala u îmboldise pe tinerii şi vlăjganii de creştini cît şi pe sluga sa, ci otive pur spirituale şi oarecum în sensul ochilor lui înstelaţi, măcar C'1' <!m Pun« de vedere fizic, era atît de firav.
n adevăr, Elia Naphta fusese un visător şi un gînditor, nu numai un c          or a' Torei, ci şi un critic al Scripturii, ale cărei principii le dis-
Und   U            ' dispute care ajungeau destul de des la cearta. în ţinutul
cor r ,CUla' trecea drept un om de un fel deosebit nu numai printre ev]a . nar*- ca unul care ştia mai mult decît ceilalţi - pe de o parte din întru ' ar Pe de alta parte şi într-un mod care putea sa nu fie chiar conform prescripţiumlor şi în orice caz nu corespundea unei ^nuite. Exista în el ceva ieşit din comun, propriu sectarilor,
486
THOMAS MANN
ceva de fanatic al lui Dumnezeu, un fel de Baal-Şem sau de adică un fel de făcător de minuni, cu atît mai mult cu cît, în adevăr   **'
decase într-o zi o femeie de spuzeala, altădată vindecase un băiat cu   ■
Plus de cîrcei, şi toate acestea numai prin sînge şi descîntece. Dar to
aureola unei evlavii cam prea temerare, în care faima folosirii sirm juca un rol atît de mare, i-a pricinuit sfîrşitul. Căci cu prilejul răzmeriţe populare şi a unei panici furioase, provocate de uciderea ine plicabila a doi copii de creştini, Elia paraşi viaţa pe o cale înfricoş toare: l-au găsit crucificat cu piroane pe uşa casei incendiate, după car soţia lui, deşi tuberculoasa şi ţintuita la pat, părăsise ţinutul împreuna cu fiul ei Leib şi cu cei patru mezini, urlînd şi gemînd cu braţele ridicate spre cer.
Nu complet lipsita de resurse datorita prevederii lui Elia, încercata familie găsise azil într-un orăşel din Vorarlberg, unde doamna Naphta obţinuse, într-o filatura de bumbac, o slujba pe care o îndeplini atîta vreme cît i-o îngaduira puterile, în timp ce copiii mai mari mergeau la şcoala primara. Dar daca disciplinele intelectuale ale acestei şcoli erau suficiente pentru temperamentul şi nevoile fraţilor şi surorilor lui Leo, nu acesta a fost şi cazul celui mai mare dintre ei. De la mama-sa moştenise germenul ftiziei, însă de la tatăl lui, în afara de statura mărunta, primise o inteligenţa excepţionala şi unele daruri intelectuale care fara întîrziere se uniră cu aspiraţii mai ambiţioase, cu o nostalgie sfîşietoare după formele de viaţa mai aristocratice, şi care îi inspirară o nevoie pasionata de a se ridica mai sus de originile lui sociale. In afara de şcoala, adolescentul de paisprezece sau cincisprezece ani îşi formase spiritul cu nerăbdare, fara nici o ordine şi numai cu ajutorul cărţilor pe care ştiuse sa şi le procure şi cu care-şi hrănise inteligenţa. Gîndea şi spunea nişte lucruri care o făceau pe mama lui suferinda sa-şi vîre capul între umeri şi sa ridice mîinile spre tavan. Prin felul sau, prin răspunsurile date la lecţiile de religie, atrase asupra lui atenţia rabinului corou nitaţii, un om evlavios şi învăţat care făcu din el elevul sau preferat şi satisfacu înclinaţia formala, printr-o învăţătura a limbilor ebraica şi c sice, iar nevoia de logică printr-o iniţiere în matematici. însă soli tudinea sărmanului om avea sa fie prost răsplătită; căci nu întîrzie '■ dea seama ca hrănise la sîn un şarpe. După cum se întîmplase pe
si acu"1
 v
muri şi între Elia Naphta şi rabinul sau, tot aşa se întîmpla începură sa nu se mai înţeleagă, între profesor şi elev izbucniră con
1 râ
religioase şi filozofice care se înăspriră tot mai mult, iar cinstitul >*
 t
MUNTELE VRĂJIT         487
îngrozitor de suferit din pricina revoltei spirituale, a înclinaţiei f       ritica şi spre scepticism, din pricina spiritului de contradicţie şi a ticii tăioase a tînarului Leo. La toate acestea se mai adaugă şi fap-ingeniozitatea şi spiritul răzvrătitor al lui Leo sfîrşira prin a lua un revoluţionar: cunoştinţa pe care o făcuse cu fiul unui membru 'alist al Reichstagului, şi chiar cu însăşi persoana acestui erou al tri-ei dădu spiritului sau o orientare politica şi îi canaliza pasiunea de 'cian într-un sens critic la adresa societăţii. Rostea nişte cuvinte care-i f  eau parul măciuca onestului talmudist, căci acesta aşeza mai presus ,  or;ce cinstea sufleteasca, adică profera vorbe care sfîrşira prin a pune capăt  înţelegerii   dintre   învăţător   şi   învăţăcel.   Pe   scurt,   lucrurile ajunseseră la punctul în care Naphta fusese blestemat si gonit pentru totdeauna de către cărturar din camera lui de lucru, şi asta tocmai în vremea cînd mamă-sa, Rahel Naphta, era pe moarte.
Cam tot pe  atunci,  imediat  după  moartea  mamei   lui,   Leo   îl cunoscuse pe părintele Unterpertinger. într-o zi, tînarul, în vîrsta de şaisprezece ani, şedea însingurat pe o banca în parcul din Margaretenkapf, aşezat pe o înălţime în vestul oraşului, pe ţărmul Illului, de unde te bucurai de o privelişte întinsa şi limpede asupra văii Rinului — şedea acolo, pierdut în gînduri amare şi triste asupra destinului şi viitorului sau, cînd un profesor de la internatul iezuit „Morgenstern", care tocmai se plimba prin parc, se aşeza lînga el, îşi puse pălăria alături, îşi încrucişa picioarele sub sutana de preot şi, după ce răsfoi cîtava vreme breviarul, angaja o conversaţie care continua cu multa însufleţire şi care avea să hotărască soarta lui Leo. Iezuitul, om cu experienţa şi cu o excelenta educaţie, pedagog din pasiune, cunoscător de oameni şi ademeni-or de oameni, asculta cu atenţie primele fraze sarcastice, limpede ros-l{e, prin care tînarul evreu sărăcăcios îi răspundea la întrebări. O spiri-tate ascuţita şi framîntata se desprindea din tînarul Naphta şi, rur|zînd mai adînc, iezuitul se izbi de o cultura şi de o eleganţa de ire pe care înfăţişarea neîngrijita a tînarului le făcea sa apară cu atît ^ai surPrinzatoare. Vorbiră despre Karl Marx şi despre Capitalul pe eo Naphta îl studiase într-o ediţie populara şi, de acolo, trecură la ^      > pe care-l citise destul sau despre care citise destule ca sa poată
crteva observaţii izbitoare. Fie dintr-o înclinaţie generala spre t^aciox  fi H         '    e In mtenţia de a fi politicos - declara ca-l considera pe
°are - •    !°lnc*'tor ^catolic"; iar cînd preotul, surîzînd, îl întreba pe ce aza aceasta afirmaţie - deoarece Hegel, în calitatea lui de
488
THOMAS MANN
filozof al statului prusac, trebuia considerat protestant în mod ese   • şi specific — el răspunse: tocmai aceasta expresie de „filozof al st lui", confirma ca, în sensul religios, daca nu, fireşte, şi în sensul d matic-ecleziastic, era îndreptăţit sa vorbească despre catolicismul 1 Hegel. Căci (lui Naphta îi era draga în mod cu totul deosebit aceast conjuncţie, ea capata oarecum ceva triumfător şi nemilos în gura lui j ochii îi scînteiau îndărătul sticlelor de la ochelari de fiecare data cînd putea s-o introducă într-o frază), căci conceptul politicii era în mod ps-hologic legat de conceptul catolicismului, alcătuia o categorie care îmbrăţişa tot ce exista ca manifestare obiectivă, dinamica, realizabila activa şi eficace. Acestei categorii i se opunea sfera pietista, protestanta izvorîta din misticism. Dar numai în iezuitism, adaugă el, se manifesta cu toata evidenţa natura pedagogica şi politica a catolicismului; în adevăr, acest ordin considerase întotdeauna arta politicii şi a educaţiei ca pe nişte domenii proprii. Apoi îl mai cita pe Goethe care, deşi era incontestabil protestant şi-şi înfipsese rădăcinile în pietism, totuşi avusese  o  latura hotarît catolica,  tocmai  prin realismul  lui  şi doctrina acţiunii. Apărase practicarea confesiunii, iar ca educator aproape ca se vădise a fi iezuit.
Ca Naphta spusese aceste lucruri pentru ca le credea, pentru ca le găsea spirituale sau fiindcă voia sa-i placa interlocutorului sau, în calitatea lui de om sărman care trebuia sa măgulească şi sa calculeze cu precizie ceea ce putea sa-i servească sau să-i dăuneze, oricum, pe preot îl interesa mai puţin sinceritatea acestor cuvinte decît inteligenţa pe care o dovedeau; şi astfel conversaţia continua, iezuitul afla destul de repede condiţiile de viaţa ale lui Leo, iar întîlnirea se sfîrşi cu invitaţia făcuta de Unterpertinger ca Leo sa vina sa-l vadă la internatul pedagogic.
Astfel se făcu ca Naphta ajunse în situaţia sa pună piciorul în „Stelia matutina", a cărei atmosferă ştiinţifică şi nivel social ridicat îi aţîţaser de multa vreme închipuirea şi nostalgia; ba mai mult: datorita acestei întorsături a lucrurilor, îşi făcuse rost şi de un nou profesor şi protec» • mult mai dispus decît celalalt sa-i încurajeze şi sa-i aprecieze tempe mentul, un profesor a cărui bunătate era în mod firesc rece, fiind experienţei lui de viaţă, şi-n preajma căruia el simţea cea mai
dorinţa sa pătrundă. Asemenea multor evrei de înalta
■dul mare litate-
 ia'l- '
Naphta era din instinct totodată şi revoluţionar şi aristocrat, socia'1 în acelaşi timp stâpînit de visul de ă atinge forme de existenţa no distinse, exclusive şi ordonate. Cele dintîi cuvinte pe care i le-a s
MUNTELE VRĂJIT
489
enţa unui teolog catolic, deşi le rostise oarecum ca pe o pură
ciere comparativă, fuseseră o declaraţie de dragoste pentru biserica
mana pe care o preţuia ca pe o putere totodată nobila şi spirituala,
,.     antimateriala, antireala, antilumeasca şi, în consecinţa, revolu-
• nara. Iar acest omagiu era sincer şi pornea din străfundul fiinţei lui
• cum o explica el însuşi, iudaismul, datorita socialismului şi spiri-lui său politic, era mult mai aproape de sfera catolica, îi era mult mai ■nrudit decît protestantismul cu subiectivitatea lui mistica şi individualistă - aşa încît convertirea unui evreu la religia catolica constituia o evoluţie spirituala mult mai uşoara decît aceea a unui protestant.
Certat cu păstorul comunităţii religioase în care se născuse, orfan şi părăsit şi, pe deasupra, nerăbdător sa respire un aer mai curat, sa cunoască nişte forme de existenţa la care însuşirile lui îi dădeau dreptul, Naphta, după ce atinsese de multa vreme vîrsta la care putea lua asemenea decizii, era gata cu atîta nerăbdare sa treacă pragul noii confesiuni, încît „descoperitorul" lui se văzu scutit de truda de a cîştiga la religia sa acest creier excepţional. Chiar mai înainte de-a fi primit taina botezului, în urma iniţiativei preotului, Leo găsise la „Stella" un azil vremelnic, hrana sa materiala dar şi pe cea spirituala. Se mutase acolo, parasindu-şi fraţii mai mici, cu cea mai mare linişte sufleteasca şi cu indiferenţa unui aristocrat al spiritului, şi-i lasă la bunul plac al asistenţei publice şi la voia întîmplarii, sortindu-i vieţii ce o meritau avînd în vedere însuşirile lor mediocre.
Terenul instituţiei pedagogice era vast, la fel ca şi spaţiul clădirilor care puteau adăposti patru sute de interni. în plus, aşezamîntul mai avea paaun şi păşuni, o jumătate de duzina de terenuri de joc, acareturi şi grajduri pentru sute de capete de vite. Instituţia era totodată un pension,
oala model, o academie sportivă, o pepiniera de savanţi şi un templu
zelor; căci se jucau mereu piese de teatru şi se făcea muzica. Viaţa
acelaşi timp seniorala şi monahala. Cu disciplina şi cu eleganţa
omneau, cu veselia ei discreta, cu spiritualitatea şi organizarea ei
,n   .   Ioasa> cu precizia împărţirii timpului, ea măgulea cele mai adînci
v         e ae 'ui Leo. Era nespus de fericit. Lua mesele excelente într-un
stî     _ ect0I"iu în care domnea tăcerea, unde un tînar supraveghetor,
dainuia s
S>â-;
ră«»na în
 PuP*tru înalt, citea cu glas tare şi aceeaşi linişte  ' Pe coridoarele instituţiei. Zelul lui la învăţătura era arzător, iar  pofida P'amînilor sensibili, îşi dădea toata silinţa sa nu urmă nici la jocurile sportive. Pioşenia cu care asculta în
490
THOMAS MANN
fiecare dimineaţa prima liturghie şi cu care lua parte în fiecare dumi " la slujba festiva era în măsura sa-i entuziasmeze pe părinţii pedas Ţinuta şi manierele lui nu-i mulţumeau mai puţin.  Iar în zile]e sărbătoare, dupa-amiaza, după ce mîncase prăjituri şi băuse vin ducea sa se plimbe îmbrăcat cu o uniforma cenuşie şi verde, guler înal cu pantalonii la dunga şi purtînd şapca.
Era pătruns de o recunoştinţa plina de uimire faţa de grija de care s bucura, gîndindu-se la originea lui, la creştinismul lui de data recenta la situaţia lui personala în general. Nimeni nu părea sa ştie ca beneficia de o bursa din partea instituţiei. Regulile şcolii abăteau atenţia camarazilor de la faptul ca el nu avea nici familie şi nici cămin. Nimănui nu-i era îngăduit sa primească pachete cu mîncare sau prăjituri. Cele care soseau în ciuda acestei interdicţii erau împărţite tuturor deopotrivă, iar Leo îşi primea şi el partea lui. Cosmopolitismul care domnea în instituţie interzicea ca originea lui rasiala sa iasă în vreun fel în evidenţa. Se găseau acolo, de altfel, tineri din cele mai depărtate ţari, de pilda sudamericani de origine portugheza, care păreau mult mai „evrei" decit el, şi în felul acesta noţiunea se pierdea. De pilda, prinţul etiopian care fusese primit în acelaşi timp cu Naphta, era chiar un tip de maur cu patul creţ, dar cu toate acestea era foarte distins.
în clasa de retorica, Leo îşi exprimă dorinţa sa studieze teologia pentru a putea, într-o zi, sa fie demn de a aparţine Ordinului. De atunci, bursa de categoria a doua pe care o primea şi care-i dădea dreptul la un regim mai modest, i-a fost trecuta la categoria întîi. Acum la masa era servit de slujitori, iar camera lui se învecina într-o parte cu aceea a unui conte silezian, von Harbuval und Chamar, iar în cealaltă cu a unui marchiz di Rangoni-Santacroce din Modena. îşi trecu în mod strălucit examenele şi, credincios hotarîrii luate, paraşi institutul pentru a-şi face noviciatul la Tisis, care se găsea în apropiere, adică pentru o viaţa de smerenie necondiţionata, de disciplina muta şi de antrenament relig10 care îi procurau plăceri spirituale în concordanţă cu concepţiile fanaţi de altădată.
Totuşi, sănătatea Iui suferea — şi anume nu atîta de pe urma aspr' noviciatului, care prevedea şi oarecare răgaz trupului, cit din prlC vieţii lăuntrice. Cu înţelepciunea şi iscusinţa lor, procedeele pedagog al căror obiect era corespundeau aptitudinilor sale personale, stl lîndu-i-le în aceeaşi măsura. în timpul practicilor spirituale căror
închina zilele ba chiar şi o parte din nopţi, şi cît durară toate aceste
aspr£
MUNTELE VRĂJIT
491
âtiri, examene de conştiinţa, cercetări şi limpeziri, el se implica în P    . vojt în nesfîrşite greutăţi, contradicţii, tăgăduiri, îmboldit de un spi-.  je şicana răutăcioasa şi pătimaşa. Era deznădejdea - dar în acelaşi şi marea nădejde — a îndrumătorilor lui spirituali pe care-i făcea, în care zi, sa simtă toate flăcările iadului, cînd îi lua în furca dialecticii ■ ' uluia cu lipsa lui de ingenuitate. Ad haec quid tu? întreba el dinda-tul sclipitoarelor sticle de ochelari. Şi, luat din scurt, părintelui nu-i mai rămînea altceva de făcut decît sa-l îndemne la rugăciune, ca sa-şi cîştige pacea sufleteasca: ut in aliquem gradum quietis in anima perveni-at Numai ca aceasta „pace" se vadea a fi, atunci cînd reuşeai sa ajungi la ea, doar o istovire completa a vieţii personale şi te prefăcea pentru totdeauna într-o simpla unealta, adică era pacea sufleteasca a cimitirului, ale cărei semne exterioare atît de îngrijorătoare fratele Naphta le putea studia în preajma lui pe nenumăratele chipuri cu ochii căzuţi în fundul capului şi pe care el nu avea s-o atingă decît cu preţul ruinării trupeşti.
Pentru înalta ţinută spirituala a superiorilor lui, stătea mărturie faptul ca aceste rezerve şi obiecţii nu influenţau întru nimic stima de care se bucura în ochii lor. Chiar stareţul însuşi îl chema la el, la sfîrşitul celui de-al doilea an de noviciat, discuta şi consimţi sa-l primească în sînul Ordinului; iar tînarul scolastic, care pîna atunci primise cele patru confirmări inferioare, adică fusese rînd pe rînd portar, paracliser, predicator şi apoi se lepădase de Satana, facînd de asemenea şi jurămintele „simple", astfel încît el aparţinea în mod definitiv societăţii, pleca la colegiul de la Falkenburg din Olanda pentru a începe studiile superioare de teologie.
"e vremea aceea avea douăzeci de ani, iar trei ani mai tîrziu, din
auza climei neprielnice şi în urma eforturilor intelectuale, boala lui
itara făcuse asemenea progrese încît nu şi-ar fi putut continua stu-
ecît punîndu-şi viaţa în primejdie. O hemoptizie îi alarma pe
nori ş*> după ce se zbătu mai multe saptamîni între viaţa şi moarte,
restabilit, a fost trimis înapoi la „Stella matutina". în acest aşezamînt
^       iv unde fusese crescut, găsi un loc de pedagog, supraveghetor al
ajtf     r lnterni, dar şi ca profesor pentru studiile clasice şi filozofice. De
înd   V 3^lu' acesta intra în ordinea prescrisa de obicei, însă după ce-l
a°sol  • 6ai Vreme ^e cîtiya ani, te întorceai la colegiu ca sa urmezi şi sa
îngâd ■ -61 ŞaPte am de stlJdii teologice. Dar fratelui Naphta nu-i era
asemenea perspectiva. Căci el continua sa fie bolnav; medicul
492
THOMAS MANN
şi superiorii lui socoteau ca slujba pe care o ocupa, şi care se îndepr în aer liber — de pilda supravegherea elevilor la muncile agricole - j-deocamdată prielnica. Primi totuşi primul grad superior şi i Se d învoirea sa cînte ca oficiant la slujba solemna de duminica - învoire d care de altminteri nici nu se folosi, mai întîi fiindcă nu avea deloc si muzical, şi în al doilea rînd deoarece glasul lui stins de boala îl făcea c totul inapt de a cînta. Nu înainta în grad mai sus de subdiaconat şi n ajunse nici la diaconat şi nici la hirotonisirea ca preot; şi cum hernon tizii Ie se repetau, iar febra nu înceta, se văzu silit sa facă o cura prelun gita, pe cheltuiala Ordinului, alegîndu-şi domiciliul la Davos - şi iată ca în aceasta şedere era pe punctul sa împlinească şapte ani. De altfel, abia daca se mai putea vorbi despre o cura propriu-zisa. Şederea la Davos devenise o condiţie indispensabila pentru salvarea vieţii lui, necesitate îndulcită puţin de activitatea de profesor de latina la liceul bolnavilor din localitate...
Hans Castorp afla toate aceste întîmplari, însoţite şi de alte amănunte mai cuprinzătoare şi mai precise, chiar din gura lui Naphta, în timpul convorbirilor, cînd îl vizita în chilia capitonata cu mătase, fie singur, fie uneori în tovărăşia vecinilor de masa, Ferge şi Wehsal, pe care îi prezentase lui Naphta; sau cînd îl întîlnea în timpul plimbării şi se întorceau împreuna spre Dorf — dar indiferent dacă le află din întîmplare, pe sărite sau sub formă de povestiri încheiate, fapt era ca, în ceea ce-l privea pe el, le găsea nu numai foarte neobişnuite, dar îi mai îmboldea şi pe Ferge şi Wehsal sa le remarce ciudăţenia, ceea ce se şi întîmpla. primul, este adevărat, mărturisind limpede şi direct ca toate lucrurile înalte îi erau străine (căci numai aventura şocului pleural îl tîrîse dincolo de omenescul cel mai modest), al doilea, dimpotrivă, cu o vădita simpatie faţa de fericita cariera a unui om pornit de foarte de jos şi cărui boala ce-o aveau în comun îi ridicase în faţa o piedică pentru a-i stavl uriaşul avînt.
Cît despre Hans Castorp. el regreta această întrerupere şi se g'n cu mîndrie dar şi cu grijă la dragul lui Joachim, omul de onoare ca printr-un   efort   eroic,   sfîşiase   reţeaua  rezistenta   a   palavrelor Radamante şi fugise spre drapelul al cărui baţ Hans Castorp parca 1 -vedea apucîndu-l cu mînă stînga, pentru ca, apoi, ridicînd trei dege la mîna dreapta, să depună juramîntul de credinţa. Naphta jurase Şi     ^ un steag, şi el se plasase la adăpostul lui, după cum însuşi se exprl
MUNTELE VRĂJIT
493
atunci
cînd îl pusese la curent pe Hans Castorp asupra felului în cate era
anizat Ordinul sau; dar după cît se părea, se arata a-i fi mai puţin H'ncios cu ideile şi speculaţiile intelectuale decît era Joachim faţa de -u - şi cu toate acestea, el, Hans Castorp, ascultîndu-l — adică el. ■ 'Iul şi copilul păcii, pe ci-devant sau pe viitorul iezuit — se simţea tarit în convingerea ca fiecare dintre ei, atît Joachim cît şi Naphta, tre-'a să aibă simpatie pentru situaţia şi profesia celuilalt şi sa le simtă - rudite cu propria lui situaţie şi profesie. Căci, în fond, amîndoua erau deopotrivă caste militare, şi aceasta în mai multe privinţe: sub raportul ascezei" cît şi al ierarhiei, al supunerii şi al onoarei spaniole. Mai ales aceasta din urma domnea în Ordinul lui Naphta, care, de altfel, era de origine spaniola şi a cărui regula privitoare la exerciţiile spirituale -ceva asemănător cu aceea pe care Friedrich al Prusiei o impusese mai tîrziu infanteriei lui — fusese redactata, la început, în limba spaniola, fapt ce îl făcea pe Naphta sa se slujească adesea de expresii spaniole în povestirile şi relatările lui. Aşa se făcea ca vorbea despre cele do.? ban-deras, cele două stindarde, în jurul cărora se adunau armatele în vederea marii bătălii: cel spiritual şi cel infernal; unul în ţinutul Ierusalimului unde comanda Isus, căpitan general al tuturor drepţilor - celalalt pe cîmpiaBabilonului, avînd drept caudillo, adică şef, pe Lucifer...
Parca aşezamîntul „Stella matutina" nu fusese o adevărata şcoala militară, ai cărei elevi grupaţi în „divizii", fuseseră obligaţi sa păstreze o bienseance ecleziastica militară, pătrunsa de spiritul onoarei, o îmbinare de „guler scrobit" şi „colereta spaniola", daca ne putem exprima astfel? Lu cîta limpezime, gîndi Hans Castorp, apărea ideea de onoare şi de nobleţe, care juca un rol atît de strălucit în profesiunea lui Joachim şi în ceea în care Naphta făcuse o cariera din nenorocire atît de scurta, numai m Pncina bolii. Daca era sa-l crezi, acest Ordin nu se compunea decît >n ofiţeri extrem de ambiţioşi, însufleţiţi doar de gîndul de a se distinge n timpul serviciului (Inisgnes esse se spunea în latineşte). Potrivit doc-ei şi regulamentului stabilite de întemeietorul şi generalul suprem, ° ui Loyola, ei îndeplineau mai multe servicii - nişte servicii mult k         unate decît ale tuturor celor care nu acţionau decît conduşi de
tio       lm^  ^a' ma' mu'1' 'Şi îndeplineau îndatorirea ex supereroga-carn''     ^ C^nco*° ^e datoria lor, deci nu numai rezistînd răzvrătirii decît f  C         n*  a
 camis), ceea ce la urma urmei nu era nimic mai mult
spre          oncaru* om sănătos şi cu bun-simţ, ci combatînd înclinările
aiitate, amor-propriu şi dragoste de viaţă, chiar în chestiunile
494
THOMAS MANN
înd
care  erau  îngăduite  oamenilor  obişnuiţi.  Căci  a lucra duşmanul, agere contra, prin urmare „atacînd", era mult mai onorah' decît a te margini sa te aperi (resistare). Sa-l vlăguieşti şi sa-l distrugi duşman! spunea regulamentul de serviciu în campanie; şi autorul 1U' spaniolul Loyola era, o dată mai muVt, complet de acord cu acel căpitan general al lui Joachim, cu Friedrich al Prusiei, căci regula de război acestuia suna astfel: „Atacă! Ataca!" „Nu-l slabi pe inamic!" ,Attaquez donc toujours!".
Dar ceea ce mai ales se dovedea a fi comun atît universului lui Naphta cît şi celui al lui Joachim era atitudinea lor în privinţa vărsării de sînge şi axioma ca nu trebuia s-o eviţi: lumile, Ordinele şi castele lor se potriveau riguros, şi pentru un copil al păcii era foarte interesant sa-l audă pe Naphta vorbindu-i despre tipurile de călugări războinici din evul mediu, care, asceţi pîna la istovire şi totuşi lacomi de cuceriri spirituale, nu cruţaseră sîngele pentru a întrona cît mai grabnic statul lui Dumnezeu, acela al domniei supranaturalului pe pamînt; despre acei templieri-ostaşi care credeau că moartea în lupta împotriva necredincioşilor este mult mai vrednică de laudă decît moartea în patul lor, şi care socotiseră ca a fi ucis sau a ucide pentru iubirea întru Isus Christos nu era o crimă, ci suprema glorie. Era bine câ Settembrini nu auzise aceste vorbe! Flaşnetarul n-ar fi scăpat ocazia să le pună capăt sunînd în trompeta păcii - deşi chiar în propriul lui program politic exista sfîntul război naţional şi civilizator, dar numai împotriva Vienei, un război pe care, bineînţeles, îl accepta — iar Naphta combătea cu sarcasm şi dispreţ, în mod sincer fara îndoială, aceasta pasiune şi slăbiciune a adversarului său. Cel puţin ori de cîte ori italianul se înflăcăra, manifestînd astfel de sentimente, Naphta afişa imediat un cosmopolitism creştin, mărturisind fie că toate ţările erau patria lui, fie câ nici una dintre ele nu-i era patrie, şi repeta pe un ton tăios cuvîntul unui general al Ordinului, num1 Nickel, după care dragostea de ţară era „o ciumă, şi moartea sigura a i birii creştine".
Bineînţeles câ, în numele ascezei, Naphta privea patriotismul ca P o ciuma — dar cîte nu înţelegea el prin acest cuvînt, cîte lucruri care nu contrazică, după părerea lui, asceza şi împărăţia lui Dumnezeu! numai dragostea de familie şi de patrie, ci chiar şi de sănătate S viaţa: tocmai această dragoste i-o reproşa umanistul, atunci cînd e> bea despre pace şi despre fericire; îl acuza, mustrîndu-l câ iubeşte amor camalis, că iubeşte comoditaţile personale, commodoruin
 S
carnea-coi''
r
I1"
MUNTELE VRĂJIT
495
c si îi azvîrlea în obraz ca numai un filistin putea sa fie afît de lipsit po" *                                    ...                   ....
a  simţ religios ca să dea o cît de mică importanţa vieţii şi sanatatu.
Toate acestea fuseseră spuse în timpul unei cuprinzătoare discuţii, utâ (jjjţ divergenţele care-i separau în chestiunile privind sănătatea • boala, şi care se angajase într-o zi, chiar în preajma Crăciunului, pe înd se plimbau pe pîrtia de zăpadă pîna la Platz şi înapoi, şi la care luaseră parte cu toţii: Settembrini, Naphta, Hans Castorp, Ferge şi Wehsal - toţi cinci cu uşoară febră, ameţiţi şi în acelaşi timp întarîtaţi de atîta umblat şi vorbărie prin aerul îngheţat al înălţimilor, toţi zgîlţîiţi de tremuraturi, fie că rolul lor era activ, ca acela al lui Naphta şi al lui Settembrini, fie ca era pasiv şi se mărginea doar la scurte intervenţii în discuţie; cu toţii însă participau îmboldiţi de un zel atît de înflăcărat incit adesea, uitînd de toate, se opreau formînd un grup profund preocupat care gesticula şi vorbea alandala, împiedicînd circulaţia, fără să se preocupe de străinii care trebuiau sâ-i ocolească, afară de cazul cînd s-ar fi oprit şi ei să asculte uluiţi aceste divagaţii înverşunate.
Discuţia pornise de la Karen Karstedt, biata Karen cu vîrfurile degetelor supurînde, decedată de curînd. Hans Castorp nu aflase nimic despre agravarea stării ei şi nici despre exj'fus; altfel ar fi luat parte, ca un camarad, la înmormîntare — cu atît mai mult cu cît în general avea o mare predilecţie pentru înmormîntari. însă obişnuita discreţie locala îl făcuse să afle prea tîrziu de moartea bietei Karen, astfel ca atunci cînd afla, ea se şi găsea înmormîntatâ în grădina amoraşilor cu scufiţe de zăpadă puse pe-o ureche şi luase definitiv poziţia orizontală. Requiem zeternam rosti el şi închină în amintirea ei citeva cuvinte prieteneşti, ceea ce îl făcu pe Settembrini să-şi bată joc de activitatea caritabila a lui Hans şi de vizitele lui la Leila Gerngross, Ia omul de afaceri Rotbein, la amna Zimmermann cea „prea umflata", la înfumuratul fiu al doamnei •   0Us"les-deux şi la nenorocita Natalia von Mallinckrodt, ba încă îşi mai u joc şi de florile atît de scumpe cu care inginerul îşi demonstra 0 amentul faţă de această adunătură pe cît de ticăloasa pe atît de gnioasă. In privinţa aceasta Hans Castorp îi atrăsese atenţia ca toţi care se bucuraseră de gestul lui muriseră, cu excepţia - de fapt, nul slZ°rie ~ a doamnei Mallinckrodt şi a tînarului Teddy, la care dom-
,,l,..      dorini întrebă daca întîmplâtor acest lucru îi făcea mai respec-tat>ih Q                                                 l
num          oare nu există totuşi ceva, ripostă Hans Castorp, care se
brjni    6 ComPătimire creştină în faţa durerii? Şi mai înainte ca Settem-
1 Putut chema la ordine, Naphta începu sa vorbească despre
496
THOMAS MANN
excesele de caritate izvorîte din sentimentul religios pe care le
n cuse evul mediu, despre cazurile uimitoare de fanatism şi exaltare
mfestate în îngrijirea bolnavilor: fete de regi care au sărutat rănile im ţite ale leproşilor, s-au expus de bunăvoie sa se molipsească de lepra au considerat drept trandafiri buboaiele ce acopereau trupurile boln vilor, care au băut apa unde se scaldasera aceste trupuri pline de pu   ■ declarînd după aceea ca nimic nu li s-a părut vreodată mai bun.
Settembrini se prefăcu ca-i vine sa vomite. Dar îl îngreţoşa mai puţin ceea ce era fizic respingător în aceste imagini şi evocări, declara el, deşi îi întorceau stomacul pe dos, decît ceea ce îi apărea lui drept o monstruoasa rătăcire care confirma o asemenea concepţie despre caritate activa. Şi se înălţa, în replica, într-o atitudine de demnitate senina vorbind despre formele moderne ale carităţii şi umanitarismului şi despre biruinţa repurtata asupra bolilor contagioase, opunînd tuturor acestor orori igiena, reformele sociale şi marile cuceriri ale ştiinţei medicale.
Numai că aceste lucruri onorabile şi burgheze, răspunse Naphta, n-au folosit decît în mica măsura secolelor pe care tocmai le evocase: aceste lucruri au slujit deopotrivă de puţin atît bolnavilor şi îndureraţilor cît şi celor sănătoşi şi fericiţi, care, de altfel, s-au dovedit miloşi mai puţin din compasiune decît din dorinţa mîntuirii sufletului. Căci o reforma sociala încununata cu succes i-a lipsit pe unii de putinţa de a-şi justifica suferinţa, iar pe ceilalţi de rîvna lor sfînta. De aceea menţinerea sărăciei şi a bolii e în interesul celor doua tabere, iar menţinerea acestei concepţii se dovedeşte posibila numai atîta vreme cît este posibil sa ne menţinem la punctul de vedere pur religios.
Un punct de vedere mîrşav, declară Settembrini, şi o concepţie atît de stupida, încît aproape ca şovăie sa se înjosească pîna la a o conit>ate Căci ideea sărăciei sfinte — la fel ca şi ceea ce inginerul nostru afirnws ■ de altfel foarte puţin original despre „compătimirea creştina a durerii erau gogoşi, o pura fantezie, o stare sufleteasca înşelătoare, o eroa psihologica. Mila pe care omul sănătos o manifesta faţa de bolnav şiF care o împinge pîna la respect, deoarece nu-şi poate închipui cum putea suporta o asemenea suferinţa daca i s-ar întîmpla lui - ace mila este foarte exagerata, nefiind cîtuşi de puţin provocata de b°    ^ ci este rezultatul unei erori de judecata şi de imaginaţie, în masur care omul sănătos ar împrumuta bolnavului propriul sau fel "e închipuindu-şi ca bolnavul este un om sănătos care trebuie s>a '
MUNTELE VRĂJIT         497
f rinţele unui bolnav — ceea ce constituie o profunda eroare. Bolnavul
pur şi simplu, numai un om bolnav, cu felul sau deosebit de a fi şi
ensibilitatea schimbata pe care o implica boala; căci boala alterează
om în aşa fel încît pîna la urma se obişnuieşte cu ea, mai cu seama ca
fenomene de sensibilitate atrofiata, stări de inconştienţa, toropeli
linătoare, adică tot soiul de subterfugii şi expediente spirituale şi
orale de care sănătosul în naivitatea lui uita sa ţină socoteala. Cel mai
hun exemplu îl constituie însăşi toata pleava asta de tuberculoşi pe care
o întîlneşti aici, cu nechibzuinţa, prostia şi desfrîul lor, cu lipsa lor de
graba ca sa-şi recapete sănătatea. Pe scurt, daca omul sănătos, care face
parada de această mila respectuoasa, ar fi el însuşi bolnav, deci n-ar mai
fi un om sănătos, atunci şi-ar da seama ca boala este în adevăr o stare
deosebită în sine, dar deloc onorabila, pe care a luat-o prea în serios.
Aici, Anton Karlovici Ferge protesta şi sari în apărarea şocului pleural, împotriva defăimărilor şi a lipsei de consideraţie. Cum? Ce înseamnă asta? Şocul lui pleural a fost luat prea în serios? Foarte mulţumesc, minunat! Marele mar al lui Adam şi mustaţa-i plăcut arcuita urcau şi coborau, iar el se revolta ca oamenii nu catadicseau sa ţină seama de tot ceea ce suferise. Era numai un om simplu, adaugă, un comis-voiajor al unei societăţi de asigurare şi toate lucrurile înalte îi erau străine; chiar şi aceasta discuţie depăşea cu mult orizontul sau. însă daca domnul Settembrini voise, din întîmplare, sa implice şocul pleural in spusele lui — acel infernal gîdilat, cu putoarea sulfuroasa şi cu cele trei leşinuri de culori diferite — atunci se vedea silit sa protesteze şi sa spună de o mie de ori mulţumesc. Căci, în cazul acesta, n-a fost absolut deloc vorba de sensibilitate micşorată, de toropeli alinatoare şi nici de erori de închipuire, ci a fost, în schimb, cea mai mare şi cea mai dez-statoare porcărie de pe lume, şi cine n-a făcut experienţa unei aseme-nea infamii, nu poate să aibă nici un fel de...
1 da, ei da! spuse domnul Settembrini. Colapsul domnului Ferge
n ce în ce mai măreţ, pe măsura ce trece timpul, iar domnia-sa
Set   ^ ^r'n a"" purta în Jurul capului ca pe o aureola de sfînt. Dar el,
au ,      nni' dădea prea puţina importanţa bolnavilor care pretindeau ca
^ ^     P ui sâ fie admiraţi. El însuşi era bolnav, şi nu uşor; însă, fara nici
bise" erare' lui Parca îi venea mai curînd sa-i fie ruşine. De altfel, vor-
aSUpr     Un m°d impersonal, filozofic, iar observaţiile pe care le făcuse
ale om      erenîe'or existente între firea şi senzaţiile bolnavului şi cele
1 sanatos erau perfect întemeiate, şi este de ajuns ca domnii de
498
THOMAS MANN
faţă sa se gîndeasca la bolile mintale, la halucinaţii de pilda. Daca u dintre tovarăşii lui de faţa, de exemplu domnului inginer sau domn Wehsal, i s-ar întîmpla sa zărească asta-seară, în amurg, într-un col» camerei, pe domnul răposatul tatăl lui, care l-ar privi şi i-ar vorbi - f tul acesta aT fi pentru persoana în chestiune pur şi simplu o enormitat o întîmplare zguduitoare şi tulburătoare în cel mai înalt grad, care 1 face sa se îndoiască de simţurile şi chiar de raţiunea sa şi l-ar hotărî s părăsească imediat camera pentru a da fuga sâ-şi îngrijească nervii S n-ar fi avut dreptate? Dar hazul consta tocmai în faptul că acestor domn' nu li se putea întîmpla un asemenea lucru, deoarece amîndoi sînt cu mintea întreaga. Dar daca li s-ar întîmpla aşa ceva, atunci n-ar mai fi sănătoşi, ci bolnavi, şi n-ar mai reacţiona ca un om sănătos, adică nu le-ar mai fi teamă şi n-ăr mai lua-o la sănătoasa, ci ar primi aceasta apariţie ca şi cum ar fi foarte fireasca şi ar începe o conversaţie cu ea, adică s-ar comporta ca nişte bolnavi care au halucinaţii, şi a crede ca halucinaţia constituie pentru asemenea bolnavi un motiv de spaima sănătoasa este tocmai greşeala de imaginaţie pe care o face cel care nu-i bolnav.
Domnul Settembrini vorbea într-un fel foarte caraghios şi plastic despre răposatul tata din colţul camerei. Şi nimeni nu s-a putut stapîni de a face haz, chiar şi Ferge, deşi era mîhnit din cauza dispreţului pe care ceilalţi îl ăratau făţâ de infernala lui aventura. Cît priveşte pe umanist, el profită de aceasta însufleţire pentru ă comenta şi a motiva pe larg de ce făcea atît de puţin caz de cei care aveau halucinaţii şi în general de toţi pazzi: Aceşti oameni, spuse el, îşi îngăduie prea multe lucruri şi adesea nu depinde decît de ei ca sa-şi stapîneasca demenţa, aşa cum chiar el însuşi a putut observa în timpul unor vizite pe care le-a făcut in diferitele spitale de nebuni. Căci, atunci cînd un medic sau un străin apare în pragul salonului, nebunul îşi stapîneşte de cele mai multe on halucinaţia, strîmbaturile, palavrageala lipsita de sens şi gesticulaţia.?1 sta cuminte tot timpul cît se ştie observat, pentni ca imediat după aceea s-o ia din nou de la capăt. Prin urmare, este incontestabil ca, numeroase cazuri, demenţa semnifică o delăsare, în sensul ca serve? unor caractere slabe drept refugiu şi adăpost împotriva unei mari du împotriva unei lovituri a soartei pe care asemenea oameni nu se sirn stare să le îndure cu deplină luciditate. Şi toată lumea poate ti con de aceste concluzii, deoarece chiar el, Settembrini, însănătoşise nu    ^ cel puţin în mod trecător, a mai multor nebuni, numai cu pnvl opunînd divagaţiilor o atitudine nemilos de logică...
MUNTELE VRĂJIT         499
Naphta avu un rîs sarcastic, în vreme ce Hans Castorp protesta, spu-
j ri< e\ crede cuvînt cu cuvînt tot ceea ce spusese domnul Settembrini.
a suficient sa-şi închipuie cum sunsese pe sub mustaţa şi cum ■ 'se cu raţiunea lui atît de neînduplecata în ochii celui slab la minte,
tru a înţelege foarte bine că nenorocitul se văzuse silit sâ se concen-ze şi să depună toate eforturile pentru a-şi recapătă luciditatea, deşi, f eşte, trebuie să fi simţit intervenţia domnului Settembrini ca pe o • mvire destul de rău venita... Dar şi Naphta vizitase spitale de nebuni şi ■ ' amintea că trecuse pe la „pavilionul agitaţilor", unde i se înfăţişaseră scene şi privelişti în faţa cărora, Dumnezeule, privirea înţeleaptă şi influenţa salvatoare a domnului Settembrini farâ îndoiala că n-ar fi folosit la nimic: scene danteşti, chipuri groteşti ale spaimei şi ale caznei: nebuni goi, chirciţi în baie, luînd toate aspectele înfricoşării, groazei şi încremenirii, unii strigîndu-şi suferinţa, alţii cu braţele ridicate şi gura căscată scoţînd hohote de rîs în care se amestecau toate elementele infernului.
- Aha! spuse domnul Ferge şi îşi îngădui să le reamintească propriul lui rîs, cel pe care-I avusese atunci cînd leşinase.
-Aşadar, rezumă domnul Naphta, pedagogia neînduplecata a domnului Settembrini ar trebui să-şi ia tălpăşiţa în faţa nălucirilor de la pavilionul agitaţilor şi fiorul unei reculegeri religioase ar fi, în orice caz, o reacţie mai omenească decît aceste pretenţii moralizatoare ale raţiunii pe care mult strălucitorul nostru cavaler al soarelui şi vicar al lui Solomon se complăcea să le opună aici demenţei.
Hans Castorp nu avu timpul sa se ocupe de titlurile pe care Naphta ocmai i le acorda din nou domnului Settembrini. îşi propuse sa revină asupra lor cu prima ocazie. însă pentru moment conversaţia continua şi 11 absorbea toata atenţia. Căci Naphta tocmai comenta cu severitate
marile generale care-l determinau pe umanist sâ cinstească, din prin-l sănătatea, înjosind şi necinstind pe cît posibil boala, punct de care, fireşte, dovedea o nepăsare remarcabilă şi totuşi aproape tud' 1 ă" întrucît domnul Settembrini era el însuşi bolnav. însă ati-se b' -Ul ~ °are' ^eş' îmbrăcatâ în haina unei demnităţi excepţionale, de t W totu?' Pe eroare - rezulta dintr-o stima şi dintr-un respect faţa în st ' Care nar ^ *°st Juslif'căte decît daca trupul s-ar mai fi aflat încă are a    Ul o™8'nară' aproape de Dumnezeu, în loc să se găsească într-o
 a           8ă' aproape de Dumnezeu, în loc să se găsească întro
sese h~    eSradare - in stătu degradationis - căci, creat nemuritor, fu-stricăciunii şi scîrboşeniei, în urmă corupţiei naturii prin
500
THOMAS MANN
păcatul originar, devenind astfel muritor şi trecător, adică nu era altceva decît o închisoare a sufletului, proprie cel mult sa trezească timentul ruşinii şi al confuziei, pudoris et confusionis sensum spunea sfîntul Ignaţiu.
Aceasta este starea sufleteasca, striga Hans Castorp, pe care a red în mod peremptoriu umanistul Plotin. Dar domnul Settembnni rid cîndu-şi brusc braţele, dincolo de articulaţia omoplaţilor, deasupra ca lui, îl invita sa nu mai confunde punctele de vedere, ci mai degrabă s se mărginească a fi receptiv la cele ce se spuneau.
Dar între timp Naphta canaliza discuţia către respectul pe care evul mediu creştin îl dovedise faţa de mizeria trupului, prin aprobarea religioasa pe care o acorda suferinţei cărnii. Căci buboaiele trupului nu numai ca îi dovedeau, în mod evident, decăderea, dar mai corespundeau încă şi perversităţii otrăvite a sufletului într-un chip limpede şi satisfăcător pentru spirit — pe cînd frumuseţea trupeasca era un fenomen înşelător şi jignitor pentru conştiinţa şi de aceea făceau foarte bine cei care o respingeau, umilindu-se adînc în faţa infirmităţii. Qms me hbet-abit de corpore mortis hujusl Cine ma va elibera de trupul acestei morţi? Era însăşi vocea spiritului, care în veci va fi vocea adevăratei umanităţi.
Nu, era o voce nocturna, după părerea rostita cu emoţie de domnul Settembrini — vocea unei lumi pentru care soarele virtuţii şi al umanităţii încă nu răsărise. Evident, deşi înveninat în ceea ce priveşte persoana lui fizica, el, Settembrini, mai era totuşi un spirit destul de sănătos şi neatins de otrava trupeasca pentru a mai fi capabil sa-i facă în ciuda clericalului Naphta în problema trupului şi ca sa-şi bata joc de suflet într-un fel agreabil. Şi împinse înfumurarea chiar pîna la a slavi trupu omului ca pe adevăratul templu al lui Dumnezeu, la care Naphta declar ca aceasta urzeala materiala care era trupul nu reprezenta altceva valul întins între noi şi eternitate, ceea ce avu drept rezultat Settembrini îi interzise definitiv sa se mai folosească de cuvîntul „u nitate"... şi aşa mai departe.
decît
Cu obrajii înţepeniţi de frig, cu capetele goale, păşind cu şoşon
cauciuc cînd pe stratul de zăpada tare, care scîrţîia, fiind acopen
, 7apau cenuşa, şi se înalţă pîna deasupra trotuarului, cînd framîntma L *
deasa şi moale a şoselei, Settembrini, îmbrăcat cu un palton a guler şi revere de castor păreau napîrlite de atîta întrebuinţare. care-l purta cu eleganţa, şi Naphta într-o şuba neagra, perfect in
MUNTELE VRĂJIT         501
"ndu-i pînâ la picioare şi care, căptuşita în întregime cu blana, îl perea complet, discutau despre aceste principii cu o înflăcărare orîta din pasiune, şi se întîmpla destul de des sa nu se mai adreseze 1 altuia, ci lui Hans Castorp, căruia vorbitorul îi expunea punctul sau vedere, arătîndu-şi adversarul numai cu capul sau cu degetul. Iar Hans Castorp mergea între cei doi adversari, întorcîndu-şi capul cînd - tr-o parte cînd în cealaltă şi aproba pe rînd pe fiecare sau, oprindu-se, bustul repezit pieziş îndărăt şi gesticulînd cu mîna înmanuşata în blana de ied, făcea cîte o observaţie personala, bineînţeles cu totul neînsemnată, în vreme ce Ferge şi cu Wehsal se învîrteau în jurul celor trei cînd luîndu-le-o înainte cînd ramînînd în urma lor. sau reuşind sa meargă în acelaşi rînd pînă în clipa în care trecătorii le rupeau alinierea. Sub influenţa unor observaţii ale lui Ferge şi Wehsal, convorbirea alunecă spre subiecte mai concrete şi ajunse repede, rînd pe rînd şi trezind interesul crescînd al tuturor, la probleme ca incinerarea, pedepse corporale, tortura şi osîndirea la moarte. Ferdinand Wehsal a fost cel care aduse în discuţie pedeapsa corporala şi aceasta idee se potrivea cu mutra lui - aşa i se păru lui Hans Castorp. Şi nimeni n-a fost surprins cînd domnul Settembrini se dezlanţui în tirade avîntate, invocînd demnitatea umană împotriva acestui procedeu tot atît de condamnabil în pedagogie cît şi în dreptul penal — şi n-au fost, totuşi, nici prea uimiţi, dar oricum destul de buimăciţi de atîta îndrăzneala sinistra, cînd Naphta se pronunţă în favoarea bastonadei. După părerea lui, în legătura cu această chestiune este absurd ca sporovăieşti despre demnitatea umana, caci adevărata demnitate aparţine spiritului, nu cârmi, şi cum sufletul menesc este înclinat cu prea mare uşurinţă sa-şi scoată numai din trup reaga bucurie de a trai,  suferinţele la care îi este supus trupul prezintă un mijloc foarte recomandabil ca sa-şi potolească plăcerea nior şi sâ-l orienteze oarecum de la carne spre spirit, pentru ca a din urmă sa-şi recapete întreaga putere  asupra  lui.  Este  o e cu totul absurdă sa socoteşti pedeapsa corporala ca pe ceva duh*6 " ^ umilitor- Sfînta Elisabeta a fost flagelată pîna la sînge de ar j~     l      e'> Konrad von Marburg, iar potrivit legendei „sufletul" ei bIat ,     "mcîntat pîna la a treia strana" şi ea însăşi a bătut cu nuiele o t"l sa t" " na Câre^a " era Prea somn ca sa se spovedească. Era oare posi-suPus        &adui a considera inumane şi barbare flagelările la care s-au §enerai   h- "' Un°r anum'te ordine şi secte şi, vorbind într-un mod mai lar Ş1 ur>eîe persoane cu adînci trăiri interioare, pentru ca în
502
THOMAS MANN
felul acesta sa întărească în ei principiul spiritului? Ideea ca mterd' prin lege a pedepselor corporale constituie un important progres în ţ   ■ care se socotesc înaintate, era o convingere care, cu cît se dovedeşte de nezdruncinat, cu atîta pare mai caraghioasa.
Măcar atît ar trebui sa se admită, spuse Hans Castorp, ca în ac conflict dintre carne şi spirit carnea întrupează fara îndoiala princip] rau si drăcesc... întrupează, ei da, aşadar, întrupează, deoarece carn face parte în mod firesc din natura — în mod natural din natura nu deloc rau exprimat - şi ca natura, în ostilitatea ei faţa de spirit, de raţiune, este hotărît rea, adică rea în înţelesul mistic, putem spune şi Hans Castorp îşi ceru scuze ca îndrăznea sa facă aceasta observaţie bazîndu-se pe cultura şi pe cunoştinţele lui. Iar acest punct de vedere o dată admis, continua el, era foarte logic sa te porţi cu trupul în consecinţa, adică sa-i aplici toate mijloacele de pedeapsa pe care puteai, deopotrivă, sa le consideri mistic rele — daca i se îngăduia şi lui sa aibă o opinie personala. Şi poate ca, daca domnul Settembrini ar fi avut-o alături de el pe o oarecare sfînta Elisabeta, atunci cînd slăbiciunea trupului l-a împiedicat sa se duca la congresul progresist de la Barcelona...
Se porniră pe rîsete, şi cum umanistul încerca sa protesteze, Hans Castorp se apuca sa vorbească repede despre nişte lovituri pe care el însuşi le primise odinioară: la liceul pe care-l frecventase asemenea pedepse se mai obişnuiau încă în clasele inferioare, cu ajutorul unor vergi, deşi profesorii, din anumite consideraţii sociale, nu aplicau pedeapsa cu mîna proprie, totuşi într-o zi primise de la un coleg mai puternic decît el, o mare puşlama, o ploaie de lovituri cu un baţ flexibil, peste coapse şi peste pulpele care nu-i erau acoperite decît de nişte ciorapi — îl duruse îngrozitor, amarnic, de neuitat, de-a dreptul mistic. încit a plîns în hohote pe care nu şi le putea stapîni, a plîns de ruşine şi de amărăciune - domnul Wehsal sa aibă amabilitatea sa-i ierte expresia-iar după aceea, mult mai tîrziu, Hans Castorp citise ca în închisori tîlharii cei mai fioroşi se smiorcaiau ca nişte copilaşi cînd li se ac tra bastonada.
în vreme ce domnul Settembrini îşi ascundea faţa cu amin mîinile pe care avea nişte mânuşi foarte jerpelite, Naphta întrena-sîngele rece al unui orator politic, cam cum ar fi cu putinţa oare domoleşti nişte criminali recalcitranţi, daca nu cu căluşul şi cU unelte întru totul la locul lor şi corespunzătoare cu principii'e     ^ temniţe; o închisoare umanitara era o tranzacţie estetica, un compr
MUNTELE VRĂJIT
503
iar fraze
pun-l
domnul Settembrini, cu toate ca era un orator şi un îndrăgostit de
frumoase, nu se pricepea, în fond, deloc la frumuseţe. Dar din ct de vedere pedagogic, daca ar fi sa-l credem pe Naphta, concepţia
, pre demnitatea omeneasca a acelora care nu voiau sa admită pedep-ele corporale îşi avea originea în individualismul liberal al epocii burgheze şi umanitariste, adică într-un absolutism luminat de eul care acum era gata-gata sa se stingă şi sâ facă loc unor idei sociale noi şi mai puţin delicate, unor idei de domolire şi de supunere, de constrîngere şi de ascultare care nu puteau fi realizate fara cruzimea sacra ce te face sa priveşti cu un alt ochi chiar şi o pedeapsa corporala aplicata unui cadavru.
De unde şi expresia sa fii supus ca un cadavru, spuse Settembrini dispreţuitor, şi cum Naphta îi atrase atenţia ca, deoarece chiar Dumnezeu a dat trupului nostru ruşinea cumplita a putreziciunii, ca sa-l pedepsească, rezulta în mod logic ca nu trebuie sa consideram ca o crima de lezmaiestate faptul de a administra aceluiaşi trup o ploaie de lovituri — şi iată că, deodată, conversaţia aluneca spre incinerare.
Settembrini o ridica în slavi. lata o posibilitate sa lecuieşti aceasta ruşine, spuse el vesel. Consideraţii de ordin practic, dar, în acelaşi timp, şi motive idealiste au determinat umanitatea sâ-i găsească leacul.
Şi în continuare declara ca urma sa ia parte la lucrările pregătitoare ale unui congres internaţional în favoarea incinerării care, probabil, avea sa se ţină în Suedia. Proiectau sa expună chiar şi un crematoriu model, construit pe baza tuturor experienţelor acumulate pîna în prezent, precum şi o sală pentru urne de cenuşa şi era de prevăzut ca acest congres va exercita o influenţa însemnata şi stimulatoare. Ce procedeu învechit şi demodat mai este şi înmormîntarea - date fiind condiţiile VJeţii moderne! Extinderea oraşelor! împingerea la periferie a cimiti-°r, aceste locuri de odihna, cum ne arata etimologia cuvîntului! Preţul
nurilor! Caracterul prozaic al înmormîntarilor determinat de nevoia te sluji de mijloace de transport moderne! Despre toate aceste
ecte a'e problemei, Settembrini vorbi cu exuberanţa, facînd obser-
Pune de bun-simţ.  îşi  bătu joc  de mutra jalnica a văduvului
guat care se duce zilnic în pelerinaj la mormîntul scumpei lui
bar     ' ^entru a sta de vorba cu ea la faţa locului. Dar pentru înjghe-
t,u       nei asernenea idile se cere, înainte de toate, sa dispui din plin de
Care     e mai Preţios al vieţii, adică de timp şi, de altfel, activitatea vie
viduv h ne§te mtr-un cimitir central modern are grija sa-l vindece pe
Cestc mofturi tradiţionale. Distrugerea cadavrului prin foc -
504
THOMAS MANN
iată o idee pură, igienică şi demnă, ba chiar eroică, da, eroica, în loc laşi prada unei dezgustătoare descompuneri, să fie devorat de n' organisme inferioare. Sentimentul însuşi are mult mai mult de cîşti prin acest procedeu nou care răspunde nevoii umane de-a dăinui O   ' ceea ce era distrus de foc erau doar părţile vremelnice ale trupului ca chiar în timpul vieţii fuseseră mereu reînnoite prin nutriţie; dimpotrivă cele care luau cel mai puţin parte la aceasta stare de vremelnicie şi care I însoţeau pe om aproape fără să se schimbe de-a lungul existenţei sale ramîneau identice cu cele care rezistau focului, ele formau cenuşa pe care, strîngînd-o, supravieţuitorii păstrau partea nepieritoare a mortului
- Foarte frumos, zise Naphta; oh, foarte, foarte drăguţ! Partea nepieritoare a omului, cenuşa.
- Ah, bineînţeles, continuă Settembrini, bineînţeles că Naphta are pretenţia să păstreze umanitatea în atitudinea ei iraţionalistă faţa de procesele biologice, ca să poată permanentiza concepţia religioasa primitivă pentru care moartea era o fantoma înfricoşătoare menita să trezească nişte fiori atît de misterioşi, încît îţi era interzis să îndrepţi privirea raţiunii lucide asupra acestui fenomen. Ce barbarie! Spaima în faţa morţii îşi are originea în acele vremuri foarte primitive ale civilizaţiei umane, în care moartea violentă fusese regula, iar caracterul înfricoşător pe care îl avea, în adevăr, această moarte violenta a rămas multă vreme legat, în conştiinţa omului, de ideea morţii în general. Daî datorita dezvoltării ştiinţei generale, a igienei cît şi progreselor în privinţa securităţii personale, moartea naturală a devenit treptat-treptat, regula obişnuită, şi pentru un muncitor modern gîndul unui repaus veşnic după epuizarea firească a forţelor nu mai are nimic înspai-mîntâtor, ci, dimpotrivă, este normal şi de dorit. Nu, moartea nu eranici fantomă şi nici mister; era un fenomen simplu, raţional, necesar şi de dorit din punct de vedere fiziologic, şi ar însemna să iroseşti viaţa daca ai stărui să contempli moartea mai mult decît este necesar. Tocma1 o' cauza aceasta participanţii la congres plânuiau să completeze acest cr matoriu model cu o sală pentru urne, adică oarecum o sală a morţu, c alta sală, a vieţii, unde arhitectura, pictura, sculptura, muzica şi Poe vor trebui să-şi dea mîna pentru a abate sensibilitatea supravieţuiton de la trăirea morţii şi a-i apăra de o durere stupidă şi de un doliu rost, pentru a-i îndrepta spre bucuriile vieţii...                                   ,
- Cît mai urgent! spuse în bătaie de joc Naphta. Ca nu cumva o1" să împingă prea departe cultul morţii, să nu meargă prea depar e
MUNTELE VRĂJIT
505
ectul faţă de un fapt atît de simplu, dar fara de care n-ar exista, este rcsp                   .               ...            ...            . .
vărat, nici arhitectură, nici pictura, nici sculptura, nici muzica şi nici
chiar poezie.
_ pezerteazâ ca să se pună în slujba drapelului, spuse Hans Castorp
şi observaţia dumneavoastră, domnule inginer, este confuza, nuse Settembrini, lasă totuşi să i se întrevadă caracterul vrednic de mustrare. Experienţa morţii trebuie să fie, în ultima instanţă, experienţa vieţii, dacă nu, ea nu este decît o poveste cu strigoi.
- în sala vieţii se vor pune oare şi simboluri obscene, ca acelea de pe sarcofagele antice? întrebă Hans Castorp cu toată seriozitatea.
Simţurile vor fi acaparate, prin orice mijloc, îl încredinţa Naphta. în marmură cît şi în tablouri gustul clasic va expune trupul aşa cum este, adică un trup plămădit din păcate şi pe care dumnealor îl apăra de putrezire, ceea ce nu mai are nimic surprinzător atîta vreme cît din prea mare dragoste pentru el nu mai vor sâ-l lase nici măcar sa fie biciuit...
Aici, interveni Wehsal şi aduse vorba despre tortură; iar subiectul se potrivea de minune cu faţa lui. Ce credeau domnii de faţă despre această chestiune? El, Ferdinand, în timpul călătoriilor lui de afaceri, nu scăpase niciodată prilejul să viziteze, în centrele de cultură veche, locurile tăinuite în care se practicase acest mod de a cerceta conştiinţele. Aşa se făcea că reuşise să vadă camerele de tortură de la Nurnberg şi de la Ratisbona, câci, în interesul cultivării lui intelectuale le vizitase şi le studiase îndeaproape. în adevăr, acolo, în acele camere, au fost date trupului cele mai puţin delicate şi cele mai ingenioase lovituri, în numele dragostei Pentru suflet. Şi lucrurile nu s-au întîmplat numai o singura data. Para ntâ în gura deschisă, faimoasa para, care, evident, nu mai era un lucru e cios ~ dtlpă care domnea tăcerea, o tăcere foarte bine folosita... ~Porcheria, murmură Settembrini.
rge spuse că toată cinstirea dată perei şi tăcerii bine folosite nu na nimic. Căci ei nu descoperiseră ceea ce era cel mai îngrozitor Uc™. anume să ţi se pipăie pleura. au făcut-o ca sâ-l vindece!
Şj           etul împietrit, remarcă Naphta, şi dreptatea jignita îndreptăţesc
tjnd  '. n bună măsură, suprimarea trecătoare a compătimirii. Pretu-y.  . rtura n-a fost decît un rezultat al progresului raţional... 1' Naphta nu era chiar în toate minţile.
506
THOMAS MANN
Cu toate acestea, nu bătea cîmpii! Domnul Settembrini era un e şi fara îndoiala ca, pentru moment, nu-şi amintea de întreaga istori procedurii din evul mediu. în adevăr, se raţionalizase în mod prosre ' şi chiar în aşa fel încît Dumnezeu a fost, puţin cîte puţin, îndepărtat di noţiunile de drept şi înlocuit cu noţiuni îndrăzneţe ale raţiunii. Judecat lui Dumnezeu căzuse în desuetudine, deoarece juriştii şi-au dat seam că cel mai tare era învingător chiar atunci cînd nu avea dreptate Oamenii de soiul domnului Settembrini, adică scepticii şi spiritele critice, au făcut aceasta observaţie şi au obţinut ca inchiziţia - care nu ţinea seama de intervenţia lui Dumnezeu în favoarea adevărului, dar care tindea sa obţină de la acuzat mărturisirea adevărului — sa fie substituita vechiului mod naiv de a pune în practica justiţia. Adică nici o condamnare fara mărturisire - şi chiar şi astăzi este de ajuns sa asculţi opinia publica: instinctul ei, în aceasta privinţa, este adînc înrădăcinat şi oricît de strînsă s-ar prezenta înşiruirea probelor, condamnarea este socotita neîndreptaţitâ atunci cînd lipseşte mărturisirea. Dar cum s-o obţii? Cum sa surprinzi adevărul, dincolo de toate aparenţele, dincolo de nişte simple bănuieli? Cum să pătrunzi în creierul şi în inima unui om care îl disimulează, care refuza sa-l divulge? Cînd spiritul era recalcitrant, inchizitorilor nu le mai ramînea decît posibilitatea de a se adresa trupului pe care puteau oricînd să-l constrînga. Tortura, ca mijloc de a obţine mărturisirea absolut necesară era deci impusa de către raţiune. Dar chiar domnul Settembrini era acela care reclamase deopotrivă şi introdusese obligaţia sa se recurgă la mărturisire şi, prin urmare, el era deopotrivă şi nascocitorul torturii.
Umanistul îi ruga pe ceilalţi domni sa nu-i dea crezare. Spusele domnului Naphta erau nişte glume diabolice. Daca totul se petrecuse aşa cum pretindea domnul Naphta, adică daca raţiunea inventase. în ade var, asemenea procedeu înfiorător, faptul dovedea cel mult cîta nevoi avea raţiunea de-a fi mereu susţinuta şi luminată, şi cît de puţine motiv au adoratorii instinctului natural cînd se tem că pe pamînt s-ar pu petrece toate potrivit raţiunii! însă onorabilul care îl contrazice rătăcise cu siguranţa. Aceasta justiţie înfiorătoare n-a putut fi inspirat virtute, pentru bunul motiv ca fondul ei era credinţa în infern. N-aV decît sa vezi muzeele şi camerele de tortură, ca să te convingi ca a procedee de a împunge, de a întinde, de a ţintui şi de a pîrjoli erau. cît se pare, izvorîte dintr-o imaginaţie copilăroasă şi orbită, din d0 de a imita cu sfinţenie ceea ce se credea ca se practica în locurile p
MUNTELE VRĂJIT
507
sei
eterne, în lumea de apoi. De altfel, inchizitorii erau convinşi ca-l
ajuta pe
împricinat! Se formulase chiar părerea ca însuşi sufletul lui chi-
it aspira la mărturisire, dar câ numai carnea, ca principiu al râului, se ■  ootrivea voinţei. Şi astfel s-a ajuns la credinţa ca acuzatului i se făcea serviciu caritabil zdrobindu-i-se carnea prin tortura. Rătăciri de
asceţi...
Oare vechii romani nu procedau în acelaşi fel?
Romanii? Ma chel
Şi totuşi, au cunoscut şi ei tortura ca formă procedurala.
încurcătură logica... Hans Castorp încerca sa furişeze în dezbatere, din proprie iniţiativa, problema pedepsei cu moartea, ca şi cum el ar fi putut avea chemarea să conducă o asemenea discuţie. Tortura a fost suprimata, cu toate ca judecătorii de instrucţie dispuneau oricînd de mijloacele lor proprii sa-i chinuiască pe acuzaţi. Dar pedeapsa cu moartea părea nemuritoare şi nu dădea impresia ca se putea renunţa la ea. Chiar şi cele mai civilizate popoare o mai aplicau. Francezii au avut foarte mari neplăceri din pricina deportărilor. N-au mai ştiut, în adevăr, ce soluţie practică şa găsească în legătura cu nişte făpturi antropoide, afara doar să le scurteze cu un cap.
Nu erau nişte „făpturi antropoide", îi deschise ochii domnul Settembrini; erau nişte oameni ca el, Hans Castorp, şi chiar ca acela care vorbea - numai ca nu aveau voinţa şi pe deasupra mai erau şi victimele unei societăţi prost organizate. Şi, în continuare, povesti despre un mare criminal care făcuse mai multe omoruri şi aparţinea acelui tip pe care procurorii au obiceiul, în rechizitoriile lor, şa-l califice drept «rătăcit", drept „bestie cu chip omenesc", însă acest om acoperise cu Versuri zidul celulei. Şi versurile nu erau deloc rele - ba erau chiar mai bune decît acelea pe care le-ar fi făcut înşişi procurorii.
aptul acesta aruncă o lumina destul de bizara asupra artei, răspunse
P ta. Dar în afară de asta, chestiunea nu era vrednica sa i se acorde Vreo consideraţie.
ailS *~astorP crezuse ca domnul Naphta se va declara partizanul I 6psei cu moartea. Naphta, spuse el, era fara îndoiala tot atît de revo-^        ca şi domnul Settembrini, dar într-un sens conservatorist, adică
jn revoluţionar al conservării.
acea   mea' surîse domnul Settembrini foarte sigur de el, va trece peste
af|ate     evolutie a reacţiunii antiumane, oprindu-se la alte probleme
nea de zi. Domnul Naphta prefera sa suspecteze arta dccît
508
THOMAS MANN
sa recunoască deschis ca se poate restitui demnitatea umana wll celui  mai  condamnabil  dintre  oameni.   în  numele  unui  asertie fanatism este cu neputinţa sa cîştigi tineretul care tinde către lum Tocmai a luat fiinţa o liga internaţionala al cărei scop este suspendar pedepsei cu moartea în toate ţările civilizate. Domnul Settembrini ar cinstea sa-i fie membru. Nu se alesese încă locul unde se va ţine viitor congres, însă umanitatea putea sa aibă certitudinea ca oratorii ce se v face auziţi în aceasta chestiune vor fi înarmaţi cu argumente. Şi printr argumente, pomeni pe acela care dăinuia mereu, anume al posibilităţii unei erori judiciare şi deci a unui asasinat legal, precum şi pe acela ca veşnic va dăinui speranţa ca un criminal se poate îndrepta pîna la sfîrşit ba chiar cita: „Răzbunarea îmi aparţine", declarînd în continuare ca daca statul este interesat mai mult sa amelioreze natura umana decît sa folosească violenţa, atunci nu-i era îngăduit sa răsplătească râul cu rau -şi astfel domnul Settembrini respinse ideea de „pedeapsa", după ce, pe baza unui determinism ştiinţific, o combătuse pe aceea a „vinovăţiei".
Atunci „tineretul care tinde spre lumina" îl văzu pe Naphta răsucind gîtul, rînd pe rînd, la fiecare dintre aceste argumente şi îl auzi facînd glume pe socoteala fricii de a varsă sînge şi a respectului pentru viaţa umana pe care le manifesta generosul interlocutor, afirmînd ca respectul pentru viaţa izolata la individ nu era decît produsul epocilor burgheze celor mai stupide şi mai filistine, dar ca, în împrejurări cît de cît mai dramatice, de îndată ce ar fi în joc o singura idee care ar trece peste aceea a „siguranţei personale",  adică o idee suprapersonala, aşadar supraindividuala — iar aceasta era singura demna de om şi prin urmare cu adevărat fireasca într-un sens mai înalt — viaţa izolata la individ nu numai ca ar fi sacrificata fara şovăire unui scop superior, ci chiar respinsa de bunăvoie şi fara ezitare, ca un lucru ruşinos, de însuşi individul respectiv. Filantropia domnului Settembrini, adversarul vaen-spuse el, tinde sa răpească vieţii toate accentele ei teribil de serioase, o gravitate suprema; tinde sa castreze viaţa chiar prin determinism11 pretinsei ei ştiinţe. Dar adevărul ne arata nu numai ca ideea de vinovat nu poate fi anulat de determinism, dar ca prin el nu face decît sa ap mai riguros şi mai înspaimîntator.
Nu era rau. Nu cumva dorea ca nefericita victima a societăţi1 s simtă chiar de-a binelea vinovata şi sa meargă de bunăvoie la eşafo
Fireşte. Criminalul este convins de vinovăţia lui aşa cum este vins de el însuşi. Căci este aşa cum este, nu poate şi nici nu vrea s
MUNTELE VRĂJIT
509
f l şi tocmai asta îi este vinovăţia. Domnul Naphta deplasa vinovăţia
■    eritul din domeniul empiric în domeniul metafizic. Este adevărat ca
tul fapta, erau determinate, aici nu putea fi vorba despre un liber arbi-
dar altfel se petrec lucrurile cu existenţa propriu-zisa. Căci omul
te şi ramîne ceea ce vrea sa fie, pîna în pragul exterminării lui; a ucis
curos „pentru sensul vieţii lui" şi, deci, trebuia sa plătească pe deplin
f ricit cu propria lui viaţa. Sa moara, fiindcă ispăşea prin asta plăcerea
sa cea mai profunda.
Plăcerea cea mai profunda? Cea mai profunda.
Celalalt îşi muşca buzele. Hans Castorp tuşi. Lui Wehsal îi spînzura pieziş falca. Domnul Ferge suspina. Domnul Settembrim observa cu fineţe:
- Se vede ca exista o maniera de-a generaliza care da subiectului o nuanţa personala. V-ar plăcea sa ucideţi?
-  Asta nu vă priveşte. Dar daca totuşi aş fi facut-o, rîdeam in obrazul unei ignorante umanitare dispusa sa ma hrănească cu linte pîna la sfîrşitul firesc al zilelor mele. N-are nici un fel de sens ca asasinul sa supravieţuiască celui ucis. Ei sînt şi vor rămîne părtaşi la o taina care-i leagă şi-i va lega pe vecie, aşa cum doua fiinţe nu o fac decît într-o alta împrejurare unica şi asemănătoare, una supunîndu-se, cealaltă acţionînd. Destinele lor sînt de nedespărţit.
Settembrini mărturisi cu răceala ca îi lipsea receptivitatea pentru un
asemenea misticism al morţii şi al omorului, şi ca nu-i părea deloc rau.
Nu avea de adus nici o obiecţie talentelor eminamente religioase ale
domnului Naphta —   care în mod incontestabil le depăşeau pe ale lui,
otuşi trebuia sa constate ca nu-l invidia. O nevoie imperioasa de pun-
ate îl îndepărta de o sfera în care domnea, nu numai sub raportul fizic,
Şi sub cel moral, respectul pentru nenorocirea despre care tineretul
os de experienţe vorbise adineauri, pe scurt, de o sfera în care vir-
ea, raţiunea şi sănătatea nu însemnau nimic, dar în care viciile şi
°ala se bucurau de cea mai înalta consideraţie.
^       aphta confirma ca, în adevăr, virtutea şi sănătatea nu erau stări st w °aSC ^C rea^zase un foarte mare succes, spuse el, atunci cînd se 'rmpede ca religia nu avea nimic comun cu raţiunea şi cu baz         •       adau8a el> religia nu are nimic de-a face cu viaţa. Viaţa se
cinj-i          e condiţii şi nişte coordonate care decurgeau cînd din prm-
n°aşterii, cînd din domeniul etic. Primele se numeau timpul,
510
THOMAS MANN
spaţiul, cauzalitatea - celelalte se numeau moralitatea şi raţiun Toate aceste lucruri nu numai ca erau străine şi indiferente esenţei r v gioase, ci îi erau chiar adverse; căci tocmai ele erau acelea alcătuiau viaţa, aşa-numita sănătate, adică: modul de a fi originar-f r tin şi originar-burghez faţă de care universul religios constituia tocrn contrariul absolut, în sensul de absolut genial. De altfel, el, Naphta n voia să tăgăduiască în mod definitiv posibilitatea sferei vieţii de a d naştere geniului. Exista o manieră de a fi burgheză, nu lipsită de măreţi triviala şi de maiestate filistină, pe care puteai s-o socoteşti demna de respect, cu condiţia sa-ţi aminteşti că, în demnitatea ei răscrăcărată şi greoaie, cu mîinile la spate şi pieptul umflat în afara, se vadea însăşi încarnarea dispreţului faţă de religie.
Hăns Castorp ridica degetul arătător, ca la şcoala. Nu voia sa contrazică vreo părere, spuse el, însă după cît se părea, aici era vorba de progres, de progresul uman şi, prin urmare, pîna lă un anumit punct, de politica şi de republica tribunei libere, precum şi de civilizaţia Occidentului cultivat, şi el voia numai să spună că diferenţa sau, daca domnul Naphta ţinea cu tot dinadinsul, adversitatea dintre viaţă şi religie trebuie să fie redusă la opoziţia dintre timp şi eternitate. Căci progresul nu avea loc decît în timp; în eternitate nu exista progres, nici politica şi nici elocvenţa. Iţi rezemai oarecum capul pe umărul lui Dumnezeu şi închideai ochii. Şi aceasta era diferenţa dintre religie şi moralitate, destul de confuz exprimată.
Naivitatea felului său de a se exprima, interveni Settembrini, era mai puţin îngrijorătoare decît teama lui de a contrazice părerile altora şi decît înclinarea de â face concesii diavolului.
Ei! Dăr despre diavol discutaseră multă vreme domnul Settembrini şi el, adică Hans Castorp. O Satana, o ribellione! Oare cărui diavol sa-i fi făcut aceste concesii? Celui al rebeliunii, al muncii şi al criticii, sa mai degrabă celuilalt? în adevăr, erai în pericol de moarte — un diavol dreapta, un diavol la stînga, numai dracu' ştie cum să faci ca să scapi-
Caracterizînd astfel situaţia, adică aşa cum dorea s-o vadă dom Settembrini, spuse domnul Naphta, mergi pe un drum întortochea-în linie dreaptă. Ceea ce se dovedea a fi hotărîtor în concepţia lui univers, era că făcea din Dumnezeu şi din Diavol două persoane Ş'     . principii deosebite, şi punea între ei „viaţa" exact după modelul e    ^ mediu, ca obiect al luptei dintre ei. Dar în realitate şi ^"mntl
Diavolul nu constituie decît una şi aceeaşi fiinţă şi se opun deop0
MUNTELE VRĂJIT
511
,epjină înţelegere, vieţii, vieţii burgheze, eticii, raţiunii, virtuţii - o
'tie izvorîtă din principiul religios pe care-l reprezintă împreună.
Ce însemna amestecătura asta greţoasă - che guazzabuglio proprio
machevolel strigă Settembrini. Râul şi binele, sacrul şi crima, toate
se în aceeaşi oală! Fără judecată! Fără voinţă! Fără puterea de-a
îndi ceea ce este de osîndit! Domnul Naphta ştia ce anume neaga con-
nindu-i pe Dumnezeu şi pe Diavol în prezenţa acestor tineri şi negînd
rincipiul moral în numele unei  asemenea dualităţi  dezgustătoare!
Neagă valoarea — orice scară de valori — ceea ce este îngrozitor. Aşadar,
există nici bine, nici rău, ci numai o lume luată în totalitatea ei, o lume a moralităţii dezordonate, lipsite de ierarhie. Şi cu atît mai mult nu poate exista individul cu demnitatea lui critică, ci numai aceasta comunitate care înghite şi nivelează totul în nimicirea ei mistică. Individul...
Ce minunat lucru că domnul Settembrini se considera o data mai mult individualist! însă pentru a fi individualist, trebuie să cunoşti deosebirea dintre moralitate şi adevărata fericire, ceea ce nu era deloc cazul domnului nostru iluminist şi monist. Acolo unde viaţa este considerată în mod stupid ca un sfîrşit în sine, acolo unde nimeni nu se nelinişteşte cîtuşi de puţin de un sens şi de un fel al vieţii, acolo domneşte o etică ierarhică şi socială, o morală de vertebrate, dâr nu individualismul - care-şi găseşte lăcaşul numai şi numai în domeniul religios şi mistic, adică tocmai în aşa-numita „lume a moralităţii dezordonate, lipsite de ierarhie". Aşadar, ce cuprinde şi ce urmăreşte morala domnului Settembrini? Ea este legată de viaţă, aşadar, nu este decît folositoare, aşadar, nu este eroică astfel ca sa merite compasiune. Ea nu te îmboldeşte decît să ajungi bătrîn şi fericit, bogat şi sănătos - şi cu asta Punct. Iar acest filistin principiu al raţiunii şi al muncii este considerat ca
fiind o
etică! In ceea ce-l priveşte pe el, pe Naphta, îşi îngăduie iarăşi
 Ur
-i-----    — -i - -   i—    '■'  r -         --i--------7   -t-------o -
califice ca pe o concepţie burgheză şi meschină a vieţii, ettembrini îl sfătui să se mai înfrîneze, însă lui însuşi glasul îi N    Ura ^e Patimă atunci cînd declară de nesuportat faptul că domnul orbea neîncetat despre „concepţia burgheză a vieţii" şi Dumnezeu Şi s     ■         mai Pe un ton de aristocratic dispreţ, ca şi cum contrariul -
jjtle ce este contrariul vieţii - ar fi mai distins!
cj,e  .     0Vlturi, alte cuvinte înţepătoare. Acum ajunseseră la nobleţe, la
'n fri    ea aristocratiei- Hans Castorp, înfierbîntat şi istovit de atîta stat
Privea         6 atîtea Pr°bleme, nemaifiind sigur nici chiar în ceea ce
renta şi îndrăzneala propriilor lui cuvinte rostite cu înfrigu-
512
THOMAS MANN
rare, mărturisi cu buzele înţepenite de frig, ca el îşi imaginase totri moartea purtînd o colereta spaniola scrobita sau cel puţin înveşmî     ^ cu o haina obişnuită, daca se poate spune aşa, cu un guler tar     & colţurile întoarse, pe cînd viaţa şi-o închipuise dimpotrivă cu un s;n guleraş drept... Insa el însuşi se sperie cît de ameţite şi pline de nalu ' îi erau cuvintele care deveneau astfel nepotrivite într-o conversaţie  ' încredinţa ca ceea ce-a vrut sa spună nu a fost asta. Dar oare nu e adevărat ca existau oameni, anumiţi oameni pe care nu ţi-j pUte . închipui morţi, tocmai din cauza ca erau întru totul nişte oarecare') Adică voia sa spună: aceştia păreau într-atît făcuţi pentru viaţa, încît îţi dădeau impresia că niciodată nu vor putea muri şi deci nu erau demni sa primească sfinţirea morţii.
Domnul Settembrini îşi exprima nădejdea ca nu se înşela pre-supunînd ca Hans Castorp spune aceste lucruri numai ca sa fie contrazis. Tînărul îl va găsi întotdeauna dispus sa-l duca de mîna cînd va fi atacat spiritualiceşte de asemenea ispite. „Făcut pentru viaţa"? spusese el. Şi se folosise de această formulă într-un sens dispreţuitor. Nu; trebuia sa spună: „Demn de a trăi!" lata de ce ar face mai bine sa substituie aceasta expresie celeilalte — şi atunci ideile lui s-ar inlanţui într-o ordine logica şi frumoasa. Aşadar, „demn de a trai": şi imediat, prin asociaţia cea mai fireasca şi cea mai legitimă, ideea de „plăcere de a trai" vaţîşni atît de strîns înrudita cu cealaltă, încît s-ar putea spune ca numai ceea ce este cu adevărat demn de a trai simte în adevăr şi plăcerea de a trai. Şi tocmai aceste doua calităţi întrunite, adică demnitatea vieţii şi cea a plăcerii, formau ceea ce se numea nobleţe. Hans Castorp găsi ca aceste idei erau ademenitoare şi foarte interesante. Prin teoria sa plastica, spuse el, domnul Settembrini îl cucerise cu multa uşurinţa. Căci puteai spune orice voiai — adică puteau fi emise anumite păreri, de pilda ca boala er o forma de existenţa superioara şi avea oarecum ceva solemn - dat un lucru era sigur, anume acela ca boala însemna accentuarea elementu trupesc, ca deci îl reducea pe om în mod complet numai la trupul lui * prin urmare, era vătămătoare demnităţii omului pîna la a-l
deoarece îl marginea numai la trup. Prin urmare, boala era ceva
inuman
Boala este perfect omeneasca, interveni imediat Naphta; căci înseamnă a fi bolnav în adevăr, omul este prin esenţa bolnav, şi
a fi0111 tocn'3'
împingă sa se împace cu natura, „să se întoarcă la natura" (cînd in tate n-a fost niciodată natural), adică tot ceea ce se trîmbiţa astăzi
faptul ca este bolnav face din el un om, iar oricine voia sa-l vindec •
 întoarcă la natura" (cînd in
MUNTELE VRĂJIT         513
' ale unor profeţii împrospatătoare, vegetarieni, naturişti, nudişti şi mai departe, prin urmare orice soi de Rousseau, nu încearcă altceva  sa-l   dezumanizeze   şi   să-l   apropie   de   animal.   Umanitatea?
qQC
hieţea? Spiritul este acela care-l deosebeşte pe om de orice alta forma viaţă organică, deoarece omul este fiinţa prin excelenta rupta de tură, căreia i se opune în mod evident. Aşadar, demnitatea omului, bleţea lui se datorau numai bolii. „Pe scurt, este cu atît mai om cu cit te mai bolnav, iar geniul bolii este mai uman decît geniul sănătăţii." Este surprinzător ca cineva care face pe iubitorul de oameni sa închidă ochii în faţa unor asemenea adevăruri fundamentale ale omenirii. Domnul Settembrini nu crede decît în progres. Ca şi cum progresul, atît cît există, nu se datoreşte numai bolii, adică geniului care nu este altceva decît boala. Ca şi cum toţi oamenii sănătoşi n-au trăit întotdeauna prin cuceririle bolii.  Au  existat  oameni  care  au  acceptat,  în  mod conştient şi de bunăvoie, boala şi nebunia, ca sa cucerească pentru omenire cunoştinţe ce  aveau  sâ devină  sănătate  după ce fuseseră cucerite prin demenţă, iar posesiunea şi folosinţa acestor cuceriri, obţinute printr-un sacrificiu eroic, nu mai depind de boala şi de demenţa. Aceasta este adevărata crucificare...
Aha, gîndi Hans Castorp, iezuit necinstit, cu combinaţiile tale şi interpretarea crucificării. Se vede bine de ce n-ai ajuns preot, joii jesuite ălapetite tache humide. Ei bine, rage o data, leule, i se adresa el în sine domnului Settembrini. Iar acesta se porni sa „ragă", declarînd ca tot ceea ce susţinuse Naphta nu era decît nălucire, vorbărie goala şi confuzie.
-Hai, spune-o, îi striga el adversarului său, spune-o deci, pe raspun-
efea dumitale de educator, spune-o cinstit, în faţa acestor tineri care se
°rmeaza, ca spiritul - este boala! în adevăr, astfel îi vei încuraja sa-şi
«i tive spiritul, îi vei cîştiga pentru credinţa! Pe de alta parte, declari ca
Şi moartea sînt nobile, dar ca sănătatea şi viaţa sînt vulgare — da, şi
a este cea mai garantata metoda pentru a încuraja elevul sa slu-
Jească "manitatea! Davvero, e crimonoso!
ad' °a Un cava'er ^& teama lua apărarea nobleţei, a sănătăţii şi a vieţii, eh' ace'eia pe care ne-o dădea natura şi care n-avea nevoie sa se sin-într °a °a are SaU nu are sPir'l- Forma! rosti el, iar Naphta spuse ]0                 emfatic: Logosul! însă celalalt, care nici nu voia sa audă de
acest'       SB "ra^unea"> Pe cînd omul logosului apară „pasiunea". Toate 6a devenira confuze. „Obiectul!" spunea unul, iar celalalt: „eul!";
514
THOMAS MANN
în sfîrşit veni vorba chiar şi despre „arta" pe de o parte şi despre tica" de alta parte şi iarăşi ca într-un vălmăşag despre „natura" şi <jes „spirit", pentru a se şti care din doua era principiul cel mai nobil, cît ■ despre „problema aristocraţiei". Şi cu toate acestea nimic nu se orîndu' şi nici nu se limpezea, căci nu numai ca totul era contradictoriu, dar deasupra se încurca mereu, iar interlocutorii care se contraziceau între se mai contraziceau şi pe ei înşişi. Settembrini făcuse adesea, pe par curs, elogiul criticii, pe cînd apăra contrariul, anume arta, ca pe princi piui nobil; şi pe cînd Naphta se manifestase nu numai o data ca apa ratorul „instinctului natural" împotriva lui Settembrini care socotise natura drept o „forţa stupida", ca pe un fapt brutal şi ca pe un destin implacabil, în faţa cărora raţiunea şi orgoliul uman nu aveau dreptul să cedeze, acum trecea de partea spiritului şi a „bolii", în care puteai găsi nobleţe şi umanitate, pe cînd celalalt devenea avocatul naturii şi al nobleţei sănătoase, fără sa-şi mai amintească de nevoia mîntuirii. Nici controversa asupra „obiectului" şi a „eului" nu era mai puţin confuza; aici, însă, încîlceala, care de altfel era pretutindeni aceeaşi, devenea cu totul fara leac, şi asta într-un asemenea grad încît nimeni nu mai ştia care din doi era, în realitate, omul cucernic şi care omul cu idei libere. Naphta îi interzicea în termeni severi lui Settembrini să se numească „individualist", întrucît nega contradicţia dintre Dumnezeu şi natură, şi nu înţelegea problema omului şi a conflictului personalităţii decît prin prisma intereselor particulare şi generale, astfel încît situîndu-se pe terenul unei morale burgheze, legata de viaţa şi avînd ca scop doar viaţa, năzuia, fara nici un eroism, numai la utilitar şi găsea în raţiunea statului legea morala; — pe cînd el, Naphta, ştiind perfect de bine ca problema omului se întemeia pe conflictul dintre natural şi supranatural, reprezenta adevăratul individualism, individualismul mistic, şi era in realitate omul ideilor libere şi al trăirii interioare. Dar dacă era aş • gîndea Hans Castorp, cum rămînea cu „anonimatul şi comunitatea pentru a nu cita, ca exemplu, decît o singura contradicţie? Pe
parte, cum ramînea cu punctele importante pe care el le atinsese
 în c
p,                   a   u puntee importante pe care el le
vorbirile cu părintele Unterpertinger asupra catolicismului şi fil°z°

lui Hegel, asupra legaturilor intime dintre ideile de „politic   § „catolic", cît şi asupra categoriei obiectivării pe care acestea oi mentau împreuna? Arta politicii şi cea a educaţiei nu fuseseră    ^ domeniul special al activităţii Ordinului lui Naphta? Şi încă ce educ Desigur ca domnul Settembrini era un pedagog zelos, zelos pîna
MUNTELE VRĂJIT         515
t'sitor şi stînjenitor; dar sub raportul obiectivitătii ascetice, dispre-P .   aie a eului, principiile lui nu puteau sa rivalizeze cîtuşi de puţin cu ale lui Naphta. Poruncă absoluta! Disciplină de fier! Constrîngere! uitare! Teroare! Toate acestea puteau să aibă partea lor onorabila, nu ţineau socoteala decît prea puţin de demnitatea individului. Era ulamentul militar al lui Friedrich al Prusiei şi al spaniolului Loyola 1 cucernic şi sever pînă la sînge; şi cu acest prilej ajungeai sa te întrebi um putea Naphta, în definitiv, sa tinda spre acest absolut sîngeros, ■ntrucît mărturisise că nu crede nici în cunoaştere pura şi nici în ştiinţă fără ipoteze, pe scurt că nu crede în adevăr, în adevărul obiectiv, ştiinţific, pe care, după Ludovico Settembrini, trebuia sâ-l descopere legea supremă â întregii morale umane. Da, era cucernic şi sever domnul Settembrini, în vreme ce Naphta, cu oarecare indiferenţă, părea ca vrea să coboare adevărul lă nivelul omului, sâ-l reducă la ceea ce i s-ar potrivi omului mai bine! Oare nu dovedeai o concepţie burgheză şi un utilitarism de filistin atunci cînd procedai în felul acesta, adică făceai că adevărul să depindă de interesul omului? Dacă priveai lucrurile mai de aproape, o asemenea concepţie nu mai cuprindea o obiectivitate ferma, căci există înlăuntrul ei mai multă libertate şi mai mult subiectivism decît ar fi vrut Leo Naphta — măcar că era tot „politica" într-un sens destul de asemănător formulei domnului Settembrini. „Libertatea este legea iubirii aproapelui". După cît se părea, aceasta însemna: libertatea să depindă de om — şi tot aşa spunea şi Naphta. Hotarît că un asemenea lucru însemna şa te arăţi mai mult cucernic decît liber, şi iată ca astfel dlsparea încă o diferenţă, ceea ce era firesc sa se întîmple cînd adoptai asemenea definiţii. Ah! acest domn Settembrini! Nu degeaba era literat, 'că nepotul unui om politic şi fiul unui umanist. Se preocupa cu ner°zitate de critica şi de frumuseţile progresului, şi fluiera fetele pe e le întîlnea pe stradă, pe cînd tăiosul cel mititel, Naphta, era legat jurăminte aspre. Şi totuşi, acesta din urma era aproape un libertin, ea lui independenţa, iar celălalt, un pătimaş despre care se putea , sn' 6 °ă 6 înnebunit duPă virtute. Domnului Settembrini îi era teama de pro         abs°lut" şi voia cu orice preţ să contopească partout spiritul cu litarul SU democratic ~ fiind înspaimîntat de libertinajul religios al mi-crijţj         aPhta, care amesteca pe Dumnezeu şi pe Diavol, sfinţenia şi ratiun"    •     Ş1 k°a'a' şi nu cunoştea nici judecata de valoare, nici ideea erau ei'    C' v°mîa- Oare cine era liber, oare cine era cucernic şi care n e'e ce stabileau adevărata poziţie şi adevărata condiţie a
516
THOMAS MANN
I
omului: dispariţia în comunitatea care absorbea şi nivela o disna pustiitoare şi ascetica - sau mai curînd „subiectul critic", în care su ficialitatea şi severitatea virtuoasa a burghezului intrau în conflict'' y principiile şi aspectele se ciocneau neîncetat, contradicţiile interne îngrămădeau, iar civilul nostru era silit să-şi asume o răspundere terh de anevoioasă — adică nu numai să se decidă între contrarii, ba încă s- i mai şi separe cu claritate, ca pe nişte preparate de laborator — astfel în • creştea tentaţia de a te arunca orbeşte în „universul moralmente dezor donat" al lui Naphta. Era o ciocnire de principii şi o încurcătura generală, era o mare confuzie, iar lui Hans Castorp i se părea ca adversarii ar fi mai puţin îndîrjiţi daca, pe cînd se certau, aceasta confuzie nu le-ar copleşi sufletele.
Urcară împreuna pîna la „Berghof', apoi tustrei pacienţii îi conduseră pe cei doi externi pîna în faţa căsuţei lor, iar aici mai întîrziara încă multa vreme, stînd în zăpada, pe cînd Naphta şi cu Settembrim continuau sa se certe — ca nişte înţelepţi pedagogi ce erau, aşa cum Hans Castorp o ştia foarte bine, pentru a contribui la modelarea unor tineri doritori de lumina. Pentru domnul Ferge chestiunile acestea erau mult prea înalte, cum de altfel o şi lăsase sa se înţeleagă de mai multe ori, iar pe Wehsal îl interesau prea puţin, de vreme ce nu mai era vorba despre biciuire şi tortura. Hans Castorp, cu capul plecat, scormonea în zăpada cu bastonul şi se gîndea la marea confuzie.
Cei trei pacienţi de la „Berghof se întoarseră acasă, iar cei doi pedagogi rivali trebuira sa intre împreuna în căsuţa lor, unul pentru a se duce în chilia lui capitonata cu mătase, iar celalalt în cămăruţa de umanist, cu pupitrul şi carafa de apa. însă Hans Castorp se refugie pe balcon, cu urechile pline de vuietul şi de zdranganitul armelor celor doua oştiri care, una înaintînd dinspre Ierusalim şi alta dinspre Babilon, se ciocneau sub dos banderas, învalmaşindu-se într-o bătălie confuza.
Zăpadă
De cinci ori pe zi pacienţii aşezaţi la cele şapte mese îşi mf în mod unanim nemulţumirea din pricina felului cum se prezent mea în acea iarna. Considerau ca nu-şi îndeplineşte dectt foarte tisfacator obligaţiile ei de iarna din creierul munţilor, ca nu pune poziţie, aşa cum se specifica în prospect, mijloacele meteorolog
vre-
MUNTELE VRĂJIT
517
oare
cărora aceasta regiune îşi datora reputaţia — o reputaţie cu care '   echi erau obişnuiţi şi pe care cei noi se aşteptau s-o verifice. Se eistra o îngrijorătoare scădere a strălucirii soarelui, adică tocmai a ' important factor de tămăduire, fara ajutorul căruia însănătoşirea era mod  inevitabil   întîrziata...   Şi   orice  ar  fi   putut  gîndi   domnul ttembrini în legătura cu sinceritatea cu care aceşti oaspeţi de la munte străduiau să se facă sănătoşi cît mai repede şi-şi doreau reîntoarcerea acasă" la şes, adevărul era că, oricum, ei îşi cereau drepturile cu stăruinţă, voiau să li se dea ceva în schimbul banilor pe care-i plăteau părinţii sau soţii lor, şi bombăneau mereu în convorbirile de la masa, în ascensor şi în hol. De aceea direcţia generala înţelese perfect de bine că îi revenea sarcina de a îndrepta aceasta situaţie, adică de a o compensa prin alte avantaje. Cumparara deci un nou aparat de „soare artificial", întmcît cele două aparate pe care le aveau nu mai erau suficiente în raport cu cererile celor ce voiau sa se bronzeze prin electricitate, fiindcă bronzarea le stătea bine fetelor şi femeilor, iar bărbaţilor, cu toata viaţa lor orizontală, le dădea o înfăţişare impunătoare de sportivi şi de cuceritori, în plus, aceasta înfăţişare le oferea şi vădite avantaje, deoarece femeile, deşi pe deplin informate asupra originii tehnice şi naturii artificiale a acestei virilităţi, erau totuşi destul de proaste sau de viclene, adică suficient de înnebunite după o iluzie, pentru a se lasă ameţite şi seduse de această amăgire.
- Dumnezeule! izbucnea doamna Schonfeld, o bolnava roşcata, cu
ochii roşii, venita de la Berlin, Dumnezeule, repeta ea seara, în hol, unui
tinar holtei cu picioarele lungi şi pieptul scobit, care, pe cartea de vizita,
'Parita în franţuzeşte, se dădea drept Aviateur diplome et Enseigne de la
anne allemande, i se făcuse un pneumotorax şi purta smoching la
jun şi îi scotea seara, încredinţîndu-i pe toţi că acesta era regulamentul
anna. —Dumnezeule! exclama ea privindu-l cu lăcomie pe aspirant,
minunat s-a bronzat cu soarele artificial! Ai zice ca diavolul asta e
Unvînător de vulturi!
aga de seamă, sireno, îi şopti la ureche, în ascensor, aspirantul, in aşa fej -
Priv' • mCIt 6a Se înfi°ra toata. Va Irebui sa-mi dai socoteala pentru «ici ' 6 ^^ înfocate! §i trecînd pe balconul de dincolo de pereţii de sij.e          a' resPectivul diavol şi vînator de vulturi găsi calea către
acel an          acestea, mai lipsea mult ca soarele artificial sa devină, în
mpensaţie reala pentru slăbiciunea astrului de pe cer. Două
518
THOMAS MANN
sau trei zile senine cu soare, pe luna - zile care, ce-i drept, îndărătul  • curilor albe scînteiau de un albastru adînc, foarte adînc, de catifea lucire de diamant şi cu un delicios punct fierbinte, scînteiau pe ceaf chipurile oamenilor, risipind valul cenuşiu şi gros al cetii - doua sau t zile după ce trecuseră saptamîni era prea puţin pentru starea sufleteas a oamenilor al căror destin îndreptăţea nevoia excepţionala de îmba batare şi se bizuiau în sinea lor pe un fel de pact, care în schimb I renunţării la plăcerile şi neplăcerile omenirii de la şes le asigura o viat lipsita, fara îndoiala, de veselie, dar cu totul uşoara şi agreabila, fara griji, mergînd pîna la desfiinţarea timpului şi ocrotita din toate punctele de vedere. Consilierul aulic îşi dădea seama ca nu mai folosea la nimic sa le reamintească internaţilor ca şi în aceste condiţii aparent neprielnice viaţa de la „Berghof" nu se asemăna nici pe departe cu cea a unei vieţuiri într-o mina siberiana, ca aerul acestor piscuri, rar şi uşor cum era, eter pur ca sa spunem aşa, lipsit atît de impurităţi terestre cît şi de elemente bune sau rele, avea mari calităţi, îi apară pe oaspeţii lui, chiar şi în lipsa soarelui, de fumul şi duhorile cîmpiei: proasta dispoziţie şi protestele se înmulţeau, nesăbuitele ameninţări cu plecarea erau la ordinea zilei, ba se întîmpla ca unele erau duse la îndeplinire, cu tot exemplul pe care-l dădea recenta întoarcere plina de tristeţe a doamnei Salomon, al cărei caz la început nu fusese grav şi era pe cale sa se îmbunătăţească, dar care în urma plecării şi a şederii pe propria ei răspundere în curenţii de aer ai umedului Amsterdam devenise incurabil.
în loc de soare veni zăpada, o cantitate enorma de zăpada, mormane de zăpada atît de formidabile, cum Hans Castorp nu mai văzuse vreodată în viaţa lui. Şi totuşi, nici iarna trecută nu lăsase nimic de dorit in multe privinţe, însă ninsoarea fusese slaba în raport cu aceea a actualei ierni. Prin cantitatea ei monstruoasa şi peste orice limite te făcea sanu-P mai dai seama de aspectul ciudat şi excentric al acestei regiuni. Ninge zi de zi şi nopţi de-a rîndul: ningea mărunt, fara sa viscolească, ningea. Puţinele carari practicabile păreau nişte drumuri scufunda încremenite între pereţii de zăpada, ridicîndu-se pe amîndoua Pa mai înalţi decît statura unui om şi pardosiţi cu placi ca de alabas
plăcute la vedere, scînteietoare, cristaline şi grunţuroase - placl
folosi dese"6
de pacienţii de la „Berghof ca sa-şi transmită prin scris şi pnn ' tot felul de veşti, de glume şi de aluzii picante. Dar chiar şi între a taluzuri mergeai pe un strat de zăpada destul de gros, măcar ca se -     ^ destul de adînc, iar de faptul acesta îţi dădeai seama în locuri
MUNTELE VRĂJIT         519
veritate cît şi în gropile unde piciorul se afunda pe neaşteptate pîna
unchi: (-,a trebuia chiar sa fii foarte atent sa nu-ţi rupi un picior.
cjle dispăruseră, ca înghiţite: cîte o frîntura de spătar mai răsărea ici
■   olo din acest mormînt alb. Jos, în sat, nivelul străzilor suferise o
himbare atît de stranie, încît prăvăliile de la parterul caselor deveniseră
1    iţe jn care scoborai de pe trotuar pe nişte trepte tăiate în zăpada.
§i zi de zi, peste nămeţii îngrămădiţi, continua sa ningă pe un frig mijlociu, de zece pîna la cincisprezece grade sub zero - care nu te pătrundea totuşi pînâ la oase, adică îl simţeai puţin, ca si cum n-ar fi fost decît cinci sau chiar doua grade, căci nu bătea vîntul, iar uscăciunea aerului îl atenua. Dimineaţa era foarte întuneric: se mînca la lumina artificială a lustrelor în forma de luna, în sala cu bolţile viu colorate. Afara stăruia neantul cenuşiu, lumea scufundata într-o vata alburie care se îngrămădea la ferestre, învăluita ca într-un abur gros de ninsoare şi ceaţa deasă. Munţii nu se mai vedeau: cel mult abia daca se putea desluşi, din cînd în cînd, cîte ceva din brazii cei mai apropiaţi; erau la locurile lor, încărcaţi de zăpada, şi dispăreau iute în negura, iar din răstimp în răstimp cîte un brad se scutura parca de prea marea greutate de zăpada, raspîndind în ceaţa cenuşie o pulbere albicioasa. Către ora zece, soarele apărea ca un fum subţire, cu lumina stinsa, deasupra munţilor, raspîndind o viaţa searbădă şi fantomatica, un reflex palid al lumii reale în peisajul de nerecunoscut. însă totul ramînea estompat într-o gingăşie şi o paloare spectrala, lipsit de orice linie pe care ochiul s-o fi putut urmări cu certitudine. Contururile crestelor se pierdeau, se împăienjeneau, se prefăceau în fum. întinderile de zăpada scînteind într-o uminâ firava se desfăşurau unele după altele, călăuzind privirile spre o me de himeră. Şi se întîmpla uneori ca un nor luminat numai el, ase-enea unui fum, sa plutească îndelung, fara sa-şi schimbe forma, prin fata vreunui perete de stînca.
atre amiaza, soarele, răzbind numai pe jumătate din negura, se
63 sa sfî$ie ceaţa din albastrul cerului. Dar era departe de-a izbuti, cu
ca, vreme de o clipa, zăreai un pic de azur în văzduh, dar chiar şi
^      a slaba lucire era de ajuns sa însufleţească priveliştea deformata
obi    ■ an?a ZaPez" S* s"° facă sa scînteieze cu reflexe diamantine. De
în8ad '•'=am 'a aCeasta ora 'nceta sa mai ningă, de parca zăpada şi-ar fi
internv    ° Pnvire 8enerala asupra rezultatului obţinut, iar rarele zile
lui în         e cu soare păreau şi ele ca urmăresc acelaşi lucru, cînd visco-
5i cînd foarte apropiata tipsie cu jar a cerului se silea sa
520
THOMAS MANN
topească neprihănita şi maiestuoasa întindere a zăpezii proaspete
tfifaţi.
sarea lumii era feerica, şi copilăroasă, şi caraghioasă. Pernele gro flocoase, ca şi cum ar fi fost proaspăt bătute, care se odihneau pe ram rile copacilor, movilele de pamînt sub care se ascundeau arbuştii pif • sau proeminenţele stîncoase, aspectul chircit şi parcă scufundat al pei jului atît de comic travestit, toate dădeau la iveală o lume de spiridu " scoasa parcă dintr-o culegere de basme. Dar dacă scena apropiata care te mişcai cu greutate, lua o înfăţişare fantastică şi poznaşa în schimb impresiile trezite de adîncurile depărtării erau acelea de măreţie şi hieratism, transmise de priveliştea grandios-statuară a Alpilor acoperiţi cu zăpada.
După-amiaza, între două şi patru, Hans Castorp stătea întins pe balcon, bine împachetat, cu ceafa rezemată de spătarul minunatului sau şezlong, nici prea sus, nici prea jos, şi privea, peste balustrada căptuşita cu zăpada, codrii şi munţii. Pădurea de brazi, de un verde-întunecat, se caţara pe povîrnişuri,  iar printre copaci pămîntul era pretutindeni acoperit cu zăpada.  Deasupra se înălţau crestele stîncoase, de un cenuşiu-albicios, cu imense întinderi de zăpada întrerupte ici şi colo de nişte stînci mai întunecate şi cîteva piscuri care se pierdeau molatic în neguri. Ningea liniştit. Totul se împăienjenea din ce în ce mai tare. Privirea, rătăcind într-un neant vătuit, îţi crea o predispoziţie la somn. Aţipirea era însoţită de o tresărire, însă după aceea nu exista alt somn mai senin decît în aerul îngheţat — era o odihna fara vise, netulburată de vreo reminiscenţă inconştientă a greutăţilor vieţii, deoarece respirarea aerului răr, neconsistent şi fara miros nu apăsa organismul mai tare decît lipsa de respiraţie a unui mort. Cînd te trezeai, muntele dispăruse cu totul în volbura zăpezii şi nu se mai iveau — cînd şi cînd, doar pentru cîteva clipe - decît nişte frînturi, o creastă sau un colţ stîncos, care se ascundeau aproape imediat ca în valuri opace. Acest joc tăcut al i^ tomelor era dintre cele mai distractive. Trebuia să-ţi încordezi atenţi foarte tare ca să surprinzi asemenea unduire de fantasmagorii învalun în metamorfozarea lor tainică. Sălbatic şi uriaş, limpezit de ceaţa-zărea un lanţ stîncos al cărui pisc şi ale cărui poale nu se vedeau. Ins îndată ce-l scăpai o clipa din ochi, dispărea.
Cîteodata se dezlanţuiau furtuni de ninsoare care te împi desăvîrşire sa stai pe balcon, deoarece vîrtejurile viscolului napa chiar şi acolo, acoperind totul, podeaua şi mobilele, cu un strat gr0  ^ zăpadă. Căci izbucneau şi asemenea furtuni în valea străjuita 1
cu dea"
MUNTELE VRĂJIT         521
..   munţilor. Aceasta atmosfera atît de lipsita de materialitate era • vţnzolitâ de vijelii şi se umplea de o asemenea forfoteala de fulgi, nu mai vedeai nici mâcar la un pas în faţa ta. Nişte rafale care-ţi ■ u respiraţia dădeau zăpezii o iuţeala şi o intensitate sălbatica, învîrte-• • si piezişă, o vînturare de jos în sus, din fundul văii către cer, facînd-o că sâ fiarbă într-un fel de sarabandă nebuneasca — nu mai era nin-are  ci un haos de întuneric spoit cu alb, un dezmăţ monstruos, o ■ verşunare a fenomenelor naturii dintr-o regiune alungata din zona ei l'nistitâ Şi unde numai cintezoii care o zbugheau deodată în stoluri compacte se simţeau acasă şi erau în stare sa se orienteze.
Totuşi, lui Hans Castorp îi plăcea această viaţa în zăpadă. Găsea că se înrudeşte în multe privinţe cu plajele de pe ţărmul mării: monotonia primitivă a priveliştii era comuna celor două lumi; zăpada, această pulbere adîncă, vătuita şi imaculata, avea aceeaşi funcţiune ca şi nisipul de un alb-gâlbui, de-acolo, de jos; te atingeai şi nu te murdărea căci era suficient doar să scuturi de pe ghete şi de pe haine pulberea alba şi rece, cum făceai acolo, jos, cu pulberea de piatră şi de scoici a marii, ca sâ nu lase nici o urmă, iar mersul prin zăpadă era la fel de obositor ca şi o plimbare de-a lungul dunelor, afară numai dacă arşiţa soarelui i-ar fi topit în mod superficial suprafaţa care noaptea s-ar fi întărit: atunci puteai merge cu mai multa uşurinţă şi cu mai multă plăcere decît pe un parchet şi tot atît de uşor şi de plăcut ca pe nisipul neted, tare, umezit şi elastic de pe malul mării.
Numai că anul acesta ninsorile şi nămeţii erau atît de mari încît, cu excepţia schiorilor,  nimeni nu mai  avea posibilitatea  sa  facă vreo mişcare în aerul liber şi pur. Plugurile de zăpada lucrau; dar munceau greu să degajeze atît drumeagurile cele mai frecventate cît şi strada icipalâ a staţiunii, astfel că puţinele drumuri care mai puteau fi Slte şi care dădeau imediat într-o fundătura erau foarte umblate de atoşi şi de cei bolnavi, de localnici şi de vizitatorii hotelurilor nale; "ar sportivii cu săniuţele se izbeau de picioarele doam-Şi domnilor, căci, lăsaţi pe spate şi cu tălpile înainte, ţipînd cît îi erau         Pentru a da de veste sa li se facă loc, pe un ton dovedind cît
saniut Pâtrunşi de importanţa acţiunii lor, alunecau încălecaţi pe de-a h CoPii, de-a lungul pantelor, încurcîndu-se între ei şi dîndu-se , e eacul» pentru ca imediat ce ajungeau jos să urce iarăşi, u-« de sfoară jucăriile la moda.
522
 THOMAS MANN
Hans Castorp era mai mult decît satul de aceste plimbări. A'
•                                 a      r   ■                   •         'Vead°ua
dorinţe: cea mai puternica era aceea de-a ii singur, numai cu gîndur I
visurile lui, iar balconul i-ar fi oferit poate prilejul sa şi-o îndeplinea deşi într-un mod deştul de superficial. Cît despre cealaltă   leoat prima, era nevoia de a intra într-o legătura mai intima şi mai libera muntele copleşit de zăpada, pentru care începuse sa simtă o chem deosebita, iar aceasta dorinţa nu se putea îndeplini  atîta vreme c" ramînea un pieton dezarmat şi fara aripi; căci s-ar fi înfundat imedi pîna la brîu în acest element al naturii, daca ar fi încercat sa treacă din colo de cărările obişnuite, săpate cu lopata şi pe care îşi dăduse silinţa sa le parcurgă în toate direcţiile, cu pas hotarît.
Aşadar, într-o zi a celei de-a doua ierni pe care o petrecea aici, sus Hans Castorp se hotărî sa-şi cumpere nişte schiuri şi sa înveţe a le folosi în măsura în care i-o impunea dorinţa reala ce-l anima. Nu era un sportiv; nu fusese niciodată, deoarece îi lipseau însuşirile fizice; de altfel, nici nu se prefăcea ca ar fi, cum se întîmpla cu mulţi pacienţi de la „Berghof', care, pentru a fi în ton cu obiceiurile locului şi cu moda, se costumau ca sportivi - în special doamnele, de pilda Hermine Kleefeld, care, deşi problemele de respiraţie îi învineţeau veşnic vîrful nasului şi buzele, se complăcea totuşi sa apară la al deilea dejun cu pantaloni de lîna, iar după masă se trîntea astfel îmbrăcata, cu picioarele desfăcute, într-un fotoliu de răchita din hol, într-un fel destul de necuviincios. Daca Hans Castorp ar fi cerut autorizaţia consilierului aulic pentru proiectul lui extravagant, ş-ar fi izbit cu siguranţa de un refuz. Sportul era absolut interzis celor de aici, de şus, atît la „Berghof cît şi în toate celelalte stabilimente de acelaşi gen; căci atmosfera care pătrundea in aparenţa atît de uşor în plamîni, cerea, totuşi, muşchilor inimii sa facă eforturi straşnice, iar în ceea ce-l privea pe Hans Castorp, observaţia lui spusa cu nepăsare despre „obişnuinţa de a nu se obişnui" rămăsese pe tru el pe deplin valabila, întrucît tendinţa de a face febra, pe ca
iruia c" lui
Radamante o punea în legătura cu existenţa unei pete umede, stai încapaţînare. Altfel, ce-ar mai caută aici? Aşadar, dorinţa şi intenţia erau pe cît de contradictorii pe atît de nepotrivite. Totuşi, se cuvin încercam a-l înţelege. Ceea ce-l îmboldea nu era ambiţia de-a fi ase nea înfumuraţilor vieţii în aer liber, şau celor care făceau spor cochetărie şi, daca moda le-ar fi cerut-o, ar fi manifestat aceleaşi     ^ zeloase ca sa joace cărţi într-o camera înăbuşitoare. Se simţea n      ^ absolut membrul unei alte comunităţi mai legate decît mica g10
MUNTELE VRĂJIT         523
•stilor, şi dintr-un punct de vedere mai larg şi mai inedit - adică în fflele unei anumite demnităţi distante şi care-i impunea o anumita tnere _ avea sentimentul că nu era treaba lui sa se zbenguie fara
oteala ca oamenii aceia şi sa se tăvălească prin zăpada ca un nebun. K intenţiona sa facă vreo escapada, ci avea de gînd sa fie cît mai fnpatat, iar Radamante ar fi putut foarte bine sa-i dea aprobarea. Cum jnsa Hans Castorp prevedea ca îl va opri totuşi, în numele regulamentului sanatorial, se hotărî sa acţioneze fara ştirea medicilor.
Imediat ce se ivi prilejul, îi comunica domnului Settembrini intenţia lui Domnul Settembrini era cît pe ce să-l îmbrăţişeze de bucurie.
_ Dar desigur, dar desigur, da, domnule inginer, faceţi-o, pentru numele lui Dumnezeu! Nu întrebaţi pe nimeni şi faceţi-o — îngerul dumneavoastră păzitor v-a inspirat în acest sens! Faceţi-o imediat, adică mai înainte ca aceasta dorinţă frumoasa sa va părăsească. Merg cu dumneavoastră, vă însoţesc la magazin şi o sa cumpăram împreuna imediat aceste ustensile binecuvîntate! Mi-ar plăcea şi mie sa va însoţesc pe munte şi sa gonesc alături de dumneavoastră, cu picioarele înaripate asemenea lui Mercur, dar un astfel de lucru nu mi-e îngăduit... Ei, îngăduit! Aş face-o, desigur, chiar daca „nu mi-e îngăduit", însă nu pot, sînt un om pierdut. Dimpotrivă, dumneavoastră... asta nu va va face nici un rau, nici cel mai mic rau, dacă sînteţi înţelept şi daca nu săriţi peste cal. Ei, şi chiar dacă o şă va facă puţin rau, oricum, tot îngerul dumneavoastră bun va avea grijă sa... Nu spun mai mult. Ce idee minunata! »a aflaţi aici de doi ani şi încă mai sînteţi în stare de o asemenea naivitate - ah, nu, chintesenţa dumneavoastră este buna, nu exista nici un emei să se îndoiască cineva de dumneavoastră. Bravo, bravo! Puteţi da u l"'a întunecatului prinţ care va conduce destinele acolo, sus — cumpa-U schiurile, spuneţi sa le trimită la mine sau la Lukacek, ori Ja băcanul
u> jos, în căsuţa noastră. Veţi veni sa le luaţi de acolo, pentru a va amrena şi veti luneca pe suprafaţa zăpezii...
Chiar aşa făcu. Sub ochii domnului Settembrini, care-şi dădu aere t   .   noscator greu de satisfăcut, deşi nu avea nici o noţiune despre spor-
< ans Castorp cumpăra într-o prăvălie de specialitate de pe strada k P a o pereche de schiuri frumoase, din lemn de frasin, lustruite în rîn, escnis> cu nişte splendide curele şi cu vîrfurile îndoite, cumpa-nel' - asemenea, si nişte beţe de schi cu vîrfurile de fier şi cu rondele, Pe u - U"SC abatut din hotarîrea de a-şi duce întreg calabalîcul singur, ' Pmâ la locuinţa lui Settembrini, unde se înţeleseră repede cu
524
THOMAS MANN
băcanul asupra condiţiilor de depozitare a echipamentului. Hans Ca
dstorp care nu era chiar complet nepriceput, deoarece urmărise adesea sch'
şi arătase mult interes pentru schi, începu singur, departe de furnic terenurilor de antrenament, sâ-şi facă, de bine de rau, ucenicia panta aproape curăţata, nu departe de sanatoriul „Berghof', iar din c' în cînd domnul Settembrini îl privea cum lucrează, de la o distanţa oar care, rezemat în baston, încrucişîndu-şi graţios picioarele şi aplaudînri cu entuziaste exclamaţii de bravo progresele făcute. Totul mergea bin ba se întîmpla ca într-o buna zi Hans Castorp, coborînd degajat cotitura drumului spre Dorf ca sa-şi lase schiurile la băcan, îl întîlni pe con silierul aulic. Behrens nu-l recunoscu, cu toate ca era ziua-n amiaza mare şi schiorul începător era cît pe ce să se izbească de el; acesta se învălui într-un nor de fum de ţigara şi trecu mai departe.
Hans Castorp afla ca oricine îşi poate însuşi repede o oarecare înde-mînare, cu condiţia sa simtă într-adevar dorinţa. Nu rîvnea sa ajungă un virtuoz. Atîta cît voia sa ştie, putea sa înveţe în răstimp de cîteva zile, fara sa năduşească şi fara sa gîfîie. Grija lui era sa-şi ţină picioarele strîns lipite, aşa cum cere regula şi sa lase dîre paralele, apoi învaţă cum sa se folosească de beţe la plecare, pentru a-şi lua direcţia, şi de asemenea, cum sa treacă dintr-o singura săritura, cu braţele ridicate, peste obstacole mai scunde şi peste mici ridicaturi, învăluindu-se şi scufundîndu-se ca un vapor pe o mare agitata, şi astfel, începînd cu a douazecea încercare, nu mai căzu atunci cînd, în plina cursa, frîna după metoda Telemark, cu un picior întins înainte şi îndoind genunchiul celuilalt. încetul cu încetul îşi largi gama exerciţiilor. într-o zi, domnul Settembrini îl văzu trecînd prin ceaţa alburie, răcni în direcţia lui cu mîinile făcute căuş. sfatuindu-l sa fie prevăzător, apoi se întoarse acasă mulţumit în inima lui de pedagog.
Era frumos peisajul muntelui hibernal; nu frumos în înţelesul blînd şi agreabil, ci aşa cum este frumoasa pustietatea Marii Nordului p un vînt puternic din vest — fara vuiet de tunete, ce-i drept, ci, dirnp triva, într-o tăcere de moarte, dar care trezea unele stări sufleteşti veci întru totul cu veneraţia. Lungile tălpi flexibile îl purtau pe Hans Cas ° în multe direcţii: de-a lungul versantului sting, spre Clavadel, sau v dreapta trecînd pe dinaintea versantelor lui Frauenkirch şi spatele cărora se profila în ceaţa umbra masivului de la Amsel
deopotrivă şi în valea Dischma sau în spatele „Berghof'-ului, uf direcţia Seehornului împădurit, a cărei creasta ninsă se înalţă
 elflu • ^
MUNTELE VRĂJIT         525
upra liniştei arborilor, cît şi a pădurii din valea Drusattscha, înda-
1 căreia se zarea silueta palida a lanţului Ratikon acoperit complet de
adă. Se ducea cu schiurile lui şi lua funicularul pînă la Schatzalp ca
-  e plimbe acolo în linişte, în voia celor doua mii de metri înălţime, pe
- tinderile înclinate scînteind sub zăpada spulberata, şi care, pe vreme
nina ofereau o privelişte vasta şi sublima asupra peisajului înlauntrul
căruia se desfăşura aventura lui.
Se bucura de aceasta cucerire care îl ajuta sa înlăture anumite nere-alizâri şi să învingă aproape toate obstacolele. De altfel, îl învăluia şi singurătatea mult dorita, cea mai desavîrşita care se poate închipui, o singurătate ce-i umplea inima cu un sentiment de o sălbatica şi critica îndepărtare de oameni. Exista acolo, de o parte, în ceaţa zăpezii, o rîpa din care se înălţau brazi, iar de cealaltă parte o surpatura abrupta de stînci, cu mormane uriaşe de zăpada, ciclopice şi curbate, care formau peşteri şi căciuli enorme. Tăcerea — cînd se oprea şi nu se mai auzea nici pe sine - era necondiţionata, desavîrşita, o muţenie de vata, neobişnuita, nicicînd întîinita, cum nu exista nicăieri în lume. Nici o adiere, nici chiar cea mai diafană, nu atingea copacii, şi nici un murmur nu se înfiripa, nici un glas de pasare. Era însăşi tăcerea eterna cea pe care o pîndea Hans Castorp în clipa cînd ramînea încremenit, în picioare, rezemat în beţe, cu capul lăsat pe umăr, cu gura întredeschisă; şi încet, fara contenire, ninsoarea continua sa cada fara cel mai mic zgomot.
Nu, lumea aceasta, cu tăcerea ei de nepătruns, nu avea nimic ospitalier, îl admitea pe vizitator numai în baza voinţei şi pe garanţia lui, nu-l mtîmpina - adică tolera intrusul şi prezenţa lui într-un fel neliniştitor, ara să-şi ia nici o răspundere, iar ceea ce lasă să se desprindă şi sa te Ule era impresia unei ameninţări liniştite şi elementare, nu chiar a ei dusmănii, ci doar a unei indiferenţe ucigătoare. Copilul civilizaţiei, rain ca formaţie şi prin origini de aceasta natura sălbatica, era mai sen-•n ţaţa măreţiei ei decît flăcăul aspru, silit a se rafui cu ea încă din ai frageda copilărie şi care trăieşte în mijlocul ei într-o stare de t      iantate banală şi potolita. Acesta din urma abia daca cunoaşte te      re"gioasă cu care celălalt, încruntînd sprîncenele, înfrunta natura, -jn        e m"uenţează toate raporturile intime cu ea şi întreţine neîncetat pulo    C   Un ^ ^e tulburare evlavioasa,  de emoţie înfricoşata.  Cu Schiu  1           Păr ^e camilâ cu mîneci lungi, cu moletiere, stînd pe
zator    „   Ul de mx» Hans Castorp se simţea în stare să fie foarte cute-această tăcere ciudata a naturii sălbatice şi a iernii uci-
526
THOMAS MANN
gâtor de calme, iar senzaţia de linişte pe care o simţea atunci cî întorcîndu-se, zarea ivindu-i-se în faţă, prin atmosfera înceţoşat' primele locuinţe omeneşti îl făcea să-şi dea seama, prin comparaţie d' starea sufletească precedentă şi îl silea să înţeleagă că ore întreg' spaimă tainica şi primitivă îi stâpînise inimă. La Sylt, cu pantaloni albi sigur, elegant şi deferent, stătuse pe marginea uriaşei faleze scăldate de valuri ca în faţa cuştii unui leu, de după gratiile căreia fiara feroce îşi arată fălcile căscate cu colţii îngrozitori. Apoi se scaldase în vreme ce un gardian îi avertiza pe înotători, prin semnale de corn, că sînt în primejdie aceia care încercau cu temeritate să treacă prima linie de valuri şi sa se apropie de vîrtejurile ameninţătoare, iar acestea, cu o ultimă răbufnire de cataracta înspumată, îl izbeau în ceafă ca lovitura unei labe de fiara. Acolo tînârul cunoscuse fericirea unor uşoare şi drăgăstoase contacte cu forţe a căror îmbrăţişare totală l-ar fi putut distruge. Dar nu-l ispiti cîtuşi de puţin pofta de a împinge acest contact ameţitor cu natura ucigătoare pîna la limita îmbrăţişării totale — nu-l ispiti pe el, plapîndul muritor, înarmat şi cît de cît înzestrat de civilizaţie — , adică să se avînte cît mai departe în imensitate ori cel puţin să evite cît mai mult cu putinţa fuga din faţa ei, încît în această aventură să rişte să atingă momentul critic în care orice limită va fi depăşită, astfel încît nu va mai putea fi vorba numai de spumă şi de o uşoară lovitură bestială de laba, ci de vîrtejul talazului, de gîtlejul fiarei, de ocean.
într-un cuvînt, Hans Castorp dovedea curaj, acolo, sus — dacă prin curaj trebuie să înţelegem nu un sînge rece stupid în faţa elementelor naturii, ci o dăruire conştientă de sine şi o biruinţă cîştigata prin simpatia pentru ele — o biruinţă asupra fricii de moarte. Simpatie? - Hans Castorp simţea, de fapt, în pieptul lui îngust de civil, o adînca simpatie pentru aceste elemente; iar de această simpatie depindea noua Wi conştiinţă pe care şi-o formase în legătură cu propria-i demnitate, adie sa considere că o singurătate adîncâ şi mare i se potrivea mai Sine deci gloata celor cu săniuţa şi balconul camerei de la sanatoriu. Contemp din înaltul acestui balcon piscurile cufundate în ceaţă, dansul fulg»0 zăpadă învîrtejiţi de viscol, şi se ruşinase pînâ în adîncul sufletului ramînea un simplu spectator, aparat de zidul confortului. Din ac cauză învăţase să schieze, deci nu dintr-un exhibiţionism sportiv şi din vreo exuberanţă spontana a trupului. Dacă nu se simţea în sigu în măreţia şi tăcerea de moarte a peisajului alpin - şi de fapt acest al civilizaţiei nu se simţea, aici, cîtuşi de puţin la îndemîna - spin
MUNTELE VRĂJIT         527
• ta lui făcuseră de mai înainte cunoştinţă, aici sus, cu pericolul. O
vorbire  cu  Naphta  şi   cu  Settembrini  nu  era  întru  nimic  mai
• titoare; se avînta şi ea, dimpotrivă, dincolo de cărările umblate,
, eptîndu-se spre primejdiile cele mai grave; iar dacă putem vorbi
pre o simpatie a Iui Hans Castorp pentru imensa sălbăticie a iernii,
ta se datoreşte faptului că simţea, în ciuda spaimei lui evlavioase, ca
eastă privelişte era decorul cel mai potrivit pentru maturizarea com-
lexelor gîndirii lui şi că acolo era un loc indicat pentru cineva care, farâ
ă-si dea prea bine seama cum ajunsese aici, era copleşit de sarcina de a
sta la „cîrma" unor gînduri privitoare la situaţia şi poziţia lui homo Dei.
Aici nu se afla nici un om care, sunînd din corn, sa-l prevină pe
cutezător de primejdia care-l ameninţa, afară doar daca acela n-ar fi
însuşi domnul Settembrini, ca atunci cînd, punînd mîinile căuş la gura,
îl strigase pe Hans Castorp care se îndepărta. Dar tînârul era plin de
curaj şi de dragoste pentru elementele naturii şi nu-i mai pasa dacâ-l
striga cineva din urma, după cum nu se sinchisise nici de acea chemare
care-i răsunase într-o anumită seară de Carnaval: Eh, Ingegnere, un po'
di ragione, sa! A, da, gîndi el, eşti iarăşi tu, Satană pedagogică, cu ale
tale ragione şi ribellione. Cu toate acestea, îmi eşti drag. Deşi eşti, ce-i
drept, numai flecar şi flaşnetar, te dovedeşti plin de cele mai bune
intenţii şi-mi eşti mai drag decît mititelul iezuit şi terorist neînduplecat,
călăul şi şfichiuitorul spaniol cu ochelarii lui care aruncă fulgere, măcar
că are aproape întotdeauna dreptate cînd vă certaţi... cînd va certaţi ca
pedagogi penfru bietul meu suflet, aşa cum o făceau Dumnezeu şi
Diavolul disputîndu-şi omul din evul mediu...
Sprijinindu-se în beţele de schi şi cu picioarele pline de pulbere de
Padă, urca pe o înălţime alburie ale cărei întinderi, asemenea unor
earşafurj albe, suiau în terase din ce în ce mai înalte, şi nu se putea
nui înc°tro se îndreptau; păreau ca nu duc nicăieri; partea lor de sus
Pierdea în cerul tot atît de ălb şi de ceţos ca şi ele, şi nu ştiai de unde
P a, nu se vedea nici pisc, nici creasta, ci numai un neant neguros
Io   • CarC ^ans Castorp înainta, şi cum îndărătul lui lumea şi valea
^,         Qe oameni nu întîrziară, deopotrivă, să se închidă privirii, cum
dev   •    SUnet nu~' mai ajungea din urmă,  singurătatea şi izolarea
Cjt j.     eră' ma' înainte de a-şi fi putut da seama, tot atît de profunde pe
care         '" Stare e' însu$i sâ şi le dorească, profunde pînâ la spaima
sPuse  •  C°n        Prealabilâ ă curajului. Praeterit figura hujus mundi, îşi
'' lntr"O latină care nu era în spirit umanist - expresia auzita la
528
THOMAS MANN
Naphta. Se opri şi privi îndărăt. De jur-împrejur nu se mai vedea n'   • în afara de cîţiva fulgi mărunţi de zăpada ce coborau din albul îni •' milor spre albeaţa pâmîntului, şi pretutindeni stăruia o tăcere grand' şi nepăsătoare. în vreme ce privirea i se izbea în toate părţile de goi alb care-l orbea, îşi simţi inima cum bate tulburată de urcuş; zvfcne acei muşchi ai inimii a căror forţă animală şi mecanism le întrezărise o îndrăzneală poate nelegiuită, printre fulgerările sfîrîitoâre ale cabine tului de radioscopie. Şi îl cuprindea un fel de emoţie, o dragoste simpla şi fierbinte pentru inima lui, inima omului, care bate atît de singura, numa' cu întrebarea şi taina ei, pe aceste înălţimi, în vidul îngheţat.
Urca din greu, din ce în ce mai sus, spre cer. Uneori înfunda în zăpadă partea superioară a unuia dintre beţele cu vîrful ascuţit şi vedea din adînc, un licăr albastru care ţîşneâ în clipa cînd trăgea băţul afară Lucrul acesta îl amuza; era în stare să stea multă vreme şi să repete mereu şi mereu gestul care provoca acest mic fenomen optic. Era o stranie şi gingaşă lumină a munţilor şi adîncurilor, de un albastru-verzui limpede ca gheaţa, şi totuşi învăluită de umbre şi taine atrăgătoare. îi amintea de culoarea şi strălucirea unor anumiţi ochi, doi ochi oblici, ai destinului său, şi pe care domnul Settembrini îi calificase, din punct de vedere umanist, o „despicâtură tătărească" şi „ochi de lup din stepe" -doi ochi pe care-i privise odinioară şi pe care îi regăsise în mod inevitabil, ochii lui Hippe şi ai Clavdiei Chăuchat. „Cu plăcere, şopti el în mijlocul tăcerii. Dar să nu mi-l rupi. // esf a visser, tu sais." Şi, în gînd, auzi în spatele lui îndemnuri elocvente de a fi rezonabil.
Spre dreapta, la o oarecare distanţă, pădurea se pierdea în ceaţa. 0 apucă în această direcţie, pentru a ăveâ în faţa ochilor o ţinta pârnin-teanâ în loc de o transcendenţă alburie şi, deodată, alunecă fără să ti observat cîtuşi de puţin că în faţa lui se afla o depresiune a solului-Monotonia orbitoare îl împiedica să recunoască ceva din structu terenului. Nu se vedea nimic; totul se contopea în faţă ochilor. !>a mereu, depăşind obstacole complet neprevăzute. Se lăsă în voia pa fără sa-i poată măsură cu privirea gradul de înclinare.
Pădurea care-l ispitise era situată dincolo de prăpastia pe lînga tocmai coborîse fără sâ-şi dea seama. Fundul rîpei, acoperit cu o zaP moale şi pufoasă, se apleca spre partea muntelui după cum 'S1
seama cînd, o clipă, se lăsă să alunece în această direcţie. povîrnişurile se înălţau de o parte şi de alta din ce în ce mai aprop1    '^ ca un drum dezgolit, depresiunea terenului părea că-l poartă sp
MUNTELE VRĂJIT         529
i muntelui. Apoi vîrfurile schiurilor se ridicară iarăşi; terenul suia şi -nd nu mai existară pereţi laterali de urcat; cursa fără drum a lui Hans torp îl ducea din nou de-a lungul unei întinderi deschise a muntelui,
spre cer.
Văzu pădurea de brazi într-o parte, îndărăt şi sub el, o apuca în
asta ultimă direcţie şi printr-o coborîre iute atinse brazii încărcaţi de
nadă care, aşezaţi în formă de unghi, înaintau ca o avangardă a pădurii
■ dispăreau măi jos în ceaţă, în spaţiul necuprins. Odihnindu-se sub
ramurile lor, fuma o ţigara, simţindu-şi sufletul mereu apasăt, încordat şi
neliniştit de tăcerea prea mare, de această singurătate aventuroasă, insa
mîndru de a le fi cucerit prin curajul lui şi conştient de drepturile pe care
demnitatea i le dădea asupra priveliştii.
Era dupâ-amiaza, către ora trei. Pornise la drum imediat după masă, hotârît să renunţe atît la o parte din cura cea mare de odihna, cît şi la gustarea de la ora patru, şi cu intenţia de a se întoarce înainte de căderea nopţii. Se simţea fericit la gîndul ca mai avea în faţa lui multe ore pentru a hoinări liber de-a lungul şi de-a latul acestui decor grandios. într-un buzunar al pantalonilor de schi avea puţină ciocolată, iar într-unui de la haină o sticluţă cu vin de porto.
Abia dacă măi putea să distingă unde se găsea soarele, atît de deasă era ceaţa în jurul lui. în spate, dinspre vale, venind din unghiul muntos care nu se mai zărea, norii se întunecară, iăr o negură din ce în ce mai joasă părea că înaintează spre el. S-ar fi zis că se pregătea sa ningă, că trebuia să se aştepte la zăpadă, lă şi măi multa zăpadă, de parcă ar fi existat unele necesităţi meteorologice urgente, prin urmare trebuia să se Pregătească pentru un adevărat viscol. Şi, în adevăr, fulgi mici şi liniştiţi începură să cadă din belşug.
Hans Castorp făcu vreo doi paşi şi lăsa sa-i cadă cîţiva pe mîneca,
Pa care, ca naturalist amator ce era, îi privi cu un ochi de cunoscător.
mânau, la primă vedere, cu nişte minuscule zdrenţe informe, însă
şese destul de des sub excelenta lui lupă semeni de-ai lor, astfel încît
pertect de bine că erau că nişte mici şi preţioase giuvaiere lucrate cu
le> bijuterii, stele, agrafe de diamante, iar bijutierul cel măi talen-
r n fost în stare să le facă măi bogate şi mai minuţios asortate -
tat'    eastă Pu'bere alba, uşoară şi pufoasă, ce se prăvălea cu toata greu-
Şin     Pasînd Pădurea, acoperea întinderea pe ă cărei suprafaţă alunecau
era        * ate ^e lemn, o pulbere ce semăna, ce-i drept, foarte bine, deşi
eosebita, cu cea de pe plaja mării din ţara lui de nisip la care
510
THOMAS MANN
.IUI
nu se putea împiedica sa se gîndeasca: în faţa sa nu erau graum piatra, ci din mii şi mii de fragmente de apa concentrate într-o mult dine uniforma şi cristalina - fragmente de substanţa anorganica, ce f de asemenea sa ţîşneasca plasma vitala, trupul plantelor şi al omului - • printre aceste miliarde de stele magice, în nepatrunsa lor splendoa sfînta, invizibila şi deloc destinata privirii omeneşti, una nu semăna c cealaltă; domnea acolo o nesfîrşita ardoare de creaţie în transformarea dezvoltarea rafinata a uneia şi aceleiaşi teme fundamentale, a hexagonu lui cu laturile şi unghiurile egale, însă în ele înşile fiecare dintre aceste produse reci era de o egalitate desavîrşita şi de o regularitate glaciala, şi tocmai în acest fapt dăinuia ceva nefamiliar, antiorganic şi ostil vieţii-erau de o regularitate ce atingea un asemenea grad, încît substanţa de natură organica nu-l putea atinge niciodată, căci vieţii îi repugna o precizie atît de exacta pe care o considera ucigătoare, aşadar, întrupa însuşi misterul morţii, iar Hans Castorp credea ca înţelege de ce constructorii templelor din antichitate, în mod deliberat şi în taina, îşi îngaduisera anumite infracţiuni la regulile de simetrie în aşezarea coloanelor.
îşi lua zborul, aluneca pe schiuri, coborî de-a lungul lizierei pădurii pe stratul gros de zăpada al pantei, spre ceaţa, se lasă dus, urcînd, alune-cînd  şi continua sa rătăcească fara ţintă şi fara graba de-a lungul suprafeţei moarte, care, cu întinderile ondulate, vegetaţia uscata ce se compunea doar din umbre înalte de brazi, şi cu orizontul ei mărginit de dealuri plăcute,  semăna atît de straniu cu un peisaj de dune. Hans Castorp dădea din cap cu satisfacţie cînd se oprea şi se desfată de aceasta asemănare; şi suporta cu plăcere fierbinţeala obrajilor, dorinţa de a tremura, ciudatul şi ameţitorul amestec de aţîţare şi de oboseala care îl stapîneau, deoarece toate acestea îl făceau sa se gîndeasca adine la nişte impresii familiare pe care i le dăruise deopotrivă şi aerul mann cînd îi biciuise nervii, provocîndu-i, în acelaşi timp, şi o mare poita somn. îşi dădu seama cu satisfacţie de independenţa lui înaripata, hoinăreala lui libera. în faţa sa nu exista nici un drum pe care satie sa-l urmeze, şi cu atît mai mult nu exista nici unul îndărătul sau duca acolo de unde venise. La început, mai dainuisera nişte stîlpi-jaloane înfipte în zăpada, însă Hans Castorp nu întîrziase sa se elit>e    ^ intenţionat de această tutela, întrucît toate îl făceau sa se gnlde mereu la omul cu cornul, iar lui i se părea ca nu se potrivesc cu turile intime pe care le avea cu marea şi sălbatica singurătate a
MUNTELE VRĂJIT
531
\n spatele înălţimilor stîncoase şi acoperite cu zăpada, prin defileul ora trecu, cotind cînd la dreapta, cînd la stînga, se întindea un plan
-  clinat, apoi unul orizontal, şi după aceea apăru muntele înalt ale cărui fileuri şi păsuri, capitonate pufos, păreau accesibile şi ispititoare. Da,
-   inima lui Hans Castorp era puternica ispita depărtărilor, înaUimilor şi jjiguratâţii care se deschideau mereu şi mereu şi, cu riscul de a înlîr/ia, âtrundea tot mai adînc în liniştea sălbatica, în straniu, în stera primejdioasă - farâ sa-i pese de faptul ca, între timp, încordarea şi neliniştea se schimbaseră într-o adevărată frica la vederea întunecării pretimpurii şi creseînde a cerului, care învăluia ca nişte voaluri cenuşii ţinutul. Aceasta frica îl făcu sa înţeleagă ca pîna în clipa de-atunci se silise în adîncul lui să piardă chiar şi simţul de orientare şi sa uite cu desavirsire în ce direcţie erau situate valea şi tîrgul — lucru pe care-l izbutise tot atît de complet pe cît şi-l dorise. De altfel, putea presupune ca, daca s-ar întoaice imediat şi dacă ar coborî mereu la vale, ar ajunge, desigur, repede pîna jos, chiar daca nu direct la „Berghof'. în acest caz însă ar ajunge prea curînd; şi astfel nu s-ar folosi de tot timpul disponibil, pe cînd, daca-l surprindea viscolul, atunci în adevăr era probabil sa nu mai regăsească drumul înapoi. Dar se împotrivi s-o ia la goana prea devreme, oricît de greu l-ar fi apăsat frica— frica lui sincera de elementele naturii. Aceasta nu însemna deloc a te comporta ca un sportiv; căci sportivul intra în luptă cu elementele numai atîta vreme cît se simte stapîn; adică este prudent, căci înţelept este sa cedezi. Dar ceea ce se petrecea în sufletul lui Hans Castorp nu se putea exprima decît printr-un singur cuvînt: sfidare! 91 cu toate că acest cuvînt implica nişte sentimente indecente, chi ar daca — sau mai ales daca - veleitatea reprobabila pe care o indica era legata de
ncâ sincera, totuşi ea poate fi înţeleasa dacă ne gîndim, ca oameni ce n em, că în străfundurile fiinţei unui tînar şi unui om care a trăit ani la m felul eroului nostru, s-au adunat multe lucruri aici, ori s-au uit , cum ar fj SpUS pjans castorp, inginerul, şi care într-o zi sau trebuiau sa explodeze într-un elementar „Haida-de!" sau într-un i o ti!" spontane, pline de o nerăbdare exasperata, pe scuîî sa se înt         * P1™11^0 sfidare sau o împotrivire diametral opusa prudenţei lUn      e' ^* astfel se face că, hotarit, porni pe tălpicii iui lungi, mai gâse      e"a lungul acestei pante şi se urca pe colnicul următor unde se Plin d'    ° °arecaie distanţa, o casa de lemn, un fel de pod cu acoperişul
Plin d
 Uca^
cufa.       ca^ ^e piatra, ceva asemănător cu o coliba de pastor, aşezata re muntele următor a cărui spinare era plina de brazi si dincolo
532
THOMAS MANN
de care se îngrămădeau nişte piscuri înalte, învăluite de o ne nedesluşita. în faţa lui, peretele stîncos, presărat cu cîteva pîlcur' ri copaci se avînta abrupt, însă apucînd-o la dreapta puteai sa-l ocolest' jumătate, parcurgînd o panta moderată pentru a trece îndărătul Im ca vezi ce mai urmează. Hans Castorp începu deci cu aceasta explorar după ce, chiar în faţa tăpşanului pe care se afla adăpostul, se văzu sil sa mai coboare o rîpa destul de adînca şi a carei panta se înclina de 1 dreapta spre stînga.
Abia începuse sa urce, cînd, aşa cum prevăzuse, viscolul şi vijelia izbucniră cu toata puterea; era însuşi viscolul care ameninţa de multa vreme, daca se poate vorbi despre „ameninţare" în legătura cu aceste elemente oarbe şi neştiutoare, care nu urmăresc deloc sa ne distrugă ceea ce prin comparaţie ar li fost relativ destul de mîngîietor, ci sîm cutremurător de indiferente în ceea ce priveşte consecinţele acţiunii lor. „A sosit!" îşi spuse Hans Castorp şi se opri cînd prima plesnitura de vînţ se repezi prin vîrtejul gros de zăpadă şi îl atinse. „lata o răbufnire sa-ţi îngheţe şi sufletul." Şi în adevăr, vîntul era de un soi cu totul de nesuportat: gerul înfiorător care domnea, cam vreo douăzeci de grade sub zero, nu se simţea, ba chiar părea blînd atunci cînd aerul lipsit de umiditate era, ca de obicei, liniştit şi încremenit; dar de îndată ce vîntul se apuca sa-l vînzoleasca, pătrundea în carne ca un cuţit, iar cînd era ca acum — căci prima pala de vînt care maturase zăpada nu fusese decît premergătoare — şapte blanuri n-ar fi fost de ajuns sa-ţi apere oasele de o spaima mortala şi glaciala; or, Hans Castorp nu avea şapte blanuri, ci doar un pulover de lîna, care în alte împrejurări i-ar fi fost perfect suficient şi care îl şi stingherise la cea mai mica raza de soare. De altfel, vijelia îl lovea dintr-o parte şi din spate, astfel ca nici prin minte nu-' trecea sa se întoarcă şi s-o primească în faţa; cum însă aceasta situaţie se amesteca şi cu încapaţînarea, dar şi cu hotarîtul „Ei şi!" al sufletului sau, tînarul nesăbuit continua sa înainteze printre brazii rari ca sa ajungă111 cealaltă parte a muntelui pe care-şi pusese în gînd sa-l urce.
Nu era desigur nici o plăcere, căci nu se zarea absolut nimic p jocul fulgilor care, fara sa-i vezi cazînd, umpleau tot spaţiul cu îrn zeala lor învîrtejita şi deasa, iar valurile îngheţate care o străbătea ardeau urechile provocîndu-i o durere pătrunzătoare, îi paralizau fli brele şi-i amorţeau mîinile, aşa încît uneori nu-şi dădea seama daca
strîngea sau nu în palme beţele cu vîrful ascuţit. Pe la spate, za. pătrundea prin guler şi se topea de-a lungul spinării sau i se ase
MUNTELE VRĂJIT         533
• acoperindu-i partea dreaptă. Avea impresia ca va încremeni aici
u om de zăpada, cu beţele înţepenite în mina. Situaţia Iui era insu-
tabilâ, în ciuda unor condiţii relativ favorabile căci, daca s-ar fi .    rs ar fi f°st Şi mai rau> dar drumul de înapoiere se dovedea a fi o
cină grea, deşi oricum ar fi fost mai bine s-o pornească fara întîrziere.
Se opri deci, dădu din umeri mînios şi-şi întoarse schiurile. Vîntul po-vnic îi tăie imediat respiraţia, aşa încît trebui sa facă încă o data ceasta complicată manevră, ca sa-şi tragă sufletul înainte de a primi iarăşi, în frunte, mai bine pregătit, izbitura nepăsătorului duşman. Cu capul plecat şi cruţîndu-şi cu prudenţă respiraţia, izbuti s-o pornească în direcţia vîntului — surprins de greutatea mersului, deşi se aşteptase la mai rau, orbit de viscol şi cu răsuflarea tăiată. în fiecare clipa era silit sa se oprească, întîi ca sa respire, aparîndu-se de furtuna, şi apoi pentru ca ţinînd capul plecat şi clipind mereu nu mai reuşea sa vadă nimic în această obscuritate albă, fiind mereu silit sa fie atent să nu se izbească de copaci şi sâ nu se încurce printre atîtea obstacole aflate în cale. Fulgii îmbulziţi cu duiumul îl izbeau în plină faţa şi se topeau, astfel încît pielea îi îngheţa, îi intrau în gura unde se topeau cu un gust uşor apos, i se loveau de pleoapele care se închideau spasmodic, îi năpădeau în ochi, împungîndu-i vederea, care, de altfel, tot n-ar fi folosit la nimic întrucît cîmpul vizual era acoperit de o perdea atît de deasă, iar toată această albeaţă orbitoare îi paraliza oricum simţul vederii. Şi atunci cînd se silea să vadă, privirea îi rătăcea într-un neant alb şi învolburat. Doar din cînd in cînd apăreau nişte fantome din lumea reală: cîte o tufă de brazi pitici sau vaga siluetă a colibei pe lînga care trecuse.
O lăsă în urmă, silindu-se sa găsească drumul întoarcerii peste colnicul unde se înalta şopronul. Dar nu exista nici un drum; şi a păstra o nentare, orientarea aproximativa înspre casă şi vale, era mai mult o estiune de noroc decît de inteligenţa, căci, chiar daca reuşea sa-şi
a mîna adusă pîna în faţa ochilor, în schimb nu-şi vedea nici măcar
schiurilor; totuşi poate că ar fi izbutit pînă la urmă să le vadă,
c      n"ar *i f°st aşa de teribil de greu sâ înainteze din cauza atîtor obsta-
•  aţa toată plină de zăpada şi vîntul potrivnic care-i tăia respiraţia îl
icau sa inspire şi sâ expire, silindu-l la fiecare pas să se întoarcă
în a     a SC Odinni ° clipă. Probabil că nimeni n-ar fi reuşit sa înainteze
el _   ..   nea conc*itii - nici Hans Castorp şi nici un altul mai voinic decît
Umpe ' ' trebuia sa se opintească, sa gîfîie şi sa clipească pentru a-şi
11 de păienjenişul de apă, să-şi scuture platoşa de zăpadă
534
THOMAS MANN

care-l îngreuna şi sa lupte cu senzaţia ca era o încapaţînare smintit mai înainteze în aceste condiţii.
Şi totuşi Hans Castorp înainta: adică se mişca din loc. Daca o fa cu folos sau nu, daca se mişca în direcţia cea buna, şi daca n-ar fi f oare mai puţin primejdios pentru el sa ramîna unde se găsea (însă şi a părea tot atît de imposibil), iată întrebări la care nu se putea răspund probabilitatea teoretica parînd chiar sa încline în sensul opus, iar pract vorbind, Hans Castorp avu curînd impresia ca nu se afla pe drumul cel bun, adică pe tăpşanul colnicului pe care-l urcase din rîpa cu mare greu tate. După cît se părea, furtuna, venind din sud-vestul regiunii, adică dinspre intrarea văii, îl abătuse din drum prin furioasa ei presiune contrara. Aşa-zisa lui înaintare, care de cîtva timp îl istovea, era iluzorie învăluit de o noapte învolburata şi alba, pătrundea cu mare greutate, orbecăind, în aceasta primejdie nepasatoare.
„Ei, asta-i!" scrîşni el printre dinţi şi se opri. Nu rosti vreo alta fraza mai emoţionanta, deşi o clipa avu sentimentul ca o mîna de gheaţa se întinde şi-i apuca inima, care tresari şi se zbătu între coaste, pornind apoi sa bata tot atît de iute ca în ziua cînd Radamante îi descoperise o' pata umeda. Căci înţelegea ca nu avea dreptul sa spună cuvinte exagerate şi sa facă gesturi mari, întrucît el însuşi fusese acela care aruncase sfidarea, iar tot ceea ce situaţia avea mai îngrijorător nu se iscase decît tot din pricina lui. „Nu-i rau", mai zise şi simţi ca liniile feţei, muşchii care alcătuiau expresia figurii, nu mai ascultau de suflet şi nu mai erau în stare sa redea nimic, nici teama, mei mînie, nici dispreţ, deoarece îngheţaseră. „Şi acum? Sa cobor pe aici, pieziş, şi sa ma las dus cade miros, drept înainte, exact împotriva vîntului. E mai uşor de zis decît de făcut, continua el, gîfîind, vorbind sacadat, în realitate cu jumătate de glas, şi porni iarăşi la drum; dar oricum trebuie sa fie ceva de făcut, nu pot sa ma aşez şi sa aştept, căci aceşti nămeţi hexagonali ma vor acope complet şi încă foarte repede, iar daca domnul Settembrim va veni ma caute cu micul lui corn, ma va găsi ghemuit aici, cu ochn sticloşi cu o boneta de zăpada pusa pe-o ureche..." îşi dădu seama ca-şi v0 sieşi şi încă într-un fel destul de ciudat. Drept urmare îşi interzise s vorbească, însă începu iarăşi, cu toate ca buzele şi le simţea a ţepene îneît renunţa sa le mai mişte şi astfel vorbea fara consoane-
de
ceea fel
„Taci din gură şi încearcă sa înaintezi, îşi spuse el şi apoi adaugă-
ce-i reaminti de o împrejurare foarte veche în care i se rntîmplase
MUNTELE VRĂJIT         535
câ ai început sa aiurezi, mintea nu-ţi mai este prea limpede, ceea ce P te grav din toate punctele de vedere."
Numai ca faptul de a se fi găsit într-o situaţie serioasa din punctul de a re al şanselor pe care le avea ca sa scape era o simpla constatare tica a raţiunii, aşadar, venind ca de la o persoana străina, dezintere-ta şi totuşi îngrijorata. Cît despre temperamentul lui, acesta era teribil , pOrnit sa se lase în voia confuziei care voia sa pună stapînire pe el o , (a cu oboseala crescînda, însă tot el îşi dădu seama ca îmboldirea este nefireasca şi începu sa mediteze asupra ei. „Este o modificare a felului de a simţi al cuiva care se trezeşte prins într-o viforniţa şi nu-şi mai găseşte drumul, gîndi el trudindu-se şi exprimîndu-se în fraze fara şir, eîfîind, ocolind din discreţie expresiile mai clare. Oamenii care aud vorbindu-se după aceea despre asemenea expeiienţe îşi închipuie ca este ceva îngrozitor, insa uita ca boala — iar starea mea este şi ea un fel de boala - îşi pregăteşte omul în aşa fel încît sa se poată înţelege cu el. Exista fenomene de sensibilitate scăzuta, de ameţeli binefăcătoare, expediente fireşti, da, desigur... însă trebuie sa lupţi împotriva lor, căci sînt cu doua feţe, sînt echivoce în cel mai înalt grad; şi daca vrei sa le apreciezi, totul depinde de punctul de vedere din care le priveşti. Sînt folositoare şi binefăcătoare cînd drumul este pierdut pe vecie, dar sînt foarte răufăcătoare şi periculoase de îndată ce trebuie sa-ţi regăseşti drumul, ca în cazul meu, căci eu nici nu ma gîndesc — nu ma gîndesc în inima aceasta a mea care bate năvalnic — sa ma las acoperit de aceasta cristalometrie stupid de ordonata..."
In adevăr, se simţea chiar de pe acum ispitit în mod evident de tul-
urarea interioara şi lupta cu un început de confuzie a simţurilor, într-un
e  care, la rîndul lui, era deopotrivă de confuz şi înfrigurat. Nu se
spaimînta cum s-ar fi cuvenit sa se înspaimînte ca om sănătos ce era,
îşi dădu seama ca deviase iarăşi de pe drumul neted: de data aceas-
Pa cît se părea, o apucase spre partea pantei colnicului. Căci se
sa lunece, avînd vîntul pieziş în faţa, şi cu toate ca pentru moment
°st nimerit sa nu se lase dus, totuşi, o clipa asta i se păru mai
L°rnod    P
c        ' "   c°rect, gîndi el. O sa regăsesc direcţia buna puţin mai jos."
sfîr ^a ^acu' sau crezu ca o face, sau n-o crezu nici el însuşi, sau, în fac ' 6eace era ma' neliniştitor, începu sa-i fie indiferent daca o mai caror ^ ^fa c^ectu' intermitenţelor interioare, echivoce, împotriva obOse i- .mai 'uPta decît cu oarecare indiferenţa. Acest amestec de Şi de emoţie ce forma starea obişnuita şi intima a unui oaspete
I
536
THOMAS MANN
a cărui aclimatizare consta în a nu se obişnui, se precizase atît de lim încît nici nu mai putea fi vorba să lupţi cu ajutorul gîndirii împot ' golurilor din suflet. Tremura de beţie şi de exaltare, cuprins de a ţealâ, aproape tot aşa cum fusese după convorbirea cu Naphta şi Sett brini, însă infinit mai intens; şi astfel, prin reminiscenţele unor anum' discuţii, îşi justifică faţă de sine însuşi indiferenţa, faptul că nu opun nici o rezistenţă acestor goluri somnolente şi, cu toată revolta dispr ţuitoare împotriva gîndului de a se lăsa acoperit de nămeţii uniformi ' hexagonali, bîlbîia ceva în sinea lui, o bîlbîialâ al cărei sens şi nortsen era următorul: sentimentul datoriei care-l îndemna să lupte împotriva acestor suspecte pierderi de cunoştinţă nu era chiar etică pura, ci o meschină concepţie burgheza despre existenţă şi fapta unui filistin nere-ligios. Pofta şi ispita să se întindă şi să se odihnească îi învaluiramintea sub următoarea forma: îşi spunea că era ca în timpul unei furtuni de nisip în deşert, unde arabii se aruncau cu faţa la pâmînt şi-şi trăgeau burnuzurile peste cap, şi numai faptul că nu avea burnuz şi nu-şi putea trage peste cap tot atît de bine un pulover de lînă i se părea o obiecţie valabilă pentru o asemenea comportare, cu toate că nu mai era copil şi că din multe povestiri ştia destul de exact cum se petrec lucrurile atunci cînd mori îngheţat.
După o pornire cu o viteză mijlocie, pe un teren mai degrabă neted, urcă iarăşi, iar panta se dovedi a fi destul de abrupta. Era posibil să nu fi greşit calea, căci drumul care ducea devale trebuia şi el să urce pe alocuri, iăr cît despre vînt, desigur că din capriciu îşi schimbase direcţia, căci Hăns Căstorp îl avea acum iarăşi în spate şi se bucura de acest avantaj. Oare viforniţa era aceea care-l apleca înainte sau tocmai acest povîrniş învăluit de un amurg de zăpadă alb şi fraged, care exercita un fel de chemare asupra trupului său? N-ăr fi fost nevoie decît să se lase in voia chemării, să i se dăruiască, iar ispita era mare — tot aşa de mar . specifică şi primejdioasă cum scrie la carte, fapt care nu-i răpea ms nimic din puterea vie şi efectivă. Ba mai mult, ea pretindea nişte "r turi ce erau numai ale ei şi refuza să fie pusă alături şi printre da generale ale experienţei, nu accepta să se recunoască în ele şi se unică şi fără asemănare în stăruinţă ei — fără să poţi totuşi nega ca e inspirată de cineva anume, că adică era o sugestie provenită de făptură în nişte haine de un negru spaniol, cu o coleretâ rotu încreţită, de o albeaţă de zăpadă, imagine de care erau legate o su ■  ^. nie de impresii întunecate, iezuitice, categorice şi ostile umanităţi1'
! I,,
MUNTELE VRÂJIT         537
te soiurile de torturi şi bastonade, lucruri ce-I îngrozeau pe domnul
tembrini, făcîndu-I de rîs cu refrenul flaşnetei şi cu acea ragione a
Dar Hans Castorp se purta vitejeşte şi se împotrivi ispitei de a se
Ica Nu vedea nimic, lupta şi înainta - cu folos sau nu - dar se chinuia
ceea ce-l privea şi se mişca în ciuda lanţurilor care-l împovărau, a
lanţurilor cu care furtuna îngheţată îi îngreuna din ce în ce mai mult
efflbrele. Cum urcuşul devenea prea pieptiş, o apuca într-o parte, dar
fără să-şi dea prea bine seama, şi urma astfel panta cîtâva vreme. Ca sâ-si
deschidă pleoapele înţepenite trebuia să facă un efort a cărui zădărnicie
o încercase şi nu mai era îndemnat sâ-l repete. Totuşi, din cînd în cînd
mai zărea cîte ceva: brazi care parcă se apropiau, o gîrlă sau o groapă a
căror negreală se desluşea între marginile de zăpadă ce se povîrneău; iar
cînd, pentru a mai schimba, coborî iarăşi o pantă, înfruntînd, de altfel,
încă o dată vîntul, zări în faţa lui, la o oarecare distanţa, umbra unei
locuinţe omeneşti, plutind libera, ca în aer, şi prin faţa căreia fluturau
valuri ceţoase.
Vedere binevenită şi mîngîietoare! Se chinuise vitejeşte în ciuda
tuturor piedicilor, pînă cînd reuşise sâ vadă clădiri ridicate de mîna
omului, care îi dădeau de ştire că valea locuită trebuia să fie prin
apropiere. Poate că înăuntru erau oameni; poate că se putea adăposti, sa
aştepte încetarea viforniţei, sau chiar sa plătească, dăcâ va fi nevoie, un
însoţitor sau o călăuză, în căzui cînd întunericul firesc ăl nopţii va cădea
între timp. Se îndreptă către acest ceva aproape himeric şi care adesea
era cît pe ce să dispară în întunecimea urgiei, dar ca să ajungă pîna
acolo mai trebui sâ facă încă o ascensiune istovitoare, împotriva vîntu-
1 însâ ajuns sus se convinse, cuprins de sentimente de revoltă, uimire,
paimâ şi ameţeală, că nu regăsise, cu preţul celor mai eroice eforturi,
ec« binecunoscuta colibă, acel pod cu acoperişul încărcat de pietre.
«Ei, drăcia dracului!" De pe buzele înţepenite ale lui Hans Castorp
spnndeau blesteme care nu cuprindeau consoanele labiale. Şi, ca să
orienteze, se învîrti în jurul colibei, ăjutîndu-se cu băţul, constatînd
J    şese din nou aici prin spate şi că, prin urmare, vreme de mai bine
in   • °râ' ^uPâ socoteala lui, căzuse pradă celei mai categorice şi mai
Prostii. Dar aşa se petrecuseră lucrurile şi ăşa puteai sâ le găseşti
* ui cărţi T"  *
cînd -           mvirteai în cerc, te istoveai, închipuindu-ţi că înaintezi, pe
te a.    rea"tate nu făceai decît vreo cîteva ocoluri largi şi stupide care  .   au m Punctul de unde plecaseşi, asemenea înşelătoarei orbite a Sa te rătăceai, aşa nu-ţi mai regăseai casa. Hans Castorp îşi
538
THOMAS MANN
dădu seama cu o oarecare mulţumire, deşi cu spaima, că se găsea unui fapt cunoscut prin tradiţie, şi se plesni cu mîinile peste coa ciuda dar şi de satisfacţie, întrucît experienţa se repetase cu atîta i în cazul sau special, individual şi prezent.
Şopronul singuratic era inaccesibil, uşa fiind închisa, astfel ca puteai intra pe nicăieri. Totuşi Hans Castorp se hotărî sa ramîna ac I deocamdată, căci streaşină acoperişului dădea totuşi iluzia unui adapo iar coliba, ea însăşi, în partea dinspre munte, unde Hans Castorp adăposti, oferea, în adevăr, o oarecare apărare împotriva furtunii, dac îţi rezemai umărul de peretele din scînduri cioplite grosolan, căci d' pricina lungimii schiurilor nu era posibil sa se rezeme cu spatele. Duna ce înfipse băţul alături, în zăpada, se propti pe picioare, cu mîinile în buzunare şi cu gulerul puloverului de lîna ridicat, ţinîndu-se în echilibru pe piciorul întins înainte, iar cu ochii închişi îşi lipi capul bîntuit de ameţeala,  ca sa se  odihnească,  de peretele  de  scînduri negeluite, aruncînd din cînd în cînd cîte o privire peste umăr, dincolo de rîpa, către masivul  stîncos din cealaltă parte, care  se ivea uneori, destul de nelămurit, prin perdeaua de ninsoare.
Poziţia lui era relativ comoda. „La nevoie se poate sta astfel toata noaptea, îşi spuse el, numai sa schimb din cînd în cînd piciorul, adică, după cum s-ar zice, sa ma culc oarecum pe partea cealaltă, iar între timp, fireşte, sa ma mai mişc puţin, ceea ce este absolut necesar. Şi măcar ca pe dinafară sînt amorţit, am adunat destula căldura înlăuntrul meu datorita mişcării pe care am facut-o, prin urmare n-am orbecait farâ folos, cu toate ca m-am pierdut şi m-am tot învîrtit mereu în jurul colibei..." „«Pierdut», dar oare ce expresie folosesc eu aici? Nu e deloc necesara, nu corespunde deloc cu ceea ce mi s-a întîmplat, m-am folosit de ea într-un mod cu totul arbitrar, deoarece capul încă nu mi-c Prea limpede şi, cu toate acestea, în anumite privinţe, este un cuvînt potnvi. după cîte mi se pare... Din fericire, încă mai pot rezista, deoarece aceasta furtuna, acest uragan de zăpada, aceasta viforniţa haotica poa toarte bine sa ţină pîna mîine dimineaţa, şi chiar daca nu ţine decit p la căderea nopţii, este posibil ca situaţia sa devină destul de grava, c noaptea primejdia de-a te pierde, de a te pierde rătăcind în cerc este atît de mare ca şi pe vreme de viscol... Ar trebui chiar sa se lase s trebuie sa fie cam şase — atît amar de timp am pierdut cît m-am r Dar oare ce ora o fi?" Şi-şi caută ceasornicul, deşi, fireşte, ruH uşor sa se scotocească prin buzunare cu degetele ţepene, ca sa de  Y ceasornic — ceasornicul de aur cu capac şi monograma, care ticăia
MUNTELE VRĂJIT         539
•u şi credincios, aici, în această singurătate complet pustie, ticăia ' ca şi inima lui, ca o inimă omeneasca plina de duioşie în
idura organica a odăiţei toracice.
Era patru şi jumătate. La dracu, cam tot atît fusese şi atunci cînd
• bucnise furtuna. Trebuia oare sa creadă că nu se rătăcise decît un sfert
ceas? „Timpul mi s-a părut lung, gîndi el. A te pierde este plictisitor,
oă cît se pare. Totuşi, la ora cinci sau la cinci şi jumătate se întuneca
mplet, acesta-i un fapt care nu se poate modifica. Oare furtuna va
"nceta mai înainte, adică destul de repede ca sa nu mai risc a ma pierde
iarăşi? Şi pentru realizarea acestei dorinţe, aş putea sa trag un git de
porto ca sa mă întăresc."
Luase aceasta băutura destinata amatorilor, numai pentru ca se găsea la ,Berghof" în sticle plate, se vindea excursioniştilor — şi bineînţeles ca nimeni nu se gîndise la eventualitatea ca, împotriva regulilor, unii se vor rătăci în munţi, pe ninsoare şi ger şi în asemenea împrejurări vor fi siliţi sa întîrzie noaptea. Dacă mintea i-ar fi fost mai limpede, ar fi trebuit sa-şi spună ca, din punctul de vedere al şanselor de întoarcere, băutura era tot ce putea fi mai rau. însă de fapt chiar şi-o spuse, după ce bau cîteva înghiţituri care-i produseră un efect foarte asemănător cu acela pe care-l simţise după ce consumase bere de Kulmbach, în seara sosirii lui, atunci cînd, rostind discursuri dezordonate în legătura cu sosurile de peşte şi alte subiecte similare, îl supărase pe domnul Settembrini — domnul Lodovico, pedagogul, care prin privirea lui îndemna la raţiune pe nebunii care-şi făceau de cap, şi a cărui plăcuta chemare din corn Hans Castorp tocmai o auzea venind prin aer, semn ca elocventul educator se aPropia în marş forţat ca sa-şi salveze, din aceasta situaţie nebuneasca, elevul preferat, copilul răsfăţat al vieţii, şi sa-l duca înapoi acasă... Ceea ' ureŞte, era absurd şi nu provenea decît de la berea de Kulmbach pe Care ° băuse din greşeala. Căci, în primul rînd, domnul Settembrini nu absolut nici un corn, el nu avea decît flaşneta rezemata pe un picior emn, şi cu care acompania dansul altora, ridicînd ochii lui de uma-pre terestrele caselor; şi, în al doilea rînd, nu ştia şi nu vedea nimic ea ce se întîmpla, deoarece nu mai stătea la sanatoriul „Berghof", cek, croitorul de dame, în mica lui mansarda cu carafa de apa, dre          chiliei de mătase a lui Naphta - aşa îneît nu mai avea nici
Carn    Ş1 nic* Putinţa sa intervină, ca altădată - de pilda, ca în noaptea bun           Ul> cînd Hans Castorp se aflase într-o poziţie atît de ne-
Clavcj-         atlt de Sfava, adică tocmai atunci cînd îi înapoiase bolnavei auchatscw crayon, creionul ei cu mina, creionul lui Pribislav
de.
540
THOMAS MANN
 *
Hippe... De fapt de ce folosea expresia „poziţie"? Pentru ca acest sa-şi capete sensul just şi propriu în loc de unul pur metaforic dec" sa te găseşti într-o poziţie trebuie sa stai culcat, nu în picioare p0 • orizontala era aceea care se potrivea unui tovarăş atît de vechi al de-aici, de sus. Oare nu se obişnuise să stea întins în aer liber, pe soare şi pe frig, atît noaptea cît şi ziua? Şi tocmai era gata-gata sa se 1 sa cada, cînd simţul lăuntric îl zgîlţîi şi, apucîndu-l parca de guler  i ţinu drept în picioare, astfel încît bîiguirile gîndirii lui asupra „poziţi  " trebuiau puse deopotrivă şi pe seama berei de Kulmbach, şi nu nurna' dorinţei lui oarecum impersonale de a se întinde şi de a dormi, tipic primejdioasa, întocmai ca în cărţi, şi care încerca sa-l ameţească folo sind sofisme şi jocuri de cuvinte.
„Am făcut o greşeala, recunoscu el. Vinul de porto nu este deloc indicat, aceste cîteva înghiţituri mi-au îngreunat îngrozitor capul, e gata sa-mi cada pe piept, ca sa spun aşa, iar gîndurile mele nu mai sînt decît nişte aiureli şi nişte glume cu două înţelesuri în care nu trebuie sa ma încred — şi nu numai gîndurile care-mi trec prin cap sînt îndoielnice, ci chiar şi observaţiile critice pe care le fac asupra lor, iată nenorocirea «Son crayon!» Asta înseamnă creionul «ei» nu al lui, şi în acest caz nu se spune «son», decît fiindcă crayon este la masculin, restul e numai o gluma. De altfel, nici măcar nu ştiu de ce insist asupra acestui lucru. Cînd ar trebui, de pilda, să ma îngrijorez mult mai tare de faptul ca piciorul stîng pe care mă sprijin aminteşte într-un chip izbitor de piciorul de lemn al flaşnetei lui Settembrini, pe care mereu o împinge înainte cu genunchiul pe caldarîm, atunci cînd se apropie de vreo fereastra şi întinde pălăria de catifea pentru ca fetiţa de sus sa-i arunce o moneda. în acelaşi timp, ma simt atras oarecum spre zăpada de nişte rnîini ale nimănui, simt dorinţa sa ma culc. Numai mişcarea ar mai putea îndrepta ceva. Trebuie sa fac mişcare, sa ma pedepsesc pentru berea de Kulmbach, dar şi ca sa-mi mladiez piciorul de lemn."
Cu o smucitura din umăr se desprinse de perete. Dar abia se w parta de şopron şi abia făcu un pas înainte, ca vîntul îl şi izbi ca o tura de coasa, împingîndu-l îndărăt spre adăpostul peretelui. Fara m iala ca acesta era locul unde îl silea sa stea şi cu care trebuia în     ^ provizoriu sa se mulţumească, deoarece aici avea cel puţin posibi sa se rezeme şi cu umărul stîng, adică sa mai schimbe poziţia, spnJ du-se pe piciorul drept şi mişcîndu-l uşor pe celalalt ca sa-l Qe ţească. „Pe un asemenea timp, îşi spuse el, stai acasă. Poţi sa-P '^)( puţina distracţie, dar nu trebuie sa ai pretenţie la ceva inedit, ş1 s
MUNTELE VRĂJIT         541
harţa cu furtuna. Stai liniştit şi lasa-ţi capul sa atîrne, daca îl simţi
>6- de greu. Peretele e bun, bîrnele sînt de lemn, ba chiar mi se pare ca
"ndesc o oarecare căldură, daca se poate vorbi aici despre căldura, o
r   . ra discreta, a lor proprie, deşi este posibil ca totul sa nu fie decît
h'ouire, ceva pur subiectiv... Ei, ce mufţi copaci! Ce climat viu al celor vii! Ce mireasma!..."
ţjn parc întins se afla dedesubtul lui, chiar sub balconul pe care
tea-un ^aic vast^ cu 0 vegetaţie luxurianta şi arbori cu frunze, ulmi, latani fagi, arţari şi mesteceni, cu o uşoara nuanţare în coloritul frunzelor fragede, lucioase, şi ale căror vîrfuri se legănau foşnind uşor. Iar aerul delicios, puţin umed şi înmiresmat, adia de respiraţia arborilor. Un ropot scurt de ploaie trecu, dar era o ploaie plina de lumina. Vedeai pîna sus, în înaltul cerului, aerul încărcat cu picaturi strălucitoare de apa. Cît era de frumos! O, duh al pamîntului natal, parfum şi belşug al cîmpiei, cît de mult mi-ai lipsit! Văzduhul era numai cîntec de pasarele, fluierături diafane, ciripeli, gîngureli şi suspine de o pătimaşa suavitate şi gingăşie, însă fără să se arate nici cea mai mică pasare. Hans Castorp surise şi respira adine, cu recunoştinţa. Iar între timp totul se făcea şi mai frumos. Deasupra peisajului apăru un curcubeu larg şi luminos, arcuit de-a curmezişul cerului, o adevărata splendoare, de-o strălucire umeda, iar toate culorile lui, parînd unsuroase ca uleiul, curgeau pe iarba deasă şi strălucitoare. Era ca o muzica, parca nişte acorduri de harfe se împleteau în mod armonios cu flaute şi viori. Mai ales albastrul Şi violetul se prelingeau într-un chip minunat. Totul se contopea şi se pierdea într-un fel fermecător, se metamorfoza, devenind mereu tot mai a bastru şi mai proaspăt. Era exact ca în ziua aceea, cu mulţi ani în urma, cînd lui Hans Castorp i s-a îngăduit sa asculte un cîntareţ celebru
urnea întreagă, un tînăr italian, al cărui gîtlej revărsase peste inimile oamenilor mîngîierea unei arte pline de har. Atacase cu o nota înalta
e chiar de la început fusese foaite frumoasa. însă puţin cîte puţin, cu î fi /'Pacare trecea, aceasta armonie înflăcărată se lărgise, se dilatase, ^ se, înseninîndu-se printr-o lumina din ce în ce mai strălucitoare. c °lte unuî voalurile de care nici nu-ţi daduseşi seama la început sjj . r>nd, într-un fel sau altul — mai era numai unul singur care va '         curn Ui închipuiai, prin a da la iveala marea revelaţie, cea
**l pura H' sunr»       Qlntre ele, dar după aceea mai căzu un val, şi apoi un altul,
^*ern, carp fn   ^ şi de s             aaevar lasă sa ţîşneâsca întreagă abundenţa de strălucire
înăbust      oare' scăldata în lacrimi, îneît dintre spectatori se înalţă un urrnur de îneîntare, ce părea totuşi sa fie un protest şi o
542
THOMAS MANN
împotrivire, şi chiar el însuşi, tînarul Hans Castorp, fusese conU<-» hohote de plîns. Aşa era şi acum cu priveliştea care se metarnorf care se transfigura treptat-treptat. Azurul inunda... Voalurile poleite    ' ploii cazura: şi se ivi marea - o mare, era Marea Sudului, de un albast intens şi profund, cu scînteieri şi sclipiri argintii şi, plutind ca îm abureala diafana şi înconjurat pe jumătate de un lanţ de munţi de albastru din ce în ce mai stins, se deschise un golf minunat, presărat c insule pe care apăreau palmieri, iar căsuţe albe luceau printre pilcuri d chiparoşi. O, o, ajunge, nu era vrednic de ceea ce vedea, dar oare ce însemna această generoasa risipa de lumina şi de adînca puritate a cerului, aceasta prospeţime de apa însorita? Hans Castorp nu mai văzuse niciodată, nu mai văzuse niciodată ceva asemănător. Trecuse prea puţin prin  sud, cu prilejul scurtelor calatorii de vacanţa.  Cunoştea, este adevărat, marea sălbatica şi palida din nord şi se legase de ea cu nişte sentimente nedefinite, care aparţineau copilăriei, dar nu fusese niciodată pînâ pe ţărmul Mediteranei, pîna la Neapoli, pîna în Sicilia sau pîna în Grecia, de pilda. Cu toate acestea, îşi amintea. Da, ciudăţenia era ca recunoştea totul şi se bucura. „A, da, e aşa cum ştiu!" striga un glas în el, de parca ar fi purtat dintotdeauna în sine, fara sâ-şi dea seama, acest preafericit azur însorit, de parca l-ar fi păstrat pînă acum în taina, ascuns chiar şi faţa de el însuşi. Iar acest „dintotdeauna" era vast, infinit de vast, ca marea deschisa spre stînga lui, acolo unde cerul o colora cu o nuanţa de un violet gingaş.
Orizontul se întindea ca o înălţime, spaţiul părea ca urca, dar nu era decît o iluzie datorata faptului ca Hans Castorp privea golful de sus, de la oarecare altitudine. Munţii înaintau asemenea unor promontorii, încununaţi de păduri, pătrundeau în mare şi se retrăgeau în semicerc, chiar de la mijlocul peisajului pe care-l admira şi pîna la locul unde stătea, t> încă şi mai departe; căci stătea pe o coasta stîncoasa, pe nişte trepte de piatra dogorite de soare, iar în faţa lui ţărmul cobora, plin de muşchi ş de pietre, în trepte alcătuite din blocuri şi acoperite de mărăcini, sp plaja joasa unde, printre trestii, se iveau golfuri minuscule, alt>as mici porturi şi mici lacuri. Iar acest ţinut însorit, aceste maluri înal care se ajungea uşor, aceste bazine vesele, înconjurate de faleze, ca în largul marii, pîna la insulele în care bărcile plecau şi veneau, era populat. Oamenii, copii ai soarelui şi ai marii, se mişcau şi se     ^ neau bucuroşi şi înţelepţi, o omenire frumoasa şi tînara, atît de p     ^ la vedere încît privind-o inima lui Hans Castorp se dilata plina de şi de dragoste.
MUNTELE VRĂJIT         543
Adolescenţi, cu mîinile pe frîie, struneau nişte cai, goneau pe lîngâ
•   alele care nechezau şi-şi smuceau capetele, trăgeau de dîrlogii
i ai celor nărăvaşi, alţii încalecau fara şa şi le dădeau ghes în coaste
călcîiele goale pentru a-i îndemna sa intre în mare, pe cînd muşchii
telui le jucau în soare sub pielea bronzata, iar strigatele pe care şi le
dresau preCum şi acelea cu care-şi îmboldeau falnicii armăsari aveau,
H'ntr-un motiv oarecare, o sonoritate de vrajă. La marginea unui mic
olf acolo unde malul se oglindea ca într-un lac de munte, patrunzînd
oînâ departe în pamînt, dansau nişte fete tinere. Una dintre ele, al cărei
rstrîns ţntr_Un coc deasupra cefei avea un farmec deosebit, stătea jos,
cu picioarele într-o mica surpatura şi cînta dintr-un caval, cu ochii atenţi
pe deasupra degetelor care se mişcau graţios, iar tovarăşele ei dansau
surîzâtoare, fie singure, cu braţele întinse şi purtînd veşminte fîlfîitoare,
fie perechi, cu tîmplele apropiate în chip şăgalnic, în vreme ce. îndărătul
aceleia care cînta din caval, adică a spatelui ei alb, prelung şi fraged pe
care mişcările braţelor îl făceau sa unduiasca, alte surori stăteau jos, se
ţineau îmbrăţişate şi priveau vorbind în linişte. Mai departe, cîţiva tineri
făceau exerciţii de tragere cu arcul. Era o scena fericita şi odihnitoare
să-i vezi pe cei mai vîrstnici cum îi învăţau pe adolescenţii stîngaci şi cu
parul buclat felul de a întinde coarda apasînd pe săgeata, sa-i urmăreşti
ţintind laolaltă cu învăţăceii şi cum îi sprijineau atunci cînd reculul,
provocat de săgeata care ţîşnea vibrînd, îi făcea sa se clatine şi sa rida.
Alţii pescuiau cu undiţa. Stăteau întinşi pe burta, pe stîncile netede ale
ţărmului, aruncîndu-şi undiţele în mare, sporovaind liniştiţi, cu capetele
mtoarse spre vecinii lor care, cu trupurile întinse într-o poziţie piezişa,
zvîrleau şi ei momeala foarte departe. în sfîrşit, alţii se trudeau sa tragă
n mare o corabie cu bordurile înalte, cu catarge şi vintrele, smucind,
impingînd şi proptind. Copii se jucau şi se zbenguiau în valuri. O
meie fînara, culcata pe plaja, privea în spatele ei, ridicîndu-şi cu o
veşmîntul înflorat peste sîni, iar pe cealaltă o întindea în aer sa
un fruct învăluit cu frunze, pe care un bărbat cu şoldurile înguste,
m picioare la capatîiul ei, i-l întindea şi i-l lua înapoi, jucîndu-se.
^         eau rezemaţi de nişte firide stîncoase, alţii şovaiau pe marginile
vîrf     or' cu braţele încrucişate sau cu mîinile pe umeri, încereînd cu
ijj.,, piCloarelor răceala apei. De-a lungul ţărmului se plimbau perechi,
duc        Urechea fiecărei tinere se afla, apropiata, gura celui ce-o con-
de u     . aSastos. Capre cu parul lung săreau din stînca în stînca, păzite
an tînar care stătea în picioare pe un colnic, ţinînd o mîna în
544
THOMAS MANN
şold, rezemîndu-se cu cealaltă de un baţ lung şi purtînd o palarioar borurile ridicate, aşezata peste buclele castanii.
„Dar e încîntator'. îşi spuse Hans Castorp din toata inima. Este ah lut  îmbucurător  şi  fermecător!   Cît  sînt  de  drăguţi  şi  sănătoşi inteligenţi şi fericiţi! Ei, dar nu sînt numai frumoşi, ci şi vnteligent-binevoitori. Faptul acesta ma înduioşează şi aproape ma face sa m îndrăgostesc: de spiritul şi sensul ce definesc făptura lor, cu alte cuvint de spiritul şi sensul prin care sînt uniţi şi în care li se desfăşoară viaţa!" înţelegea prin asta amabilitatea şi deferenta fără margini şi egala pentru toţi, pe care şi-o arătau în relaţiile lor aceşti oameni ai soarelui- un respect senin, învăluit într-un surîs, pe care şi-l mărturiseau unii altora printr-o discuţie aproape de nesesizat şi totuşi în numele unei idei ce pătrunsese adînc în fiinţa lor, a unei legaturi spirituale care-i unea în mod vădit pe toţi; o demnitate şi chiar o anumita severitate foarte hotarîta în voioşia ei îi călăuzea în faptele şi în libertăţile ce şi le îngăduiau, ca o sfătuitoare spirituala şi aflata mai presus de toate, sfătuitoare pătrunsa de o gravitate deloc posomorita şi de o evlavie înţeleaptă — cu toate ca nu era lipsita de un anume ceremonial. Căci acolo, pe o piatra rotunda şi acoperita cu muşchi, stătea o mama tînara care-şi desprinsese de pe umăr rochia cafenie ca sa potolească foamea pruncului. Şi oricine trecea pe lînga ea o saluta într-un fel deosebit, care rezuma tot ceea ce dăinuia atît de grăitor nemârturisit în purtarea generala a acestor oameni: tinerii se întorceau către mama şi-şi încrucişau braţele pe piept într-un gest uşor şi iute, pentru a-şi lua o ţinuta demna, apoi îşi înclinau surîzatori capul, fetele facînd o delicata genuflexiune, asemenea credincioşilor care trec prin faţa altarului. Dar, în acelaşi timp, toţi făceau semne prieteneşti, voioase, izvorîte din inima, iar aces amestec de evlavie formala şi prietenie plina de voioşie, cît şi gestul uşor şi dezinvolt cu care mama, pentru a-şi ajuta pruncul să sugă, îşi aPas sînul cu degetul arătător şi în acelaşi timp îşi înalţă ochii şi mulţumea un surîs celui care-i arata respect, sfîrşrra prin a-l fermeca pe Castorp. Nu se mai satura privind şi, totodată, se întreba cu spaimă avea dreptul sa privească, daca faptul de a pîndi aceasta fericire şi civilizata nu era reprobabil - pentru el care se simţea cu totul lipsl nobleţe, urît şi grosolan.                                                                . t
S-ar fi zis ca nu mai avea timp pentru asemenea gînduri. Ln frumos, al cărui par lung, dat într-o parte, cădea uşor pe frunte indu-se spre tîmpla, stătea chiar dedesubtul lui, cu braţele încruciŞ piept, deoparte de tovarăşii sai, nici trist, nici îndărătnic, ci pur S1
,ca
MUNTELE VRĂJIT         545
arte de ceilalţi. Iar acest băiat îl văzu şi-şi înalţă ochii spre el, pe a privirea lui trecu de la cel care spiona către scenele de pe plaja şi - toarse, pîndindu-l pe pînditor. Insa, deodată, îşi ridica ochii şi se s. . -n depărtare, iar surîsul de curtoazie frăţeasca şi politicoasa, care le comun tuturora, dispăru de pe chipul frumos, pe jumătate copilăros • cu trăsături severe — da, şi fara sa fi încruntat sprîncenele, pe chip îi aru o seriozitate ca de piatră, fara expresie şi de nepătruns, un erme-.     mortal ce-l făcu pe Hans Castorp, care abia se liniştise, sa se simtă cuprins de o spaimă cumplita, o spaima căreia îi presimţea în mod nelămurit semnificaţia.
întoarse şi el capul... Coloane puternice, fara soclu, făcute din blocuri cilindrice, prin crăpaturile cărora creştea muşchiul, se înălţau îndărătul lui — coloanele unui portal pe ale cărui trepte stătea el jos. Se sculă cu inima grea, urca treptele într-o parte, pătrunse pe sub arcul adînc al porţii şi-şi continua mersul pe o cale pardosită cu lespezi de piatră, care îl conduse imediat sub alte coloane maiestuoase. Trecu de ele şi iată că se pomeni în faţă cu templul, enorm, verzui şi ros de vreme, cu un postament de trepte înalte şi un fronton lat care se rezema pe capitelurile coloanelor puternice, aproape grosolane, dar care se îngustau la partea superioară, iar din îmbinarea lor se ivea din cînd în cînd cîte un bloc rotunjit. Ajutîndu-se cu mîinile şi oftînd din greu, căci inima i se strîngea din ce în ce mai tare, Hans Castorp se caţara cu mare greutate pe treptele înalte şi ajunse în sala mare a pădurii de coloane. Era foarte adînca, iar el se plimba ca printre trunchiurile pădurii de fagi de pe ţărmul mării palide, ocolind dinadins, fiindcă nu dorea sa-i calce incinta. Dar se întorcea mereu în locul unde şirurile coloanelor se răreau Ş1 aJunse în faţa unui grup de statui, doua chipuri de femei cioplite în fa, aşezate pe un soclu, mama şi fiica după cîte se părea: una în a' Şezînd demnă, nespus de blinda şi diafana, insa cu sprîncenele ngatoare deasupra ochilor goi şi fara pupile, într-o tunica plisata. cu ondulat, de matroana, acoperit cu un val; cealaltă, în picioare. c     aHSatâ cu un gest matern de prima, avînd o figura ovala ăc copila.
1   e şi mîinile împreunate şi ascunse în pliurile hainei sale lungi, mur'    Cm<* ^ans Castorp privea grupul, inima lui. din motive nela-Ah,., _■' SC      ea tot mai grea, mai neliniştita, încărcata de presentimente. sa a-        lnclrazm — şi totuşi era silit — sa ocolească aceste chipuri, ca
bronz  Sa mdaratul lor> pe rîndul al doilea de coloane duble; uşa de în fa,a    anctuarului era deschisa, iar genunchii nenorocitului tremurară Ul sPectacol pe care-l surprinse cu privirea. Doua femei cu
X-~
546
THOMAS MANN
părul cărunt, pe jumătate goale, cu sînii atîrnînd şi sfîrcurile iun • nişte degete, se dedau unei practici înfiorătoare, acolo, înăuntru n ■ vîlvâtăile flăcărilor. Aplecate deasupra unui cazan, sfîşiau un prun   f sfîşiau cu mîinile, într-o linişte sălbatică — Hans Castorp vedea eh' părul subţire şi blond, mînjit cu sînge - şi-l devorau bucăţica bucăţica, crănţânind între dinţi oscioarele fragile, iar de pe buzele 1 înspaimîntătoare curgea sînge. Un fior de gheaţă îl ţintui pe Ha Castorp. Voi să-şi acopere ochii cu mîinile, însă nu izbuti. Voi să fug şi nu putu. Dar iată că ele îl zăriră şi, continuînd să se dedea ocupaţie' lor odioase, îl ameninţară cu pumnii însîngeraţi, stînd cu spatele la el şi-l  înjurară fără glas,  cu cea mai  cumplită grosolănie, cu vorbe neruşinate, în chiar dialectul vorbit de popor în patria lui Hans Castorp Se simţea râu, atît de râu cum nu se mai simţise vreodată. Şi se zbătu cu deznădejde sa se smulgă din loc, însă din pricina efortului, căzu cu spatele proptit de o coloană - şi astfel se regăsi, avînd încă în auz acea cîrcoteala hidoasă, sprijinit de şopron, cu capul căzut în piept şi rezemat de braţ, şi cu picioarele vîrîte în schiurile întinse în faţa.
Cu toate acestea încă nu era o trezire veritabilă; clipi numai, fericit că scăpase de acele femei înfiorătoare, însă nu-şi dădea seama prea bine şi nici nu se sinchisea prea tare dacă stătea rezemat de coloana unui templu sau de-un şopron, iar visul i se prelungi oarecum fără imagini, numai în gînd, dar într-un fel nu mai puţin cutezător şi întortocheat.
„Ştiam eu că a fost un simplu vis, aiura în sinea lui. Un vis fermecător şi foarte înfricoşător. în fond, am ştiut tot timpul că visez, pe toate mi le-am urzit singur - atît parcul înfrunzit cît şi dulcea aburire -iar ceea ce a urmat după aceea, frumosul ca şi urîtul, aproape că le ştiam dinainte. Dar cum de poţi să ştii şi să urzeşti în închipuire şi îneîntare şi spaimă? De unde am luat eu golful acela minunat, presărat cu insule ?>•
acelui
cu
după aceea, incinta templului spre care m-a îndrumat privirea tînar plăcut ce stătea atît de singur? Mi se pare că nu visezi numai propriul tău suflet, ci visezi într-un fel oarecum anonim şi comun, c dacă într-un mod unic. Marele suflet din care tu nu eşti decît o partl visează prin tine, în felul tău, lucruri pe care în taină le visează veş noi - despre tinereţea, despre nădejdea, despre fericirea, despre p   ^ lui... şi despre festinul lui sîngeros. Iata-mâ rezemat de coloana ş păstrez încă în trup adevărate vestigii ale visului meu, fiorul de S care m-a străbătut în faţa festinului sîngeros, dar mai păstrez şi       ^e inimii, pe care am simţit-o în faţa fericirii şi evlavioaselor obicei umanităţii albe. Mi se cuvine — o afirm — merit pe drept cuvîn
MUNTELE VRĂJIT         547
t aici şi să visez asemenea lucruri. Am învăţat multe de la cei de-aici °     re desfrînare şi despre raţiune. M-am rătăcit cu Naphta şi cu tternbrini în cei mai periculoşi munţi. Ştiu totul despre om. I-am scru-carnea şi sîngele, i-am înapoiat bolnavei Clavdia Chauchat creionul ■ pribislav Hippe. Oricine cunoaşte trupul, cunoaşte viaţa şi moartea, n r asta nu-i totul, ci este cel mult un început, daca te situezi din punc-i (je vedere pedagogic. Trebuie sa ai în vedere însă, mereu, celalalt spect, cel contrar. Căci tot interesul pe care-l simţi pentru moarte şi boală nu este decît o formă a interesului pentru viaţă, după cum o dovedeşte de altfel învăţătura umanistă despre medicină, care se adresează vieţii şi morţii într-o latinească atît de curtenitoare şi nu este decît o varietate a acestei unice, mari şi aprige preocupări căreia vreau, cu toată dragostea mea, să-i spun pe nume: este copilul răsfăţat al vieţii, este omul, situaţia şi poziţia lui... îl cunosc destul de bine, am învăţat foarte multe de la cei de-aici, de sus, am urcat foarte mult deasupra cîmpiei, pînă la punctul unde era cît pe ce să-mi pierd răsuflarea; dar de la baza coloanei mele am o privelişte care nu mi se pare deloc rea... Am visat despre condiţia omului şi despre firea lui politicoasă, inteligentă şi respectuoasă, în spatele căreia, în templu,  se desfăşoară un festin sîngeros. Cît de curtenitori şi fermecători erau unii faţă de alţii, oamenii soarelui, şi totuşi, cum de răbdau cu linişte asemenea deprinderi îngrozitoare? Sau poate tocmai de aceea comportarea lor este demnă şi foarte elegantă. în sufletul meu vreau să rămîn cu ei, nu cu Naphtâ şi, de altfel, nici pe atît cu Settembrini; amîndoi sînt nişte flecari. Unul este senzual Şi pervers, iar celălalt nu suflă niciodată decît în micuţul corn al raţiunii, incnipuindu-şi că poate sâ-i însănătoşească chiar şi pe nebuni, ceea ce enotă o lipsă de gust! Nu este altceva decît spirit primar şi etică pură, este "Psa de religie, iată un fapt bine stabilit. Dar nu vreau să trec nici Partea mititelului Naphta, la religia lui care nu-i decît un guazz-U8'w al lui Dumnezeu şi al Diavolului, al Binelui şi al Răului, adică C't tre'3Uie pentru ca individul să se arunce orbeşte şi sa se ^       e m chip mistic în general. Ce mai pedagogi! Pînă şi certurile şi batt e^en     'or nu smt decît un guazzabuglio, un confuz vuiet de evi   ■       Care nu se 'asa ameţit nici un om cu mintea limpede şi inima de    l°asâ- Cu problemele lor relative la aristocraţie! Cu sporovăială lor oaj-e      oblete! Viaţă sau moarte - boală, sănătate - spirit şi natură. Sînt  6Stea contrarii? Mă întreb: oare constituie ele problemă? Nu, nu ^      eme> $' nici problema nobleţei  lor nu este o problemă. a morţii izvorăşte din viaţă şi fără ea viaţa n-ar mai fi, iar
■hi
548
THOMAS MANN
aşa
porţia lui homo Dei este la mijloc - între desfrînare şi raţiune - ţot cum situaţia lui se afla între comunitatea mistica şi individual' uşuratic. lata ceea ce vad de lînga coloana mea. In aceasta situaţie este silit sa aibă relaţii rafinate şi galante şi pline de amabilitate res tuoasa, căci numai el singur este nobil, iar contrariile nu exista Om este stapînul contrariilor, ele exista datorita lui şi prin urmare el este m ' nobil decît ele. Mai nobil decît moartea, prea nobil pentru ea - şj a constituie libertatea minţii lui. Mai nobil decît viaţa, prea nobil pentr ea — asta este evlavia din inima lui. lata ca am găsit rima unui vis poeţi despre Om. Vreau sa nu uit. Vreau sa fiu bun, nu vreau sa-i îngădui morţii  nici  o  putere  asupra gîndurilor mele!   Căci  în  asta consta bunătatea şi mila, în nimic altceva. Moartea este o mare forţa. Cînd te apropii de ea, te descoperi şi mergi cu pas cadenţat, în vîrful picioarelor. In cinstea ei te îmbraci sobru şi numai în negru, căci ea poarta colereta de ceremonie a trecutului. Raţiunea este nătînga în faţa morţii, căci ea nu-i nimic altceva decît virtute, în vreme ce moartea este libertate, desfrînare, lipsa formei şi voluptate, spune visul meu, iar nu iubire... Moartea şi iubirea — aceasta-i o rima improprie, de prost gust, o rima falsa! Iubirea înfrunta moartea; numai ea singura, nu virtutea, este mai tare decît moartea. Ea singura, nu virtutea, inspira gîndurile bune. Forma nu este nici ea altceva decît iubire şi bunătate: forma şi civilizaţia urnei comunităţi raţionale şi prietenoase, a unei condiţii umane armonioase, cu subînţelesul discret a festinului sîngeros. O, iată ceva visat în mod desluşit, o «cîrma» buna! Vreau să gîndesc. In inima vreau sa-i păstrez morţii întreaga mea credinţa, însă vreau sa-mi aduc limpede aminte ca orice credinţa dăruită morţii şi trecutului nu este decît viciu, voluptate întunecata şi antiumana atunci cînd porunceşte gîndului şi conduitei noastre. Omul nu trebuie sa îngăduie morţii sa domneasc asupra gîndurilor lui în numele bunătăţii şi iubirii. Şi cu asta, m trezesc... Căci mi-am dus visul pîna la capăt. De multa vreme căutam acest cuvînt: şi acolo unde mi-a apărut Hippe, şi pe balcon şi Pretu ' deni. După aceea căutările m-au mînat în munţii acoperiţi de zapa Dar iată ca l-am găsit. Visul mi l-a relevat limpede, aşa incit îl §u vecie. Da, sînt încîntat şi iată ca m-am încălzit. Inima îmi bate pu şi ştie pentru ce. Nu bate numai din motive fizice, nu bate aşa •■ ^ unghiile unui cadavru continua sa crească; ci bate omeneşte şi se ■   ^ cu adevărat fericita. Cuvîntul meu din vis este un elixir mai bu vinul de porto şi berea, şi-nu curge prin vine asemenea iubim Ş1     ^g ca sa ma smulg din somn şi din vis, care ştiu, fireşte, ca-mi pun
MUNTELE VRĂJIT         549
idie tînara mea viaţă... Hai, scoală, hai, scoală! Deschide ochii! P.   meinbrele tale, ale tale sînt picioarele de-acolo, din zăpada! încor-ă-le şi stai drept! Ia te uita — vremea-i din nou buna!" Cumplit  de  anevoioasa  a  fost   smulgerea  din  legaturile  care-I .   eau şi-l ţineau; dar avîntul lui a fost mai puternic. Hans Castorp se rijini într-un cot, îşi întinse cu putere genunchii, trase, se rezema şi • jn sus, Framînta zăpada cu tălpile, se lovi cu mîinile peste coapse • si scutura umerii, uitîndu-se vioi şi curios împrejurul lui, dar şi în sus, atre cerul unde se vedea un albastru palid printre valurile subţiri ale norilor cenuşii-albaştri care alunecau încet, dezvelind secera subţire a lunii  Un amurg potolit. Nici furtuna, nici ninsoare. Zidul muntelui stîncos din partea cealaltă, cu spinarea încărcată de brazi, apărea întreg, limpede, şi se   odihnea în pace. Era umbrit numai pîna la jumătate; cealaltă jumătate se scalda într-o lumina trandafirie. Oare ce se întîmpla, cu ce se mai îndeletnicea lumea? Era cumva dimineaţa? Iar el petrecuse o noapte în zăpadă, fără sa moara de frig aşa cum sta scris în cărţi? Nici un mădular nu-i era amorţit, nici unul nu i se spărgea cu sunet sec în vreme ce tropaia, se scutura şi se învîrtea în jurul lui, facînd eforturi sa se gîndeasca la situaţia în care se găsea. Urechile, vîrfurile degetelor, degetele de la picioare îi erau, fireşte, amorţite, dar nu mai mult decît altădată, cum i se întîmplase adesea iarna, pe cînd stătea întins pe balcon. Izbuti să-şi scoată ceasul. Mergea. Nu se oprise cum avea obiceiul s-o facă atunci cînd uita sa-l întoarcă. Nici pe departe nu arata ora cinci. Mai lipseau cam vreo douăsprezece sau treisprezece minute. Uimitor! Era oare posibil sa nu fi stat decît zece minute, aici, în zăpada, sau poate ceva mai mult, şi să fi scornit pentru el însuşi ătîtea imagini fericite şi ttitiorâtoare, atîtea gînduri îndrăzneţe, în vreme ce neorînduiala hexagonală se risipea tot atît de repede pe cît izbucnise? Şi apoi, cu siguranţa avusese noroc, în ceea ce priveşte putinţa de a se întoarce acasă. Căci ouă rînduri visurile şi fabulaţiile lui luaseră o asemenea întorsătura, tresarise, reanimat pe moment: întîi de spaima si apoi de bucurie. c Părea ca viaţa avea intenţii bune în privinţa copilului ei răsfăţat pu
p             rătăcite...
(făr ^ °"cilm ar fi f°st' indiferent daca era dimineaţa sau după amiaza ext ■ lCl ° îtK*°ia'a ca a'°ia începea sa se însereze), nici în împrejurdrile Putut ~ 6 §1 '^C' 'n starea l11' personala nu dăinuia nimic care sa-l fi a<jjcâ Pledica pe Hans Castorp sa se întoarcă acasă şi chiar aşa făcu -vaie ' un aylnt măreţ sau, cum s-ar spune, zburînd prin aer, coborî în e 'uminile erau aprinse de mult cînd ajunse, deşi unele rămăşiţe
550
THOMAS MANN
albe ale zilei, păstrate de zăpadă, i-ar fi fost prea de ajuns sa-i iUrtu drumul. Cobori prin Brehmenbiihl. de-a lungul Mattenwaldului, şi a-     6 cam pe la ora cinci şi jumătate în Dorf, unde îşi lasă la băcan ech' mentul sportiv, se odihni în cămăruţa mansardată a domnului Settemb ' • şi-i povesti cu de-amanuntul viscolul de care fusese surprins. Uman' se arata foarte îngrijorat. îşi repezi mîna pîna deasupra capului, îl Ce . cu străşnicie pe nechibzuitul care înfruntase o asemenea primejdie   ' aprinse imediat lampa de spirt care ardea cu mici pocnituri, pentru a ' pregăti tînarului istovit o cafea a cărei tărie nu-l împiedica pe Hans Castorp sa adoarmă pe scaun.
O ora mai tîrziu, atmosfera civilizata de la „Berghof" îl învălui cu suflul ei mîngîietor. La cina, avu o minunata pofta de mîncare. Ceea ce visase începea sa pălească. Şi chiar în seara aceea nu mai înţelegea atît de bine ceea ce gîndise.
în calitate de militar şi de brav
Hans Castorp primise mereu veşti scurte de la varul lui, la început exuberant de bune, apoi mai puţin favorabile şi, în sfîrşit, cîteva care ascundeau destul de stîngaci o situaţie foarte jalnica. Seria de cărţi poştale începu cu povestirea plina de haz a sosirii lui Joachim la regiment şi a ceremoniei pasionante, în decursul căreia făcuse juramîntul de sărăcie, castitate şi supunere — după cum se exprima Hans Castorp într-o carte poştala trimisa ca răspuns vărului său. Apoi scrisorile continuară sa relateze cu seninătate: etapele unei cariere simple, plina de avantaje şi uşurata atît de ataşamentul pasionat pentru meseria aleasa, cît şi de simpatia şefilor, iar fiece scrisoare de încheia cu salutari şi urări de grabnica revedere. Cum Joachim studiase cîteva semestre la universitate, fuses scutit de cursurile de la şcoala de război şi dispensat de serviciul de su ofiţer-elev. înaintat la gradul de subofiţer chiar de Anul Nou, îi trimise fotografie reprezentîndu-l cu galoanele puse de curînd. Fiecare oi
relatările  sale  scurte  străluceau  de încîntarea ce-o  simţea
fata

obligaţia de a îndura spiritul unei ierarhii de fier calita de sentinie onoarei, dar care totuşi ţinea socoteala, într-un stil sever şi des hazliu, de slăbiciunile omeneşti. Erau şi anecdote privitoare la   ^ ^ portarea cu iz oarecum romantic şi tulbutator pe care o avea tai sergentul, un soldat ursuz şi arţăgos, în stare sa x ada în acest
MUNTELE VRĂJIT         551
-  care putea greşi pe şeful sacrosanct de mîine, pe cel căruia îi fusese acum îngăduit accesul la Cercul Militar. Era cai aghios şi pasio-
Aooi veni vremea să se prezinte la eximenul de ofiţer, si astfel, la eputul lui aprilie. Joachim era avansat locotenent. După toate aparenţele, nu exista om mai fericit, vreunul a cărui fire
■   ie cărui dorinţe sa găsească o împlinire mai limpede în acest fel de
■  tâ Cu un soi de voluptate pudica relata cum, trecînd prin faţa prima-ei în noua şi splendida lui uniforma dădu pe loc repaus, cu un singur est al mîinii, santinelei care încremenise pentru a-i prezenta onorul. Şi-l
mai informa, de asemenea, despre micile neplăceri şi satisfacţii ale serviciului, despre camarazii animaţi de o simpatie plina de solicitudine, despre viclenia devotata a ordonanţei lui, despre întîmplarile hazlii din timpul exerciţiilor şi a orelor de instrucţie teoretica, despre inspecţii cît şi despre agapele camaradereşti. în treacăt îi mai vorbea de asemenea şi despre evenimentele mondene, vizite, dineuri şi baluri. Dar despre sănătatea lui, niciodată.
Pînâ la începutul verii nu se întîmpla nimic. Dar atunci îi mărturisi că stătea în pat şi ca, din nefericire, se văzuse silit sa admită ca era bolnav: o febra gripală, o chestiune de cîteva zile. La începutul lui iunie îşi reluă serviciul, însă către mijlocul lunii se simţi iarăşi „moleşit", se plîngea cu amărăciune de „ghinionul" lui şi-şi arata teama ca nu va putea fi la post pentru marile manevre de la începutul lunii august, pe care le aştepta cu o nerăbdătoare bucurie. Prostii, căci în iulie era perfect sănătos şi o duse aşa cîteva saptamîni, pîna cînd se ivi necesitatea unui consult impus de oscilaţiile blestemate ale temperaturii, consult de care avea sa depindă totul. Hans Castorp rămase multa vreme fara nici o este în legătura cu acest consult medical, iar atunci cînd afla, nu Joachim
cel care-i scria — fie ca nu fusese în staie, fie ca-i fusese ruşine — ci sa, doamna Ziemssen, era aceea care-i telegrafie. îl anunţa c?.
chim îşi luase un concediu de cîteva saptamîni, socotit de medici ca
ut necesar. Indicat altitudine înalta, prescris plecare imediata, rog
°Pntl douâ camere. Răspuns plătit. Semnat: Mătuşa Lui se.
stî    ^ ^e 'a s^îrşitu' mi iulie cînd Hans Castorp citi aceasta telegrama,
dar         a'con - o citi şi o reciti de mai multe ori. Şi dădu uşor din cap,
aşa     nUmai din cap, ci îşi legăna tot bustul şoptind printre dinţi: „Aşa,
CuPri                Care va sa zicâ- ~ Joachim se întoarce!" şi brusc îl
iată o    ■   UCUr*a' însa aproape imediat se potoli şi-şi zise: „Hm, hm,
lte foarte grava. Ba, s-ar putea chiar spune câ-i o surpriza fru-
552
THOMAS MANN
de
moaşa! Drace, rapida evoluţie — gata copt să revină în patrie? soseşte cu el — (spuse «mama», nu «mătuşa Luise»; sentimentul 1 • rubedenie slăbise pe nesimţite, astfel încît se simţea aproape un stra' ceea ce este foarte grav, şi tocmai înainte de marile manevre la acest băiat bun ardea să ia parte! Hm, hm, exista în toate acestea o m doza de mîrşavie, o mîrşavie împletită cu dispreţ, şi care constituie fapt antiidealist. Trupul triumfa, vrea altceva decît sufletul şi se impu spre ruşinea oamenilor prezumţioşi care proclamă ca el este supus sufle tului. Se pare ca respectivii oameni nu ştiu ce vorbesc căci, într-un ca ca acesta, daca ar avea dreptate, faptul ar arunca o lumina dubioasa asupra sufletului. Sapienţi sat, ştiu ce ştiu şi ce spun. Căci întrebarea pe care eu vreau s-o pun este tocmai în ce măsura e o eroare sa consideram trupul şi sufletul ca existenţe care se opun, sau, dimpotrivă, daca nu-i mai potrivit sa le privim ca fiind în perfect acord şi aflîndu-se de aceeaşi parte a baricadei — numai ca preafericiţilor prezumţioşi o asemenea idee n-o sa le treacă niciodată prin cap. Bunul meu Joachim, cine ar vrea sa-ţi reproşeze ceva ţie şi zelului tau excesiv? Tu eşti loial - dar la ce foloseşte loialitatea daca trupul şi sufletul au căzut la învoiala? Ar fi oare cu putinţa să nu fi uitat anumite miresme înviorătoare, un sin plin şi un rîs fara motiv care îl aşteaptă la masa doamnei Stohr?... Joachim se întoarce! îşi mai spuse el încă o data şi tresari de bucurie. Vine într-o stare proasta, farâ îndoială, dar vom fi iarăşi amîndoi, iar eu nu voi mai fi lăsat aici complet de capul meu. lata ceva bun. Este drept ca nu va mai fi chiar totul aşa ca altădată; camera lui este ocupata; Mistress Macdonald tuşeşte din ce în ce mai stins şi, fireşte, lînga ea se afla în permanenţa fotografia micuţului ei copil, fie ca e aşezata pe măsuţa, fie ca o ţine în mîna. dar, oricum, e în ultima faza, şi daca odaia nu-i cumva rezervata, atunci... De altfel, aş putea reţine aha, în mod provizoriu, douăzeci şi opţ este libera, după cîte ştiu. Ma duc imediat la administraţie, sau mai bine chiar la Behrens. lata într-adevar o veste - tiista om anumite puncte de vedere şi straşnica din altele, insa, în orice caz, es veste formidabila! Numai ca, iată, tocmai acum sînt silit sa-l mai aş şi pe camaradul cu sal'tare, care trebuie sa treacă numaidecît, fiindcă şi făcut trei şi jumătate. Vreau sa-l întreb daca mai crede ca şi în caz fenomenul fizic trebuie socotit ca secundar..."                          . .
Şi chiar mai înainte de ora ceaiului, se duse la biroul adminW Camera la care se gîndise şi care dădea pe acelaşi condor ca şi a ll   ^. disponibila. Se va găsi una şi pentru cazarea doamnei Ziemssefl-
MUNTELE VRĂJIT
553
se
yi să se duca la Behrens. Dădu peste el in „labo", cu o ţigara în iar în cealaltă cu o eprubetâ plină cu un lichid de o culoare
dubioasă.
_ Domnule consilier aulic, aţi aflat? începu Hans Castorp...
- Da, câ necazul nu se da bătut, răspunse pneumotomistul. Priveşte-l acest Rosenheim din Utrecht, spuse el şi cu ţigara arata eprubetâ.
Taffky zece. Ei, poftim, şi tocmai acum mi-a căzut pe cap directorul de fabrică Schmitz, care a început sa vocifereze şi sa se văicărească, deoa-ece Rosenheim a scuipat pe cînd se plimba, măcar ca are Gaffky zece. Ar trebui sâ-l muştruluiesc. însă dacâ-i trag o sapuneala, îl apuca furiile, fiindcă este teribil de susceptibil şi ocupa trei camere cu întreaga familie. Nu pot să-l dau afara, căci mă iau la bătaie cu direcţia generala. Uite în ce conflicte sînt implicat în fiecare clipă şi degeaba încerc sa-mi urmez calea liniştit şi fara de prihana.
- Stupidă poveste! spuse Hans Castorp cu înţelegerea celui iniţiat şi cu vechime. îi cunosc pe aceşti domni. Schmitz ţine morţiş la convenienţe, pe cînd Rosenheim este mai curînd un nepăsător. Dar poate ca exista între ei şi alte puncte de divergenţa decît cele privitoare la igiena, cel puţin aşa mi se pare. Schmitz şi cu Rosenheim sînt amîndoi prietenii Donei Perez din Barcelona, cea de la masa doamnei Kleefeld, probabil câ aici trebuie căutata originea acestei certe. Mi-aş îngădui sa va fac o propunere:  reamintiţi  într-un  mod  general  prescripţiile  indicate  în asemenea cazuri, iar pentru rest să închideţi ochii.
-Fireşte ca-i închid. Nu fac decît asta: de atîta închis, aproape ca am căpătat un spasm al pleoapelor. Dar pe dumneata ce te aduce la mine?
Şi Hans Castorp dădu drumul ştirii celei triste şi straşnice totodată.
Nu se poate spune câ domnul consilier aulic s-a arătat surprins. N-ar 1 rost nici în mod obişnuit, dar de data asta nu păru chiar deloc, eoarece Hans Castorp. fie ca era întrebat, fie din proprie iniţiativa, îl nuse mereu la curent cu starea sănaiaţii lui Joaehim şi-l informase pe
rens chiar din luna mai ca varul lui căzuse la pat.
- Aha, făcu Behrens. Ei, asta-i. Ce ţi-am spus şi ce i-am spus textu-•  u Qe zece, ci de o suta de ori? Acum iată ca aţi obţinut ce-aţi poftit!
r .   s erturi de an a făcut ce-a vrut si şi-a văzut raiul cu ochii. însă într-un
e ezinfectat nu exista salvare; iată ceeo ce evadatul nostru n-a vrut
bui         °      i"° sPunea batrînul Behrens. Dar pe batrînul Behrens tre-
pre    .    crezi întotdeauna ca daca nu, tc-ai dus pe copca şi te pocăieşti
lu- iată, a obţinut gradul de locotenent, este adevărat, nimic de
554
THOMAS MANN
zis. Dar la ce-i mai foloseşte? Dumnezeu priveşte în adîncul inimii nu-l preocupa nici rangul, nici starea cuiva, stăm cu toţii goi în faţa i generalul ca şi soldatul de rînd... Şi începu sa se bîlbîie, îşi freca och' cu mîna-i enorma, ţinînd între degete ţigara, şi-l ruga pe Hans Casto sa nu-l reţină mult de data asta. O camera pentru Ziemssen va fi uşor d găsit, iar cînd îi va sosi vărul, îl va însărcina pe Hans Castorp sa-l v" imediat în pat. Cît despre el, el Behrens, nu reproşează niciodată nima nui nimic, ci îşi deschide părinteşte braţele şi este gata sa taie viţelul cel gras la întoarcerea fiului risipitor.
Hans Castorp trimise o telegrama. Şi povestea în dreapta şi în stingă că vărul lui era pe cale sa revină, iar toţi cei care-l cunoşteau pe Joachim erau în mod sincer şi întristaţi şi fericiţi, căci caracterul leal şi cavaleresc al lui Joachim cîştigase simpatia generala, iar părerea sau sentimentul neexprimat al multor bolnavi era că fusese cel mai bun dintre ei toţi. Nu vizăm pe nimeni în special, însă credem că nu numai unul dintre ei simţi o oarecare satisfacţie aflînd că Joachim trebuia sa se întoarcă de la starea militară la modul de viaţă orizontal şi că, în pofida corectitudinii lui neîndoielnice, va fi iarăşi unul „de-ai noştri". Se ştie ca doamna Stohr prevăzuse acest lucru chiar de la început; iar acum avea confirmarea scepticismului vulgar pe care şi-l manifestase de altfel şi cu prilejul plecării lui Joachim spre şes, şi nu se sfia să se laude cu previziunea ei. „Putred, putred", făcu ea, şi adaugă: imediat îşi dăduse seama ca lucrurile mergeau prost şi nădăjduia că Ziemssen, cu încăpaţînarea lui, nu putrezise complet. (Spusese „putrezire completă" cu nemărginita ei vulgaritate.) Deci, oricum, tot mai bine era să râmîi la tîrlâ, aşa cum făcuse ea, măcar că avea diferite chestiuni jos, în cîmpie, la Cannstatt. un bărbat şi doi copii. însă ea ştia să se stapîneasca... Nici Joachim şi nici doamna Ziemssen nu mai răspunseră cu vreo veste. Hans Castorp rămase complet neinformat asupra zilei şi orei sosirii lor. Din aceas cauză nici nu-i aştepta la gară, dar după trei zile de la expedier telegramei lui Hans, sosiră pur şi simplu, apărură acolo, iar locotenen Joachim arbora un rîs silit lînga şezlongul reglementar al varului sa
Lucrurile se petrecura la ora cînd începea cura de odihna de se Sosiseră cu acelaşi tren care-l adusese aici sus şi pe Hans Castorp, atunci trecuseră ani care n-au fost nici scurţi, nici lungi, ci doar lipsi»
durata, adică foarte bogaţi în trăiri interioare, totuşi goi şi zadarru   •
.   7ilc perioada era şi ea aceeaşi, chiar exact aceeaşi: una din prnneie ^
lui august. Aşadar, cum an- spus, Joachim intra vesel — da. V
MUNTELE VRĂJIT
555
ent afişa un fel de agitaţie incontestabil veselă - în Cameră lui Hans
torp, sau, mai precis, trecu din camera pe care o străbătu cu pas gim-
tic Pe balcon şi, rîzînd, îşi salută vărul, respirînd scurt, sacadat şi
buşit- Făcuse iarăşi călătoria lunga, parcurgînd diferite ţari, trecînd
ste lacul asemănător cu o mare,  şi  după aceea urcase din nou
, cjeurile înguste şi iată ca se afla acolo, ca şi cum n-ar fi fost niciodată
lecat fiind salutat de ruda sa care se ridicase fie jumătate din poziţia
orizontala, exclamînd de nenumărate ori: „Ia te uită, nu e cu putinţa".
Tenul îi era colorat, fie din cauza vieţii în aer liber pe care o dusese la
şes, fie din cauza călătoriei. Alergase direct la numărul treizeci şi patrii.
chiar fără să se intereseze mai întîi de camera lui, ca sa-şi saluie
tovarăşul vechilor zile redevenite prezente, în vreme ce mama sa era
ocupată să se aranjeze puţin. Se gîndeau sa cineze peste zece minute, la
restaurant, fireşte, iar Hans Castorp putea foarte bine sa manînce de data
asta cu ei, sau cel puţin să bea un deget de vin. Şi Joachim îl trase după
el pe vărul său pînă la numărul douăzeci şi opt, unde se petrecu exact
ceva ce se întîmplase în seara sosirii lui Hans, însă de data aceasta
rolurile erau inversate: sporovâind febril, Joachim era cel care, acum, se
spăla pe mîini în chiuveta strălucitoare, în vreme ce Hans Castorp îl
urmărea mirat şi, de altfel, oarecum dezamăgit din pricina ca varul lui
era în civil. Din comportarea lui, nimic nu trăda profesia de militar. în
închipuire îl văzuse mereu ca ofiţer, în uniformă, şi cînd colo, iatâ-l în
costumul lui cenuşiu, cel obişnuit, un costum dintr-o singura culoare, ca
un oarecare. Joachim rîse şi găsi că e un fel naiv de a privi lucrurile. A,
nu, uniforma o lăsase frumuşel acasă. Hans Castorp trebuia sa ştie ca
uniforma este ceva deosebit. în uniformă nu poţi frecventa orice local.
»A, aşa stau lucrurile; foarte mulţumesc", spuse Hans Castorp. Dar
oachim nu părea să-$i dea seama de sensul jignitor pe care putea sa-l
Pete explicaţia lui. Şi se interesă de persoanele şi întîmplarile de la
ohor , fără cel măi mic aer de superioritate, ba chiar cu duioşia şi
uoinea cuiva care se întoarce acasă. Apoi prin uşa de comunicaţie
'     doamna Ziemssen care îşi saluta nepotul aşa cum obişnuiesc
cft      Persoane in asemenea împrejurări: ca şi cum ar fi plâcut surprinsă
niel            a'C'" °U ° exPres'e care. de altfel, era întunecata de o uşoară
le      °° Ie- de oboseala şi de trisleţe mută care după cit se părea erau în
TUra cu J°achim - şi toţi trei coborîra.
■^acK       *jlerrissen   avea  aceiaşi   ochi   frumoşi,   negri   şi   blînzi   ca anii tot atît de negru, însă străbătut de fire albe vizibile, era
556
THOMAS MANN
prins într-un fileu aproape invizibil, iar acest lucru se potrivea cu -gul ei fel de a fi, care era armonios, cumpănit cu graţie, discr blîndeţe şi care, în ciuda unei anumite simplităţi spirituale, îi fUj demnitate agreabilă. Era limpede, şi de altfel Hans Castorp nici miră, că ea nu înţelegea veselia Iui Joachim, respiraţia lui ptecipitar felul grăbit de a vorbi — manifestări care contraziceau, fără îndo' ]-comportarea lui de acolo, de jos, în adevăr foarte nepotrivită cu situat'' în care se găsea - , n-o înţelegea şi eră oarecum scandalizată. I se pare tristă aceasta întoarcere şi credea că trebuie să fie însoţită de o ţinur corespunzătoare.   Nu  putea  să  participe   la  stările  sufleteşti  ale Iu' Joachim,   la   stările   lui   sufleteşti   atît  de  năvalnice,   provocate de întoarcere - şi Care tîrău cu ele, că într-un fel de beţie, cel puţin pentru moment, tot ceea ce li se opunea — iar faptul că respiră din nou acest aer aerul nostru de-âici, de sus, neasemuit de uşor, neconsistent şi cald, fărâ îndoială ca-l exalta şi mai tare. Pentru eă aceste impresii ăle lui Joachim erau de neînţeles. „Bietul meu băiat", îşi spunea privindu-l pe bietul băiat care, împreună cu vărul său, se lăsă cu totul în voia unei bucurii nestăpînite, evocînd mii de amintiri, punînd mii de întrebări, rîzînd de răspunsurile pe care le primea şi lâsîndu-se cît mâi comod pe spătarul scaunului. Zise de cîteva ori: „Dar, copii!" Iar ceea ce spuse mai apoi, deşi ar fi trebuit sa fie ceva vesel, avu un accent de uimire şi aproape de mustrare: „în adevăr, Joachim, este foarte multă vreme de cînd nu te-am mai văzut aşa. S-ar spune că trebuia sa revenim aici ca să fii iarăşi ca în ziua avansării tale". La care, e drept, veselia lui Joachim se stinse brusc. Bună lui dispoziţie dispăru, îşi dădu seamă de situaţia în care se găsea, tăcu şi nu se mâi atinse de prăjitură, cu toate câ era un sufleu de ciocolată cu frişca, dintre cele mai ispititoare (Hans Castorp, dimpotrivă, u făcu toate onorurile, deşi trecuse abia o oră de la sfîrşitul substanţialei lui cine) şi sfîrşi prin â nu mai ridica deloc ochii, fiindcă, după cîte s pareâ, erau plini de lacrimi.
Cu siguranţă câ doamna Ziemssen nu dorise acest lucru. O «c mai curînd din respect pentru convenienţe şi încercase sâ-şi silească să fie puţin mâi serios şi mai potolit, nebânuind că tot ceea c mijlociu şi cumpătat eră cu desăvîrşire străin acestui loc şi W1 caz, nu aveai de ales decît între cele două extreme. Cînd însă JŞi odrasla copleşită de durere într-un asemenea grad, ea însăşi era ci sa izbucnească în plîns şi îi fu recunoscătoare nepotului pentru e depuse ca sa-i îmbărbăteze fiu! atît de profund întristat. Ci
MUNTELE VRĂJIT         557
.   t; remarcă nepotul, Joachim va găsi desigur multe schimbări şi
tule noutăţi, dar în ansamblu lucrurile îşi urmaseră, în lipsa lui, calea
. nujtâ. De pilda, bâtrîna mătuşă se întorsese de mult, împreuna cu
ta suita ei, şi respectivele doamne şedeau, ca întotdeauna, la masa
amnei Stbhr. Iar Marusia continua să rîdă mult şi din toată inima.
Joachim tăcu. însă aceste cuvinte îi reamintiră doamnei Ziemssen de
anumită întîlnire şi de nişte salutări pe care voia să le transmită cît mai
epede, ca să nu uite — adică de întîlnirea cu o doamna care nu părea
Apatică, deşi călătorea singură şi avea linia sprîncenelor puţin cam
prea regulată, şi care, la Miinchen, unde se opriseră o zi între doua
trenuri de noapte, venise la masa lor, la restaurant, ca sa-l salute pe
Joachim. O veche cunoştinţă de la sanatoriu, Joachim va şti, fără
îndoială, să-şi reamintească numele...
-  Doamna Chauchat, spuse liniştit Joachim. Deocamdată se afla într-o staţiune balneară din Allgău, iar la toamnă voia sa plece în Spania. La iarnă, se va reîntoarce desigur aici. îl rugase să transmită cele mai bune urări.
Hans Castorp nu mai era un copil, aşa ca îşi stâpîni nervii vasculari care l-ar fi putut face sa pălească sau sa roşească. Spuse:
- A, ea era? Ia te uită, aşadar, s-a reîntors din fundul Caucazului şi vrea să plece în Spania?
Doamna pomenise o localitate din Pirinei.
-O femeie drăguţă, în orice caz, destul de atrăgătoare. O voce plăcuta Şi gesturi plăcute. însă are un fel de a fi cam liber şi neglijent, zise doamna Ziemssen. Ne-a acostat pur şi simplu, ca pe nişte vechi prieteni, ne-a mtrebat şi ne-a povestit o sumedenie de lucruri, măcar că, de fapt, °achim, cum mi-a spus-o chiar el, nu i-a fost prezentat niciodată. Bizar!
- Acesta-i Orientul şi boala, răspunse Hans Căstorp. Sînt realităţi r°ra nu trebuie să li se aplice măsurile civilizaţiei umaniste, căci ar fi greşeală. Aşadar, doamna Chauchat avea. în adevăr, intenţia sa plece
Pania! Hm! Spania era diametral opusă şi foarte departe de calea de J °c umanistă — dar nu sub aspectul nepăsării, ci sub acela al rigi-tu, nu era absenţa formei, ci excesul de formă, moartea socotita ca a- cum se spune, nu moartea ca descompunere, adică austeritatea J' neagră, distinsă şi sîneeroasă. Inchiziţia, cu colereta scrobita,
. t,scurialul... Ar fi interesant de ştiut cum se va simţi doamna "s'l         'n ^Pama- Farâ îndoială că se va dezbăra de obiceiul de a trînti
' ?' poate o să vedem luînd fiinţă un oarecare echilibru uman între
558
THOMAS MANN
cele două tabere antiumaniste. însă atunci cînd Orientul se duce în este posibil sa rezulte şi un terorism feroce...
Nu, nici nu roşise, nici nu pălise, dar reacţiile pe care i le prov sera aceste neaşteptate veşti despre doamna Chauchat se manife printr-un şir de cuvinte care nu puteau primi alt răspuns decît o ta plina de nelămuriri. Joachim însă era mai puţin speriat; el cuno perspicacitatea de care uza varul sau aici, sus. Dar în ochii doam   " Ziemssen se putea citi o imensa stupoare; se comporta de parca Ha Castorp ar fi rostit nişte vorbe de o foarte grosolana necuviinţă şi dun o tăcere penibila, se ridica de la masa, spunînd cîteva cuvinte menite sa pună capăt acestei situaţii jenante. înainte de a se desparţi, Hans Castorn le aduse la cunoştinţa instrucţiunile consilierului aulic potrivit cărora Joachim trebuia, pîna una-alta, sa stea mîine în pat, după care va fi supus consultului medical. Mai tîrziu, vom mai vedea. Apoi cele trei rude se culcară în camerele cu uşile de la balcoane deschise spre răcoarea acestei nopţi de vară din creierul munţilor - fiecare cu gîndurile lui, Hans Castorp  preocupat,   bineînţeles,   de  perspectiva  întoarcerii  doamnei Chauchat, eveniment ce se va produce, după cum spera el, într-un termen de şase luni.
Aşadar, nefericitul de Joachim revenise în patrie, pentru un mic tratament suplimentar care se impunea. Această expresie de tratament suplimentar era, după toate aparenţele, formula curenta de care se foloseau şi cei de la şes, după cum o întrebuinţau, deopotrivă, şi cei de-aici, de sus. însuşi consilierul aulic Behrens o adoptă, cu toate ca din chiar prima zi, îi administra lui Joachim patru saptamîni de odihnă la pat: erau necesare atît pentru a preîntîmpina vreo complicaţie mai grava, cît şi pentru a-l ajuta sa se aclimatizeze şi, în acelaşi timp, sa-i reglementeze într-o oarecare măsura diferenţele prea mari de temperatura. De altfel ştiu sa ocolească problema precizării termenului necesar pentru acest mic tratament suplimentar. în absenţa lui Joachim, doamna Ziemssen, înţeleap a. plina de bun-simt si fara a se legăna cîtuşi de puţin cu spera nesăbuite, propuse toamna, de pilda luna octombrie, ca data eveniua plecării, iar Behrens o aproba, deoarece atunci, declara el, vor şu îndoială mai mult decît acum. De altfel, consilierul aulic îi fâcus ^ impresie excelentă. Era foarte galant, îi spunea „prea stimata doam o privea cinstit în faţa cu ochii lui lăcrămoşi şi injectaţi şi între într-un fel atît de nostim limbajul scornit de studenţii germani, in    • toată tristeţea care o copleşea, sfîrşi prin a rîde. „Ştiu că se afla 1
MUNTELE VRĂJIT
559
mai
bune mîini", spuse ea, şi după opt zile de la sosire pleca la
jrjburg, deoarece nu putea în mod serios sâ-i fie de vreun folos cu
riiiri'e e^> cu at'c ma' mu't cu c'c Joachim avea acolo o ruda care sa-i ţină tovărăşie.
-Aşadar, bucură-te: stai numai pîna la toamna, spuse Hans Castorp • trînd la numărul douăzeci şi opt si aşezîndu-se la capatîiul varului sau. Bâtrinul s-a angajat, destul de ferm, pînâ la un anumit punct. Poţi sa te bizui pe spusele lui, prin urmare începe sa socoteşti ziJele cît ai de stat aici, sus. Octombrie - iată momentul potrivit. Atunci mulţi vor pleca în Spania, iar tu te vei reîntoarce la vajnica ta unitate ca sa-ţi faci datoria în chip mai mult decît strălucit.
Ocupaţia lui zilnica era sa-l mîngîie pe Joachim mai ales pentru faptul că, venind aici, pierduse prilejul să ia parte la marile manevre care începeau chiar în aceste zile de august — căci mai cu seama cu acest gînd nu se împăca deloc, manifestînd necontenit un profund dispreţ faţa de slăbiciunea care-l doborîse în ultima clipa.
-Rebellio carnis, spuse Hans Castorp. N-ai ce sâ faci. Nici cel mai viteaz ofiţer nu poate face nimic, şi chiar sfîntul Anton a simţit pe pielea lui povestea asta. Doamne, în fiecare an sînt manevre, şi apoi tu ştii cum devine chestiunea cu timpul nostru de-aici, de sus. Nu există deloc, iar tu n-ai lipsit chiar atît de multa vreme ca sa nu reintri repede în ritm, şi cît ai bate din palme tratamentul suplimentar s-a şi terminat.
Totuşi, sensul timpului se modificase prea evident în conştiinţa lui Joachim prin şederea la şes, ca sa nu-i fie totuşi teamă de aceste patru săptămîni care urmau. însă toţi îşi dădeau silinţa să-l ajute sâ le par-curgâ; iar simpatia faţa de caracterul lui atît de demn se manifestă, de pretutindeni, prin vizite făcute de cunoştinţe, fie de aproape, fie mai de eparte. Settembrini veni, îl compătimi, se comporta fermecător şi -Cum dintotdeauna îi spusese Iui Joachim locotenente - de data aceasta îi
u titlul de capitano. Naphta făcu şi el o vizita bolnavului, şi toate
1 e cunoştinţe ale casei începură sa apară încetul cu încetul — fiecare
mdu-se sa profite de un mic sfert de ora liber. între ceasurile de
er't. ca să ia loc pe marginea patului, sa-i repete expresia de „mic
eru suplimentar" şi sa-l roage sa le povestească întîmplariîe prin
Weh lrCCUse ~ adică: doamnele Stohr, Iltis şi Kleeleld, domnii Fergc,
sâ         sl incă mulţi alţii. Unii îi aduceau şi flori. Apoi, cînd cele patru
să s     lfU trecură' se sculă, deoarece temperatura îi scăzuse ^ufieient ca
a =i rnişca in voie, şi îşi relua locul în sufragerie, alături de varul
560
THOMÂS MANN
sau, adică între Hans Castorp şi soţia berarului, doamna Magnus    • de domnul Magnus, la capătul mesei şi chiar pe locul pe care îl o         ' cîtava vreme unchiul James, iar mai tîrziu doamna Ziemssen
Astfel, ca altădată, tinerii începură sa trăiască iarăşi unul lînga  1 ba chiar, pentru ca situaţia anteiioară sa reînvie încă şi mai deplin ' diat ce Mistress Macdonald îşi dădu ultimul suspin, cu portretul b ' ţelului în mîna, Joachim reintra în posesia vechii lui camere, alături d cea a lui Hans Castorp, după ce bineînţeles fusese dezinfectată într-u mod foarte conştiincios cu H2CO. Totuşi, în realitate şi din punct d vedere   sentimental,   lucrurile   stăteau   astfel   încît,   de-acum  încolo Joachim va fi acela care va trăi pe lînga Hans Castorp, nu Hans Castorp pe lînga varul lui. Acum, primul era locatarul care nu se mişcase din loc şi la a cărui existenţa Joachim nu făcea decît sa participe vemelnic şi doar ca vizitator. Căci Joachim nu pierdea din ochi, cu o hotarîre neînduplecata şi straşnica, termenul fixat pîna în octombrie, cu toate ca anumite parţi ale sistemului său nervos central nu se resemnaseră sa urmeze o conduita conforma cu norma umanista şi că pielea continua sa-i fie fierbinte şi uscata.
începuseră, de asemenea, sa facă vizite lui Settembrini şi lui Naphta, reluînd şi plimbările cu aceşti doi oameni uniţi prin antagonismele lor, iar cînd A.K. Ferge şi Ferdinand Wehsal luau şi ei parte, ceea ce se întîmpla adesea, erau şase, în timp ce aceşti adversari în domeniul spiritului îşi continuau neîncetatele lor dueluri, despre care n-am putea sa facem o relatare mai limpede fara a ne pierde într-un labirint dezna-dajduitor de nesfîrşit, aşa cum o făceau ei înşişi în fiecare zi, în faţa unui public impunător, deşi Hans Castorp înclina să-şi socotească sărmanul lui suflet ca scop principal în disputele lor dialectice. Auzise de ia Naphta ca Settembrini ar fi francmason - ceea ce nu-i făcu o impresie mai puţin vie decît dezvăluirile italianului despre legaturile lui Napn cu iezuiţii şi despre izvorul veniturilor lui. Şi iarăşi ramase foarte mi aflînd ca în adevăr existau nişte lucruri atît de fantastice, şi îl mtre insistenţa pe terorist asupra originii şi esenţei acestei ciudate organ1 care  peste  cîţiva ani va sărbători doua secole de existenţa. Settembrini îi vorbea despre caracterul spiritual al lui Naphta ş1 cînd acesta nu era de faţa, airagîndu-i atenţia în mod patetic sa s     ^ reasca de el ca de ceva diabolic, în schimb Naphta, cînd umanis       ^ era de faţa, îşi bătea joc .sincer şi fara emfaza de sfera pe reprezenta Settembrini, lasînd sa se înţeleagă ca toate teoriile
MUNTELE VRĂJIT
561
complet demodat şi  înapoiat:   liberalismul  acesta burghez de Itâieri nu era nimic altceva decît o jalnica fantoma a spiritului, dar se mai legăna cu iluzia caraghioasa ca ar fi încă înzestrata cu un fiu revoluţionar. Spunea: ,,Ce vreţi, bunicul lui a fost earbonaro, ceea -nseamna: cărbunar. De la el moşteneşte aceasta credinţa de cărbunar Raţiune, în Libertate, în Progresul Umanităţii, iar tot ce se afla în lada ta plină de o ideologie de virtuţi burgheze-clasiciste este ros de molii     Vedeţi dumneavoastră, ceea ce zăpăceşte lumea este dispro-norţia între viteza spiritului şi grosolănia, încetineala, inimaginabila trîndavie şi stare de  inerţie  a materiei.  Trebuie  sa recunoaştem  ca această disproporţie ar putea sluji ca scuza unui spirit care se dezinteresează complet de real, căci este în obiceiul unui asemenea spirit sa respingă în mod statornic termenii care declanşează de fapt revoluţiile. în adevăr, spiritului viu îi este mai nesuferit un spirit mort decît o roca oarecare, decît toate bazalturile din lume, deoarece bazalturile măcar n-au pretenţia ca sînt spiritul vieţii. Asemenea bazalturi, vestigii ale unor realităţi de demult, pe care spiritul le-a lăsat atît de departe îndărătul lui încît refuză să le mai asocieze conceptul de real,  se conserva prin inerţie, iar datorita persistenţei  apăsătoare  şi moarte  împiedica din nefericire ideile înapoiate sa-şi dea seama de înapoierea lor. Vorbesc în general, dar aplicaţi dumneavoastră înşivă aceste generalităţi la un anumit liberalism umanitar care crede mereu că se găseşte într-o situaţie eroică faţă de despotism şi de autoritate. Farâ sa mai vorbim despre unele evenimente catastrofale cu care, vai! ar vrea sa facă dovada ca e Vlu şi despre  acele  triumfuri   întîrziate  şi  zgomotoase  pe  care  le pregăteşte, visînd câ le va putea sărbători într-o zi! Numai la gîndul acesta, spiritul viu ar putea muri de plictiseala, daca nu ar şti ca numai e singur va fi cel care va hotărî ce este adevărat, profitînd, deopotrivă, e evenirnentele catastrofale, el care uneşte elementele trecutului cu entele cele mai viitoare ale viitorului, în vederea veritabilei revo-"'    w cum se simte varul dumitale, domnule Hans Castorp? Ştii, mi-e toane simpatic.
Mulţumesc, domnule Naphta. Am impresia ca toata lumea îl sim-k     ează, căci se poate spune cu toata certitudinea ca e uri băiat tare
'ala,
aoinnului Settembrim îi place mult, deşi dezaproba, fara îndo-
^c '   n anurnit terorism exaltat, implicat în profesiunea lui Joachim. ^       ud însă ca domnia sa este frate într-o loja. lata ceva la care nu ePtam. Mărturisesc ca lucrul acesta ma pune pe gînduri. De allfcl.
562
THOMAS MANN
faptul ni-l înfăţişează sub un nou aspect, iar mie îmi explica nelămuriri. Aşadar, nu cumva îşi pune tălpile picioarelor în unghi cînd este cazul şi da mîna într-un anumit fel? N-am observat la pi de genul acesta...
- Cred ca bunul nostru Frate-de-Trei-Puncte trebuie să fi depaşn diul unor astfel de copilării. De altfel, bănuiesc ca ceremonialul loii s-a acordat, desigur destul de greu, cu uscăciunea spiritului burghez acestor vremuri. Azi s-ar ruşina cu ritualul de odinioară, ca de un sari tanism necivilizat - şi nu chiar cu totul pe nedrept, căci este, în adevăr necuviincios sa înveşmînţi într-un fel solemn republicanismul ateu dîndu-l drept mister. Nu ştiu prin ce înscenări de groaza au pus la încercare curajul domnului Settembrini — adică daca l-au purtat cu ochii legaţi prin tot soiul de cotloane şi l-au făcut să aştepte pe sub bolţi sumbre mai înainte de a i se deschide în faţă sala plina de lumini şi de luciri a lojii, pentru a i se acorda consacrarea. Nu ştiu dacă l-au catehizat cu toata pompa ritualului şi daca, în faţa unui cap de mort şi a trei luminări aprinse, l-au ameninţat ca-i străpung cu sabia pieptul gol. Trebuie sa-l întrebaţi chiar pe el, dar ma tem ca n-o sa-l găsiţi prea dispus să vorbească, deoarece chiar daca toate acestea se vor fi desfăşurat după un tipic mai burghez, nu înseamnă deloc ca n-a fost silit sa depună în mod solemn juramîntul tăcerii.
- Sa jure în mod solemn? Să păstreze tăcerea? Prin urmare, totuşi?
- Desigur. Juramîntul tăcerii şi al supunerii.
- Şi al supunerii? Domnule profesor, în cazul acesta mi se pare ca n-ar mai trebui sa aibă nici un motiv sa se arate atît de enervat de terorismul şi de fanatismul pe care le comporta profesiunea varului meu. Tăcere şi supunere! N-aş fi crezut niciodată ca un om atît de liberal ca Settembnm ar putea să se supună unor condiţii şi unor jurăminte atît de spaniole. Am impresia ca exista ceva militaresc-iezuit în francmasonerie.
-  Impresie foarte justificata, răspunse Naphta. Bagheta dumnea voastră magică vibrează şi loveşte unde trebuie. Ideeă de uniune fundamental şi permanent nedespărţita de ideea de absolut. Prin urm aceasta idee este teroristă, adică antiliberala. Ea degrevează conş » individuala şi, în numele scopului absolut, consfinţeşte toate mijl° chiar şi pe cele mai sîngeroase, chiar şi crima. Avem motive sap punem ca,  la început,  unirea dintre  fraţi,  în  lojile masoni   < pecetluita în mod simbolic prin sînge. O uniune nu-i niciodată co   ^ plativă, ci este, întotdeauna, prin însăşi natura ei. organizatoric
MUNTELE VRĂJIT
563
iritual absolut. Nu ştiţi, desigur, ca întemeietorul Ordinului Ilumi-
■\nr cate o vreme aproape că se confunda cu francmasoneria, era un nap'01'
t membru al Societăţii lui Isus?
Mu, mărturisesc că este ceva nou pentru mine...
_ Adam Weishaupt şi-a organizat asociaţia secreta umanitara exact
,   â jnodelul Ordinului Iezuiţilor. El însuşi era francmason, iar cei mai
spectabili fraţi ai lojei din acele timpuri erau iluminaţi. Vorbesc despre
doua jumătate a secolului al optsprezecelea, pe care Settembrini n-ar
ovăi să vi-l caracterizeze ca pe o epoca de decadenţa a confreriei sale.
însă în realitate aceasta a fost epoca ei de suprema înflorire, ca de altfel
a tuturor asociaţiilor secrete, epoca în care francmasoneria a fost în
adevăr însufleţită de o viaţa superioara, de o viaţa de care mai tîrziu
oameni de soiul filantropului nostru au epurat-o, căci, dacă prietenul
nostru ar fi trăit pe vremea aceea, ar fi taxat-o fara îndoiala drept
iezuitism şi obscurantism.
- Şi existau motive pentru asta?
- Da — dacă vreţi. Libera-cugetare triviala avea motivele ei să se comporte astfel. Erau vremurile cînd părinţii noştri se sileau sa însufleţească Ordinul printr-o viaţa catolica şi ierarhica, şi cînd la Clermont, în Franţa, înflorea o lojă masonica iezuitâ. Este, printre altele, vremea cînd în diferitele loji pătrunde spiritul rosenkreuzerienilor — o confrerie foarte ciudată, cum veţi putea observa, care a încercat sa facă o sinteza între o doctrină ce urmarea scopuri pur raţionaliste şi progresiste, atît politice cît şi sociale, şi în acelaşi timp practica un cult ciudat bazat pe unele ştiinţe secrete din Orient, ştiinţe în cadrul cărora înţelepciunea
indusă şi cea araba se împleteau cu elemente de magie naturala. Atunci
au ost reformate multe loje masonice şi îndreptate către pazirea stricta a
pnncipiilor, într-un sens pur iraţionalist şi pătruns de mister, un sens
g'c-alchimist, iar de aici provin şi gradele superioare ale masoneriei -
e mspirate din ordinele cavalereşti, cărora li s-a adăugat vechea ie-
le mi'itara cuprinzînd ucenicii, calfele şi maeştrii, grade de mari
cu   caracter   aproape   sacerdotal   şi   inspirate   din   misterele
'reuzenenilor. Este vorba aici de reînvierea anumitor ordine reli-
şt't1           cavalerilor din evul mediu, în special acela al templierilor,
sar' ■ 6ia Caie c'ePuneau în fata patriaihului din Ierusalim juramîntul de
rar,.   ' Castitate şi supunere. Chiar şi astăzi un mare maestru din ie-
masonica poartă titlul de „Mare Duce de Ierusalim".
564
THOMAS MANN
— Domnule Naphta, toate acestea sînt noi, absolut noi pentru

I i
Dar încep sa-l prind cu ocaua mica pe Settembrini al nostru Duce de Ierusalim", nu-i rau deloc. Ar trebui sâ-i spuneţi astfel în gl cu vreun prilej oarecare. Doar v-a numit mai zilele trecute Doctor an    ;•' cus. Aceasta merita o răzbunare.
—  O, există o mulţime de alte titluri, la fel de semnificative desemnează, conform unei stricte tradiţii, gradele de maeştri şi temn!' eri. Avem, de pildă, un Maestru Desăvîrşit, un Cavaler al Orientului u Mare Preot Superior, iar gradul al treizeci şi unulea se intitulează chiar-Principe August al Misterului Regal. Observaţi ca toate aceste nume dau pe faţă legaturile cu misticismul oriental. însăşi reapariţia templierului nu înseamnă altceva decît reluarea unor asemenea legături pătrunderea fermenţilor iraţionali într-o lume de idei raţionale şi militariste. Prin ei francmasoneria a cîştigat un farmec nou şi o noua strălucire care explică, de altfel, succesul repurtat la vremea ei. A atras la sine toate elementele care erau obosite de raţionalismul secolului, de liberalismul lui umanitar, luminat şi cumpănit, elemente însetate de esenţe mai tari. Succesul ordinului a fost atît de mare, încît filistinii s-au plîns ca-i abătea pe oameni de la fericirea conjugală şi de la demnitatea feminina.
— Dacâ-i aşa, domnule profesor, atunci încep să înţeleg de ce domnul Settembrini nu-şi aminteşte cu plăcere această epoca de înflorire a confreriei sale.
— Nu, nu-şi aminteşte cu plăcere că au existat vremuri cînd confreria lui şi-a atras întreaga antipatie pe care liberalismul, ateismul, raţiunea enciclopedică o arunca de obicei în spinarea complexului bisericii, adică a catolicismului, călugărului, evului mediu. Aţi auzit desigur ca francmasonii au fost consideraţi obscurantişti...
— De ce? Aş dori sa-mi daţi unele amănunte despre cauzele acestui fenomen.
— Vă voi lamuri imediat. Respectarea stricta a tradiţiei cerea o ap fundare şi o lărgire a moştenirii ordinului, situîndu-i originea istorica lumea misterelor şi în pretinsele practici întunecate ale evului nie Marii maeştri ai lojilor erau iniţiaţi în physica mystica, se aflau in P sesia ştiinţelor magice ale naturii, erau mai ales mari alchimişti---
— Acum trebuie sa fac un efort mare ca sa-mi amintesc semni precisa a cuvîntului alchimie. Mi se pare că alchimie însearnna aur, piatra filozofala. Aururn potabile...
ificaţU
face
MUNTELE VRĂJIT         565
Desigur, în înţelesul popular. Dar într-un limbaj puţin mai savant
cuvînt înseamnă purificarea, transmutaţia şi înnobilarea materiei,
substanţializarea, şi anume intr-o forma mai înaltă, prin urmare
nsificarea — a acelei lapis philosophorum produs androgin de sulfura
• de mercur, o res bina, iar acea prima materia bisexuata nu era cu
'mic mai mult şi cu nimic mai puţin decît însuşi principiul intensi-
r arii al dezvoltării spre o forma superioara, cu ajutorul influenţelor
exterioare - o pedagogie magică, dacă vreţi.
Hans Castorp tăcu. Privea undeva în sus, clipind des. _ Un simbol al transmutaţiei alchimiste, continuă Naphta, care era mai ales mormîntul.
- Mormîntul?
- Da, locul unde se desâvîrşeşte descompunerea. Acesta este principiul fundamental al oricărei ermetici, nimic altceva decît vasul, retorta de cristal păstrată cu grijă, în interiorul căreia materia este împinsă pîna la ultima transformare şi purificare.
- „Ermetică" este bine zis, domnule Năphta. „Ermetic" — cuvîntul acesta mi-a plăcut întotdeauna. Este un adevărat cuvînt magic, cu nişte asociaţii de idei nedefinite şi îndepărtate. Iertaţi-mă, totuşi trebuie sa mă gîndesc la borcanele de conserve pe care menajera noastră de la Ham-burg - care se numeşte Schaleen, fără doamnă, nici domnişoara, ci Schaleen pur şi simplu — le păstrează în cămară, înşiruite pe rafturi, nişte borcane ermetic închise. Stau acolo aliniate, luni şi ani, iar cînd deschide vreunul, după cum o cere nevoia, conţinutul este pe deplin proaspăt şi intact; lunile, anii nu i-au putut face nimic, iar conţinutul Poate fi consumat aşa cum se află. Este adevărat că la Schaleen nu este
101 alchitnie, nici purificare, ci pur şi simplu conservare, de unde şi
mele de conservă. Dar ceea ce e magic în chestiunea aceasta este că
Pectiva conservă s-a sustras timpului: a fost ermetic izolata, timpul a
ut pe lîngă ea — ea n-a avut timp, a stat în afara lui, pe raft. Ei, cam
s a" lucrurile cu borcanele de conserve. Evident, n-am spus cine ştie
a rog să mă iertaţi. Cred că voiaţi să-mi mai daţi şi alte explicaţii.
urnai dacă doriţi. Se cere ca ucenicul să fie lacom de ştiinţă şi eamâ, ca să ne exprimăm  în  spiritul temei  noastre.  Cavoul,
: con-
,.^                           '         --^~**1V^         W^\ L/1IU1 Ulii         111         JL/111LUA         IV111V/1         ll\_/l-4»Jl-.l*---      ^_^*-*-  ■
sac     n     a f°st întotdeauna simbolul principal al legamîntului de ^».-
să       • Ucenicul, ageamiul care dorea să fie admis Iă învăţătura, trebuia
ca u      Ca are curaJ m faţă ororilor mormîntului, tradiţia ordinului cerea
să fie dus şi lăsat, cu titlu de încercare, într-un mormînt şi sa
566
THOMAS MANN
nu iasă de acolo decît condus de mîna unui frate necunoscut rw   •
e aicj provine labirintul de coridoare şi de cotloane întunecate pe care n
cele mason trebuia sa le străbată, stofa neagra cu care era îmbrăcata 1 • conform unei stricte tradiţii, cît şi cultul sicriului care juca un rol atît ri important la iniţiere şi în ceremonialul adunării. Drumul misterului s' purificării era învăluit de primejdii. Ducea prin spaime, prin împărat' putreziciunii, iar ucenicul, neofitul, nu era decît tineretul setos de inir colele vieţii, nerăbdător de a se vedea dotat cu o forţa demonica supranaturala, călăuzit de oameni mascaţi care nu erau decît umbrele misterului
- Va mulţumesc foarte mult, domnule profesor Naphta. A fost minunat! Deci aceasta este pedagogia ermetică. Cred că nu poate exista nici un rau în faptul că ma lămuresc şi asupra acestor lucruri.
-  Cu atît mai puţin cu cit e vorba de o îndrumare spre domeniul problemelor finale, spre mărturisirea de credinţă a transcendentului absolut şi, mai departe, spre atingerea ţelului suprem. Stricta tradiţie masonică alchimista a condus în timpul deceniilor următoare multe spirite nobile şi neliniştite spre acest ţel - ţel pe care, de altfel, cred ca nu mai este necesar sa îl numesc, căci nu se poate să va fi scăpat ca înaltele grade scoţiene nu sînt decît un surogat al ierarhiei sacre, ca înţelepciunea alchimista a maestrului francmason se îndeplineşte în chiar misterul transsubstanţializarii, şi ca directivele secrete pe care loja le-a dat adepţilor ei se regăsesc tot atît de limpede în iniţierea eclesiastică, aşa cum ritualurile simbolice ale ceremonialului masonic se regăsesc în simbolismul liturgic şi în arhitectura sfintei noastre biserici catolice.
- A, aşa stau lucrurile!
- Te rog, asta încă nu e totul. Mi-am îngăduit mai înainte sa remarc ca nu-i decît o interpretare istorica afirmaţia ca lojile îşi au originea in cinstita breasla a zidarilor. Oricum, observarea stricta a tradiţiei a dat francmasoneriei unele fundamente omeneşti mult mai profunde. Ritu Iul lojilor prezintă o nota comuna cu anumite misterii ale bisericii no tre, între altele legaturi cu solemnităţile oculte şi dezlănţuirile sacre p prii omenirii celei mai străvechi... Ma gîndesc, în ceea ce priveşte Di rica, la agape şi la cina cea de taina, la taina împărtăşaniei cu carne ■> sînge, pe de alta parte în practica lojilor se manifesta...
- O clipa, o clipa, daca-mi îngăduiţi o observaţie marginala. tx aşa-numite agape şi în casta închisa din care face parte varul meu-  ^ scrisorile lui mi-a vorbit adesea despre ele. Fireşte, în afara de fap
MUNTELE VRĂJIT         567
herchelesc puţin, totul se petrece foarte corect, adică lucrurile nu S    g nici măcar atît de departe ca la petrecerile studenţeşti...
par cărora le corespunde în practica lojilor cultul mormîntului şi
sicriului, asupra căruia v-am atras atenţia adineauri. în amîndoua
urile ne aflăm în prezenţa unui simbolism al lucrurilor extreme şi
preme, cu alte cuvinte clementele  unei religiozităţi  primitive  şi
rgiace, cu jertfe nocturne şi desfrînate în cinstea morţii şi a devenirii, a
ansforrnarii şi a învierii... Va amintiţi că atît misterele lui Isis, cît şi
cele de la Eleusis, se celebrau noaptea, în peşteri întunecoase. însă a
existat şi exista încă foarte multe reminiscenţe egiptene în masonerie şi
multe societăţi  secrete  s-au  şi numit Alianţe Eleusiene.   Acolo  se
desfăşurau  serbările  lojilor,   sărbătoriri   ale  misterelor  eleusiene   şi
afrodiziene, în care pînă la urmă femeia juca totuşi un rol — Sărbătoarea
Rozelor la care se referă fără îndoiala cei trei trandafiri albaştri de pe
gluga masonului, prăznuiri care, s-ar părea, trebuiau sa degenereze în
orgii bahice...
-Opriţi-vă o clipă, domnule profesor Naphta, căci ce aud este uluitor! Cum, toate acestea înseamnă francmasonerie? Şi în legătură cu toate acestea trebuie să mi-l reprezint pe domnul Settembrini al nostru, cel cu o minte atît de clara...
- Nu, fiindcă aţi fi foarte nedrept faţa de el! Nu, Settembrini este cu totul străin de toate acestea. Nu v-am mai spus ca Loja s-a descotorosit, cu ajutorul celor de o seama cu el, de toate elementele unei vieţi superioare? S-a umanizat, modernizat, Dumnezeule! Şi-a revenit astfel din rătăciri, întorcîndu-se la util şi la raţiune, la progres şi la lupta împotriva Pnnţilor şi ecleziasticilor, pe scurt la o concepţie sociala a fericirii. Acum, discută între ei iarăşi despre natura şi despre virtute, despre tem-Peranţâ şi despre patrie. Bănuiesc ca mai vorbesc chiar şi despre aface-
lor personale. în fine. este întreaga mizerie burgheza sub forma unui club...
- Păcat - păcat pentru Sărbătoarea Rozelor! îl voi întreba pe Settem-
■ica într-adevăr nu mai ştie nimic despre asemenea praznice.
~ **redeinstitul cavaler al echerului! spuse cu ironie Naphta. Gîndiţi-va
-p     °a n~a f°st tocmai atît de uşor pentru el sa fie admis pe şantierul
^     P    ui Umanităţii, căci este sărac ca un şoarece de biserica, iar cei
u      ° ° nu pretind chiar atît de muJt o cultura superioara, o cultura
fax       a     °â c'oriţi' cît cer sa a' ° avere suficienta ca sa-ţi poţi plaţi
e Intr<ire şi cotizaţiile anuale, care nu sînt deloc neînsemnate.
568
THOMAS MANN
Cultura şi avere, iata-l pe burghez. Şi, prin acestea, aveţi fundament Republicii liberale universale!
— în adevăr, rîse Hans Castorp, iata-le date pe faţă sub ochii nost"
—  Cu toate acestea, adăugă Naphta după o tăcere, îmi îngădui a sfătui sa nu judecaţi cu prea mare uşurinţă nici omul şi nici cauza lui h aş vrea, pentru ca veni vorba, sa vă îndemn cu stăruinţă sa fiţi cjt m rezervat şi mai prudent. Demodatul nu este chiar echivalentul nevino vatului. Daca eşti mărginit, nu eşti neapărat nevâtâmator. Aceşti oamerf au turnat multa apa în vinul lor, care, odinioară, era generos, însă ideea de alianţa prin ea însăşi este destul de concentrată pentru a suporta sa fie diluata, căci ea păstrează vestigiile unui mister fecund şi se cuvine sa ne îndoim foarte puţin de faptul că lojile trag sforile mondiale ale lumii după cum se cuvine sa nu şovaim a crede că îndărătul acestui amabil domn Settembrini se ascund nişte puteri al căror afiliat şi emisar este...
— Emisar?
— Da, un făcător de prozeliţi, adică un pescuitor de suflete.
„Şi oare cam ce fel de emisar eşti tu?" gîndi Hans Castorp. Dar cu voce tare, spuse:
—  Va mulţumesc, domnule profesor Naphta. Vă sînt sincer recunoscător pentru sfatul dumneavoastră. Ştiţi ce voi face? Voi sui încă un etaj, dacă mai poate fi vorba de etaj la această înălţime, şi-l voi sonda pe acest deghizat frate mason. Un ucenic trebuie sa fie setos de învăţătura şi să nu ştie ce-i teama. Mai trebuie, fireşte, sa fie şi prudent... Cu emisarii, prudenţa se impune de la sine.
Hans Castorp însă putea sa-şi continue fără teamă instruirea în acest domeniu, chiar prin domnul Settembrini, care nu avea să-i reproşeze nimic domnului Naphta din punctul de vedere al discreţiei şi de altfel nici nu păruse preocupat în mod special să facă o taina din legaturile lui cu acea societate care-şi pusese drept ţel armonia. Rivista dellaMasso-neria Italiana era deschisă pe masa lui. Hans Castorp nu o observase, pur şi simplu, pînă în clipa aceea. Iăr cînd, iniţiat de Naphta, îndrep convorbirea spre arta regală masonică, de parcă raporturile Settembrini cu francmasoneria n-ar fi lăsat măcar o singura clipă v --umbră de îndoiala, nu s-a lovit decît de o aparentă rezerva. Desig • existau anumite aspecte pe care literatura nu le dezvăluia în întregi111
asupra cărora îşi ţinea buzele strînse cu o oarecare ostentaţie, şi se părea era în adevăr legat prin acele jurăminte teroriste despre
vorbise Naphta: de fapt era mai mult un fel de a face pe misterios
care sul cu
MUNTELE VRĂJIT         569 fleacuri ce nu se refereau decît la comportarea exterioara şi la pro-
jŞt    A1
•    lui poziţie în sînul acestei ciudate organizaţii. Dar în ceea ce
•  este restul, îi vorbi chiar pe larg şi-i schiţa celui setos de a şti un hlou amănunţit al raspîndirii asociaţiei, reprezentata aproape în lumea
aga prjn douăzeci de mii de loji şi o suta cincizeci de mari loji, şi se întindea chiar pîna la civilizaţii ca acelea din Haiti şi din republica neagră a Liberiei. Cita de asemenea tot felul de nume mari ai căror deţinători fuseseră francmasoni, sau erau încă. Pomeni astfel de Voltaire, Lafayette şi Napoleon, Franklin şi Washington, Mazzini şi Garibaldi, iar printre cei vii îl pomeni pe însuşi regele Angliei; printre altele enumera şi multe personalităţi însărcinate cu diferitele afaceri publice ale statelor europene, membri în guverne şi parlamente.
Hans Castorp îşi manifestă respectul, dar nu se arăta deloc uimit. Aşa se petreceau lucrurile şi în asociaţiile studenţeşti, gîndi el. Şi acestea te legau pe viaţă şi se pricepeau sa atragă în sînul lor cît mai mulţi membri; ba dacă n-ai fi fost membrul nici unei asemenea asociaţii, reuşeai cu foarte mare greutate sa ocupi vreo slujbă administrativa de stat. Aşa că domnul Settembrini nu explica lucrurile prea limpede şi nici nu spunea cine ştie ce, punînd un accent deosebit pe legaturile membrilor cu loja; căci trebuia să admiţi, dimpotrivă, ca daca atîtea funcţii importante fuseseră ocupate de către francmasoni, asta nu dovedea, la urma urmei, decît puterea lojii, care cu siguranţa ca-şi avea rolul ei important în tragerea sforilor politicii mondiale, adică mult mai important decît voia domnul Settembrini s-o mărturisească în mod făţiş.
Settembrini surise. Ba chiar îşi făcu vînt cu revista pe care o ţinea în nuna. Credea cineva că i se poate întinde o cursa? întreba el. Ori îşi închipuie că-l poate sili sa facă mărturisiri imprudente atît asupra naturii Politice cît şi în legătură cu spiritul Lojii, prin esenţa politic?
- Ar fi o şiretenie absolut inutila, domnule inginer! Noi admitem itica fără rezerve, pe faţa. Şi ne sinchisim prea puţin de animozitatea
are cHiva proşti — instalaţi în ţara dumneavoastră, domnule inginer, 1 aproape nicăieri aiurea - o manifesta fata de acest cuvînt şi de acest
■ filantropul nu poate nici mâcar să admită vreo diferenţa între
lcâ şi nonpoliticâ. Nu exista nonpolitica. Totul este politic.
~ Luaţi o cale ocolită?
atr          '3rea h'ne câ ex'sta un*i care socotesc că este recomandabil să
Dar    a Cn^a asuPra faptului câ la origine francmasoneria era apolitică.
ceşti oameni se joaca cu vorbele şi trag nişte frontiere pe care a
570
THOMAS MANN
sosit timpul sa le recunoaştem ca fanteziste şi stupide. în primul  * lojile spaniole, cel puţin, au avut chiar de la început o orientare polit'
— Sînt convins de acest lucru.
— Dumneavoastră, domnule inginer, sînteţi convins de foarte put lucruri. Sa nu vâ închipuiţi ca va puteţi convinge de multe prin du neavoastra înşivă; de aceea, în primul rînd învăţaţi şi daţi-va silinţa va folosiţi de ceea ce ştiţi - vă rog asta în interesul dumneavoastră   i ţarii dumneavoastră şi al Europei — şi să reţineţi bine ceea ce voi încerc acum sa vâ vîr în cap. în al doilea rînd, ideea masonica n-a fost, în reali tate, niciodată apolitica şi n-a putut să fie în nici o vreme, iar daca a crezut cumva că este, s-a înşelat asupra propriei ei naturi. Ce sîntem noi? Nişte zidari şi nişte muncitori care lucrează la o construcţie. Toţi urmăresc un ţel unic iar cea mai buna parte a întregului este legea fundamentala a fraternităţii. Care anume este această parte excepţională a construcţiei? Edificiul social făurit în mod metodic, adică perfecţionarea umanităţii, noul Ierusalim. Ce caută în toate acestea politica şi non-poli-tica? Problema socială,  problemă vieţii  în  societate,  este ea însăşi politică, integral politică, numai politică. Oricine se consacră acestei probleme — iar acela care i s-ar sustrage n-ar merita numele de om - va aparţine politicii, politicii interne ca şi politicii externe, şi înţelege ca arta francmasonului este arta de a guverna...
- ...de a guverna...
- Ca francmasoneria iluminaţilor a cunoscut gradul de regent...
- Foarte bine, domnule Settembrini. Arta de a guverna, gradul de regent, toate acestea îmi plac. Dar spuneţi-mi un lucru: dumneavoastră sînteţi creştini, dumneavoastră, cei din loja dumneavoastră?
-Perche?
- Iertaţi-ma, o sa pun întrebarea altfel, într-un chip mai general şi mai simplu. Credeţi în Dumnezeu?
— Va voi răspunde. Dar de ce îmi puneţi aceasta întrebare?
— N-am voit sa vă ispitesc adineauri, însă exista o poveste biblic , care cineva îl ispiteşte pe Dumnezeu, prezentîndu-i o moneda roma11 primeşte răspunsul ca trebuie să dea Cezarului ce este al Cezarului ş Dumnezeu ceea ce este al lui Dumnezeu. Mi se pare ca acest m° demonstra ne arata diferenţa între politică şi nonpoliticâ. Daca exis Dumnezeu, trebuie sa se poată face aceasta deosebire. Francm cred în Dumnezeu?
MUNTELE VRĂJIT         571
fvl-am angajat să vă răspund. Vorbiţi despre o unitate pe care noi Hm s-o creăm, dar care, spre marele regret al oamenilor binevoitori,
-  nu există. Nici Liga universală a francmasonilor nu exista. Dar H că a fi realizată - şi repet că se lucrează cu o dîrzenie tăcuta la aceasta
eră măreaţă — credinţa ei religioasă va fi şi ea, fara îndoiala, unificata, f • nd concepută în următorii termeni: Ecrasez 1'infame!
- în mod obligatoriu? Dar aceasta înseamnă intoleranţă!
_Mâ îndoiesc, domnule inginer, că aţi fi în stare sa discutaţi problema toleranţei. însă încercaţi sa va amintiţi ca toleranţa se transforma în crimă atunci cînd este aplicată Râului.
- Oare Dumnezeu ar fi Răul?
- Metafizica este Râul. Căci nu este bună la nimic altceva decît sa adoarmă activitatea pe care trebuie s-o consacram construirii Templului Societăţii. De aceea Marele Orient al Franţei a dat de multa vreme exemplul, stergînd numele lui Dumnezeu de pe toate actele. Noi, italienii, i-am urmat exemplul...
- O iniţiativă foarte catolică!
- Vreţi să spuneţi că...
-Găsesc că este teribil de catolic sa-l anulezi pe Dumnezeu!
- Cu alte cuvinte, vă referiţi la...
-Lanimic deosebit, domnule Settembrini. Nu daţi atenţie flecărelii mele. Am avut pentru o clipa impresia că ateismul este uriaş de catolic Şi că îl anulează pe Dumnezeu numai ca să poată fi şi mai catolic.
Dacă domnul Settembrini făcu o pauza lungă după aceste vorbe, desigur că n-a procedat astfel decît din cerinţe pedagogice. Răspunse abia după o tăcere bine calculată:
~ Domnule inginer, departe de mine dorinţa de a vă înşela sau de a
J^ni în protestantismul dumneavoastră. Am vorbit despre toleranţa...
Ste de Prisos să subliniez ca am faţa de protestantism mai mult decît
eranţa, am o adînca admiraţie pentru rolul lui istoric de luptă împotri-
rangulării   conştiinţei.   Descoperirea   artei   tiparului   şi   apariţia
°rmei sînt şi rămîn meritele cele mai de seama ale Europei Centrale
^         cauza Umanităţii. Asta este în afară de orice îndoiala. Iar după
aţi spus, nu mă îndoiesc că mă veţi înţelege exact, dacă vă voi
eh    ■ aten^a asupra faptului ca toate acestea nu sînt decît un aspect al
Ujg        u Ş1 că mai exista şi altele. Protestantismul comportă unele ele-
unej   "" Lmar personalitatea reformatorului dumneavoastră comporta
emente... Mă refer la elemente de chietism şi de contemplare
572
THOMAS MANN
hipnotica, ce nu sînt europene, ci străine şi ostile legii vieţii pe continent activ. Deci priviţi-l cu atenţie pe acest Luther! Priviţi-i p0 tele pe care le avem de la el, acelea din tinereţe, cît şi pe celelalte ari' din epoca maturităţii! Ce fel de craniu este acesta? Ce semnificat' aceşti pomeţi şi aceasta ciudata aşezare a ochilor? Dragul meu, este As' i N-aş fi surprins, n-aş fi deloc surprins dacă s-ar dovedi că este în joc element vandalo-slavo-sarmatic şi dacă personalitatea, de altfel form' dabilă — şi nimeni nu se va gîndi s-o nege — a acestui om ne arată c unul dintre talerele atît de periculos echilibrate ale ţârii dumneavoastră a fost în mod fatal supraîncărcat cu o greutate colosala - talerul oriental care pîna în zilele noastre face ca talerul occidental să salte în aer...
De la pupitrul său de umanist, de lîngă lucarnă, în faţa căruia stătuse în picioare pînâ acum, domnul Settembrini se apropie de masa rotunda cu carafa de apă, apoi se îndrepta spre elevul său care şedea pe canapeaua lipită de perete, fără să se lase pe spate, cu coatele pe genunchi şi bărbia în palmă.
— Caro, spuse domnul Settembrini. Caro amico! Ar trebui să se ia hotarîri, hotărîri de o importanţă de nepreţuit pentru fericirea şi viitorul Europei, şi chiar ţârii dumneavoastră îi va reveni atribuţia sa le ia, iar ele trebuie sa se înfăptuiască în primul rînd în sufletul ei. Situată între Răsărit şi Apus, ea va trebui sa aleagă în mod hotarîtor şi în deplină conştiinţa între cele două sfere Căre-şi dispută fiinţa ei, va trebui sa se hotărască în mod categoric şi pentru totdeauna. Sînteţi tînâr, veţi lua parte la această hotărîre, veţi fi chemat s-o influenţaţi. Să binecuvîntam deci destinul ce v-a călăuzit în aceste locuri înfiorătoare, dar în acelaşi timp îmi dă ocazia sa exercit o oarecare influenţa asupra mlădioasei dumneavoastră tinereţi, prin cuvîntul meu nu chiar complet nepriceput, nici complet neputincios, şi sa vă fac sa simţiţi răspunderile ce le aveţi, ce le are ţara dumneavoastră în ochii civilizaţiei...
Hans Castorp stătea cu bărbia în pumn. Privea afara, prin lucarna, ? în ochii lui albaştri şi naivi se putea citi o anumită opoziţie. Tăcu.
-  Tăceţi, spuse domnul Settembrini emoţionat. Dumneavoastră Şi ţara dumneavoastră lăsaţi să planeze ăsuprâ acestor lucruri o ta foarte rezervată, o tăcere atît de opaca, încît nu îngăduie sa-ţi facl nl părere âsupră adîncimii ei. Nu iubiţi cuvîntul, adică sau nu va pnc sâ-l folosiţi, sau îl consideraţi sacru într-un mod care nu-i destinat co nicârii, iar lumea care vorbeşte nu ştie şi nici nu cunoaşte ce se p    ^ cu dumneavoastră. Dragul meu prieten, faptul acesta este prime]
MUNTELE VRĂJIT         573
■   baiul este însăşi civilizaţia... Cuvîntul, chiar cel mai contradictoriu,
o obligaţie... Căci mutismul izolează. Unii presupun, este adevărat,
.     »; încerca sa va spargeţi izolarea prin anumite acte. II veţi face, în
. ■ acesta, pe varul dumneavoastră Giacomo sa activeze (domnul
ttembrini, fiindcă îi era mai la îndemînâ, avea obiceiul sa-l numească
Joachim „Giacomo"), îl veţi face pe vărul dumneavoastră Giacomo
. înainteze dincolo de tăcerea dumneavoastră şi „doi duşmani va
doborî cu măreţe lovituri, iar ceilalţi o vor lua la goană".
Cum Hans Castorp începu să rîda, domnul Settembrini rîse şi el jncîntat, cel puţin pentru moment, de efectul citatului său plastic.
- Bine, sa rîdem! spuse el. Mă veţi găsi întotdeauna dispus sa fiu vesel, căci „rîsul este o strălucire a sufletului", cum spunea un gînditor grec. Dar ne-am îndepărtat de la subiectul nostru şi am ajuns la nişte lucruri care, o recunosc, sînt legate de dificultăţile de care se lovesc lucrările noastre pregătitoare în vederea unei Ligi universale masonice, de nişte dificultăţi pe care ni le opune mai ales Europa Protestanta...
Domnul Settembrini continua a-i vorbi cu căldură despre ideea acestei Ligi universale care se născuse în Ungaria şi în a cărei înfăptuire avea toate motivele să spere, întrucît conferea francmasoneriei o putere ce va hotărî însuşi destinul lumii. îi arăta în treacăt cîteva scrisori primite în legătura cu această chestiune de la nişte mari demnitari străini ai Ligii, o  scrisoare  autografă de  la marele  maestru  elveţian,  fratele Quartier lă Tente, ăvînd gradul al treizeci şi treilea, şi tot în continuare comentă proiectul la care lucrau, de a face din idiomul artificial numit esperanto, limba universală a Ligii. Şi cu ardoarea lui obişnuită se înălţă în sfera politicii înalte, făcu ocolul Europei şi evalua posibilităţile de euŞitâ ale gîndirii revoluţionare republicane în propria lui ţara,  în Pania şi în Portugalia. îi mai mărturisi ca întreţinea corespondenţă cu nele persoane situate în fruntea Marii Loji a acestui regat. Fără îndo-că acolo, adică în Portugalia, lucrurile se apropiau de etapa deci-a- Deci, Hans Castorp să se gîndească la el, la Settembrini, daca arte curînd evenimentele se vor precipita. Şi Hans Castorp făgădui să Se gînd
ar se cere sa precizăm că asemenea discuţii masonice, care avuseseră 1
ioc separat între elev şi fiecare dintre cei doi mentori ai lui, se
j0      estâSuraseră  şi  în  perioada  care  precedase  reîntoarcerea  lui
rev   ,   " Controversa asupra căreia ne oprim acum s-a petrecut după
a iui, mai precis la noua saptămîni de la sosire, fiind şi el de
574
THOMAS MANN
faţă, adică la începutul lui octombrie, iar Hans Castorp avea sa past veşnic vie amintirea acestei întruniri din faţa Cazinoului din Plat? soarele de toamnă, cu băuturi răcoritoare pe masă, şi n-avea s-o   • niciodată deoarece în ziua aceea Joachim îi insuflă o tainică îngrijora îngrijorare datorită unor simptome şi aspecte care, în mod obişnuit sînt un motiv de grijă, cu alte cuvinte nişte dureri în gît şi o usn râguşeală, prin urmare doar un fel de jenă inofensivă, dar care i s înfăţişa tînărului Castorp într-o lumină puţin cam ciudată— adică putem spune că-l îngrijora chiar lumina pe care credea c-o observă în âdîncul ochilor lui Joachim, ai acestor ochi ce fuseseră întotdeauna blînzi şi mari, însă în ziua aceea — dar, de altfel, ca şi mai înainte — se măriseră şi se adînciserâ într-un anumit chip nelămurit, câpătînd o expresie visătoare şi — trebuie sa adăugăm acest cuvînt straniu — ameninţătoare împletindu-se totuşi armonios cu lucirea interioară pomenită mai sus şi care nu-i displăcea lui Hans Castorp - ba, dimpotrivă, o găsea chiar foarte plăcută, cu toate ca tocmai ea era aceea care-l îngrijora. Pe scurt, este imposibil să vorbeşti despre asemenea impresii altfel decît numai confuz, adică exact aşa cum se prezentau ele.
Convorbirea, controversa - fireşte, o controversă între Naphta şi Settembrini — era un fapt deosebit şi nu semăna decît foarte vag cu discuţiile pe care le aveau fiecare în parte cu Hans Castorp despre francmasonerie. De data aceasta, în afara celor doi veri mai asistau şi Feige şi Wehsal, fiind cu toţii setoşi de a şti, măcar că nu toţi erau la înălţimea subiectului — iar domnul Ferge o şi sublinie cu tot dinadinsul că el nu se pricepea la asemenea lucruri. Dar o discuţie dusă pe de o parte ca şi cum însăşi viaţa ar fi fost în joc, iar pe de altă parte cu atîta spirit şi aut de scînteietor, ca şi cum n-ar fi fost vorba despre viaţa, ci despre un concurs elegant - şi doar acesta era caracterul tuturor disputelor între Settembrini şi Naphta - o asemenea luptă era interesanta în sine, chiar Şi pentru aceia care nu prea pricepeau mare lucru şi nici nu ave pregătirea sâ-i urmărească sensul decît în mod confuz, căci trăgeau urechea şi unii cu totul străini, care şedeau din întîmplare în apropiere mesei unde avea loc discuţia, ascultînd-o uimiţi, cu sprîncenele rid1 şi răpiţi de pasiunea şi graţia dialogului.
Aceasta se petrecea, cum am spus, în faţa Cazinoului, dupa-arw
după ceai. Cei patru internaţi de la „Berghof" se întîlnisera cu brini, iar Naphta li se alătură din întîmplare. Stăteau cu toţii în Ju
Settem' rul
măsuţe de fier, cu diferite băuturi aranjate în faţă, adică sifon, ana
MUNTELE VRĂJIT         575
ut Naphta, care-şi lua aici gustarea de după-amiaza, ceruse sa fie rvit cu vin şi prăjituri, ceea ce era, pe cît se părea, o reminiscenţa de vremea noviciatului, iar Joachim îşi umezea foarte des gîtul bolnav limonada pe care şi-o prepara foarte tare şi foarte acră, întrucît îi mai trîngea ţesuturile gîtului şi-i alina jena. Settembrini, care bea apă haratâ pur şi simplu, însă o bea folosindu-se de un pai cu o graţie atît .  fermecătoare încît parcă ar fi savurat cea mai aleasă băutura răcoritoare, glumi:
_ Domnule inginer, ce-am auzit? Ce zvon mi-a ajuns la urechi? Vi se întoarce Beatrice? Călăuza dumneavoastră de-a lungul celor noua cir-cumsfere ale paradisului? Ei, dar vreau sa sper ca, în ciuda acestui experiment, n-o să dispreţuiţi cu totul mina prietenească pe care v-o întinde Vergiliu al dumneavoastră! Ecleziastul nostru, aici de faţă, va va confirma că universul lui medieval nu este întreg daca lipseşte misticismul franciscan, polul diametral opus al teoriei cunoaşterii thomiste.
Se făcu haz de această pedanterie glumeaţă şi toţi se uitară Ia Hans Castorp care, rîzînd şi el, îşi ridică paharul cu vermut în sănătatea lui „Vergiliu al său". Şi ar fi fost foarte greu de prevăzut ce aprig conflict de idei trebuia să izbucnească în timpul orei următoare din cuvintele nevinovate, deşi pedante, ale lui Settembrini. Căci Naphta, oarecum provocat, trecu imediat la atac şi se legă de poetul latin pe care Settembrini îl venera atît de mult încît îl situa deasupra lui Homer, în vreme ce Naptha îşi mai manifestase pînâ atunci, şi nu numai o data, dispreţul cel mai definitiv faţă de el cît şi faţa de poezia latina în general, aşa că se folosi iarăşi cu răutate şi promptitudine de prilejul ce i se oterea. Fusese o idee întîmplatoare a marelui Dante, spuse el, sa-l înva-uie într-o lumină atît de sărbătorească pe acest mediocru versificator şi sa-i acorde în poemul său un rol atît de măreţ, cu atît mai mult cu cît, a îndoială, Lodovico dădea acestui rol o semnificaţie prea vădit asonicâ. Dar oare ce-a avut, mă rog, atît de deosebit acest curtean-lau-Şi angău al casei domnitoare iuliene, acest literat de capitală a u' acest retor sclivisit, lipsit de cea mai slaba scînteie creatoare, al l suflet, dacă a avut vreunul, nu putea fi, cu siguranţă, decît de a rrunâ, şi care n-a fost cîtuşi de puţin poet, ci un franţuz oarecare cu a pudrată, din vremea domniei lui August.
n        mnul Settembrini spuse: Nu se îndoia că onorabilul său preopi-
perj    lsPunea de însuşiri fireşti în măsura să împace dispreţul faţă de
romană de civilizaţie rafinată, cu funcţiunea de profesor de
576
THOMAS MANN
latina. Insa 1 se părea folositor sa atragă atenţia domnului Naphta asu contradicţiei mult mai grave la care se expunea prin asemenea verd' căci îl puneau în dezacord cu înseşi secolele lui preferate, care nu nu ca nu l-au dispreţuit pe Vergiliu, ci chiar i-au restabilit măreţia, dîndu ' dreptate şi facînd din el un înţelept cu totul excepţional şi un magician
Este absolut zadarnic, replica Naphta, ca domnul Settembrini sa invoc în ajutorul lui ingenuitatea acelei tinere şi victorioase epoci care şi dovedit forţa creatoare pîna chiar şi în păstrarea demoniacilor indis cutabili. De altfel, învăţaţii tinerei biserici n-au obosit sa tot atrasa atenţia împotriva minciunilor filozofilor şi poeţilor din antichitate şi în special împotriva elocvenţei voluptuoase a lui Vergiliu, iar astăzi, cînd o epocă se încheie şi cînd mijeşte o aurora proletara, ceasul era în adevăr bine ales sa fii de acord întru totul cu primii învăţaţi ai bisericii! Domnul Lodovico putea fi încredinţat, pentru a pune capăt chestiunii, ca el, cel care vorbea, îşi îndeplinea profesiunea particulara la care făcuse aluzie, cu toata cuvenita reservatio mentalis. Şi nu era complet lipsit de o oarecare ironie faptul că participa la un sistem de educaţie clasica şi oratorica, un sistem căruia nici chiar cel mai mare optimist din lume nu-i putea făgădui mai mult decît vreo cîteva zeci de ani de existenţa.
— Şi cu toate acestea, aţi studiat, striga Settembrini, i-aţi studiat cu sudoarea frunţii pe venerabilii poeţi şi filozofi şi aţi încercat să va însuşiţi preţioasa lor moştenire, tot aşa după cum aţi folosit materialul construcţiilor antice pentru construirea caselor voastre de rugăciuni. Căci v-aţi dat prea bine seama ca nu veţi fi în stare sa făuriţi o noua forma de artă numai cu puterea sufletului vostru proletar şi aţi nădăjduit sa bateţi antichitatea cu propriile ei arme. Acest lucru se va mtîmpladin nou, acest lucru se va întîmpla mereu! Dar tineretul dumneavoastră incult ar trebui sa înveţe la şcoala pe care încercaţi sa va convingeţi S1 sa-i convingeţi şi pe alţii ca o dispreţuiţi, căci fără cultura nu va vei putea impune în faţa umanităţii, şi nu exista decît o singura cultur aceea pe care o numiţi cultura burgheza şi care este cultura umana, încă mai puneţi întrebarea pe care o consideraţi valabila pentru răstimp de cîteva zeci de ani - referitoare la sfîrşitul principiilor edu tive bazate pe umanism? Numai politeţea îl oprea pe domnul Settern sa nu izbucnească într-un hohot de rîs pe cit de nepăsător pe a ' batjocoritor. O Europa care ştia sa-şi gospodăreasca patrimoniu va trece cu sufletul semn pe ordinea de zi a raţiunii clasice toa calipsele proletare pe care unii se complac sa le închipuie.
MUNTELE VRĂJIT
577
nar Naphta răspunse pe un ton muşcător, tocmai în legătura cu tă ordine de zi, afirmînd ca domnul Settembrini nu părea prea bine at. Căci întrebarea pe care el o considera ca fiind rezolvata era mai la ordinea de zi, anume aceea de a şti daca tradiţia medite-eano-clasico-umamstâ era o problema a omenirii întregi şi, prin rmare, un lucru omenesc şi etern, sau daca, dimpotrivă, nu fusese decît tare de spirit şi anexa unei epoci, a epocii burgheze şi liberale, şi daca va muri sau nu o data cu ea. Numai istoriei îi revenea dreptul sa hotărască, însă, în aşteptare, domnul Settembrini ar face bine sa nu se lase legănat de certitudinea iluzorie că aceasta hotarîre ar putea fi favorabilă conservatorismului sau latin.
Era o mare impertinenţă din partea mititelului Naphta sa-l înfăţişeze pe domnul Settembrini drept conservator, cînd el era slujitorul declarat al Progresului. Cu toţii simţiră lovitura care provoca o amărăciune deosebită în special celui atins de aceasta săgeata şi care-şi răsucea mustaţa zbîrlita, cautînd o replica şi dînd răgaz, în felul acesta, inamicului său să facă noi incursiuni împotriva idealului şi culturii clasice, împotriva spiritului literar şi retoric al şcolii şi al pedagogiei europene, împotriva dragostei lui pentru forma în expresie şi construcţie gramaticală care nu era decît o unealta a dominaţiei de clasa burgheze, dar care, pentru popor, era de multă vreme un lucru vrednic de rîs. Da, nici nu puteai bănui în ce măsura îşi bătea joc poporul de titlurile noastre de doctor şi de tot mandarinatul nostru universitar, cît şi de întreaga noastră Şcoală primara obligatorie, de acest instrument al dictaturii burgheze de clasa, de care se folosea cu iluzia ca instruirea poporului trebuia să fie cultura ştiinţifica popularizata. Poporul ştia de foarte multă vreme unde sa caute, adică aiurea decît în aceste închisori oficiale, cultura şi ucaţia de care avea nevoie în lupta lui împotriva stapînirii putrede a gneziei, iar vrăbiile ciripeau pe toate acoperişurile ca tipul de şcoala a», cu alte cuvinte aşa cum s-a născut din şcoala mănăstireasca a evu-ediu, constituia un anacronism şi o vechitura radicala, ca nimeni pe U-Şi mai datora şcolii cultura propriu-zisa şi ca un învaţamînt liber sibn tuturora prin conferinţe publice, prin expoziţii şi prin cine-gral, era infinit superior oricărui învâţamînţ şcolar.
^        a™eş-balmeşul de revoluţie şi de obscurantism pe care Naphta îl
tist" a audll0"lor lui, răspunse domnul Settembrini, partea obscuran-
Pop      °are ° s™îea vâzîndu-l pe Naphta atît de grijuliu sa instruiască
era puţin cam întunecata de teama ca nu cumva sa biruie în el
578
THOMAS MANN
pornirea instinctiva de a prăbuşi poporul şi lumea în întunericul an lf betismului.
Naphta surise. Analfabetismul? Oare îşi închipuia cineva că ai a capul Gorgonei rostind acest cuvînt îngrozitor şi, că prin urmare to lumea va păli? El, Naphta, regreta că trebuie să-i căşuneze preopinent lui său o decepţie şi sa-i atragă atenţia ca teroarea umaniştilor în fat ideii de analfabetism îl înveseleşte pur şi simplu. Trebuia să fii literat al Renaşterii, adică un om din Seicento, un marinist, un bufon al lui estilo culto, pentru a mai atribui disciplinelor lecturii şi scrisului importanţa pedagogică atît de exagerată, încît să-ţi închipui ca pretutindeni unde va lipsi această învăţătură tenebrele vor domni asupra spiritului Domnul Settembrini îşi va mai aduce oare aminte că cel mai mare poet al evului mediu, Wolfram von Eschenbach, fusese un om fără carte? în acea epoca, în Germania ar fi părut ruşinos să-ţi trimiţi la şcoală băiatul care nu voia sa ajungă preot, iar acest dispreţ aristocratic şi popular în acelaşi timp faţa de artele literare a fost întotdeauna o dovada de nobleţe veritabilă, în vreme ce literatorul, acest copil puternic al umanismului şi al burgheziei, ştia desigur să citească şi să scrie, lucru lă care nu se pricepea sau la care se pricepea prost gentilomul, războinicul şi poporul, dar în afară de ştiinţa lui de carte literatorul nu mai ştia nimic şi nici nu pricepea nimic din lume, căci nu eră decît un farsor care îşi chivernisea cuvîntul în mod artificial, lasînd viaţa pe mîna oamenilor cinstiţi, şi fără îndoială că din cauza aceasta burduşea politică însăşi cu retorică şi literatură frumoasă, ceea ce, în limbaj de partid, se numea radicalism şi democraţie — şi aşa măi departe, şi aşa mai departe.
După care izbucni domnul Settembrini! Prea măre, strigă el, era îndrăzneala cu care adversarul său îşi etala mereu gustul pentru barbana zeloasă a unor anumite epoci, batjocorind dragostea pentru forma l»e rara, fără de care nici o umanitate nu numai că n-ăr fi fost posibila adevărat, dar nici măcar n-ar fi fost imaginabilă. Vorbea despre nobleţe-Numai unul care urăşte neamul omenesc putea să boteze cu acest n bîlbîiala şi realitatea cotidiană incultă şi mută. Nobil era numai un mit lux, o anumită generosit care constă în a acorda formei o va o umana proprie, independenta de conţinutul ei — cultul vorbirii c pentru artă, această moştenire a civilizaţiei greco-latine pe care niştii, uomini letterati, au transmis-o Romagnei, macăr ei i-au tra acest cult care a fost izvorul oricărui idealism mai vast şi mai su ţial, chiar şi al idealismului politic.
MUNTELE VRĂJIT         579
Foarte bine, domnul meu! Ceea ce aţi vrea sa defăimaţi izolînd "ntul de viaţa nu este decît unitatea superioara din cununa frumu-.. jar cît priveşte de care parte anume se va afla tineretul generos , tr_o aşa-zisă lupta dintre literatura şi barbarie, iatâ o întrebare care numi căşunează nici o nelinişte.
Hans Castorp nu dăduse convorbirii decît o atenţie destul de dis-ata deoarece era preocupat de persoana ostaşului aflat de faţă, adică a reprezentantului adevăratei nobleţi, sau mai precis era obsedat de noua presje a ochilor lui; tresări simţindu-se interpelat şi pus în cauza de ultimele cuvinte ale domnului Settembrini, însă după aceea făcu o mutra ca în ziua cînd Settembrini încercase în mod solemn sâ-l silească să aleagă între „Est şi Vest"; o mutră îndărătnică şi plina de rezerve, şi tăcu. Cei doi situau orice pe cîte o culme, aşa cum era desigur neapărat nevoie atunci cînd voiai să te cerţi, şi se sfădeau înverşunat în jurul unor alternative extreme, pe cînd lui i se părea ca, undeva, între aceste extre-misme, adică între umanismul elocvent şi barbaria analfabeta, trebuia sa se găsească ceva care putea fi discutat într-un mod conciliant, omenesc, adică human. Dar nu spuse nimic, ca nu cumva sa enerveze cele doua spirite, şi-i lăsă, cu toate reticenţele lui, să se împungă din ce în ce măi tare, să se ajute între ei pe tăcute în lupta şi să bată cîmpii începînd chiar de cînd Settembrini declanşase discuţia cu mica lui glumă despre latinul Vergiliu.
Settembrini continuă să apere cuvîntul, sa-l fluture, sâ-l facă să triumfe. Se năpusti ca apărător al geniului literar, glorifica istoria litera-uni, începînd cu clipa în care, pentru prima oară, un om, pentru â dă Perenitate ştiinţei şi felului său de ă simţi scrijelase nişte cuvinte pe o Piatră. Vorbi despre zeul egiptean Thot, care fusese identic cu Hermes al nismului, cel de trei ori mare, venerat ca inventator al scrisului, ca ector al bibliotecilor şi animator al tuturor năzuinţelor spiritului. îşi a genunchiul, bineînţeles numai în cuvinte, în faţa acestui tris-gist, umanistul Hermes şi maestrul palestrei, căruia umanitatea îi Preţiosul dar al vorbirii, pe acela al retoricii agonale şi astfel îl lna pe Hans Castorp să facă următoarea remarcă: Prin urmare, j         6U °"8mar din Egipt fusese fără îndoiala un politician şi jucase, Pe fi          mare> acelaşi rol ca şi domnul Brunetto Latini care îi educase
re           IIU învâţîndu-i atît arta cuvîntului, cît şi pe aceea de-a guverna
 a duPa rlil        liiii     l           Nh                       dl
Sett
 p                     g
 a duPa regulile politicii - la care Naphta răspunse ca domnul  exagerase puţin şi-l flatase prea tare pe Thot-Trismegistul în
580
THOMAS MANN
portretul pe care i-l făcuse. Căci, în realitate, acesta fusese mai cur" divinitate cu chip de maimuţă, închinată lunii şi sufletelor, un    • panzeu cu secera lunii pe cap, iar sub numele de Hermes a figu înainte de toate, un zeu al morţii şi al morţilor: îmblînzitorul şi cala    ■' torul sufletelor, pe care ultimele perioade ale antichităţii l-au transf mat chiar în părinte al magicienilor şi din care evul mediu cabalist făcut părintele alchimiei ermetice.
Cum ăşa? Cum aşa? în mintea şi atelierul de fantezii ale lui Hans totul era un talmeş-balmeş. Exista moartea învăluită în mantia-i albastra şi ea era un retor umanist: dar atunci cînd îl priveai mai de-aproape pe zeul pedagog al literaturii şi prietenul oamenilor dădeai peste o maimuţa stînd pe vine, care purta pe frunte semnele nopţii şi ale magiei... îţi interzicea, îţi făcea cu ochiul şi-şi acoperea după aceea ochii cu mîinile Dar în întunericul în care zăpăceala lui se refugiase, vocea lui Settembrini răsuna, continuînd să sărbătoreasca literatura. Nu numai măreţia contemplativă, ci şi măreţia activă, strigă el, fuseseră dintot-deauna deopotrivă de unite; şi-i dădu drept pildă pe Alexandru, Cezar şi Napoleon, îl pomeni pe Friedrich al Prusiei şi alţi eroi, ba chiar pe Lassalle şi Moltke. Nu se lăsă abătut din drumul raţionamentului sau nici atunci cînd Naphta vru sâ-l antreneze tocmai în China, unde domnea idolatria cea mai grotesca a scrisului şi unde ajungeai generalissim pentru că ştiai sa desenezi cu tuş patruzeci de mii de hieroglife, performanţa care ar trebui sa-l ungă la inimă pe un umanist. El, Naphta -sărman ironist! — ştia desigur foarte bine că nu era vorba sa desenezi cu tuş nişte semne, ci de literatura socotită ca imbold dăt lumii, de însuşi spiritul ei, care era pur şi simplu spiritul, adică miracolul împletirii analizei cu forma. Acesta era duhul care trezea inteligenţa pentru tot ceea ce este specific uman, care se silea sa combată prejudecăţile stupide şi să le desfiinţeze, care purifica, înnobila şi îmbunătăţea genul uman. Fundamenţînd cel mai subtil rafinament moral şi sensibilitatea cea mai subtila, departe de a-i fanatiza, el îi îndruma pe oameni spre îndoia » dreptate şi toleranţa. Efectul purificator şi sanctificator al literaturii, alte cuvinte, distrugerea pasiunilor prin cunoaştere şi prin expresi . literatura socotită ca o progresiune treptată către înţelegere, către ie şi către iubire, forţa eliberatoare a limbajului, spiritul literar fenomenul cel mai nobil al spiritului uman în general, literatul c
desavîrşit, ca sfînt - : cam pe acest ton de exaltare se înalţă apoioge
1 sau ^ imn de lauda al domnului Settembrini. Vai, dar nici adversarul »
MUNTELE VRĂJIT         581
a lipsă de argumente; el se pricepu să întrerupă psalmul înălţător cu ii caustice şi strălucitoare, declarîndu-se total pentru doctrina con-
ârii si a "vieţii, împotriva spiritului descompunerii care se ascundea târâtul acestei duplicităţi înălţătoare. împletirea miraculoasa, care-i ulsese domnului Settembrini tremolouri patetice, nu era nimic altce-decît o lucire şi o iluzie deşarte, întrucît forţa spiritului literar care se f lea că împăca principiul liberei cercetări cu acela al discriminării era o formă părelnică şi mincinoasă, adică nu una autentica, normală, născuta si dezvoltată în mod firesc - deci nu era vie. Fără îndoială că pretinsul reformator al omenirii avea pe buze numai cuvinte ca purificare şi sfinţenie, dar în realitate asta ducea la castrarea şi anemierea vieţii; ba mai mult: spiritul, zelul de a teoretiza profana viaţa şi oricine încerca să distrugă pasiunile instaura neantul - purul neant, întrucît cuvîntul pur este singurul adjectiv pe care-l mai poţi adăuga la rigoare neantului, însă tocmai prin aceasta domnul Settembrini, literatul, ne dovedea în mod evident ceea ce era, adică un om al progresului, al liberalismului şi al revoluţiei burgheze. Căci progresul era nihilism pur, iar cetăţeanul liberal era, de fapt, omul neantului şi al Satanei, care îl nega chiar şi pe Dumnezeu, adică nega absolutul în sensul conservator şi pozitiv, jura pe absolutul advers şi demonic şi stăruia să creadă ca este un model de evlavie, cu pacifismul lui asasin. Dar nu era nicidecum cucernic, ci dimpotrivă, un trădător al vieţii care merita să fie tradus în faţa Inchiziţiei şi a severului tribunal secret... et caetera.
Astfel, prin asemenea înţepături, Naphta reuşi sa dea imnului de apoteoză o întorsătură diabolică şi sa se înfăţişeze pe el însuşi ca întruparea iubirii austere şi a spiritului conservator, în aşa fel încît devenea m nou de-a dreptul imposibil să mai distingi unde se găsea Dumnezeu S> unde Diavolul, unde Moartea şi unde Viaţa. Dar cititorul să ne creadă a adversarul său a fost în stare sâ-i răspundă, şi acest răspuns, care se ovedi a fi remarcabil, atrase după sine un altul, nu mai puţin bun, după Qisputa continua încă o bună bucată de vreme, deviind către unele erne despre care mai fusese vorba pînâ acum. Dar Hans Castorp nu j.     asculta, deoarece Joachim îi spusese între timp că avea impresia e "nipede că răcise şi nu prea ştie ce masuri să ia, întrucît guturaiul în - a re^U a'°'' dueliştii nu dădură nici o importanţă acestui cuvînt, Pri •     nS      storP care, după cum am spus-o, îl urmarea pe vărul său si              lngrijorat, se retrase cu Joachim chiar în mijlocul unei replici,
d sa vedem dacă restul publicului, compus din Ferge şi din
582
THOMAS MANN
Wehsal, va mai constitui un impuls pedagogic suficient pentru conf area dezbaterii.
în timpul drumului, căzu de acord cu Joachim ca în materie rj răceli şi de dureri de gît trebuia sa iei calea ierarhica, adică sa-i comun ci baieşului, care avea s-o prevină pe superioara, după care, în sfîrs't urma sa se facă ceva pentru bolnav. Aşa procedară şi procedară bine 7 uşa lui Joachim, pe cînd Hans Castorp se găsea din întîmplare în camera varului sau, apăru superioara care se informa cu vocea ei ascuţita de dorinţele şi lamentările tînarului ofiţer. „Durere de gît? Raguşeala1 repeta ea. Dom'le, ce pozne ne mai faci acum?" Şi începu sa se uite la bolnav cu o privire pătrunzătoare, fara ca ochii lor sa se întîlneasca măcar o clipa, deşi Joachim era cu totul nevinovat: adevărul este ca privirea superioarei era aceea care sarea dintr-o parte în alta cu încapaţînare. Dat oare de ce proceda ea mereu în acelaşi fel, cînd experienţa îi dovedise că nu-i era dat sa reuşească? Şi cu ajutorul unui soi de lingura de metal, pe care o scoase din punga de la cingătoare, examina gîtul pacientului, în vreme ce Hans Castorp, ca sa-i dea mai multa lumina, apropiase lampa de pe noptiera. Pe cînd, ridicata în vîrful picioarelor, examina omuşorul lui Joachim, îl întreba:
- Hai, spune, prea stimate dom'le - ai înghiţit vreodată strîmb?
Ce puteai răspunde la o asemenea întrebare? în timpul examinării era oricum imposibil sa răspunzi. Dar chiar după ce isprăvise examinarea, amîndoi ramaseră foarte stingheriţi. Fireşte, de cînd era pe lume, înghiţise strîmb o data sau de doua ori, mîncînd sau bînd; insa asta era soarta tuturor oamenilor şi fâra îndoiala ca nu acest lucru l-a urmărit ea prin întrebarea pusa. Spuse: „Cum aşa? nu va amintiţi daca s-a întîmplat de curînd?"
Ei, nu-i nimic; a fost ceva care i-a trecu prin cap. Aşadar, răcise, spuse ea spre uimirea verilor, întrucît cuvîntul „răceala" era de obicei interzis în sanatoriu. Dar pentru a i se examina mai îndeaproape gltu ■ poate câ ar fi bine sa se recurgă la laringoscopul consilierului auW-Plecînd, îi lasă nişte formamint, o faşă şi un pătrat de gutaperca, urffli ca Joachim sa-şi pună nişte comprese peste noapte; iar Joachim le f°10 pe amîndoua, ba chiar mărturisi ca datorita acestor comprese se si
 8  e
mult mai bine şi continua sa şi le aplice, cu atît mai mult cu cit şeala nu voia sa cedeze la tratament, iar în zilele următoare pr°e destul de tare, cu toate ca durerea de gît îi dispărea cîteodata apr complet.
MUNTELE VRĂJIT         583
ne altminteri, răceala lui fusese numai un rod al imaginaţiei. Consta-a obiectiva se dovedi a fi cea obişnuita -   examinarea făcuta con-â ^agnosticul consilierului aulic, care îl reţinuse pe Joachim pentru mic tratament suplimentar mai înainte ca acesta sa fie în stare sa dea .   . ■ fuga sub drapel. Termenul din octombrie trecu în mod foarte dis-et Nimeni S' nlC1 cn'ar consilierul aulic nu sufla vreo vorba în privinţa ceasta. Nici verii între ei: tăcuţi şi cu ochii plecaţi trecură peste această data După cele pe care Behrens le dicta asistentului, expertului în psihologie, cu ocazia consultaţiei  lunare, şi după cele ce arata placa fotografica, era mai mult decît limpede ca orice plecare n-ar fi fost decît o curata nebunie, deoarece, de data aceasta, era vorba sa perseverezi cu o disciplina de fier în tratamentul pe care şi-l impusese pîna în clipa cînd va fi căpătat, în mod definitiv, o sănătate de nezdruncinat; numai atunci va putea sa-şi reia serviciul la şes şi sa-şi respecte juramîntul de ofiţer.
Acesta era cuvîntul de ordine asupra căruia, pe tăcute, erau cu toţii de acord. însă în realitate nici unul dintre ei nu era chiar absolul sigur că celalalt credea cu adevărat în aceasta soluţie, iar cînd plecau ochii unul în faţa celuilalt, era tocmai din cauza bănuielii, iar asta se întîmpla fara ca privirile lor sa se fi întîlnit mai înainte. Scena începu sa se petreacă destul de des după discuţia asupra literaturii, în timpul căreia Hans Castorp surprinsese pentru prima data acea lucire noua în adîncul ochilor lui Joachirn, precum şi expresia lor ciudat de „ameninţătoare". O data se întîmpla şi la masa: adică atunci cînd Joachim, veşnic răguşit, se meca şi cu mare cazna mai putu sa-şi recapete răsuflarea. Atunci, aşadar, pe cînd Joachim gîfîia acoperindu-şi gura cu şervetul, iar doamna Magnus, vecina lui, îl bătea pe spate potrivit unei vechi practici, ochii lor se întîlnira o clipa într-un fel care-l tulbura şi-l înspaimînta pe ns Castorp mai mult decît incidentul însuşi — un incident care putea, efmitiv, sa se întîmple oricui - căci imediat după aceea Joachim şi-i [se şi cu faţa virjţa m şerveţ paraşi masa şi sufrageria ca sa sfîr-şeasca de tuşit afara.
upa zece minute se }ntoarse Surîzator, deşi încă palid, cu un cuvînt
ze pentru deranjamentul pe care-l căşunase celorlalţi, apoi, ca şi
ne      atunci>   lua   parte   la   formidabila   cina,   uitînd   complet   şi
ac         Venmd deloc, nici chiar cu o cît de mica observaţie, asupra
Cj.    .    Clc*ent banal. Cîteva zile mai tîrziu însă, de data asta nu la cina,
Pul dejunului la fel de copios, se petrecu acelaşi lucru - fara ca,
584
THOMAS MANN
de altfel, ochi lor sa se întîlneasca, sau cel puţin aceia ai verilor Hans   Castorp,  deşi  rămăsese  aplecat  peste  farfurie,  continuînd manînce cu o indiferenţa prefăcuta, trebui, totuşi, la sfîrşitul mesei spună cîteva cuvinte în legătura cu ceea ce se întîmplase - şi Joachim' descarcă toata furia împotriva acestei blestemate scorpii de Mylendon k care cu întrebarea ei absurda îl băgase în sperieţi şi îi sugerase că se îneca, lua-o-ar dracu' de vrăjitoare! Da, după cît se pare este o sugest' zise Hans Castorp - şi e destul de amuzant s-o constaţi în mijlocul aces tor neplăceri care ne indispun. Iar Joachim, acum ca spusese lucrurilor pe nume, capata curaj şi se apară foarte bine, după aceea, împotriva sugestiei provocate de vrăjitoare, mînca la masa cu foarte mare atenţie şi nu se îneca mai des decît oamenii nevrajiţi: de altfel, incidentul nu se mai repeta decît peste noua sau zece zile, cînd, la urma urmei, nu mai era cazul sa se facă vreun comentariu.
Cu toate acestea, Radamante îl invita sa vina la consultaţie în afara orelor obişnuite şi a programului de primire. Superioara îl sezisase pe consilier, insistînd asupra faptului ca un consult este oportun - şi desigur ca nu făcuse rau; căci de vreme ce exista un laringoscop în sanatoriu iar aceasta raguşeala stăruitoare se transforma, la anumite ore, într-o adevărata afonie, şi cum, pe de altă parte, durerea reapărea de îndată ce Joachim neglija sa-şi emolieze gîtul prin mijloacele care-i activau sali-vaţia, au ajuns la concluzia ca toate acestea constituiau motive suficiente pentru a scoate din dulap instrumentul atît de ingenios construit -fara sa mai ţinem seamă şi de faptul ca, daca Joachim nu se mai îneca decît destul de rar, asta se datora precauţiilor pe care le lua cînd mînca, aşa ca la masă ramînea aproape în mod regulat în urma vecinilor lui.
Aşadar consilierul aulic întrebuinţa laringoscopul şi privi foarte adînc şi îndelung în gîtlejul lui Joachim, după care bolnavul, la rugămintea insistenta a lui Hans Castorp, veni imediat pe balconul acestuia ca sa-i spună cum a decurs consultaţia. Fusese foarte neplăcuta şi ' gîdilase foarte tare, îi spuse el abia şoptit - deoarece lucrurile se pe(re ceau tocmai în timpul curei principale de odihna, astfel ca tăcerea e obligatorie - iar la sfîrşit, adaugă Joachim, Behrens mormăi tot felul lucruri despre o oarecare stare de iritaţie şi-i recomanda sa-şi faca fiecare zi nişte badijonaje, adăugind că va începe cauterizarea cin» mîine, adică exact timpul necesar pentru prepararea medicament Prin urmare, o iritaţie şi cauterizari. Hans Castorp, în capul căruia ciaţiile de idei începură să se îmbulzească şi mergeau foarte depar
MUNTELE VRĂJIT         585
'ndu-se la persoane îndepărtate, ca, de pildă, la portarul şchiop sau ea doamna care suferise de ureche o saptamîna întreaga, însă pe pînâ la sfîrşit, o vindecaseră complet - mai avea încă multe între-• pe buze, dar nu se putea decide sa le rostească, fiind hotarît sa le nă consilierului aulic între patru ochi, iarpînă una-alta se margini sa-şi prime faţă de Joachim satisfacţia pentru faptul ca aceasta mica lâcere se şj găsea supusa controlului medical şi însuşi consilierul ulic o luase în grijă. E un tip minunat şi nu va întîrzia sa găsească remediul La care Joachim aprobă din cap, fără sâ-l privească pe celalalt, iar după aceea îi întoarse spatele şi trecu pe balconul lui.
Ce se petrecea cu bunul şi cinstitul Joachim? In ultimele zile privirea îi devenise nesigură şi sfioasa. Şi chiar de curînd sora superioară Mylendonck, în dorinţa de a şti ce mai era cu el şi cum se simţea, se izbise de privirea lui blinda şi întunecata, iar daca i-ar fi trecut prin minte sâ-şi încerce din nou norocul cu felul ei de a întreba şi privi, nimeni n-ar fi putut prevedea cu exactitate ce întorsătura ar fi luat lucrurile. Oricum ar fi fost, Joachim ocolea asemenea confruntări, iar atunci cînd totuşi aveau loc (căci Hans Castorp îl supraveghea mereu) nu te simţeai prea la largul tau. îngrijorat, Hans Castorp ramase singur pe balcon, frămîntat de dorinţa de a-l consulta imediat pe şeful sanatoriului. Era însă cu neputinţa, căci Joachim l-ar fi auzit ca se scoală, aşa ca se văzu silit sa amîne acest proiect, ramînînd sa-l întîlneasca pe Behrens în cursul dupa-amiezei.
Dar nu izbuti! Foarte ciudat! Nu izbuti chiar deloc sa dea peste consilierul aulic, nici în seara aceea şi nici în următoarele doua zile. Fireşte, m realizarea planului, Joachim îl stingherea puţin, fiindcă nu trebuia sa age de seama nimic, dar acest fapt nu era suficient ca sa explice °tivul pentru care Hans Castorp nu putea sa aranjeze întîlnirea şi nu ea mijlocul să dea peste Radamante. îl caută şi se interesa de el în tot natoriul, dar îl trimiteau mereu în alte locuri unde - spuneau ei - cu anta ca va putea fi găsit şi unde de fapt nu-l găsea niciodată. ns lua parte la una dintre mese, dar se aşeza foarte departe, la ruşilor de rînd, şi o şterse înaintea desertului. De cîteva ori avu lngerea că a pus mina pe el, de parca l-ar fi ţinut de nasturele de la jj     '    vazu pe scară şi pe coridoare, discutînd cu Krokowski, cu supe-C>ar    §I Cll'ar cu un bolnav, şi pîndi clipa cînd avea sa ramîna singur. la înt°rcea ochii, ca Behrens o şi lua la sănătoasa.
586
THOMAS MANN
Abia a patra zi îşi atinse scopul. ÎI văzu de pe balcon dînd îndru grădinarului. Se descotorosi repede de pătură şi coborî scările în g0 Cu ceafa rotundă, consilierul aulic vîslea către apartamentul sau H Castorp începu să fugă, îşi îngădui chiar sâ-l strige, dar celalalt n auzi. în sfîrşit, cu sufletul la gura, reuşi sâ-l ajungă şi sâ-l oprească
—  Ce cauţi dumneata aici? îl apostrofă consilierul aulic, cu ocrT lâcrămoşi. Oare trebuie să dâu dispoziţii să ţi se înmîneze un exempla special din regulamentul sanatoriului? După cîte ştiu, e ora curei ci odihna. Nici curba de temperatură şi nici placă dumitale fotoanatomica nu-ţi dau vreun drept special să faci pe aristocratul. Ar trebui să dau ordin să se instaleze aici o sperietoare magică menită sa-i sperie şi sa-i denunţe pe toţi cei care-şi îngăduie libertăţi în gradină, între două şi patru! Şi, în fond, ce pofteşti?
— Domnule consilier aulic, trebuie neapărat să vă vorbesc o clipa!
—  Observ că lucrul acesta îţi umblă prin căp de cîtâva vreme. Mă urmăreşti de parcă aş fi o femeie, o raritate sau te miri ce minunăţie. Ce vrei de la mine?
— Iertaţi-mâ, dar e numai ceva în legătură cu vărul meu, domnule consilier aulic. Acum i se fac badijonaje... Am convingerea că lucrurile sînt pe calea cea bună. Dar oare este vorba de ceva absolut inofensiv -iată ceea ce voiam să vă întreb?
— Castorp, dumneata vrei mereu ca totul să fie inofensiv, căci aşa eşti dumneata. Eşti teribil de dispus să te ocupi chiar şi de lucrurile care nu sînt prea inofensive, dăr pe care dumneata le tratezi ca şi cum ar fi, şi cu asta crezi că eşti pe placul lui Dumnezeu şi al oamenilor. Eşti un fel de poltron şi de ipocrit, omule, iăr cînd vărul dumitale îţi zice ţivil, asta este încă o expresie cu un Caracter destul de eufemistic.
— Toate sînt cum spuneţi dumneavoastră, domnule consilier aulic-Fireşte, slăbiciunile caracterului meu sînt o realitate în afară de orice discuţie. Dar tocmai pentru că, deocamdată, nu este vorba despre ele, mă ţin după dumneavoastră de trei zile şi vă rog să binevoiţi sâ"m spuneţi numai...
— Dumneata doreşti să-ţi îndulcesc şi să-ţi falsific adevărul. Vrei mă sîcîi şi să mă plictiseşti pentru ca, pînă lă sfîrşit, eu, tocmai eu, sa încurajez în blestemată dumitale ipocrizie şi astfel să poţi dormi ca prunc, în vreme ce alţi oameni stau de veghe.
— Dar, domnule consilier aulic, sînteţi foarte sever cu mine. voi dimpotrivă...
MUNTELE VRĂJIT         587
Da, dumitale nu-ţi prea convine severitatea. Varul dumitale este
flăcău cu totul deosebit, este de o cu totul alta esenţa decît dumneata.
tie ce-i rămîne de făcut. O ştie, dar tace, mâ înţelegi? El nu se agaţă
oUlpanele oamenilor ca sa ceară să i se debiteze nerozii şi cuvinte de
-  bârbâtare. El a ştiut ce face şi ce riscă, iar acum ştie sa-şi păstreze
, unitatea şi sâ-şi ţină fleanca, ceea ce este o artă bărbăteasca, dar, din
fericire, nu-i o chestiune care să se potrivească unor exemplare bipede
drăguţe, ca dumneata. însă, Castorp, îţi declar că dacă-mi faci scene,
daca începi să ţipi şi să te laşi pradă sentimentelor dumitale de civil, te
dau pur şi simplu afară. Căci aici bărbaţii vor sa rămînâ numai între ei,
înţelege-mâ.
Hans Castorp tăcu. Acum chipul i se acoperi cu pete, schimbîndu-şi culoarea. Era prea bronzat ca sa pălească complet. în sfîrşit, cu buzele tremurătoare, spuse:
- Vă mulţumesc mult, domnule consilier aulic. De altfel, din clipa asta nu mai am nici o îndoiala, căci presupun că nu mi-aţi vorbi atît de... cum să spun? - în mod atît de solemn, daca, în adevăr, cazul lui Joachim n-ar fi atît de serios. De altfel, nu-mi stă deloc în fire sa fac scene sau să mă văicăresc, mă judecăţi râu. Iar dacă e vorba să fiu discret, voi şti să mâ stâpînesc, cred câ de lucrul acesta pot să vă asigur.
- Hans Castorp, îţi iubeşti mult varul? întreba consilierul aulic apu-cînd deodată mîna tînârului şi privindu-l pe sub pleoape, cu ochii lui albaştri, lâcrămoşi şi cu genele albicioase...
- Ce vreţi să spun, domnule consilier aulic? O rudă atît de apropiata, un prieten atît de bun şi singurul meu tovarăş, de-aici, de sus. Hans Castorp avu un suspin scurt şi, sprijinindu-şi piciorul în vîrf, întoarse călcîiul în afară.
Consilierul aulic se grăbi sâ-i dea drumul la mînâ.
- Haide, atunci să fii drăguţ cu el în răstimpul următoarelor şase sau P{ sâptâmîni, spuse el. Lasă-te prada gustului dumitale firesc pentru
ensiv, faptul acesta îi va face, fără îndoiala, cea mai mare plăcere. Şi ' Slnt ^ eu aici, voi fi şi eu mereu prezent, pentru a aranja ca totul sa Petreacă, în limitele posibilului, pe cît de cavaleresc pe atît de plăcut. "~ Laringele, nu-i aşa? spuse Hans Castorp fâcîndu-i un semn cu ul consilierului aulic. m   ~ Laryngea,  confirmă  Behrens.   Un   sfîrşit  rapid.   De   altfel,   şi ^^     asa faringelui este într-o stare deopotrivă de proastă. Se prea poate Satele de comandă de lâ regiment, să fi creat acolo un locus
588
THOMAS MANN
minoris resistentiae. însă întotdeauna trebuie sa ne aşteptăm la ase nea diversiuni. Are puţine şanse, tinere; la drept vorbind, nici una î fireşte, vom încerca tot ce este indicat şi ne sta în putere.
- Mama... spuse Hans Castorp.
- Mai tîrziu, mai tîrziu. Deocamdată nu-i nici o graba. Procedeaz în aşa fel încît, cu tact şi eleganţa, sa fie ţinuta la curent, treptat S' acum, şterge-o la postul dumitale. Altfel ar baga de seama. Şi i-^ j-foarte neplăcut sa simtă ca vorbim în spatele lui.
Joachim se ducea în fiecare zi la badijonaj. Era o toamna frumoasa Adesea, purtînd pantaloni de flanelă alba şi o haină albastră, sosea cu întîrziere la masă, întorcîndu-se de la tratament, corect şi cu aerul militaresc, saluta scurt, într-un chip amabil şi bărbătesc, scuzîndu-se ca a venit mai tîrziu şi se aşeza ca sa i se servească masa, o masa care acum i se pregătea aparte, întrucît n-ar mai fi reuşit sa consume meniurile obişnuite fără sa rişte sa înghită strîmb; i se dădeau supe, tocaturi şi pireuri. Vecinii de masă înţelesesera repede situaţia. Răspundeau tare, politicos şi grăbit la salutul sau, spunîndu-i „domnule locotenent". Cînd nu era de faţa, chiar şi ceilalţi de la alte mese veneau şi se interesau la Hans Castorp de starea lui. Doamna Stohr apăru frîngîndu-şi mîinile şi vaicarindu-se într-un mod necuviincios. însă Hans Castorp nu răspundea decît prin monosilabe, recunoscînd seriozitatea incidentului, dar negînd pîna la un anumit punct extrema lui gravitate, şi procedînd astfel pentru onoarea lui şi a vărului sau, cu sentimentul ca nu avea dreptul sa-l trădeze pe Joachim înainte de vreme.
Se plimbau împreună şi străbăteau de trei ori pe zi distanţa, conform prescripţiei, o distanţa pe care consilierul aulic o fixase acum foarte pr6" cis pentru ca Joachim să evite o irosire inutila a forţelor. Hans Castorp mergea la stînga varului sau — odinioară mergea fie tot aşa, fie altte • cum se întîmpla. însă acum Hans Castorp stătea cu precădere la stînga-Nu prea vorbeau mult, iar pe buze le veneau numai cuvintele în legatu1
Xî.l
cu întîmplârile obişnuite ale zilei de la „Berghof' şi nimic altceva, vorbeau nimic în legătura cu subiectul care între ei continua sa ta nelămurit, ca între nişte oameni înclinaţi spre o anumita pudoare şi< nu-şi spun pe nume decît în împrejurări hotarîtoare. Totuşi nevoia izbucni se intensifica uneori în pieptul civilului Hans Castorp. gata"»   . sa se reverse. însă nu era cu putinţa. Ceea ce se îngrămădise durei0 năvalnic, recadea în suflet şi rămînea mut.
 şi
MUNTELE VRĂJIT
589
Joachim mergea alături de el, cu capul plecat. Privea în jos, de parca f iscodit pamîntul. Era o situaţie atît de ciudata: iata-l mergînd aici, minte şi corect, salutînd trecătorii în felul lui cavaleresc, pastrînd ■ uta şi fireasca lui bienseance de totdeauna — şi totuşi aparţinea pamîn-lui Cu toţii îi vom aparţine, mai curînd sau mai tîrziu. Dar cînd eşti t„t (je tînâr şi nutreşti o dorinţa atît de fierbinte sa slujeşti drapelul, este, ricum, o mare amărăciune presimţirea ca va trebui sa aparţii pamîntu-lui într-un termen atît de scurt: dar faptul era mult mai amar şi mai de neînţeles pentru Hans Castorp, care ştia precis şi care mergea alături de el decît pentru însuşi omul ţarinei, a cărei cunoaştere reţinuta şi discreta a faptului era, în definitiv, de o natura foarte obiectiva şi în fond nu avea în ochii lui decît o realitate foarte palida, părînd a fi mai puţin treaba sa personală decît aceea a altora. In adevăr, moartea noastră este mai mult treaba celor care supravieţuiesc decît a noastră înşine; şi indiferent daca ne amintim sau nu, pentru moment, aceasta vorba a unui înţelept ironic, ea râmîne valabila în orice caz pentru suflet: atîta timp cît sîntem noi, nu este moartea, iar cînd este moartea, nu mai sîntem noi; prin urmare, între moarte şi noi nu dăinuieşte nici un raport real, ea este un lucru care nu ne priveşte deloc pe noi, ci cel mult lumea şi natura - şi din cauza aceasta toate făpturile o privesc cu o mare linişte, cu indiferenţa, lipsa de răspundere şi nevinovăţie egoista. Iar Hans Castorp surprinse foarte multa nevinovăţie şi lipsa de răspundere de acest soi în felul de a fi al lui Joachim în decursul acestor saptamîni, şi pricepu fără nici o îndoiala că varul lui ştia, dar ca, totuşi, nu-i era greu sa păstreze o tăcere cuviincioasă în legătură cu aceasta cunoaştere a realităţii, întrucît conexiunile lui sufleteşti cu ea îi apăreau încă îndepărtate şi teoretice, sau poate ca, •n măsura în care puteau fi luate în seama în mod practic, ele erau ordo-ate şi determinate de un sănătos sentiment al destinului, adică de o s are de spirit care admitea tot atît de puţin sa comentezi faptul de a şti cu nu accepta sâ fie discutate alte funcţii necuviincioase de care viaţa perfect conştienta şi de care-i condiţionată, dar care, totuşi, nu o '^piedica sa Pareze convenienţele.
şa se face ca mergeau în tăcere şi nu vorbeau despre multe lucruri !' de care ar fi fost necuviincios sa te atingi. Amuţiseră chiar şi .            'u' Joachim, înduioşat şi mînios la început, mărturisind regre-
pseşte de la manevre şi, în general, de la serviciul militar. Dar î. •,     Ce oare - în locul acestora, şi cu toata nevinovăţia sa - în ochii
' blînzi
 reapărea expresia unei timidităţi tulburi, adică aceasta nesigu-
590
THOMAS MANN
ranţâ care fâra îndoiala ca ar fi facut-o pe superioară să se considere v' torioasa daca şi-ar mai fi reînnoit încercarea? Oare Fiindcă ştia ca och" începuseră sa i se holbeze, iar obrajii să se scofîlceasca? Căci era exa ceea ce i se întîmpla în aceste sâptamîni, cu o repeziciune uimitoare ' într-un mod mult mai vădit decît pe vremea revenirii de la şes, iar ten 1 sau oacheş devenea pe zi ce trece de un galben tot mai străveziu r~t despre el, se comporta ca şi cum ar fi descoperit motive sa-i fie ruşine şi sâ se dispreţuiască pe sine tocmai într-un mediu care, după exemplul domnului Albin, nu se sinchisea de nimic altceva decît sâ se bucure de avantajele nemărginite ale neruşinării. în faţa cărui lucru şi înaintea cui se pleca şi se ferea privirea lui odinioară atît de loială? Cît este de stranie această pudoare a făpturii care se retrage în faţa vieţii, ca sa crape într-o ascunzătoare — încredinţată pe bună dreptate ca nu se poate aştepta din partea naturii exterioare la nici un fel de atenţie, la nici un fel de mila pentru durerea şi moartea ei, după pilda cîrdurilor de pasări migratoare care nu numai că nu-şi cinstesc tovarăşele bolnave, ci le gonesc mînioase şi dispreţuitoare, lovindu-le cu ciocul. în mod obişnuit, asta este natura, însă inimă lui Hans Castorp se umplea de o mila şi o dragoste profund omenească vâzînd cum pîlpîia pudoarea instinctiva în ochii sărmanului Joachim. Mergea la stînga lui şi o făcea înadins; căci, Joachim începînd sa nu se mai ţină bine pe picioare, el îl susţinea cînd, de pildă, era vorba de urcat o pantă mică a vreunei pajişti, învingîndu-şi în acest scop obişnuita-i conduită severă pentru a-l cuprinde cu braţul, şi uita chiar sa-l ia de pe umerii lui Joachim, pînă cînd acesta se scutura uşor enervat, spunînd:
— Asculta, băiete, lasa-te de astea, dacă ne-ar vedea cineva mergîna aşa, ar crede ca ne-am îmbătat.
Dar sosi un moment în care privirea tulbure a lui Joăchim îi aparu lui Hâns Castorp sub o alta lumina şi asta s-a întîmplat la începutul li" noiembrie, cînd Joachim primi dispoziţia să se aşeze în pat - iar zăpada era mare. în adevăr, cam pe atunci începuse sâ nu mai poată înghiţi ni tocaturi şi pireuri, decît cu foarte mare greutate, întrucît se îneca fiecare două dumicaturi. Era indicata o hrană exclusiv lichidă, care s poată aluneca mai uşor, însă, în acelaşi timp, Behrens ordonă şi repa° continuu la pat, pentru a cruţa forţele bolnavului. Aşadar, era în a)u zilei în care Joachim se aşeză în pat, ultima seara cînd mai stătea picioare, iar Hans îl găsi - îl găsi vorbind cu Marusia, care rîdea motiv, Marusia cu batista mirosind a portocale şi cu pieptul atît de ge
MUNTELE VRĂJIT
591
format. Era după cină, în timpul reuniunii de seara, în hol. Hans
aorp se oprise în salonul de muzica şi ieşi imediat ca sa-l caute pe
«ehinv. şi îl găsi în faţa şemineului de faianţa, lînga fotoliul Marusiei —
fotoliu-balansoar pe care Joachim, cu mîna stîngâ pe spătar, îl ţinea
lecat pe spate, în aşa fel încît Marusia, din poziţia ei culcată, îl privea
u ochii cafenii şi rotunzi drept în faţă, iar el cu capul înclinat deasupra
i îi vorbea încet, cu glasul sacadat, în vreme ce ea rîdea din cînd în
cînd şi dădea din umeri cu o voioşie nepăsâtoare.
Hans Castorp se grăbi sa facă un pas înapoi, dar nu fâra sa fi văzut că şi alţi pacienţi urmăreau scena, cum le era obiceiul, cu o privire amuzată — neobservaţi de Joachim sau cel puţin fâra ca el să le acorde vreo atenţie cît de mica. Acest spectacol: Joachim marturisindu-se farâ rezervă Marusiei cu pieptul bogat, la masa căreia stătuse atîta timp fără să schimbe o singura vorba cu ea; în faţa făpturii şi existenţei căreia îşi plecase ochii cu o expresie severa şi, totodată, înţeleaptă şi loiala, cu toate ca faţa îi pălea şi se păta atunci cînd venea vorba despre ea - îl zdruncina pe Hans Castorp mai mult decît toate semnele de slăbiciune observate în aceste ultime sâptămîni Ia vărul lui. „Da, este pierdut", gîndi el şi se aşeză liniştit într-un fotoliu din salonul de muzică, ca sâ-i lase lui Joachim tot răgazul pe care şi-l mai îngăduia în această ultimă seară.
Aşadar, începînd din acea clipă, Joachim luă definitiv poziţia orizontală, iar Hans Castorp îi comunică Luisei Ziemssen, scriindu-i de pe tninunatul lui şezlong, că, acum, se vedea silit sa adauge la comunicările ■nai puţin serioase de pîna atunci vestea că Joachim căzuse Ia pat şi, fără ca el să fi spus ceva, totuşi se putea citi în ochii lui dorinţa să o aibă pe maică-sa lînga el, consilierul aulic Behrens sprijinind în mod formal această dorinţă nemârturişita. Ultima frază o adaugă cu delicateţe, însă Clt se POăte de lămurit. Şi astfel n-a fost nici o minune ca doamna ftissen a recurs la mijloacele de comunicaţie cele mai rapide pentru a m lingă fiul ei; sosi chiar după trei zile de la plecarea alarmantei ^ °n, în pofida tuturor menajamentelor omeneşti, iar Hans Castorp o pmâ pe o vreme de viscol, cu sania, în staţia de la Dorf — stînd în re pe peron şi compunîndu-şi o asemenea expresie înainte de ea micului tren, încît nici să n-o înspâimînte pe mamă imediat, dar a sa nu-i poată citi în ochi, la prima vedere, o voioşie înşelătoare, nu    C C'te °r* tTel:mie sâ se mai fi petrecut asemenea întîlniri, de cîte ori 1 " alergat în grabă unii spre alţii, iar acela care cobora din
592
THOMAS MANN
tren de cîte ori n-o fi pîndit înspăimîntat şi stăruitor privirile celui ca primea! Doamna Ziemssen făcea impresia că ar fi venit pe jos de Hamburg pîna la Davos. Cu chipul înfierbîntat, strînse la piept mîna 1 • Hans Castorp, privi cu teama în jurul ei, punîndu-i întrebări grăbite şi D un ton oarecum tainic, pe care el le ocoli, mulţumindu-i ca a venit am de repede - era minunat, şi cît de fericit va fi Joachim! Da, din păcate se găsea iarăşi la pat pîna la noi dispoziţii, însă asta se datora numai hrane' lichide care, fireşte, avea unele urmări ce trebuiau să influenţeze asupra puterilor lui fizice. Dar la nevoie mai existau şi alte mijloace, de pilda alimentaţia artificiala. De altfel, îşi va da seama ea singura.
Ea, însă, înţelese, şi, alături de ea, şi Hans Castorp. Pînâ în clipa aceasta, toate schimbările care se produseseră în înfăţişarea şi starea lui Joachim, în ultimele saptamîni, nu fuseseră, pentru el, atît de evidente -deoarece oamenii tineri nu vad niciodată asemenea lucruri. Dar acum, stînd lîngă mama sosita de departe şi care îl privea într-un fel de parca nu l-ar fi văzut de multa vreme, realiza limpede şi hotărît ceea ce realiza şi ea farâ nici o îndoiala, însă ceea ce, dintre ei trei, numai Joachim o ştia cel mai bine, anume că era muribund. Ţinea mîna doamnei Ziemssen într-a lui, care era tot atît de galbena şi istovita ca şi chipul, iar din cauza slăbiciunii generale, urechile, această mîhnire din anii lui înfloritori, îi ieşeau şi mai tare în evidenţa decît în mod obişnuit, fapt care-l urîţea destul de mult, însâ în afara acestui defect, figura părea mai curînd înfrumuseţată într-un mod viril, cu toata pecetea suferinţei pe care o avea datorita expresiei de seriozitate şi de severitate, ba chiar şi de mîndrie - măcar ca buzele lui, deasupra cărora se afla mustăcioara neagra, păreau prea pline pe lînga umbrele obrajilor adînciţi. Doua cute i se sapasera vertical în pielea gălbuie a frunţii, între ochii care, deşi mult adînciţi în orbitele osoase, erau mai frumoşi şi mai mari ca niciodată, ochii în care Hans Castorp ar fi vrut sa poată privi cu plăcere. Căci, de cînd Joachim se culcase, orice tulburare, orice nelinişte şi orice nesiguranţa îi dispăruseră, şi numai acea lucire de altădată mai era zibila în adîncurile tăcute şi întunecate — deşi mai dăinuia, este adevăr şi acea „ameninţare". Nu zîmbi, ţinînd mîna mamei, şoptindu-i bu ziua şi urîndu-i bun venit. Dar nu zîmbise nici atunci cînd ea intrase, aceasta nemişcare, aceasta împietrire a chipului sau spunea tot.
Luise Ziemssen era o femeie curajoasa. La vederea bravul copil, nu se lăsa prada durerii. Stoica, ţinîndu-se tare ca şi fileul     ^ vizibil care-i strîngea parul, cu sînge rece şi cu energie, cum erau
MUNTELE VRĂJIT         593
ile din ţara ei, lua asupra sa, îmboldita de înfăţişarea lui Joachim,
ritirea acestuia cu o voinţă de lupta materna şi însufleţită de acea
-dinţa, care, daca ar mai fi fost ceva de salvat, numai prin energia şi
severenţa ei ar mai fi izbutit, şi desigur ca nu pentru propria ei
moditate, ci dintr-un simţ al convenienţelor, a fost de acord, cîteva
..  jjjaj tîrziu, sa fie adusă şi o infirmiera Ia capâtîiul celui grav bolnav.
Era sora Bertha, Alfreda Schildknecht pe numele ei adevărat, care apăru
u valiza neagră la capâtîiul lui Joachim, însă nici ziua şi nici noaptea
outerea exclusiv-ocrotitoare a doamnei Ziemssen nu-i lasă mare lucru
de făcut, astfel încît sora Bertha avea timp berechet sa stea pe coridor la
pîndă, cu şnurul ochelarilor pe după ureche.
Călugăriţa protestantă avea un suflet prozaic. Singura în camera numai cu Hans Castorp şi cu bolnavul care nu mai putea dormi cu nici un chip, ci zăcea pe spate cu ochii deschişi, a fost în stare sa spună:
- N-aş fi visat niciodată ca într-o zi voi fi chemata sa-l îngrijesc pe unul dintre dumneavoastră pîna-şi va da sufletul.
înspăimîntat, Hans Castorp îi arata pumnul, cu o expresie sălbatica, dar ea abia înţelese ce anume voia el sa spună, atît era de străina, şi pe buna dreptate, de gîndul ca s-ar fi cuvenit sa aibă o consideraţie deosebită faţă de Joachim, fiind, în acelaşi timp, şi mult prea imparţiala ca să presupună ca cineva, cu atît mai mult cel interesat în cauza, ar fi putut să se legene cu iluzii asupra caracterului şi deznodamîntului acestui caz. „lata, îi spunea ea, punînd apa de colonie pe o batista, şi ţinînd-o sub narile lui Joachim, mai faceţi-va încă puţin cheful, domnule locotenent!" Şi, în adevăr, în acele clipe ar fi fost puţin rezonabil sa încerci a-l roai înşela pe bunul Joachim — afara numai daca n-ai fi facut-o cu scopul a exerciţi asupra lui o influenţa tonica, aşa cum înţelegea sa procedeze amna Ziemssen cînd îi vorbea cu glasul tare şi înduioşat despre anatoşire. Căci doua lucruri erau clare şi asupra lor nu te puteai .     a: în primul rînd, ca Joachim era pe moarte, fiind perfect conştient ' n al doilea rînd, ca murea împăcat cu sine şi mulţumit de el. Abia în a saptamînâ, adică la sfîrşitul lui noiembrie, cînd oboseala inimii se evidenta, începu sa aiureze ore în şir, cuprins de un val de spe-niingîietoare în legătura cu starea lui. Atunci vorbea despre apro-
p, ,      oarcere la regiment şi ca va lua parte la marile manevre care, redea pi  -
Beh        ' ln°a ma' contmuau- Şi tocmai în clipa aceea consilierul aulic sfîr '   S renurt^ă sa mai dea vreo speranţa celor apropiaţi şi declara ca 1 "1 nu mai era decît o chestiune de ore.
594         THOMAS MANN
Este un fenomen pe cit de melancolic pe atît de legitim ac uitucă şi credulă autoiluzionare cu care se hrănesc chiar şi sufletele v' • în răstimpul cînd procesul nimicirii se apropie, propriu-zis, de hot morţii   —   fenomen   impersonal,   firesc   şi   mai   puternic   decît  o ' conştiinţă individuală, tot atît de puternic ca şi ispita somnului pent cel care va muri de frig, sau eroarea celui care s-a rătăcit şi se învîrte " cerc revenind mereu pe urma propriilor paşi. Hans Castorp, pe ca mîhnireă şi sfîşierea inimii nu-l împiedicau să privească acest fenome cu obiectivitate, făcea legături între el şi anumite consideraţii exprimate stîngaci,   deşi    lucide,   în   diferitele   discuţii   avute   cu   Naphta   şi Settembrini, atunci cînd le povestea starea în care se afla ruda sa, fiind mustrat de acesta din urmă cînd îi spuse că obişnuita concepţie - potrivit căreia credulitatea filozofică şi încrederea în bine era o dovadă de sănătate, în vreme ce pesimismul şi austeritatea faţă de lume ar fi un semn de boală — se baza, după cît se părea, pe o eroare; altfel, starea finală şi deznădăjduită n-ar putea prilejui un optimism neliniştitor pe lîngâ care dispoziţia sumbra ce o precedase se vădea ca o manifestare de viaţă sănătoasă şi viguroasă. Dar, slava Domnului că în acelaşi timp putea sa le comunice acestor prieteni atît de compătimitori, că Radamante mai lasă să dăinuiască o rază de nădejde chiar şi în mijlocul acestei situaţii deznădăjduite, profetizînd, în pofida tinereţii lui Joachim, un exitus blînd şi fără suferinţe.
— E o chestiune idilică, o chestiune de inimă, prea stimată doamnă, spunea el, ţinînd mîna Luisei Ziemssen în enormele lui mîini în forma de lopeţi şi privind-o pe sub pleoapele cu ochii apoşi, lâcramoşi şi injectaţi, îmi pare bine, îmi pare nespus de bine că lucrurile iau un curs cordial, dacă pot să mă exprim astfel, şi ca nu mai este cazul sa ne aşteptăm
la un edem al glotei şi la alte asemenea complicaţii ticăloase; în
felul
acesta va fi scutit de multe şicane. Inima cedează repede şi cu atît mal bine pentru el, cu atît mai bine pentru noi, deoarece în felul acesta m putem îndeplini întreagă datorie cu o seringa de camfor, fără riscul pr mare sa-l mai expunem la alte complicaţii prelungite. Cînd 1 se apropia sfîrşitul, va dormi mult şi va avea visuri plăcute, acest luc cred ca vi-l pot garanta, şi dacă, în chiar ultima clipă, nu va prea do totuşi va avea o moarte rapida şi fără dureri, iar el nici n-o sa se chisească, va rog fiţi încredinţată.  în definitiv, aproape totdeauna  ^ întîmplâ aşa. Cunosc moartea, sînt unul din vechii ei slujitori şi credeţi   ^ că o supraestimăm. Pot să vă asigur că e aproape un fleac. Căci ce
MUNTELE VRĂJIT         595
numite împrejurări precede acestei clipe, adică nesfîrşitele sfîşieri,
acestea nu le poţi socoti că fac parte din moarte, întrucît sînt o
stiune vie care poate duce către viaţă şi sănătate. Dar despre moarte
.   gnj care s-ar întoarce din ea n-ar fi în stare sâ ne povestească în
jgvăr ceva, cît de puţin, deoarece n-a trâit-o şi n-a văzut-o. Ieşim din
znâ şi ne întoarcem în beznă, iar între aceste două clipe există
"mtîrnplări trăite, însă, de fapt, noi nu trăim nici începutul şi nici sfîrşitul,
nici naşterea şi nici moartea, căci nici una n-are un caracter subiectiv, iar
ca fenomene în sine aparţin numai vastului domeniu al lumii obiective,
iată cum stau lucrurile în această privinţă.
într-un asemenea stil şi mod înţelegea consilierul aulic sa consoleze. Să nădăjduim că înţeleptei doamne Ziemssen vorbele lui îi făcură cît de cît bine; în ceea ce priveşte asigurările lui, ele se adeveriră întocmai. Epuizat, Joachim dormi ore întregi în ultimele zile, visă ceea ce îi era drag sâ viseze, adică văzu, presupunem noi, în visurile lui, sensul mtlităriei şi scene din viaţa militară; iar atunci cînd se trezea şi era întrebat cum se simte, răspundea mereu, deşi confuz, că se simţea bine şi fericit - măcar că aproape nu mai avea puls şi sfîrşise prin ă nu mai simţi nici înţepătura injecţiei, câci trupul îi devenise complet insensibil, încît ai fi putut sâ-l arzi şi sâ-l ciupeşti, deoarece toate acestea nu l-ar mai fi atins pe bunul Joachim.
Totuşi, de la sosirea mamei se produseseră în el anumite schimbări mari. Cum, pe de o parte, îi venea greu să se bărbierească, astfel că n-o mai făcuse de vreo opt sau zece zile, şi cum, pe de altă parte, avea o barbă foarte aspră, chipul că de ceară, cu ochii blînzi, era încadrat de o oarbă măre şi neagră — de o barbă de războinic, aşa cum şi-o lăsa sa rească soldaţii pe cîmpul de luptă, şi care, după părerea tuturor, îi ea ° frumuseţe virilă. Da, din pricina acestei bărbi, din tînăr cum eră. aclUm devenise deodată un bărbat în vîrstâ şi, fără îndoiala, nu numai ontâei. Adevărul eră că trăia rapid, ca un mecanism de orologiu care aPârâ, sărind vâl-vîrtej, în galop, vîrstele ce nu-i mai erau îngăduite atingă în timp, iăr în cuprinsul ultimelor douăzeci şi patru de ore ese un moşneag. Din cauza slăbirii inimii, faţă i se umflase, fapt aaau lui Hans Castorp impresia că moartea trebuia să fie cel puţin °rt foarte greu, cu toate ca Joachim, datorită multor colapsuri şi  ale cunoştinţei, nu părea să-şi fi dat seama. De fapt, cele mai  erau buzele, iar uscăciunea şi irităţia din interiorul gurii con-In mod vădit sâ-I facă pe Joachim să se exprime mormaind ca
 e
596
THOMAS MANN
un moşneag foarte bâtrîn; şi din cauza acestei jene se enerva; daca n fi fost sîcîiala aceasta, spunea el bîlbîindu-se, totul ar fi minunat cînd aşa, era o blestemata plictiseala.
Ce înţelegea el cînd spunea ca „totul ar fi minunat", nu reieşea eh limpede — tendinţa spre echivoc a înseşi stării lui se vadea într-un eh uimitor şi nu o data spusese lucruri cu doua înţelesuri, parînd ca-şi da ca nu-şi da seama, iar o data, scuturat ca de un fior al nimicirii, declara clatinînd din cap cu o uşoara mîhnire, ca: niciodată nu s-a simţit aşa de rau.
Apoi comportarea lui deveni distanta, severa, inaccesibila şi chiar nepoliticoasa; nu-l mai atingea nici o nălucire, nu mai primea nici un paleativ şi nici nu mai răspundea la întrebări, ci privea drept înainte, cu un aer absent. Mai ales după ce tînarul pastor — pe care Luise Ziemssen trimisese sa-l cheme, şi care, spre marea părere de rau a lui Hans Castorp nu purta guler scrobit, ci un simplu guleraş - se rugă împreuna cu el, atitudinea lui capata o notă solemna şi nu-şi mai exprima dorinţele decît sub forma unor ordine scurte.
La ora şase dupa-amiaza se apuca sa facă un lucru bizar: trecu de mai multe ori cu mîna dreapta, la a cărei încheietura avea brăţara mica de aur, prin dreptul şoldului, apoi o ridica puţin şi o aduse spre el, pe cuvertura, cu un gest cu care parca ar fi vrut sa zgîrie ori sa rîcîie ceva, sau ca şi cum ar fi cules şi adunat ceva.
La ora şapte muri — Alfreda Schildknecht era pe coridor, astfel ca numai mama şi vărul lui au fost de faţa. Se prăbuşi în pat şi porunci scurt să fie ridicat. în timp ce doamna Ziemssen se supunea acestui ordin, înlănţuind cu braţele umerii fiului, el spuse grăbit ca trebuie sa redacteze imediat o cerere pentru prelungirea concediului şi, în vreme ce rostea aceste cuvinte, „moartea rapida" se împlini — fiind observata de Hans Castorp cu toata cucernicia, la lumina micii lămpi de la capăt'l-voalata cu  roşu.   Dădu  ochii  peste  cap,  încordarea  inconştienta trasaturilor dispăru, umflătură penibila a buzelor dispăru şi ea aproap brusc, iar chipul mut al lui Joachim al nostru îşi recapătă frumuşei tinereţii virile. Se sfîrşise.
Cum Luise Ziemssen se întorsese cu spatele, plîngînd în h°n Hans Castorp a fost acela care, cu vîrful inelarului, închise ple0 " celui care nici nu mai respira, nici nu mai mişca, şi tot el a iosi care-i împreuna uşor mîinile pe cuvertura. Apoi se ridica şi el Ş' P
lasînd sa-i curgă pe obraji lacrimile care arsesera atît de tare
 o
MUNTELE VRÂJIT         597
rului englez, această licoare limpede care curge atît de abundent,
He amarnic şi în fiecare clipa, pretutindeni în lume, aşa încît văilor
întului li s-a dat un nume poetic care reaminteşte de acest produs
1 alin şi sarat a" unor glande, stors din trupul nostru de zdruncinarea
rvoasă a unei dureri care ne străpunge, fie ca e o durere fizica, fie ca e
durere morală. Iar Hans Castorp mai ştia ca acest lichid conţine şi
puţină mucină şi albumina.
Consilierul aulic veni, anunţat de sora Bertha. Ieşise din camera abia de o jumătate de ora, căci îi mai făcuse muribundului o injecţie cu camfor astfel că nu scăpase decît clipa „morţii rapide".
_ Mda, iată unul care a isprăvit, spuse el simplu, sculîndu-se în picioare şi ridicînd stetoscopul de pe pieptul liniştit al lui Joachim. Strînse mîinile celor două rude făcîndu-le cîte un semn din cap. Apoi, mai stătu o clipă cu ei, privind chipul nemişcat al lui Joachim, încadrat de o barbă de războinic. Tînar nebun, ştrengar cutezător, spuse el privind peste umăr chipul senin al celui care se odihnea. A vrut să forfeze lucrurile, înţelegeţi - fireşte, acolo, jos, serviciul lui n-a fost decît constrîngere şi violenţă — el şi-a făcut serviciul în timp ce febricita, îl îndeplinea oricum şi orice s-ar fi întîmplat. L-a chemat cîmpul de onoare, mă-nţelegeţi, iar dezertorul a şters-o spre cîmpul de onoare. Dar onoarea a fost pentru el moartea, şi moartea — puteţi sa interpretaţi lucrurile cum doriţi — a spus acum, cu siguranţa: „Am onoarea! Copilandru nebun, ştrengar nebun". Şi pleca, mare şi încovoiat, cu ceafa lui proeminentă.
Transportarea lui Joachim în oraşul natal era un lucru hotarît, iar
casaBerghof se ocupa cu tot ce părea necesar, decent şi la moda. Mama
§i varul nu avură nici o bătaie de cap. A doua zi, purtînd cămaşa de
ase cu manşete, printre florile raspîndite pe cuvertura, odihnindu-se
■o lumina mată şi alburie, Joachim devenise încă şi mai frumos decît
ediat după moarte. Acum, orice urma de chin îi dispăruse de pe chip;
etat, căpătase forma lui liniştită cea mai pura. Parul negru şi uşor
at îi cădea pe fruntea netedă şi gălbuie, care părea plămădită dintr-o
e nobila şi delicata, ceva între ceara şi marmura, iar în barbă, de
enea creaţă, buzele se arcuiau pline şi mîndre. Un coif antic i s-ar fi
acestui cap, aşa cum remarcară mai mulţi vizitatori veniţi sa-şi
Iaramasbun.
fu*      ^na Stohr plînse cu însufleţire, cînd văzu ce devenise acela care Usese Joachim.
598
THOMAS MANN
— Un erou, un erou! striga ea de mai multe ori şi declara ca treb ' neapărat sa i se cînte la înmormîntare simfonia „Erotica" de Beethov
- Dar tăceţi o data! îi şuiera Settembrini care se găsea lînga ea s" aflau împreuna în camera, iar el era vădit emoţionat. îl arata vizitatorii cu amîndoua mîinile pe Joachim, îndemnîndu-i sa-l jelească. Un m vanotto tanto simpatice tanto stimabile! exclama el de mai multe ori
Naphta nu se putu abţine, pastrîndu-şi atitudinea meditativa şi fara sa-l privească pe italian, sa nu spună cu o voce adînca şi muşcătoare-
- Sînt fericit sa vad ca. în afara Libertăţii şi a Progresului, mai aveţi şi un simţ al lucrurilor serioase.
Settembrini o înghiţi. Poate ca avea conştiinţa unei superiorităţi a poziţiei lui Naphta asupra sa, superioritate, evident, trecătoare, datorata numai împrejurărilor; dar poate ca tocmai aceasta superioritate de o clipa a adversarului încerca el s-o echilibreze prin însufleţirea cu care-şi manifesta regretele — facîndu-l sa tacă chiar şi atunci cînd Leo Naphta, folosindu-se de avantajele trecătoare ale poziţiei lui, observa cu un ton tăios şi sentenţios:
— Eroarea literaturii dăinuieşte în faptul de a crede ca numai spiritul te face cuviincios. Mai curînd contrariul este adevărat. Nu exista buna-cuviinţa decît acolo unde nu există deloc spirit.
„Haide, gîndi Hans Castorp, iată încă un verdict de oracol antic! Şi daca mai strîngi şi buzele după ce V-ai rostit, pentru moment poţi chiar sa intimidezi..."
Dupa-amiaza sosi sicriul de plumb. Un om care venise o data cu el dădu sa se înţeleagă ca numai lui singur îi revenea rolul de a-l aşeza pe Joachim în acest somptuos culcuş împodobit cu inele şi capete de Ier. era o ruda a antreprenorului de pompe funebre căruia i se adresaseră, îmbrăcat în negru, cu un fel de redingota scurta, şi care purta la mîna im de om din popor o verigheta al cărui cerc galben era oarecum încrustat în carne, adică adînc, aproape scufundat. Te simţeai ispitit sa crezi c din costumul lui de gala se raspîndea un miros de cadavru, ceea ce n era decît o prejudecata. Totuşi, acest om manifesta pretenţia lui de sp cialist, potrivit căreia lucrul trebuia făcut îndărătul culiselor, întrucit se cuvenea sa araţi supravieţuitorilor decît imagini pioase şi înaltatoar • fapt care trezi neîncrederea lui Hans Castorp, astfel ca voi sa-i satis specialistului dorinţa. O hotărî, aşadar, pe doamna Ziemssen sa iasă camera, însă el nu se lasă înduplecat prin nici un fel de
 um
Ramase şi dădu chiar o mîna de ajutor. Apuca trupul de umeri şi aJu

MUNTELE VRĂJIT         599
dus de pe pat în sicriu, pe cearşaful şi perna împodobita cu dantele,
are a fost întins cadavTul lui Joachim, înalt şi solemn între sfeşnicele
f mizate de casa Berghof. Dar a doua zi se produse un fenomen care-l
târî pe Hans Castorp sa se despartă, sa se desprindă în sinea lui de
â şi sâ lase fără întîrziere sărăcăciosului păzitor al pietăţii domeniul
■ care îşi exercita profesia. în adevăr, Joachim, care pîna acum avusese
expresie atît de grava şi de loiala, începuse sa zîmbeasca în barba lui de războinic, iar Hans Castorp nu-şi ascunse impresia ca acest zîmbet avea tendinţa sa degenereze: inspira celui ce-l privea o brusca urgenţa. Si Doamne, în definitiv, părea fericit cînd veniră sa-l mai vadă, pesemne fiindcă sicriul urma sa fie închis şi înşurubat. Trecînd peste obiceiurile lui de semeţie înnăscuta, Hans Castorp atinse uşor cu buzele, in semn de rămas bun, fruntea îngheţata a lui Joachim cel de odinioară, şi cu toata neîncrederea faţa de omul din culise, paraşi cuminte camera împreună cu Luise Ziemssen.
Să lăsăm cortina sa cada, pentru penultima oara. Insa în vreme ce cade, vom mai merge cu gîndul împreuna cu Hans Castorp care a rămas în creierul munţilor, să privim în depărtare, către un cimitir în ceaţa, de la şes, unde o sabie se înalţă, sclipeşte şi se pleacă, şi sa ascultam cum răsuna nişte comenzi, iar o tripla salva — trei saluturi de onoare — se avintă peste mormîntul de soldat al lui Joachim Ziemssen, mormînt străbătut din loc în loc de rădăcini.
VII
Plimbare pe ţărm
Oare timpul însuşi poate fi povestit, ca atare, în sine şi pentru sine? Nu, iar o asemenea încercare ar fi, în adevăr, nebunească. Un om cu mintea sănătoasa nu va lua niciodată drept o povestire ceva în care s-ar spune: „Timpul trece, se scurge, timpul se revarsă", şi aşa mai departe. Ar fi aproape ca şi cum te-ar apuca sminteala sa ţii o ora întreaga una şi aceeaşi nota sau un singur acord — şi ai avea pretenţia că faci muzica. Fiindcă povestirea se aseamănă cu muzica prin aceea ca umple timpul, ca-l „foloseşte cum se cuvine", ca-l „împarte", că face în aşa fel încît „se întîmpla ceva" şi ca „se eliberează ceva" — pentru a cita, cu pietatea melancolica pe care o dedicam vorbelor celor morţi, nişte cuvinte ocazionale ale răposatului Joachim: cuvinte care au răsunat în urma cu foarte multă vreme — şi nu ştim în ce măsură cititorul îşi da seama într-un mod limpede cît a trecut de atunci. Timpul este elementul povestirii, aşa cum este şi cel al vieţii — este indisolubil legat de ea, cum este legat de corpurile din spaţiu. Timpul este, de asemenea, elementul muzicii, căci ea-l măsoară şi-l împarte, facîndu-l totodată plăcut şi preţios: iar prin asta, cum s-a spus, se înrudeşte cu povestirea, care nu este nici ea deci o succesiune (cu totul altceva decît prezenţa imediată şi scînteietoare operei plastice, care nu este legata de timp decît ca materialitate imedia fiind neputincioasa sa se realizeze altfel decît ca o scurgere şi ca un n şi are nevoie sa recurgă la timp, chiar daca ar încerca, la un moment sa-şi realizeze prezenţa în desavîrşita ei totalitate.
Acestea sînt lucruri vădite. Dar nu este mai puţin evident ca exi
ista"
j este
deosebire între povestire şi muzica. Elementul timp al muzici' numai unul singur: adică e o secţiune din timpul omenesc de pe Pa în care ea se revarsă pentru a-l înnobila şi exalta imens. DimP0
MUNTELE VRÂJIT         601
vestirea comportă două feluri de timp: în primul rînd, propriul ei  adică durată muzicâl-reăla care-i condiţionează scurgerea şi
riţia; şi în al doilea rînd, timpul propriu conţinutului ei, care se zinta jn perspectiva unui aspect atît de diferit, încît timpul imaginar 1 povestirii poate ori sa coincidă aproape complet cu scurgerea sa mu-icala, ori sa fie la o îndepărtare astrala. O bucata de muzica intitulata: Vals de cinci minute, durează cinci minute — şi numai prin aceasta şi nrin nimic altceva se stabileşte raportul ei cu timpul. Insa o povestire a cărei acţiune va dura cinci minute ar putea, în ceea ce o priveşte, sa se întindă pe o perioada de mii de ori mai mare, cu condiţia ca aceste cinci minute să fi fost împlinite cu o scrupulozitate excepţionala — şi ar putea totuşi să pară foarte scurta, deşi în raport cu timpul ei imaginar a fost foarte lungă. Pe de altă parte, este posibil ca dăinuirea evenimentelor relatate să depăşească la nesfîrşit durata proprie a povestirii care le înfăţişează abreviat — şi spunem „abreviat" pentru a indica un element iluzoriu, sau, ca sa ne exprimam foarte limpede, un element morbid care se manifestă în aceea că povestirea se foloseşte de o vraja ermetica şi de o perspectivă exagerată, amintind anumite cazuri anormale şi în mod vădit îndepărtate de la experienţa reala spre supranatural. Astfel avem însemnările fumătorilor de opiu care mărturisesc că, sub stapînirea stupefiantului, deci în răstimpul scurtei perioade a exaltării, au trăit nişte visuri care se întindeau pe zece, pe treizeci, pe şaizeci de ani sau care depăşeau toate limitele posibile ale unei experienţe omeneşti a timpului — prin urmare nişte visuri a căror durata închipuita depăşea propria lor durată şi în care se realiza o abreviere de necrezut a experienţei timpu-U1> o accelerare a imaginilor, astfel încît ai fi putut crede, cum se expnmă un mîncâtor de haşiş, ca din mintea aflată sub ameţeala a ieşit "ceva asemănător cu arcul unui ceasornic stricat".
"ovestirea poate oarecum sa înfăţişeze timpul în felul acestor visuri
'ticiale, adică să-l trateze în acest mod. Dar tot aşa cum poate sa-l
ateze", tot pe atît e de clar ca timpul, care este elementul povestirii,
e in egală măsura să devină obiectul ei. Şi daca ar însemna prea
sa afirmăm că se poate „povesti timpul", totuşi nu este o acţiune
atît de absurdă cît ni s-a părut din capul locului, aceea de a încerca
u     0Cl timpul într-o povestire, astfel încît sa fim în stare sa-i atribuim
,je    ns ""blu, care ar aparţine în mod straniu visului, şi căreia i-am da
^      trea de „roman al timpului". De fapt, n-am formulat întrebarea
ste Posibil să povesteşti timpul decît pentru a avea prilejul sa
602
THOMAS MANN
mărturisim că tocmai acesta este scopul ce ni l-am propus de-a lun„ povestirii de faţa. Şi de ne-am întrebat în treacăt daca auditorii adun în jurul nostru îşi dau limpede seama cît timp s-a scurs pîna în prezent de cînd cinstitul Joachim — mort de atunci — a aruncat într-o convorbi o observaţie similara asupra muzicii şi asupra timpului (care dovedest de altfel, o anumita înălţare alchimista a sufletului sau, întrucît obsei vaţii de acest gen nu se potriveau, la urma urmelor, cu firea lui) _ n_atn fi fost deloc suparăţi ailînd ca pentru moment ei nu sînt tocmai lamunţi în privinţa aceasta: n-am fi suparăţi, ba chiar am fi bucuroşi pentru simplul motiv ca avem, evident, tot interesul ca şi ei sa împărtăşească sentimentele eroului nostru, iar el, adică Hans Castorp, nu era deloc lămurit asupra acestui lucru - şi nu mai era de foarte multa vreme. Aceasta face parte din romanul lui, dintr-un roman al timpului — aşa, şi numai aşa trebuie înţeleasa chestiunea.
în definitiv, cît de mult a trăit aici, sus, alături de Joachim, pînă la plecarea lui nesăbuita, sau cît a trăit cu totul; cînd, pentru a ţine seama de calendar, a avut loc aceasta prima plecare încăpăţînata, cît de mult a lipsit Joachim, cînd s-a întors, şi cîta vreme stătuse aici însuşi Hans Castorp pîna la revenirea lui Joachim, iar după aceea, pîna la ieşirea lui din timp; cît de mult, pentru a-l lasă deoparte pe Joachim, nu fusese prezenta doamna Chauchat, şi de cînd revenise iarăşi acolo (căci era iarăşi acolo), şi cît timp pamîntesc trăise Hans Castorp la „Berghof' pîna la reîntoarcerea ei: da, la toate aceste întrebări — presupunînd ca i-ar fi fost puse, ceea ce, de altfel, nimeni nu se gîndea sa facă şi nici chiar lui nu-i trecea prin minte sa le formuleze, întrucît desigur ca se temea sa şi le pună — la aceste întrebări n-ar fi ştiut sa răspundă decît frecîndu-şi fruntea cu vîrful degetelor şi n-ar fi ştiut s-o spună precis, deoarece era stapînit de un fenomen tot atît de tulburător ca şi acea greutate pe care o avusese chiar în prima seara a sosirii lui, anume greutatea de a-i spune domnului Settembrini cîţi ani are, ba, acum se găsea în faţa unei agr vâri a acestei dificultăţi, căci nu mai ştia deloc cîţi ani avea!
Faptul acesta poate părea ciudat, însă el este foarte departe de a nemaiauzit sau neverosimil, întrucît în anumite împrejurări oricaru dintre noi i s-ar putea întîmpla un lucru asemănător. Daca aceste împ jurari s-ar realiza, nimic nu ne-ar putea împiedica sa pierdem on ^ conştiinţa a scurgerii timpului şi prin urmare şi a vîrstei noastre.
fenomen este posibil deoarece nu dispunem de nici un organ
interi
pentru a percepe timpul, astfel ca sîntem incapabili sa-l determinai

MUNTELE VRĂJIT         603
recizie chiar aproximativa dintr-un punct de vedere absolut, adică mai Prm no* î11^116 $i ^ara ajutorul reperelor exterioare. Nişte mineri ropaţi* lipsiţi de orice posibilitate de a observa succesiunea zilelor şi ntilor, în clipa cînd au fost salvaţi au evaluat la numai trei zile timpul trecut în întuneric. Cînd, de fapt, ei stătuseră îngropaţi zece zile. S-ar utea crede ca, în spaima lor, timpul trebuia sa le para lung. Insa el s-a ,jUS la mai puţin de o treime din durata lui obiectiva. Se pare deci ca *n împrejurări excepţionale neputinţa omeneasca tinde mai curînd sa trăiască timpul prescurtîndu-l foarte mult, decît sa-l evalueze cu prea mare dărnicie.
Fără îndoiala, nimeni nu spune ca Hans Castorp ar fi întîmpinat vreo dificultate reala, daca ar fi dorit sa scape de aceasta incertitudine, facînd un simplu calcul, tot aşa cum l-ar putea face fara greutate şi cititorul dacă mintea lui sănătoasă refuza confuzia. Nici Hans Castorp nu se simţea, poate, prea la largul lui, dar nu-şi dădea osteneala sa facă vreun efort cît de mic pentru a scapă de aceasta confuzie şi nici ca sa calculeze exact timpul de cînd şedea aici, iar ceea ce-l împiedica era o teama, o teamă a cugetului sau — cu toate ca este cea mai mare lipsa de conştiinciozitate să nu ţii seama de timp.
Nu ştim daca trebuie sa invocam în apărarea lui faptul ca împrejurările favorizau în mod special lipsa de interes, ca sa nu vorbim făţiş de reaua lui voinţa, aşa cum s-ar cuveni. Cînd doamna Chauchat reveni (dar cu totul altfel decît îşi închipuise Hans Castorp, însă despre acest lucru va fi vorba mai departe), postul Crăciunului trecuse încă o data, 'ar cea mai scurta zi — prin urmare începutul iernii, vorbind din punctul  vedere astronomic — era foarte aproape. în realitate, daca neglijai le teoretice şi daca nu ţineai socoteala decît de zăpada şi de ng, atunci puteai spune ca era iarăşi iarna, Dumnezeu ştie de cînd, da, 51 lnca una care nu fusese întrerupta decît în mod trecător de cîteva zile Dinţi de vara cu un azur de o profunzime atît de exagerata încît bătea egru, de cîteva zile de vara cum se întîmpla numai în plina iarna, cu condiţia sa fi uitat de zăpada, căci, în definitiv, ningea adesea şi ursul tuturor lunilor de vara. De cîte ori nu discutase Hans Castorp posatul Joachim despre aceasta confuzie în care sezoanele se ecau şi se încurcau, erau jefuite anotimpurile anului, astfel ca anul vo h  a SCUft °U za'3ava sau 'un8 cu repeziciune, încît - potrivit unei u        pe care Joachim o rostise dezgustat, cu foarte multa vreme în nici nu mai putea fi vorba de timp. Dar, de fapt, ceea ce se
604
THOMAS MANN
amesteca şi se încurca în aceasta mare confuzie erau conceptele
afectiVe
iar
sau diversele conştiinţe succesive ale unui „încă" sau ale unui „iată' aceasta experienţa încîlcitâ, afurisită şi în general amăgitoare, H Castorp o trăise în pofida stării lui sufleteşti, chiar din prima zi petrecut aici, sus: anume în timpul celor cinci mese formidabile, din sufrage ' zugrăvită în culori vesele, unde a şi fost apucat de o primă ameţeala d soiul acesta - relativ nevătâmătoare.
De atunci, aceasta iluzie a simţurilor şi a spiritului luase proporţii mai mari. Timpul, chiar cînd senzaţia subiectiva este slăbită sau desfi inţata, are totuşi o realitate obiectivă, întrucît activează, întrucît   se scurge". Ramîne o problemă pentru gînditorii de profesie - iar Hans Castorp a încercat sa şi-o pună într-o zi, îmboldit numai de prezumţia lui tinerească - de a şti daca o cutie de conserve ermetic închisa şi aşezata pe raft este sau nu în afara timpului. Dar noi ştim foarte bine ca timpul îşi împlineşte opera chiar şi asupra celui care doarme. Un medic menţionează cazul unei copile de doisprezece ani care a adormit într-o zi şi a continuat să doarmă treisprezece ani - în acest interval însă ea n-a rămas o copila de doisprezece ani, ci s-a trezit femeie tînărâ, căci, între timp, crescuse. Şi, de altfel, cum ar putea fi altfel? Mortul e mort şi a parasiţ lumea aceasta; el are foarte mult timp, adică nu mai are absolut deloc - vorbind din punctul lui de vedere. Totuşi, faptul acesta nu împiedica ca unghiile şi pârul sa îi crească şi, după aceea, totul este posibil - dar nu vrem sa mai reamintim expresia studenţească de care s-a folosit într-o zi Joachim relativ la acest lucru, care, atunci, l-a supărat pe Hans Castorp ca om al şesului ce era. Şi lui îi creşteau părul şi unghiile şi, după cît se părea, îi creşteau destul de repede, căci adesea stătea într-unui din fotoliile frizerului de pe strada principală din Dorf, instalat confortabil şi înfăşurat cu un şervet alb, ca sâ-şi tundă părul, întrucît o data mai mult îi apăruseră laţe în jurul urechilor - şi în definitiv, acolo era mereu, sau, mai bine zis, atunci cînd se găsea, flecârind cu frize1" destoinic şi prevenitor care îşi îndeplinea obligaţiile, după ce timp"1' le făcuse pe ale lui - sau chiar şi atunci cînd stătea în picioare, lîngâu$ balconului, şi-şi tăia unghiile cu ajutorul unor forfecuţe şi pile sc0 din trusa lui frumoasă căptuşită cu catifea — el se simţea mereu cupr concomitent, şi de un fel de spaima în care se amesteca şi o ciu plăcere, dar şi o anumită ameţeala: de o ameţeala care-l făcea sa ezi alegerea cuvintelor, să nu mai perceapă deosebirea dintre iluzie 51 lăciune, şi-i dădea sentimentul incapacităţii de a mai deosebi pe »l
MUNTELE VRĂJIT         605
'araşi". — iar acest amestec, această estompare produceau atem-ralele „totdeauna" şi „veşnic".
Ajn mai menţionat adeseori ca nu vrem sa-l facem nici mai bun, dar ■ i mai râu decît este şi, prin urmare, n-o sa ascundem ca se silea de uite ori sâ-şi răscumpere slăbiciunea reprobabila faţă de anumite , gfătări mistice — pe care şi le provoca în mod conştient şi intenţionat eforturi făcute în sens contrar. Putea să stea cu ceasul de buzunar în mînâ - ceasornicul lui de aur, plat şi lucios, căruia îi deschidea capacul avat cu monogramă — şi si privească o vreme cadranul de porţelan, împodobit cu două rînduri de cifre arabe, în negru şi în roşu, pe care cele două ace de aur, cizelate cu fineţe şi eleganţa, se depărtau unul de celălalt, în vreme ce secundarul subţire se învîrtea absorbit de mersul zvîcnit în mica sa lume. Hans Castorp îşi aţintea ochii pe el ca măcar un singur minut să-l oprească sau măcar sâ-l întîrzie, de parcă ar fi vrut sa prindă timpul de coadă. Micul ac însă îşi urma cu paşi săltaţi cărarea, fără să-i pese de cifrele la care ajungea, pe care le atingea în treacăt şi sărea peste ele lasîndu-le în urma, tot mai în urmă, luînd goana mereu de la capăt şi mereu ajungînd s-o pornească din nou. îi erau complet indiferente scopurile, segmentele, jaloanele. Ar fi trebuit să se oprească, o clipă măcar, la 60, sau cel puţin să facă un semn oarecare ca în acest loc s-a încheiat ceva. Dar după modul cum se zorea să treacă peste şi dincolo, exact la fel ca şi peste cea mai mica linie necifrata, îţi dădeai seama că pentru el toate cifrele şi subdiviziunile din drum nu aveau alt rol decît să fie doborîte şi depăşite şi că rostul lui era numai sa gonească, să gonească mereu... Şi atunci, Hans Castorp îşi vîra ceasornicul în buzunarul de la vesta şi lăsa timpul în voia lui.
Cum puteau modeştii locuitori de la şes să priceapă lesne aceste
m°dificâri sâvîrşite în lumea intimă a tînărului aventurier? Iar proporţia
cestor identităţi ameţitoare creştea. Nu era uşor, chiar dacă ai fi avut o
mai îngăduitoare, să deosebeşti prezentul de un ieri, de un alaltăieri
de un râsalaltăieri care erau asemenea cu ziua de azi după cum un
seamănă cu altul - şi cu atît mai mult puteai fi îmboldit şi în stare ca
nzi prezentul actual cu prezentul din urma cu o luna sau de acum
' Şi să laşi sa se amestece unele cu altele, iar toate sa devină tot-
î    -.,       sc"lmbate. Dar atîta vreme cît aveai conştiinţa clara a lui
lâr      '■ a        "iarăşi" şi a lui „de acum înainte", puteai fi ispitit sa
Se   f. * sensu' termenilor relativi de „ieri" şi „mîine", prin care „astăzi"
a Şi releghează atît trecutul cît şi viitorul, şi să aplici aceste
606
THOMAS MANN
cuvinte unor situaţii mai ample. N-ar fi prea greu să ne închipui^ ţv fiinţe care ar locui, de pilda, pe planete mai mici decît a noastră, car avea la dispoziţie un timp miniatural şi pentru a căror viaţa „scun ■< goana sprintena a secundarului nostru ar avea întreaga încetineala înv' zibila a orei care înaintează. Dar am putea sa ne închipuim, de asem nea, şi nişte fiinţe de al căror spaţiu ar fi legat un timp de o întindere formidabila, astfel încît ideile despre „imediat" şi despre „peste puţin" despre „ieri" şi despre „mîine" ar capata în existenţa lor o importanţa infinit de ampla. Acest fapt ar fi, spunem noi, nu numai posibil, ci în spiritul unui relativism tolerant şi potrivit proverbului „Cîte bordeie atîtea obiceie", trebuie socotit chiar legitim, normal şi demn de respect Dar ce trebuie sa gîndim despre un fiu al pamîntului, care pe deasupra mai este şi la vîrsta cînd o zi, o saptămînâ întreagă, o luna sau un semestru ar trebui sâ joace încă un rol important, întrucît aduc în viaţa atîtea schimbări   şi  progrese - şi care,  într-o bună zi,  ar căpăta obiceiul nelegiuit, sau cel puţin din cînd în cînd s-ar lăsa pradă plăcerii de a spune „ieri" în Ioc de „cu un an în urma" şi „mîine" în loc de „peste un an"? Nu încape îndoiala ca am fi îndreptăţiţi sa vorbim, în cazul acesta, despre o „rătăcire şi confuzie", şi ca am fi îndreptăţiţi sa resimţim o îngrijorare dintre cele mai profunde.
Exista pe pamînt situaţii, situaţii de viaţa, exista ambianţe sau peisaje (daca putem vorbi despre „peisaj" în cazul nostru), în care o asemenea confuzie şi rătăcire a distanţelor spaţial-temporale se produc oarecum în mod firesc şi justificat, ajungînd chiar pîna la o indiferenţa ameţitoare, astfel încît o scufundare în aceasta magie poate ti admisa măcar în orele libere. Este în intenţia noastră sa vorbim despre o plimbare pe malul marii — ambianţa pe care Hans Castorp o regăsea în el însuşi cu cea mai mare plăcere, după cum ştim ca în viaţa din mijlocul zăpezilor regăsea bucuros şi recunoscător amintirea dunelor de acasă. Nădăjduim ca experienţa şi amintirea cititorului ne vor ajuta sa n facem înţeleşi, cînd vom evoca aceasta minunata singurătate. Merg1' mergi mereu... Niciodată n-o sa te mai întorci la timp dintr-o asemene plimbare, căci ai pierdut timpul şi el te-a pierdut pe tine. O, mare, ia sîntem departe de tine, dar povestind, ne îndreptam spre tine t0 gîndurile şi toata dragostea noastră, invocîndu-te anume şi cu glas ta  '
căci tu trebuie sa fii prezenta în povestirea noastră, cum ai fost cum în mod discret vei fi mereu... Singurătate sfîşiata de mugetu lurilor, învăluita într-un cenuşiu limpede, încărcata de o jilâveala a
MUNTELE VRĂJIT         607
•e al cărei gust sărat ne rămîne pe buze. Mergem, mergem pe un teren o uşoara elasticitate, presărat cu alge şi cu scoici mărunte, iar auzul este înfiorat de vînt, de acel vînt amplu, vast şi dulce, care străbate rber fără frîu Şi fara duşmănie, spaţiul, ameţindu-ne un pic mintea — lindăm, colindam şi privim limbile de spuma ale marii cum se reped - ainte şi cum iarăşi se trag îndărăt, întinzîndu-se ca sa ne lingă picioarele. Tâlâzuirea clocoteşte, val de val se izbeşte ricoşînd cu un vuiet limpede-nfundat şi fîşîie — ici şi colo, şi mai departe, ca o mătase plaja întinsa, pe bancurile de nisip — iar aceasta rumoare confuza acoperă totul, foşneşte încet, facîndu-ne sa nu mai auzim nici un alt glas din lume. îţi eşti profund de-ajuns ţie însuţi, şi uiţi în plina conştiinţa... Sa închidem ochii, căci sîntem în siguranţa pentru eternitate. Ba nu, priveşte o pînza de corabie acolo, în depărtarea cenuşiu-verde şi înspumată care se pierde într-o uimitoare scurtime de timp spre orizont. Acolo? Ce fel de acolo este acesta? Cît este de departe? Cît este de aproape? Nu ştii. Şi în clipa aceea nu-ţi mai dai seama ce fel de ameţeală îţi tulbură judecata. Pentru a spune cît de departe de ţărm este aceasta barca, ar trebui sa-i cunoşti mărimea. E mica şi apropiata, sau e mare şi depărtata? Privirea noastră se frînge de neştiinţa, căci nu avem nici un organ şi nici un simţ care sa ne dea informaţii asupra spaţiului... Mergem, mergem mereu — dar cît e de cînd mergem? Cît e de departe? Şi ce se afla apoi? Nimic nu ne schimba pasul, „acolo" este la fel cu «aici", „înainte vreme" este asemenea cu „acum" şi cu „după aceea"; timpul se îneacă în infinita monotonie a spaţiului, mişcarea de la un capăt la celalalt capăt nu mai este mişcare şi acolo unde mişcarea nu mai este mişcare, nu mai exista timp.
învăţaţii din evul mediu pretindeau ca timpul era o iluzie, ca scurgerea lui _ prm urmare succesiunea dintre cauza şi efect — nu ţine decît de natura simţurilor noastre, şi ca adevărata realitate este un prezent încre-enit. Oare doctul medieval, care primul a conceput aceasta idee, se P irnbase pe malul marii - şi simţise pe buze gustul uşor amărui al eter-wi. Repetam ca aceasta este, în orice caz, doar o hoinăreala pe care lngadui în vacanţa, sau fantezia unui răgaz al vieţii, ca sa ne Pnmam astfel, care îndestulează aspectul moral al spiritului tot atît de t   .   e Pe cît odihna pe nisipul cald reda trupului sănătatea. Ar fi o ati-e Preconceputa, absurda, nedemna şi potrivnica daca, facînd critica înd .aCe'Or ş* formelor cunoaşterii  omeneşti  şi  punînd  sub  semnul 11 valabilitatea lor, ai fi convins ca o asemenea luare de poziţie
608
THOMAS MANN
este cumva legata de o alta intenţie decît aceea de a statornici raţin •■ anumite limite pe care ea nu le va putea depăşi fara a se face vinov de neglijarea funcţiei sale esenţiale. Nu putem decît să fim recunoscat unui om ca domnul Settembrini care, cu o energie foarte pedagogica ' înfăţişat metafizica drept „râul" fundamental, tînarului al cărui destin n preocupa şi pe care, într-o anumita ocazie, l-a denumit ca fiind un , con'l răsfăţat al vieţii". Şi cinstim memoria unui mort care ne este drag, atunci cînd spunem ca sensul, intenţia şi scopul principiului critic nu pot şi nu trebuie sa fie decît: ideea de datorie şi porunca de a trai. Ba mai mult daca înţelepciunea a fixat legi şi a statornicit prin critica unele limite raţiunii, atunci ea a împlîntat chiar pe hotarele ei drapelul vieţii şi a proclamat ca datoria ostăşeasca a omului este sa-şi facă serviciul sub acest drapel. Şi avînd în vedere faptul ca ceea ce fusese denumit de un oarecare palavragiu melancolic „excesul de zel" al vărului sau a tras după sine un deznodamînt fatal, nu s-ar cuveni oare sa-i cerem scuze lui Hans Castorp şi sa admitem că a fost confirmat în vicioasa lui gospodărire a timpului şi în jocul sau periculos cu eternitatea?
Mynheer Peeperkom
Mynheer Peeperkom, un olandez între doua vîrste, se afla de cîtva timp ca oaspete al sanatoriului „Berghof', care avea pe firma epitetul foarte bine întemeiat de „internaţional". Naţionalitatea uşor colorata a lui Peeperkom — căci era olandez din colonii, cu reşedinţa în Java, un plantator de cafea - n-ar fi fost încă de-ajuns să ne hotărască sa-l introducem şi pe el, pe Pieter Peeperkom (aşa se numea şi aşa îşi zicea chiar el; „Acuma Pieter Peeperkom se va înviora cu un rachiu", obişnuia sa spună) - n-ar fi fost încă de-ajuns, spuneam, sa ne hotărască sa-i introducem persoana, în ora a unsprezecea, în povestirea noastră; cac • Doamne Dumnezeule!, ce încîlceala de siluete nu ne oferea chiar şi Pina acum lumea din excelenta instituţie a cărei direcţie medicala aparţin consilierului aulic Behrens cel limbut şi poliglot! Nu era suficient ca. curînd, locuise tot aici şi o prinţesa egipteana, cea care oferise odinio consilierului aulic un remarcabil serviciu de cafea şi nişte ţigări Spn> o făptura senzaţionala, cu degetele împodobite de inele şi patate nicotină, cu parul tuns scurt, şi care, în afara meselor principale la     ^ lua parte în toalete pariziene, se plimba purtînd costume barbateş '•
MUNTELE VRĂJIT         609
taloni cu dunga şi, de altminteri, se sinchisea foarte puţin de lumea rjă şi nu-şi manifesta bunăvoinţa trîndava şi violenta totodată
cît fata de ° evreica din România, care se numea pur şi simplu doam-
Landauer, în ciuda faptului că procurorul Paravant îşi neglijase
ternaticile ^n prjcma alteţei sale, iar în calitatea lui de amorezat
iunsese să joace chiar pe faţă rolul unui măscărici: aşadar, nu era de
juns cum spuneam, numai prezenţa ei personala, căci în mica ei suita
se mai găsea şi un eunuc etiopian, un om slab şi bolnăvicios, de a cărui
constituţie Caroline Stohr nu contenea sa-şi bata joc şi-l critica în mod
sîngeros deoarece ţinea la viaţa mai mult ca nimeni altul şi părea
nemîngîiat de fotografia pe care i-o oferea clişeul interiorului sau atunci
cînd razele X au pătruns dincolo de pielea-i neagra...
Comparat cu o asemenea galerie, mynheer Peeperkorn putea sa pară că nu mai are nici o culoare. Şi, măcar ca acest capitol al povestirii noastre ar fi putut sa poarte ca titlu „încă cineva", asemenea unui capitol precedent, totuşi nu-i nici un motiv de îngrijorare ca acum va intra în scenă un nou factor de confuzie spirituala şi pedagogică. Nu, mynheer Peeperkorn nu era deloc omul care să aducă în lume vreo încurcătura logică. Căci el era un om croit cu totul altfel, aşa cum vom vedea. Că persoana lui a căşunat totuşi eroului nostru, în ciuda acestor lucruri evidente, creînd o penibila încurcătura, va reieşi din cele ce urmează.
Mynheer Peeperkorn sosi în gara Dorf cu acelaşi tren de seara ca şi
doamna Chauchat, ajunse la „Berghof' în aceeaşi sanie cu ea şi lua cina
>a restaurant în tovărăşia ei. Nu numai că sosiseră simultan, ci sosiseră
c<uar împreuna, iar acest amestec de interese comune care se vădea, de
Pildă, şi în faptul ca mynheer se văzu plasat la masa „ruşilor bine", lînga
ceea care se reîntorsese, şi vizavi de locul doctorului, adică exact pe
aunul pe care odinioară profesorul Popov avusese acea comportare
atică şi echivoca — da, tocmai aceasta devălmăşie evidenta îl zapaci
unul Hans Castorp, care nu prevăzuse asemenea situaţii. Consilierul
*Ullc h sPusese, în felul lui, ziua şi ora revenirii Clavdiei. „Ei, Castorp,
au bâtrîn, îi zise el, statornicia fidela este răsplătită. Pisicuţa ma
^ nţeaza printr-o telegrama ca poimîine se va furişa iarăşi printre
ar despre faptul că doamnă Chauchat nu avea sa sosească sin-
>consilierul aulic nu-i dăduse sa înţeleagă nimic, poate pentru ca el
nu ştja Că va veni împreuna cu Peeperkorn şi ca alcătuiau o
lOr        ~ Ş1>ln orice caz, se prefăcu surprins atunci cînd, în ziua sosirii
Preună, Hans Castorp îi ceru, oarecum, explicaţii.
610
THOMAS MANN
— Habar n-am de unde l-ă măi cules şi pe ăsta, îl lamuri el. Presu ca o fi vreo cunoştinţă făcuta în timpul călătoriei prin Pirinei. Mda trebui să te obişnuieşti şi cu asta, tinere Celadon dezamăgit, căci în n ' inţă ăsta nu-i nimic de făcut. E o prietenie consistenta, ma înţelegi s pare că au pungă comuna. Omul este imens de bogat. Rege al cafel ' retras din afaceri, înţelegi, are un valet malaiez şi duce un trai extraord' nar de îmbelşugat. De altfel, este de la sine înţeles ca n-a venit de pia cere, căci în afara de un edem pulmonar de origine alcoolică, se pare ca mai avem de-a face şi cu o excelentă febră tropicala maligna, cît şi cu nişte friguri intermitente, ma-nţelegi, iar tratamentul lor durează teribil de mult. Aşa încît, în privinţa lui, va trebui să ai răbdare.
— Vă rog, va rog, spuse Hans Castorp cu dispreţ. „Şi tu? gîndi el. Cum te simţi? Căci doar nu eşti chiar atît de complet dezinteresat, daca ne gîndim lă trecut şi dacă fel de fel de indicii nu sînt înşelătoare, stimate văduv cu obrajii tăi vineţi şi cu pictura ta în ulei, atît de realistă. Ai aerul ca-ţi baţi joc de mine, totuşi mi se pare că, oarecum, sîntem tovarăşi de suferinţă, din cauza acestui Peeperkorn." — Hotarît, e un tip ciudat, o fizionomie originala, continuă Hans Castorp cu un gest care evoca personajul. Viguros şi plapînd, da, asta este impresia pe care ţi-o face, cel puţin asta este impresia pe care mi-a făcut-o mie, la micul dejun. Viguros şi, în acelaşi timp, plâpînd, iată adjectivele cu care, mi se pare, este nimerit să-l caracterizezi, deşi de obicei ele se contrazic. Fără îndoială ca e înalt, lat şi-şi înfige bucuros mîinile în buzunarele verticale ale pantalonilor — am observat că sînt tăiate vertical, nu lateral, ca la dumneavoastră şi ca la mine şi în general cum se obişnuieşte în cercurile claselor sociale înalte, iar atunci cînd stă aşa, în picioare, Ş1 vorbeşte din cerul gurii, cu accentul lui olandez, are, incontestabil, ceva foarte viguros. Barbişonul îi e însă rar — lung şi atît de rar încît crezi ca poţi să-i numeri firele de par, iar ochii îi sînt mici şi spălăciţi, aproape incolori, şi n-am ce-i face, degeaba a tot încercat să-i caşte, că efortu reuşit sa-i scoată şi mai în evidenţă ridurile de pe frunte, atît de adm care urcă mai întîi de-a lungul tîmplelor şi apoi brăzdează orizon fruntea - fruntea înaltă şi roşie, ştiţi, în jurul căreia pârul alb este W dar rar — totuşi are ochii mici şi spălăciţi, degeaba şi-i tot holbează-vestă închisa pînă-n gît îi dă un aer de popa, măcar că redingota carouri. Asta este impresia pe care mi-a făcut-o azi-dimineaţâ.           .
— Vad că l-ai ochit bine, răspunse Behrens, şi că nu ţi-a scăpa una dintre particularităţile omului nostru, ceea ce mi se pare înţeleP
MUNTELE VRĂJIT         611
dumitale, căci va trebui oricum să te acomodezi cu prezenţa lui
aici-
_-Da, aşa vom face, fara îndoială, îi spuse Hans Castorp.
î-am lăsat lui grija să ne schiţeze o imagine aproximativă a acestui safir atît de neaşteptat, şi n-a scos-o prea râu la capăt. Ba chiar este babil că noi n-am fi facut-o cu mult mai bine. E adevărat ca locul lui ,   observaţie era dintre cele mai prielnice: ştim ca, pînă la sosirea riavdiei, fusese aşezat în imediata apropiere a mesei „ruşilor bine", la o masa paralelă cu aceasta - doar cu singura diferenţa ca cealaltă era puţin mai aproape de uşa verandei — atît Hans Castorp cit şi Peeperkorn ocupau laturile înguste situate spre interiorul sălii, astfel ca erau aşezaţi oarecum unul lîngă altul, Hans Castorp puţin în spatele olandezului, ceeace-i dădea posibilitatea unei observări foarte discrete, în vreme ce pe doamna Chauchat n-o vedea decît din trei sferturi. S-ar cuveni, poate, să completăm schiţa de măi sus, făcută cu atîta talent, adăugind că Peeperkorn îşi râdea mustaţa, că avea nasul mare, că gura îi era deopotrivă de măre, şi că buzele lui prezentau un aspect neregulat, ca şi cum ar fi fost sfîrtecate. în plus, mîinile se vedea că sînt mai mult late, dar degetele aveau unghiile lungi şi ascuţite, iar în timp ce vorbea le mişca mereu — fără însă ca Hans Castorp să poată prinde, în mod distinct, sensul cuvintelor — şi vorbind făcea gesturi alese care ţineau atenţia în suspensie, delicat nuanţate, rafinate, precise şi civilizate ca ale unui şef de orchestră, îndoind arătătorul ca sa formeze un cerc cu policarul sau cu palma deschisa — lată, dar cu unghiile ascuţite, întinsa, protectoare şi liniştitoare, solicitînd atenţia — pentru ca imediat sa dezamăgească această atenţie surîzătoare obţinută prin rostirea cîte unui uvmt al cărui sens nu putea fi prins, dar cu efect extraordinar de bine iun - sau> (jaCă nu Qhjaj- s.o dezamăgească propriu-zis, cel puţin s-o ransforme într-o uluire plină de haz; căci dibăcia, delicateţea şi impor-sernnificativă a tuturor acestor preparative, despăgubeau din plin ul care nu fusese înţeles, întrucît aceasta gesticulaţie îi încînta prin aSi pe ascultători, îi distra, ba chiar îi copleşea în cel mai înalt • '-Ueodată acest cuvînt nici nu era rostit. Atunci îşi punea uşor al d  Pe ante':'Taîul vecinului din stînga, un tînăr savant bulgar, sau pe cel tac       ne' ^hauchat care-i stătea în dreapta, o ridica apoi pieziş, cerînd înc         atenţie pentru ceea ce se pregătea să spună, şi cu sprîncenele
şi col    -6 în aŞa ^ încît "Gurile care formau un unghi drept între frunte e exterioare ale ochilor se adînceau ca pe o masca, privea faţa
■
612         THOMAS MANN
de masa dinaintea celui pe care pusese mîna, în vreme ce buzei mari şi sfîrtecate păreau ca sînt gata sa rostească nişte lucruri fo importante. Dar, după o clipa, răsufla, renunţa sa mai vorbească iar un semn părea sa comande „repaus" şi fara sa fi scos o vorba se întorc la cafeaua care-i era servita excepţional de tare, în propriul sau filtru
După ce o bea proceda la fel, în continuare. Cu mîna tăia conver saţia celorlalţi şi obţinea tăcere, asemenea şefului de orchestra care potoleşte dezordinea instrumentelor ce se acordează şi-şi concentrează oamenii printr-un gest imperios şi rafinat, înainte de a ataca uvertura-căci capul lui mare, învăluit în nişte şuviţe de par alb, cu ochii spălăciţi cu formidabilele riduri de pe frunte, cu barbişonu-i lung şi gura-i zdrenţuita şi îndurerata, producea în mod evident un efect de asemenea natura, încît toata lumea se supunea gestului sau. Toţi tăceau, îl priveau surîzînd, aşteptau, pe cînd ici şi colo cîte unul îi făcea semn cu capul, zîmbindu-i ca sa-i dea curaj. Iar el spunea cu vocea joasa:
— Doamnelor şi domnilor... Bine. Totul e bine. Li-chidat. Totuşi vreţi sa luaţi în considerare şi sa nu pierdeţi... nici o clipă... din vedere ca... Totuşi asupra acestui punct, nimic altceva. Ceea ce-mi revine mie sa exprim este mai puţin aceasta, decît, înaintea oricărui alt fapt şi în primul rînd ca avem datoria... cea mai inviolabila... o repet şi pun tot accentul pe aceasta expresie... ca exigenţa cea mai inviolabila care ni se pune... Nu! Nu, doamnelor şi domnilor, nu-i aşa! Nu-i aşa ca eu... Ce greşeala ar fi din partea dumneavoastră sa gîndiţi ca eu... Li-chidat doamnelor şi domnilor. Totul este lichidat. Ştiu ca sîntem de acord cu desavîrşire aşa ca: la treaba!
Nu spusese nimic; dar capul lui avea o înfăţişare atît de netagadui semnificativa, jocul fizionomiei şi al gesturilor era atît de categoric, ati de insistent şi atît de expresiv, încît toţi, chiar şi Hans Castorp car ascultase, crezură ca au auzit lucruri teribil de importante - deşi 1? dădeau seama ca la urma urmei nu li se spusese absolut nimic, nu a> totuşi senzaţia acestui nimic. Ne întrebam care putea fi impresia surd. Poate ca era mîhnit, întrucît, bazîndu-se pe expresia vorbitor ar fi avut o părere neîntemeiata asupra conţinutului celor spuse, 1 puindu-şi ca infirmitatea lui l-a făcut să piardă ceva foarte pr Asemenea oameni sînt predispuşi la neîncredere şi la amaraciU" schimb, un tînar chinez de la celalalt capăt al mesei, care nu decît foarte puţin germana, şi care, evident, nu înţelesese
MUNTELE VRĂJIT         613
uitase şi văzuse, îşi manifesta vesela satisfacţie exclamînd:  Very ui - ba, pe deasupra, mai şi aplauda.
Iar mynheer Peeperkorn se afla „la treaba". Se îndrepta, umflîndu-şi ■ ntul lat, îşi încheie redingota cu carouri peste vesta închisa, iar capul lui alb avea ceva regesc. Făcu semn unei fete de serviciu - era chiar pi-t'ca - iar aceasta, deşi foartez ocupata, se supuse imediat gestului autoritar înfăţişîndu-se lînga scaunul lui, cu cana de lapte şi cafetiera în mîna. Mici chiar ea nu se putu opri sa nu-i facă un semn încurajator, surizîndu-i cu chipul ei batrînicios, sugestionată parca de privirea spălăcita dintre ridurile formidabile şi de mîna ridicata, al cărei arătător forma un cerc cu policarul, în vreme ce celelalte trei degete se înălţau dominate de suliţele ascuţite ale unghiilor.
-  Copila mea, zise el... bine. Totul este minunat pîna acum. Eşti mica... dar ce-mi pasa? Dimpotrivă! Vad în asta un avantaj şi mulţumesc lui Dumnezeu ca eşti aşa cum eşti, şi datorita staturii dumitale atît de caracteristica... Bine, fie şi aşa! Ceea ce doresc eu de la dumneata este la fel de mic, mic şi caracteristic. Dar înainte de toate, cum te cheamă?
Pitica se bîlbîi surîzînd şi apoi spuse ca numele ei era Emerentia.
- Foarte potrivit! exclama Peeperkorn lasîndu-se pe spătarul scaunului şi întinzînd mîna spre pitică. Scosese aceasta exclamaţie pe un ton de parca ar fi vrut sa spună: Aşa se şi cuvine. Totul este cît se poate de minunat!
- Copila mea, continua el, foarte serios şi aproape cu asprime, faptul acesta întrece toate speranţele mele. Emerentia! Dumneata îl rosteşti cu modestie, dar numele... şi încă purtat de o persoana ca dumneata... pe scurt, situaţia aceasta deschide cele mai frumoase perspective. Merita osteneala sa te ataşezi şi sa-ţi legi mima... ca un fel de alintare... ma-nţelegi
lne' copila mea, ţi s-ar putea spune  şi Rentia, dar deopotrivă şi
en> ceea ce ar fi de natura sa entuziasmeze, dar pentru moment ma
Prese fara şovăire la Emchen. Aşadar, Emchen, copila mea, asculta-ma
• Puţina pîine, drăguţa mea. Opreşte-te! Stai! Sa nu care cumva sa
ecoare între noi vreo neînţelegere oricît de mica. Vad pe chipul tau
mare ca acest pericol... pîine, Renzchen, dar nu pîine coapta...
j-j      aic^ destula şi de difente forme. Ci arsa, îngeraşul meu. Pîine de la
j^      ezeu, pîine clara, micuţa mea alintare, fiindcă vrem sa ne întărim.
de   ,  asînt sigur ca sensul acestui cuvînt... îţi voi propune deci pe acela
vre '    ^tor", daca nu cumva sîntem ameninţaţi iarăşi de primejdia
1 neînţelegeri lipsite de însemnătate... Li-chidat, Rentia. Am
614
THOMAS MANN
lichidat şi am terminat. Adică în sensul datoriei şi al unei q sfinte...  De pilda, al datoriei de onoare ce-mi revine sa doved micimii tale caracteristice... ce înseamnă un întăritor pentru... Un raclv de ienupăr, iubita mea!... Ca sa ma desfat, voiam sa spun. Un Schiedam Emerenzchen. Grabeşte-te şi adu-mi-l.
— Un rachiu de ienupăr veritabil, repeta pitica, facînd stînga-mprei cu intenţia să se descotorosească de cana cu lapte şi de cafetiera, pe car le şi puse pe masa lui Hans Castorp, chiar lîngâ tacîmul lui, deoarece rfu voia sa-l deranjeze pe domnul Peeperkorn. Fata se grăbi şi dorinţa lui fu imediat îndeplinită. Paharul era atît de plin, încît „pîinea" se revarsă complet şi uda farfuria. Peeperkorn apucă paharul între policar şi mijlociu şi îl înalţă în lumina.
—  Prin urmare, declara el, Pieter Peeperkorn se delectează cu un rachiu, şi dădu pe gît băutura distilata din cereale, după ce-şi clătise o clipa gura cu ea. Acum, mai adaugă el, va privesc pe toţi cu nişte ochi învioraţi. Şi luă de pe faţa de masa mîna doamnei Chauchat, o duse la buze, apoi o aşeză la loc ţinînd încă o clipă mîna peste aceea a femeii.
Un om ciudat, o personalitate impunătoare, deşi nedesluşita şi greu de pătruns. Societatea de la „Berghof' se interesa foarte mult de el. Se spunea ca se retrăsese de curînd din negoţul cu mirodenii şi ca-şi pusese averea la loc sigur. Se vorbea despre splendidul sau palat de la Haga şi despre vila de la Scheveningen. Doamna Stohr îl numea un „magnet de aur" (Magnat! înspaimîntatoarea!) şi cu acest prilej făcea aluzie la un colier de perle pe care doamna Chauchat îl purta la rochia de seara, de cînd se întorsese, şi care, după părerea Karolinei, cu greu putea fi considerat ca o mărturie a galanteriei soţului ei din Transcaucazia, ci provenea cu siguranţă din „punga de călătorie comuna". Şi, în acelaşi timp. clipea din ochi, aratîndu-l cu un gest al capului pe Hans Castorp şi facea o mutra comica, batîndu-şi joc fara sa ţină seama de nenorocirea Iu1' căci pe ea n-o educase, n-o sensibilizase nici boala şi nici suferinţa. D el îşi păstra ţinuta. Ba chiar îi rectifică eroarea, nu fara o oarecare n° de gluma. „V-a luat gura pe dinainte, îi spuse el. Magnat al aurului-nici magnet nu-i rau, căci după cit se pare Peeperkorn poseda într-a var ceva similar cu o putere magnetica." Răspunse la fel, cu o indl renta destul de bine prefăcuta, şi profesoarei Engelhart atunci cin îmbujorîndu-se uşor, surîzînd strîmb şi fara sâ-l privească, îl in daca-i place noul pacient. ,JMynheer Peeperkorn este o «persona ştearsă», spuse el - o personalitate, desigur, dar «ştearsă»." Exacţi
MUNTELE VRĂJIT         615
stei aprecieri era o dovada de obiectivitate din partea lui şi prin are şi de linişte sufleteasca; şi, astfel, o făcu pe profesoara sa-şi 'ardă poziţia avantajoasa. Cît despre Ferdinand Wehsal şi aluzia lui ită în legătura cu împrejurările neaşteptate în care se întorsese
 Chauchat, Hans Castorp îi dovedi ca exista priviri a căror sem-
ificaţie fără echivoc nu sînt cu nimic mai prejos decît cele mai limpezi cuvinte. „Individ mizerabil!" spunea privirea cu care îl măsura pe cel din Mannheim şi făcu asta fara să lase vreo posibilitate de a te înşela asupra semnificaţiei ei, iar Wehsal înţelese sensul privirii, o înghiţi, ba chiar o şi aproba din cap, aratîndu-şi dinţii stricaţi - dar de la acest incident cel din Mannheim renunţă, totuşi, sa mai duca pardesiul lui Hans Castorp în timpul plimbărilor cu Naphta, Settembrini şi Ferge.
Dar pentru numele lui Dumnezeu, Hans Castorp putea sa şi-I duca şi singur, ba mai mult, chiar prefera acest lucru şi numai din amabilitate i-l lăsase din cînd în cînd nenorocitului ăstuia. însă fără îndoiala ca nimeni dintre noi nu se înşala şi nu lasă sa-i scape faptul că în realitate Hans Castorp fusese lovit straşnic de aceste evenimente atît de neaşteptate, care-i ruinau toate pregătirile sufleteşti în vederea clipei cînd trebuia sa-şi revadă obiectul aventurii din noaptea Carnavalului. Mai bine spus: aceste pregătiri deveniseră inutile, iată ceea ce era cel mai umilitor.
Intenţiile lui Hans Castorp fuseseră dintre cele mai delicate şi mai înţelepte; adică se păstrase departe de orice pornire impetuoasa. Nu se gindise, de pilda, sa se duca s-o aştepte pe Clavdia la gara — şi chiar se dovedi că avusese noroc cînd gonise de la început gîndul acesta! însă întrebarea se punea, într-un mod cu totul general, de a şti dacă o femeie, căreia boala îi acorda o libertate atît de mare, va mai voi sa creadă în realitatea unor întîmplări fantastice petrecute într-o îndepărtată noapte
v's, de mascarada şi de convorbire într-o limba străina, şi daca ar dori 1 se mai reamintească aceste lucruri. Nu, fara indiscreţii, fara pretenţii
gace! Chiar admiţînd ca raporturile sale cu bolnava cu ochii oblici Păşiseră pe departe limitele raţiunii şi ale civilizaţiei occidentale,
Şi se cuvenea ca el sa păzească riguros forma regulilor civilizaţiei ţ „ mai desâvîrşite şi, deci, pentru moment, sa se prefacă atît de bine m sa PMa că uitase totul. Un salut de om de lume, adresat de la o Va . _ a a'ta - pentru început atît şi nimic mai mult! Mai tîrziu, cînd se to Pnlejul, îi va face o vizită mondena, pentru a se informa, pe un "«•> aespre starea bolnavei din ziua aceea de cînd a plecat în
11'
616
THOMAS MANN
ca o
ap-
calatorie... şi atunci se vor regăsi cu adevărat, ca altădată, şi va fi răsplata primita pentru această stâpînire de sine atît de cavalereasca
Dar, după cum s-a spus, aceasta delicateţe apărea zadarnică prin f tul ca orice caracter voluntar şi, prin urmare, orice merit, îi erau răpit Prezenţa lui mynheer Peeperkorn excludea cu desavîrşire orice posibil' tate tactica în vederea unei abateri de la o conduita extrem de rezervata în seara sosirii, Hans Castorp văzuse de pe balcon sania urcînd la pas cotitura drumului, şi în aceasta sanie, pe scaunul pe care era cocoţat servitorul malaiez — un omuleţ galben, cu guler de blana la palton şi cu pălărie melon — stătea şi străinul cu pălăria în cap, iar alături de el se afla Clavdia. In noaptea aceea, Hans Castorp nu închisese ochii. Dimineaţa nu i-a fost greu să afle numele tulburătorului însoţitor şi pe deasupra mai cunoscu şi noutatea că amîndoi ocupaseră la primul etaj nişte apartamente luxoase şi alăturate. Apoi venise primul dejun, iar el, instalat la postul lui din vreme, aşteptase foarte palid ca uşa de sticla sa se izbească. Dar nu se mai auzi nici un pocnet, Clavdia intrase în linişte, căci în urma ei închise uşa mynheer Peeperkorn — mare, lat în spate, cu fruntea înalta şi capul puternic învăluit de flăcările albe ale parului, păşind imediat după tovarăşa lui de călătorie, care, cu obişnuitul mers felin şi capul plecat înainte, se apropiase de masa ei. Da, era chiar ea, neschimbata. împotriva planului pe care şi-l făcuse şi uitînd cu desavîrşire de toate, Hans Castorp o cuprinse cu o privire ce-i trăda insomnia. Era chiar parul ei de un blond-roşcat, complet necoafat, ci doar împletit într-o coada simpla, învîrtita în jurul capului, da, erau „ochii ei de lup al stepelor", curba cefei, buzele care păreau mai pline decît erau, din cauza proeminenţei pomeţilor ce determinau adînciturile graţioase ale obrajilor... Clavdia! gîndi el cutremurîndu-se - şi imediat se uita la cel care o însoţea atît de neaşteptat, dar nu fara sa-şi fi azvîrlit capul pe spate, ca un semn de sfidare batjocoritoare în faţa măreţei apariţii, in faţa acestei măşti, şi nu fara a-şi da din toata inima silinţa sa rîda de sigu ranţa actualului proprietar pe care un oarecare trecut îl punea sub u mare semn de întrebare, sau, mai degrabă un trecut foarte precis, m puţin vag decît anumite tablouri pictate de un amator care reuşise sa neliniştească, totuşi, chiar şi pe el. Doamna Chauchat îşi păstrase asemenea chiar şi obişnuitul ei fel de a fi, surîzînd cu faţa întoarsa c sufragerie, înainte de a se aşeza, adică de a se prezenta oarecum tentei, iar Peeperkorn o asista să îndeplinească aceasta ceremonie» s
MUNTELE VRĂJIT
617
nicioare în spatele ei, ca apoi sa se aşeze la capătul mesei, alături de
Evident, nu mai putuse fi vorba sa se salute ca nişte oameni de me de la o masa la alta. în timpul „prezentării", ochii Clavdiei lune-aserâ peste persoana lui Hans Castorp şi peste locul unde se afla el, entru a se pierde în fundul sălii; iar în timpul următoarei întîlniri din ufragerie, lucrurile nu se petrecura altfel; şi după fiecare masa care trecea fără ca privirile lor sa se încrucişeze altfel decît cu o indiferenţa oarbă şi distrata din partea doamnei Chauchat, prilejul sa-şi plaseze salutul lui de om de lume devenea tot mai imposibil, de prisos. în timpul scurtei reuniuni de seara, tovarăşii de călătorie se retrăgeau în salonaş; şedeau unul lînga altul pe canapea, în mijlocul vecinilor de masă, iar Peeperkorn, a cărui figura grandioasă şi foarte roşie se desprindea din albeaţa strălucitoare a parului şi a barbişonului, îşi golea sticla de vin roşu pe care o comanda la cină. Căci la fiecare din mesele principale el bea o sticla, adică o sticla şi jumătate sau chiar doua de vin roşu, fara sa mai vorbim despre „pîinea" cu care-şi începea micul dejun. După cît se părea, acest bărbat cu aspect regesc simţea o nevoie extraordinară să se învioreze. Şi-şi mai satisfăcea această cerinţa şi sub forma unor cafele foarte tari, pe care le bea de mai multe ori pe zi, nu numai dimineaţa, devreme, ci şi dupa-amiaza. Le bea dintr-o ceaşca mare, atît după, cît şi în timpul mesei, concomitent cu vinul. Şi cafeaua şi vinul, îl auzi Hans Castorp pe olandez, erau recomandate împotriva frigurilor, fără să mai pomenim despre efectul lor desfătător, remedii excelente împotriva frigurilor lui intermitente care, chiar de a doua zi, îl reţinuseră mai multe ore în camera şi în pat. Erau aşa-zisele friguri cvartale, îi spuse consilierul aulic, deoarece cînd îl apucau pe olandez îl ţineau cîte patru zile: criza începea cu o clănţaneala de dinţi, urmata de o febra puternica şi continuata cu transpiraţie. Iar boala lui mai avea ca efect o dilatare a splinei.
Vingt et un
stfel trecu un timp - căci s-au scurs cel puţin trei sau poate chiar n saPtămîni, după socotelile noastre, pe care le preferam întrucît nu ^       em încrede cîtuşi de puţin în judecata şi în simţul lui Hans
*P despre timp. Alunecară fara sa aducă lucruri noi, ci doar
618
THOMAS MANN
zgîndareau în sufletul eroului nostru un fel de mînie, devenita oh nuinţa, împotriva unor împrejurări neprevăzute care însă îi impuseser comportare rezervata, vrednica de lauda; împotriva acelei împreju ce-şi spunea el singur Pieter Peeperkom atunci cînd înghiţea un rach' împotriva existenţei stînjenitoare a acestui bărbat cu aspect reaes bărbat impozant şi încîlcit - în adevăr stînjenitoare şi de o agresivitate cu totul de o alta natura decît fusese vreodată aceea a domnului Settembrini. între sprîncenele lui Hans Castorp se vedeau foarte limpede adînciturile săpate de cutele nemulţumirii şi enervării, iar de sub aceste cute o privea de cinci ori pe zi pe tînara femeie, orice s-ar fi întîmplat, fericit oricum ca o poate privi şi plin de dispreţ faţa de prezenţa atotputernica a unuia care nici nu bănuia cît de echivoc era trecutul tovarăşei lui.
Dar într-o seara, cum se întîmpla cîteodata fără vreun motiv anumit, reuniunea din hol şi din salon lua o întorsătura mai însufleţită decît de obicei. Se făcuse muzica, adică nişte arii ţigăneşti executate la vioara, cu multa însufleţire, de către un student ungur, după care consilierul aulic Behrens, care apăruse împreuna cu doctorul Krokowski doar pentru un sfert de ora, îl determină pe unul dintre internaţi sa cînte la pian, pe clapele octavelor inferioare, Corul pelerinilor, în vreme ce el însuşi trecea cu vîrfurile degetelor peste notele de sus ale pianului, parodiind în felul acesta vioara. Fapt care înveseli asistenţa şi provoca hohote de rîs. Dar în mijlocul aplauzelor puternice, consilierul aulic, parînd surprins oarecum de propria-i veselie, paraşi salonul dînd din cap cu bunăvoinţă. Reuniunea se prelungi, mai facura muzica, dar fara sa se ceara o atenţie prea concentrata, se aşezară fie pentru o partida de domino, fie de bridge, şi se comandară băuturi; unii se distrau cu jucăriile optice. alţii glumeau raspîndiţi ici şi colo. Obişnuiţii de la masa „ruşilor bine se amestecaseră şi ei printre grupurile din hol şi din salonul de muzica-Mynheer Peeperkom răsărea mereu în diferite locuri — şi nu se putea s nu-l remarci — întrucît capul sau maiestuos domina pe cei din jur. tnu fa prin forţa lui regeasca şi impunătoare, şi, daca cei care îl înconjur nu fuseseră atraşi, la început, decît de faima imensei bogaţii, după ace numai personalitatea lui era cea care-i reţinea. Făceau cerc în jurul surîzatori, îl aprobau din cap, îl încurajau, uitînd complet de ei înŞ1 Erau fascinaţi de ochii spălăciţi sub formidabilele cute ale frunţii- ţi cu sufletul la gura de stăruinţa gesturilor rafinate ale unghiilor ascuv
MUNTELE VRĂJIT         619
a ca vreunul măcar sa se simtă dezamăgit o clipa în faţa incoerenţei,
nfuziei şi lipsei de consistenţa a ceea ce spunea. Daca, în aceasta împrejurare, îl vom caută pe Hans Castorp, vom da
ste el în cabinetul de lectura şi de corespondenţa, unde odinioară (ei, cest odinioară e vag; povestitorul, eroul şi cititorul nu mai sînt chiar tît de limpede orientaţi despre cît este de departe acest odinioară) i s-au făcut mărturisiri importante despre organizarea progresului Umanităţii. Aici erai mai liniştit. Doar cîteva persoane se mai găseau cu el. La unul din birourile duble, un bolnav scria sub un bec electric atîrnat de tavan la capătul unui fir lung. O doamna care purta pince-nez frunzărea, lînga bibliotecă, un volum ilustrat. Hans Castorp se afla lînga uşa deschisa care dădea în salonaşul de muzica; sta cu spatele la draperie şi cu un ziar în mină, pe un scaun aşezat, chiar acolo, un scaun în stil renais-sance, îmbrăcat cu pluş, daca ţineţi la asemenea amănunte, cu spătarul înalt şi drept, farâ rezematori. Tînarul ţinea ziarul aşa cum se ţine un ziar cînd vrei să-l citeşti, dar nu-l citea; dimpotrivă, cu capul plecat, asculta acordurile ce ajungeau pîna la el printre zgomotele conversaţiilor, în vreme ce sprîncenele încruntate dovedeau ca şi acest lucru nu-l făcea decît foarte distrat şi gîndurile îi rătăceau pe nişte cai mai puţin muzicale, rătăceau pe drumurile spinoase ale decepţiei căşunate de nişte întîmplari care-şi băteau joc de un tînar răbdător, la capătul unei lungi aşteptări — drumuri pline de revolte amare, încît la un moment dat era cît pe ce să arunce ziarul pe scaunul cel incomod aflat acolo din întîmplare, sa treacă pragul primei uşi şi apoi al uşii din hol şi sa părăsească aceasta reuniune nereuşita pentru a caută singurătatea îngheţata a balconului său, o singurătate în doi: el şi Măria Mancini.
- Şi varul dumneavoastră, monsieur? întreba o voce în spatele sau, easupra capului. Era o voce fermecătoare în auzul lui predestinat sa
le o încîntare nemărginita în acest timbru voalat şi puţin răguşit —
lca era însăşi ideea bucuriei împinsă pîna la limitele ei extreme — era Ocea care spusese cu ani în urma: „Cu plăcere. Dar numai sa nu-l
Pi , o voce irezistibila, a destinului, şi, daca nu se înşela, întrebase de J°achim.
âsă încet ziarul în jos şi ridică puţin faţa, astfel încît capul nu i se Pnjinea decît pe vertebra cervicala rezemata de spătarul tare. O închise iar ochii, dar îi redeschise imediat ca sa-i înalţe pieziş, mai la-' -l '3utea aJunge cu privirea din aceasta poziţie a capului, uitîndu-se mplare, undeva în gol. „Bunul Joachim", şopti el în sine, iar chipul
620
THOMAS MANN
lui avea ceva din expresia unui proroc şi a unui somnambul. Ar fi ţj   ■ să i se mai repete întrebarea, dar nu se petrecu nimic. Deci nici ma nu mai era sigur daca ea se mai afla în picioare îndărătul lui, cînd dun un răstimp destul de lung, privind straniu, răspunse abia şoptit:
— E mort. S-ă dus la şes sa-şi facă serviciul şi a murit.
Chiar el însuşi îşi dădu seama că prima vorbă mai accentuata schimbata între ei era cuvîntul „mort". Observă în acelaşi timp ca, nefiind prea familiarizată cu graiul lui, ea alegea nişte expresii mult prea uzuale pentru condoleanţe atunci cînd spuse dindărâtul şi pe deasupra lui:
— O, ce nenorocire! Păcat, chiar mort şi îngropat? De cînd?
— Demult. L-a luat mama lui cu ea. îi crescuse o barbă de războinic S-au tras şi trei salve de onoare la înmormîntarea lui.
—  Le-a meritat. A fost totdeauna brav. Mai brav decît mulţi alţii, decît anumiţi alţii.
— Da, era brav. Radamante vorbea mereu de excesul lui de zel. Dar trupul său n-ă vrut să ţină seamă de nimic. Rebellio camis, spun iezuiţii. A avut veşnic o înclinaţie firească pentru manifestările trupului, dar într-un sens nobil. Trupul său s-a lăsat însă năpădit de dezonoare bătîndu-şi joc de excesul lui de zel. Dar, de altfel, este mai moral sa te pierzi pe tine însuţi, decît sa te aperi.
— Constat că inca mai sînteţi un fantezist al filozofiei. Radamante? Cine mai e şi asta?
— Behrens. Aşa-i spune Settembrini.
— A, Settembrini, ştiu. Este italianul care... Nu era pe gustul meu. Nu era destul de uman (iar vocea ei rosti cuvîntul uman cu un accent tărăgănat, nepăsător şi cu un fel de lene visătoare). Era orgolios. (Lu accentul pe silaba â două.) Nu mâi e aici? Sînt o proastă. Nu ştiu ce înseamnă Radamante.
—  Ceva umanist. Settembrini nu mai locuieşte aici. Am discut multa filozofie, în ultima vreme, el, Naphta şi cu mine.
— Cine-i Naphta?
— Antagonistul lui.
— Daca este antagonistul lui, aş vrea să-l cunosc. Dar oare nu v~ spus ca varul dumneavoastră va muri dacă va încerca sa plece la §e-se facă soldat?
— Da, tu ştiai.
— Ce v-a apucat aşa, deodată?
MUNTELE VRĂJIT         621
Urmă o tăcere prelungă. Dar el nu retracta nimic. Aşteptă cu verte-
a rezemata de spătarul tare, cu o privire de proroc, ca vocea să se audă
,.   nou, întrebîndu-se iarăşi dacă mai era îndărătul lui, temîndu-se ca
uzica vagă ce venea din camera alăturata să nu-i fi acoperit zgomotul
aşilor care se îndepărtau. în sfîrşit, auzi din nou:
_ Şi monsieur nici măcar nu s-a dus la înmormîntarea varului sau? Răspunse:
_ Nu, i-am spus adio aici, înainte de a-l închide definitiv, deoarece începuse să zîmbeascâ. Tu nici nu-ţi poţi închipui ce rece îi era fruntea.
- Iarăşi? Ce este această manieră de a vorbi unei doamne pe care abia o cunoaşteţi?
- Să vorbesc umanist sau omeneşte? (Fără voia lui, rosti, la rîndul său, acest cuvînt într-un chip tărăgănat şi somnoros, aproape ca cineva care se întinde şi cască.)
- Quelle blague! Aţi stat aici tot timpul?
- Da. Am aşteptat. -Ce?
- Pe tine.
Deasupra capului său izbucni un hohot de rîs, scos în acelaşi timp cucuvîntul „nebun"!
- Pe mine? Spune mai bine că nu te-ar fi lăsat să pleci.
- Ba nu, Behrens m-ar fi lăsat să plec într-o zi, într-un acces de furie, dar n-ar fi fost decît o falsă plecare. Căci în afară de vechile cicatrice de altădată, din timpul liceului, ştii, mai există acolo şi o pată proaspătă pe care Behrens a descoperit-o şi din pricina căreia am temperatură.
- Mai ai temperatura?
~ Da, mereu. Aproape mereu. Cu intermitenţe. Dar nu sînt friguri intermitente.
~Des allusions?
Tăcu. încruntă sprîncenele cu un aer întunecat deasupra privirii lui de Proroc. După o clipă, întrebă:
~ Şi tu, unde-ai fost?
Q mină lovi spătarul scaunului.
-Mais c'est un sauvage! Unde-am fost? Pretutindeni. La Moscova ea spuse „Muoscova" cu un accent tărăgănat la fel cu cel pe care-l ese Pronunţînd cuvîntul „uman"), la Baku, la nişte staţiuni termale Arm       în Spania...
622
THOMAS MANN
— O! în Spania. Cum a fost?
—  Aşa şi aşa. Se călătoreşte prost. Oamenii sînt pe jumătate neg ■ Castilia este stearpa şi aspra. Kremlinul este mult mai frumos dec" castelul ala sau decît mînastirea aia de-acolo, de la poalele muntelui
— Eseuri aiul.
—  Da, castelul lui Filip. Un castel inuman. Mi-a plăcut mult rna' mult dansul popular din Catalonia. Sardana acompaniata de cimpoi. Am dansat şi eu. Lumea se prindea de mîna şi dansa roata. întreaga piaţa era plina de lume. Cest charmant. Este omenesc. Mi-am cumpărat şi o bone-ţică albastra, aşa cum poarta toţi bărbaţii şi băieţii din popor, e aproape ca un fes, se numeşte boina. O pun cînd îmi fac cura de odihna, dar şi în alte împrejurări. Monsieur îşi va da părerea daca-mi sta bine.
— Care monsieur?
— Cel care sta pe scaunul asta.
— Credeam: mynheer Peeperkorn.
— El şi-a dat părerea. Spune că-mi sta admirabil.
— A spus asta? Şi a rostit fraza pîna la sfîrşit? A terminat fraza în aşa fel îneît a putut fi înţeles?
— A, mi se pare ca sînteţi prost dispus. Am vrea sa fim răutăcios, muşcător, încercam sa ne batem joc de oamenii care sînt mai mari şi mai buni şi mai umani decît noi înşine, împreuna cu... avec son ami bavard de la Mediterranee, son maître grand parleur.... însă nu voi îngădui ca în legătura cu prietenii mei...
— Mai păstrezi încă portretul meu interior? o întrerupse el cu un accent melancolic.
Ea rîse.
— Trebuie sa-l caut; o voi face într-una din zilele astea.
— Pe al tau îl port la mine. Am şi o rama mica pe comodă, unde, m timpul nopţii...
Dar nu mai avu vreme sa isprăvească fraza. Peeperkorn era m picioare în faţa lui. Olandezul îşi căutase tovarăşa de călătorie; intras pe uşa şi se înfipsese în faţa scaunului aceluia cu care o văzuse sporovâind — şi stătea aşa, înalt şi rigid ca un turn, atît de aproape vîrful picioarelor lui Hans Castorp îneît acesta înţelese că, în ciuda so nolenţei sale, sosise vremea sa se ridice şi sa fie politicos. I-a fost des de greu să se scoale, atît de îngust rămăsese spaţiul între ei amîndo1 îneît, ca să se ridice, se văzu nevoit sa facă un pas lateral, astfel ca p sonajele în cauza formară un triunghi, avînd scaunul aşezat la mijl°c'
MUNTELE VRĂJIT         623
Doamna Chauchat îşi îndeplini datoria conform convenienţelor Occidentului civilizat, prezentîndu-i pe „cei doi domni" unul altuia. O jinoştinţă de odinioară, spuse ea referindu-se la Hans Castorp — din ■mpul unei şederi precedente aici, sus. Făptura domnului Peeperkorn avea nevoie de nici un comentariu. Ea îi pronunţa doar numele, iar olandezul îşi îndrepta spre tînar ochii spălăciţi, de sub arabescul cutelor gînditoare ale frunţii şi tîmplelor, şi-i întinse mîna mare al cărei dos era nlin de pistrui — o mîna de căpitan, gîndi Hans Castorp, daca nu ţii socoteală de suliţele unghiilor. Simţea pentru prima data efectul imediat al puternicei personalităţi a lui Peeperkorn („Personalitate" — căci acest cuvînt îţi venea automat în minte în prezenţa lui; era suficient sa-l vezi ca să ştii dintr-o data ce însemna o personalitate, da, ba încă şi mai mult, te încredinţai ca o personalitate nu putea sa aibă alta înfăţişare), iar acest sexagenar cu spatele lat, faţa roşie şi şuviţele de par albe, cu gura îndurerată şi parcă sfîşiată şi cu barba care-i atîrna lunga şi subţire pe vesta de pastor închisa pîna sus, zdrobea sub talpă pe tînarul firav. însă, fâcînd abstracţie de asta, Peeperkorn era gentileţea întruchipată.
-Domnule, spuse el... negreşit. Nu, îngaduiţi-mi... negreşit! în seara aceasta fac cunoştinţa cu dumneavoastră — cunoştinţa unui tînar care inspiră încredere — o fac perfect conştient, domnul meu, cu toate puterile mele, la drept vorbind. îmi plăceţi, domnul meu; eu... va rog mult! Am lichidat. Sînteţi pe gustul meu.
Nu se mai putea obiecta nimic. Gesturile lui studiate erau din cale-afara de evidente. Hans Castorp îi plăcea. Iar Peeperkorn trase din toate acestea nişte concluzii pe care le exprimă prin cîteva aluzii confirmate cu bunătate de tovarăşa lui de călătorie.
- Copilul meu, spuse el... totul e bine. Dar sa nu credeţi... va rog mult
nu va înşelaţi. Viaţa este scurta, iar puterea de a răspunde exigenţelor
nu ni s-a dat decît o singura dată... Acestea sînt realităţi, copilul meu.
§l- Neînduplecate. Pe scurt, copilul meu, pe scurt şi bine. — Făcu un
s expresiv, care te invita sa iei o hotarîre lasînd sa se înţeleagă ca nu-
mă nici o răspundere în cazul în care, cu toata propunerea lui, s-ar
1 luat o hotarîre greşită.
s       ^ după cît se părea, doamna Chauchat era deprinsa sa-i înţeleagă eilSul dorinţelor. Spuse:
jUc_      e ce nu? Poate că mai putem ramîne încă puţin împreuna, sa
j}       Ceva Şi să bem o sticla de vin. Ce aşteptaţi? se întoarse ea spre
astorp. Urniţi-vă! Doar n-o sa ramînem numai noi trei, trebuie sa
624
THOMAS MANN
ne înjghebam un mic cerc. Cine mai este în salon? Invitaţi pe regăsiţi! Căutaţi cîţiva prieteni de pe balcoane. Noi o sa-l invitam pe cj torul Ting-Fu de la masa noastră.
Peeperkorn îşi freca satisfăcut mîinile.
- Absolut, spuse el. Perfect. Minunat. Grăbiţi-va, tînarul meu prie ten! Ascultaţi! O sa formam un mic cerc. Vom juca, vom mînca şi vom bea. O sa simţim, vom fi... Absolut, tinere!
Hans Castorp sui cu ascensorul la etajul doi. Bătu la uşa lui A.K. Ferge care pleca, la rîndul lui, sa-l caute pe Ferdinand Wehsal şi sa-l ia pe domnul Albin de pe şezlongul din sala de odihnă de jos. în hol mai găsiră pe procurorul Paravant şi pe soţii Magnus, iar în salon, pe doamna Stohr şi pe Hermine Kleefeld. Astfel înjghebară o masă mare de joc sub lustra din mijloc, punînd de jur-împrejur scaune şi măsuţe. Cu o privire spălăcita şi politicoasa, de sub arabescul frunţii concentrate şi încreţite, mynheer îi saluta pe fiecare dintre invitaţii care se prezentau. Erau doisprezece şi se instalară confortabil, Hans Castorp între gazda maiestuoasa şi Clavdia Chauchat; apoi cautarâ nişte cărţi de joc şi nişte fise, căci căzuseră cu toţii de acord sa facă o partidă de Vingt et un, şi cu felul lui impunător Peeperkorn comandă piticei, pe care o chemaseră imediat, sa le aducă vin alb, un Chablis din '906, trei sticle pentru început, precum şi nişte dulciuri, adică tot ce se mai putea găsi la ora aceea ca fructe uscate şi fursecuri. Felul în care-şi freca mîinile, vazînd aceste lucruri delicioase servite imediat, dovedi marea lui satisfacţie, iar prin incoerenţa impozanta a cuvintelor încerca sâ-şi exprime stările sufleteşti, izbutind foarte bine, în sensul câ-i făcu pe toţi sa simtă ascendenţa personalităţii lui. Punea iarăşi amîndoua mîinile pe antebraţele vecinilor, ridica arătătorul cu unghia ca o suliţa, solicita şi obţinea cu un succes desavîrşit atenţia necesara pentru a se admira splendida culoare aurie a vinului din pahare, pentru strugurii de Malaga ce păreau câ transpira de atîta zahăr, cît şi pentru un soi de covrigi mici, săraţi şi presarăţi cu mac, pe care-i declara divini, sugrumînd din faşă, printr-un ge peremptoriu şi calculat, orice obiecţie pe care cineva ar Fi cutezat s-ridice împotriva vorbelor lui energice. A fost primul care a luat asup sa banca; însă curînd o ceda domnului Albin, deoarece, la urma urm aceasta chestiune îi strica bucuria de a gusta în voie plăcerea petrece
Era evident câ hazardul avea pentru el o importanţa secundară. după părerea sa se juca pe nimic, deşi chiar la propunerea lui se ti miza minima la cincizeci de Rappen, sumă care pentru cei mai m
MUNTELE VRĂJIT         625
. as jucători era prea mare; atît procurorul Paravant cit şi doamna
ct'hr se congestionau şi se îngălbeneau rînd pe rînd, şi în special aceas-
Hjn urma era pradă unor teribile lupte lăuntrice atunci cînd se punea
- trebarea daca la optsprezece mai trebuie sau nu sa cumpere. Şi scotea
'ste ţipete asurzitoare cînd domnul Albin, cu o linişte de om rutinat, îi arunca o carte care, dintr-o dată, făcea sa i se năruie toate socotelile îndrăzneţe, în vreme ce Peeperkorn rîdea din toata inima. „Ţipaţi, ţipaţi, madame! îi spunea el. Ţipatul este un sunet ascuţit, plin de viaţa, care vine din străfundul... Beţi, mai desfataţi-vă inima." — Şi îi turna vin, mai turna vecinului, îşi mai turna şi lui, comanda alte trei sticle şi bea în sănătatea lui Wehsal şi a nenorocitei doamne Magnus, deoarece amîndoi păreau să aibă o deosebită nevoie sa fie învioraţi. Vinul, în adevăr, era excelent şi colora la iuţeala chipurile tuturora, cu excepţia doctorului Ting-Fu al cărui obraz ramînea de un galben neschimbat, cu pupilele lui de şobolan de un negru de cărbune, şi care, cu un noroc orb, risca mize foarte mari. Dar nici ceilalţi nu voira sa ramîna mai prejos. Astfel, procurorul Paravant, cu privirea tulbure, provoca destinul, punînd zece franci pe o carte de deschidere care nu promitea decît foarte puţin, supralicita pălind, şi cîştiga de doua ori miza, întrucît domnul Albin, indus în eroare de un as pe care-l trăsese, ceru dublarea mizelor. Dar asemenea emoţii nu erau dintre acelea destinate sa se mărginească numai la persoana celui care şi le pricinuise. întregul cerc lua parte la ele, şi chiar şi domnul Albin — care rivaliza, în privinţa impasibilităţii circumspecte, cu crupierii cazinoului de la Monte Carlo unde, cum pretindea el, ar fi un client obişnuit - nu-şi putea stapîni decît cu foarte mare greutate înfrigurarea. Hans Castorp de asemenea juca tare; ca şi doamna Kleefeld şi doamna Chauchat. Apoi trecură la tururi, jucară
nemin de Fer, pe urma Meine Tante, deine Tante - şi ajunseră la
Primejdioasa Difference. Izbucniră strigate mari de veselie, explozii de
perare, răbufniri de furie şi hohote se succedară în valuri, provocate
xcitarea pe care norocul capricios îl exercita asupra nervilor, dar şi
0  Şi celelalte erau deopotrivă de autentice, serioase - şi nu s-ar fi
1 estat altfel daca ar fi fost vorba de întîmplari reale ale vieţii.
. roate acestea, nu era numai jocul, adică nu jocul era în primul dil a °are determina la toţi încordarea nervoasa, înflăcărarea feţelor, car ea Ocn''or strălucitori sau ceea ce s-ar fi putut numi efortul pe ^ cea micul cerc, cu alte cuvinte starea lui de tensiune dureroasa şi centrare extrema. în realitate, toate acestea se datorau influenţei
626
THOMAS MANN
unui temperament de şef, care se afla printre ei, „personalităţii" preze în mijlocul asistenţei, lui mynheer Peeperkorn, care cu măreţe gestu ■ ţinea frîiele în mîna şi-i făcea pe toţi să se supună vrajei de o oră, urzit de pantomima marelui joc al mimicii şi privirii spălăcite de sub cutei monumentale ale frunţii, dar şi de vorba şi stăruinţa firii sale. Ce spunea? Lucruri foarte confuze, care deveneau şi mai tulburi pe mâsura ce bea mai mult. Totuşi, ramîneai agăţat de buzele lui, surîdeai şi Cu sprîncenele ridicate a mirare, priveai cercul pe care-l făcea cu policarul şi arătătorul şi deasupra căruia celelalte degete se înălţau ca nişte suliţe în vreme ce chipul regesc făcea un efort similar cu vorbirea şi, astfel fără sa mai opui nici o rezistenţă, te lăsai de bunăvoie în prada unui sentiment de supunere ce depăşea cu mult mâsura unei pasiuni de care, în mod obişnuit, aceşti oameni nu s-ar fi crezut capabili. Această supunere depăşea cu mult puterile unora dintre ei. Oricum, doamnei Magnus i se făcu rau. Era cît pe ce să leşine, dar refuză cu încăpâţînare sa se retragă în cameră, mulţumindu-se să se întindă numai pe un şezlong, şi după ce se odihni puţin, ţinînd un şervet ud pe frunte, se întoarse iarăşi în mijlocul veselei societăţi.
Peeperkorn susţinu că slăbiciunea ei ar avea drept cauza o alimentaţie neîndestulătoare. Şi îşi sprijini această părere prin mijlocirea unor cuvinte de o incoerenţa plina de înţeles, subliniate cu arătătorul ridicat. Iar în concluzie dădu de înţeles că trebuie să mănînci, să mânînci în mod regulat, ca sa te poţi apară, aşa că el comandă ceva cu care sa-şi reconforteze invitaţii, adică o mică gustare, ceva carne, sandvişuri, limba afumată, piept de gîsca, friptură, cîrnăţi şi şuncă — cu alte cuvinte tăvi încărcate cu trufandale garnisite cu melcişori de unt, cu ridichi şi cu pătrunjel, şi care semănau cu nişte straturi de flori. însă cu toate că şi de data aceasta se mînca zdravăn - în ciuda mesei pe care abia o luaseră şi a cărei bogăţie fusese în afara oricărei discuţii — mynheer Peeperkorn declara după cîteva înghiţituri ca toate noile gustări nu erau decît niŞ „mofturi" şi spuse acest lucru cu o furie care dovedea cît de neprevâz şi de îngrijorătoare puteau fi salturile temperamentului său de stapin-se înfurie şi mai tare cînd cuiva îi trecu prin minte să ia apărarea ap tivului şi, în timp ce capu-i viguros se umfla, izbi cu pumnul în ni declarînd că toate acestea nu erau decît „fleacuri", la care toţi am stingheriţi, deoarece, în definitiv, cel care oferea, adică amfitrionul, dreptul să aprecieze ceea ce dădea.
iei
MUNTELE VRĂJIT         627
Totuşi, oricît de ciudat ar putea să para, aceasta furie se potrivea foarte
cu fizionomia lui, după cum Hans Castorp trebui s-o recunoască.
vr -l desfigura deloc şi nu-l micşora, ba chiar producea un deosebit
fect prin bizareria pe care nimeni n-ar fi îndrăznit, nici în forul lui inte-
.     s.o pună pe seama cantităţilor de vin consumate; păru atît de mare
■ atjt (jg regesc, încît toţi plecară capul şi fiecare se feri să mai ia măcar
o singura înghiţitura din trufandalele de pe farfurii. Doamna Chauchat
fu aceea care-şi linişti tovarăşul de călătorie. îi mîngîie mîna mare de
căpitan, care, după lovitura de pumn, se odihnea întinsă pe masă, şi-i
spuse cu un glas mîngîietor că se putea foarte bine comanda altceva, o
mîncare caldă, de pildă, dacă dorea şi dacă, bineînţeles, mai era posibil
să se obţină un asemenea lucru de la bucătarul-şef. „Copila mea, zise
el... bine." Şi fără nici un efort, pastrîndu-şi întreaga demnitate, găsi
mijlocul să treacă de la furia oarba la o comportare mai potolita, adică
sărută mîna Clavdiei. Nu dorea decît nişte omletă pentru el şi invitaţii
săi - adică pentru fiecare în parte o omletă bună, cu verdeţuri, astfel încît
să poată răspunde celor mai legitime exigenţe. Dar o data cu comanda
trimise Ia bucătărie şi o bancnota de o sută de franci francezi pentru a
determina personalul să se apuce de treaba în ciuda orei întîrziate.
De altfel îşi recăpătase complet buna-dispoziţie cînd, purtata pe farfurii mari, apăru omleta învăluita de aburi de un galben ca guşa de canar Şi presărată cu verdeţuri, răspîndind în camera o mireasmă calda şi dulceagă de ouă şi unt. Toţi mîncara zdravăn, împreună cu Peeperkorn şi sub supravegherea sa, căci cu vorbe întortocheate şi gesturi autoritare îl silea pe fiecare să se bucure foarte atent, ba chiar cu fervoare, de acest 31 al lui Dumnezeu. Turnă un rînd complet de gin olandez şi îi obligă Pe toţi să bea într-o profunda reculegere aceasta licoare limpede, care praştia o aroma sănătoasa de cereale îmbinată cu o uşoara adiere de ienupăr.
ans Castorp fuma. Fuma şi doamna Chauchat nişte ţigarete cu car-
> Pe care le scotea dintr-o cutie de lac, rusească, împodobita cu o troică, pe rara
' Pentru a-i fi la îndemîna, o pusese pe masa, iar Peeperkorn nu-şi
 ecma să guste din această plăcere, deşi el însuşi nu fuma nici-
 p                     ş                  ş
 in punctul lui de vedere, daca reuşea sa se facă înţeles, con-p      .     tutunului dezvăluia nişte voluptăţi prea rafinate, pe care nu le  ■        a ^ecît m pofida măreţiei darurilor simple ale vieţii, a acestor 1 exigenţe la care sensibilitatea noastră abia dacă poate ajunge.
It
I
628
THOMAS MANN
— Tinere, îi spuse lui Hans Castorp, fascinîndu-l cu privirea-i s lacita şi cu gestul studiat, tinere... simplitate! Sfînta! Bine, mă-nţelegi o sticla cu vin, o farfurie cu oua aburinde, un alcool de cereale curat limpede... daca ni le îndeplinim şi ne bucuram, o data şi bine, şi daca I consumam pîna la capăt, în adevăr, ca sa atingem o sărutare, atunci $a tisfacţia merge pîna la... Absolut, domnul meu. Lichidat. Am cunoscut oameni, bărbaţi şi doamne, cocainomani, fumători de haşiş! Morfino mani... Bine, prietene! Perfect! Treaba lor! Nu trebuie sa judecam şi sa condamnam pe nimeni. Dar aceşti oameni renunţaseră la ceea ce este mai simplu şi mare, la ceea ce este născut din Dumnezeu... Lichidat prietene. Condamnat. Blestemat. Erau complet datori vieţii. Da, tinere, dar oare care ţi-o fi numele?... Bine, l-am ştiut, l-am uitat... nu în cocaina, nu în opiu, şi nu viciul în sine creează pe vicioşi. Păcatul care nu poate fi iertat este...
Se întrerupse. Mare şi lat, întors către vecinul lui, păstra o clipa de tăcere straşnic de elocventa care te silea sa înţelegi numai din gestul arătătorului ridicat şi din expresia gurii lui ciopîrţite sub buza inferioara bărbierită, roşie şi rănita uşor de o tăietură de brici. Cutele mobile ale frunţii pleşuve, împodobită cu vapai albe, aveau o încruntare dureroasa, ochii mici şi spălăciţi erau dilataţi de ceva ca de o spaima în adîncul căreia lui Hans Castorp i se păru ca vede gîndul crimei, al acestui mare păcat, această slăbiciune de neiertat la care el făcuse aluzie şi pe care, în tăcere, cu întreaga putere de fascinaţie răspîndită de făptura lui de conducător, îl invita pe interlocutorul sau sa-i pătrundă întreaga oroare... 0 spaimă abstracta, se gîndi Hans Castorp, dar şi ceva ca o teroare personala care-l privea numai pe el însuşi, pe acest om cu aspect regesc -aşadar, o teamă, nu o teama meschină şi redusă, ci aveai impresia ca, in clipa aceea, ţîşneşte din străfundul fiinţei lui o terorizanta panica, iaf Hans Castorp era prea înclinat sa aibă cultul respectului — în ciuda tut ror motivelor pe care le-ar fi putut avea sa nutrească încă, fata măreţul tovarăş de călătorie al doamnei Chauchat, anumite sentime ostile - ca sa nu fie zguduit de ceea ce observase.
Pleca ochii şi clătina din cap în semn de afirmaţie către ilustrul s vecin, pentru a-i da satisfacţia că a fost înţeles.
— Da, este perfect adevărat, răspunse el, după o clipa de reculeg
E posibil să fie un păcat - şi un semn de insuficienţa - atunci cin    ^ complaci în rafinamente fara sa fi ajuns încă sâ guşti darurile simP fireşti care sînt pe cît de mari pe atît de sacre. Dacă v-am înţeleS
easta este părerea dumneavoastră, mynheer Peeperkorn, şi măcar ca o emenea j^ee nu rni_a trecut niciodată prin minte, pot sa va aprob cu atâ convingerea, din moment ce mi-aţi atras atenţia asupra ei. De altfel se întîmpla destul de rar sa acordam tot ce se cuvine acestor binefaceri sănătoase şi simple ale vieţii. Fara îndoiala ca oamenii, în marea lor majoritate, sînt prea nepăsători, prea distraţi, prea puţin conştiincioşi si prea obosiţi sufleteşte pentru a li se dărui complet. Fara îndoiala ca
aşa este.
Extraordinarul personaj se arata încîntat.
-Tinere, spuse el... perfect. Vreţi sâ-mi îngăduiţi... nici un cuvînt mai mult. Va rog sa beţi cu mine, să va goliţi paharul pîna la fund, şi anume braţ peste braţ. Asta nu înseamnă ca va propun sa ne tutuim frăţeşte... adică eram cît pe ce s-o fac, dar m-am gîndit ca ar fi puţin cam prea devreme. Foarte probabil, o să vă dau voie cît de curînd... Aveţi încredere! Dar daca doriţi imediat şi insistaţi să...
Hans Castorp se declara de acord cu amînarea sugerata de Peeperkorn.
-Bine, tinere prieten. Bine, camarade! Insuficienţă... bine. Bine şi înfiorător. Prea puţin conştiincioşi... foarte bine. Darurile... nu-i bine. Exigenţele! Sfintele, femeieştile exigenţe ale vieţii faţa de onoarea şi forţa bărbătească...
Hans Castorp îşi dădu seama deodată ca Peeperkorn era complet beat. Insă chiar şi beţia lui nu era nici josnica, nici umilitoare. Nu era o stare dezonoranta, ci se confunda cu maiestatea făpturii lui, urzind un tenomen grandios şi care poruncea respect. Şi Bachus la beţie, gîndi Hans Castorp, se sprijinea de tovarăşii lui entuziaşti, fara ca prin asta să Piardă ceva din esenţa sa divina, şi, în definitiv, faptul important se reducea la a şti cine era beat, o personalitate sau un simplu ţesător. Şi
el se păzi pîna în cel mai ascuns colţ al sufletului ca nu cumva sa easca ceva din respectul datorat acestui tovarăş de călătorie ale
1 8esturi deveniseră moi şi a cărui limba se împleticise.
~     > frate, pe care-l tutuiesc... zise Peeperkorn lasîndu-şi pe spate
,   P    viguros în prada unei beţii depline şi mîndre, ţinîndu-şi braţul
s pe masă, bătînd alene cu pumnul strîns uşor - pe care îmi propun
^    "Miiesc... Cît mai curînd, cînd chibzuinţă cea mai grabnica... bine.
.   at- Viaţa... tinere... este o femeie tolănită, cu sînii apropiaţi şi puni cu k Sţlk .'      Durta ampla, netedă şi moale între şoldurile mari, cu braţele
> Pulpele rotunde şi ochii pe jumătate închişi, care cu grandioasa
630
THOMAS MANN
şi batjocoritoarea ei aţîţare ne impune patima cea mai fierbinte pat' suprema, încordarea extrema a plăcerii noastre de mascul care sau îi t' piept sau se face de ocara... de ocară, tinere, pricepi tu bine ce înseam acest lucru? Sentimentul ca eşti înfrînt de viaţă, iată insuficienţa care n merita sa fie iertata, pentru care nu trebuie sa ai nici o miJa şi nici o con sideraţie, căci este iremediabila şi blestemată în mod batjocoritor... lichi data, tinere, şi vomitata... Ruşinea şi dezonoarea sînt cuvinte palide pentru aceasta ruina şi acest faliment, pentru acest ridicol înfiorător. Este apusul, deznădejdea infernala, sfîrşitul lumii...
Pe cînd vorbea, olandezul îşi lăsase pe spate tot mai tare trupul puternic, în vreme ce capul regesc i se lasă pe piept ca şi cum era gata sa adoarmă. Insă chiar pe ultimul cuvînt rostit îşi lua avînt şi lasă sa-i cada pe masa, cu o lovitura surda, pumnul relaxat, aşa încît plapîndul Hans Castorp, surescitat de joc, de vin şi de alte multe situaţii ciudate, tresari şi-şi privi cu un respect înfricoşat atît de copleşitorul tovarăş de masa. „Sfîrşitul lumii" — şi cit de bine i se potriveau aceste cuvinte! Hans Castorp nu-şi mai aducea aminte să le fi auzit rostite vreodată în alta parte decît în timpul orei de religie, şi nu era o întîmplare, îşi zise în sine, căci care om, din cîţi cunoştea el, intuia dimensiunile acestei expresii încîntatoare — şi era la înălţimea unei asemenea probleme? Fara îndoiala ca numai mititelul Naphta ar fi putut-o folosi în vreo împrejurare. Insa pe buzele lui ar fi sunat ca o uzurpare şi ca o flecăreala, în vreme ce în gura lui Peeperkorn aceasta expresie nimicitoare capata întreaga ei putere destructiva, răsuna ca un sunet de trompeta, pe scurt, dezvăluia toata măreţia lui biblica. „Dumnezeule — este o personalitate! simţi el pentru a suta oara. Am căzut peste o personalitate, care este chiar tovarăşul de călătorie al Clavdiei!" La rîndul sau, Hans Castorp, el însuşi destul de ameţit, învîrtea cu o mîna paharul de vin de pe masa şi cealaltă mîna o ţinea în buzunarul hainei, clipind des din cauza fumului ţigării pe care o ţinea în colţul gurii. Oare n-ar fi trebuit sa tacă după ce preopinentul sau autorizat rostise cuvintele nimicitoare? La ce bun sa-ş mai facă auzita vocea bicisnica? Obişnuit însă, de către educatorii democraţi, cu un anumit fel de a discuta - amîndoi de esenţa deniocrâ tica, măcar ca unul se împotrivea şi nu se recunoştea ca atare - se antrenat în sensul comentariilor lui sincere şi naive. Spuse:
— Observaţiile dumneavoastră, mynheer Peeperkorn (ce e%Pr mai este şi asta: observaţii! Dar se pot face oare „observaţii" asup sfîrşitului  lumii?),  mi-au  îmboldit  gîndurile  sa revină la conclu
MUNTELE VRĂJIT         631
upra căreia am căzut de acord adineauri, în legătura cu viciul care este jignire adusa darurilor simple şi, cum spuneaţi, sfinte ale vieţii, sau, cum prefera eu sa spun, darurile clasice ale vieţii, darurile de dimensiune, ca Sâ zic aşa, şi sa preferi în locul lor rafinamentele tardive şi sumbre, în mrejele cărora unii se „înrobesc", aşa cum s-a exprimat cineva dintre noi în vreme ce alţii se „consacra", iar alţii aduc „sacrificii". Dar mie mi se pare că putem găsi scuza viciului în el însuşi — şi vă cer iertare că am o fire predispusa sa găsească tuturora o scuza, deşi sînt perfect conştient că nici scuza nu are dimensiuni — deci scuza viciului e bazata tocmai pe faptul ca izvorăşte dintr-o insuficienţă, cum v-aţi pronunţat. Aţi spus despre teroarea insuficienţei lucruri de o asemenea dimensiune încît, după cum vedeţi, sînt profund uluit. Dar cred ca omul vicios nu este deloc nesimţitor faţa de aceasta teroare, ci, dimpotrivă, îi recunoaşte întreaga putere, întrucît tocmai slăbiciunile sensibilităţii lui în faţa darurilor clasice ale vieţii îl împing spre viciu, ceea ce nu este şi n-are nevoie sa fie o jignire adusa vieţii, deoarece o asemenea stare poate sa fie considerata tot atît de bine şi ca un omagiu adus vieţii, căci, în definitiv, rafinamentele sînt şi ele mijloace de beţie şi de exaltare, adică nişte stimulantia, cum se spune, nişte sprijinitoare şi reconfortante ale sensibilităţii, astfel ca tot viaţa este, oricum ar fi, scopul şi sensul lor, adică dragostea de sensibilitate, nevoia de a remedia insuficienţa acestei... Mă gîndesc...
Ce tot îndrugă el acolo? Nu era oare destula obrăznicie democratica ta expresia „cineva dintre noi", atunci cînd se vorbea de personalitate şi de persoana lui? Sau avea curajul sa se arate atît de impertinent, bazîndu-se pe unele fapte din trecut care aruncau o lumina îndoielnica asupra anumitor drepturi de proprietate? Ce-i trăsnise prin cap ca pe easupra să se şi angajeze într-o analiza la fel de impertinenta asupra "Viciului"? Acum trebuia să încerce sa iasă din încurcătura; căci era '•mpede ca dezlanţuise o furtuna.
in vreme ce invitatul sau vorbea, mynheer Peeperkorn rămăsese tot 11 pe spate, cu capul lăsat pe piept, aşa încît nu puteai fi sigur daca ele lui Hans Castorp ajungeau pîna în conştiinţa lui. Dar, încetul cu UI> şi în timp ce tînarul se zăpăcea din ce în ce mai tare, el începea
e îndrepte, ridicîndu-se tot mai sus, tot mai înalt, în întreaga lui rnărj
ar k           cînd capul sau maiestuos se umfla şi se roşea o data cu
în -    CUri'e frunţii care se ridicau şi se încordau, iar ochii i se dilatau, u Qe o ameninţare spălăcita. Accesul de furie pe care-l avusese
J
632
THOMAS MANN
mai adineauri urma sa fie, pe lînga cel care se vestea, un mic capriciu d moment. Buza inferioara a lui mynheer Peeperkorn se lipise strîns cu expresie de teribila mînie, de buza superioara, în aşa fel încît colţuri gurii îi cazura, bărbia fu împinsă înainte, iar braţul drept i se ridica înc de pe masă pîna la înălţimea capului şi dincolo de el, strîngînd pumnul luînd un elan grandios ca sa distrugă dintr-o singura lovitura pe acest democrat guraliv care — înspaimîntat şi în acelaşi timp înveselit într-un mod  destul  de  frivol  de imaginea unei mîini regale  şi expresive desfăşurata în faţa lui — cu greu reuşea sa-şi ascundă teama şi dorinţa de a o lua la goana. Luîndu-i-o înainte, spuse pripit:
- Evident, m-am exprimat destul de confuz. Toate acestea sînt o chestiune dimensionala, nimic mai mult. Nu poţi numi viciu ceea ce are dimensiune. Viciul nu are niciodată dimensiuni. Nici rafinamentele nu au. Dar de cînd e lumea, omul dornic de senzaţii mari a dispus de mijlocul de a se îmbată şi a se entuziasma, fapt care constituie prin el însuşi unul dintre tlarurile clasice ale vieţii, căci are caracterul simplicităţii şi al sfinţeniei, un remediu de dimensiune grandioasa, daca ma pot exprima astfel, adică vinul, un dar divin făcut oamenilor, aşa cum au mai spus-o vechile popoare umaniste, prin urmare invenţia filantropica a unui zeu de care este oarecum legată civilizaţia, daţi-mi voie s-o reamintesc. Căci, oare nu se spune ca datorita artei de-a planta viţa-de-vie şi de-a stoarce strugurii, omul a ieşit din starea lui de barbarie şi a cucerit civilizaţia? Ba încă şi astăzi popoarele la care creşte viţa-de-vie sînt socotite — sau, oricum, ele cred astfel — ca fiind mai civilizate decît acelea la care nu creşte deloc, cum este cazul cimerienilor, ceea ce merita desigur să fie subliniat. Şi de aici putem deduce ca civilizaţia nu este deloc o chestiune de înţelepciune, de clarviziune sau de elocvenţa, ci mai curînd de entuziasm, de beţie şi de desfătare. Nu credeţi şi dumneavoastră la fel, daca-mi îngăduiţi sa pun aceasta întrebare?
Un ştrengar acest Hans Castorp! Sau, cum se exprimase domn Settembrini cu fineţe de scriitor, un „mucalit". Imprudent şi cnl obraznic în raporturile lui cu personalităţile - dar nu mai puţin »'
atunci cînd era vorba sa iasă din încurcătura. Mai întîi de toate,
situaţia cea mai periculoasa, fiind silit sa improvizeze, izbutise cu
multa
eleganţa sa salveze onoarea băuturii, iar după aceea, ca din întîmp vorbise despre „civilizaţie", cu care atitudinea înspaimîntatoare şi Prl tiva a lui mynheer Peeperkorn nu părea sa mai aibă vreo legătura ş •
MUNTELE VRÂJIT         633
fîrşit, combătuse aceasta comportare, facînd-o sa apară nepotrivita, ba unîndu-i chiar şi o întrebare celui care şi-o asumase într-un chip atît de areţ, dar la care era cu neputinţa sa răspunzi ridicînd ameninţător pumnul. în adevăr, olandezul îşi potoli gestul de mînie antediluviana; ■ncetul cu încetul braţul i se apropie de masa, capul se dezumfla, iar pe chip i se Putu cit': »a' noroc!" întrucît nu mai era ameninţător decît în mod condiţional şi retrospectiv, astfel ca furtuna se împrăştie şi, în plus, doamna Chauchat se amesteca în conversaţie, atragînd atenţia tovarăşului ei de călătorie asupra faptului ca ceilalţi comeseni îşi pierduseră buna-dispoziţie.
- Dragă prietene, îţi neglijezi invitaţii, îi spuse ea în franţuzeşte. Te laşi absorbit în mod prea exclusiv de acest domn, cu care ai, fara îndoiala, chestiuni importante de tranşat. Dar între timp jocul aproape ca a încetat şi ma tem ca lumea se plictiseşte. Vrei sa încheiem serata?
Peeperkorn se întoarse imediat către comeseni. Era adevărat: demoralizarea, letargia, lîncezeala pusese stapînire pe toţi; invitaţii se ocupau cu fleacuri, ca nişte şcolari fără supraveghere. Unii erau pe punctul sa adoarmă. Peeperkorn reînşfaca frîiele pe care le lăsase la voia întîm-plarii. „Doamnelor şi domnilor", striga el, cu arătătorul ridicat — iar degetul ascuţit era ca o sabie care făcea un semnal sau ca un drapel, iar chemarea suna asemenea cu: „Cine nu-i laş, sa ma urmeze!" rostita de conducătorul care stăvileşte un moment de deruta ivit într-o bătălie. Deci intervenţia personalităţii lui îi reînsufleţi imediat pe toţi. Se scuturară, se îndreptară în scaune, figurile obosite se înviorară şi răspunseră dînd aprobator din cap, surîzînd privirii spălăcite a amfitrionului puter-nic, privire ivită de sub liniile contorsionate ale frunţii lui de idol. îi fascina şi-i îndemna sa-şi facă datoria mai departe, unind vîrful arătătorului cu acela al policarului şi ridicînd drept în sus celelalte trei degete u unghiile ascuţite. întinse mîna de căpitan, cu un gest protector, ca şi Ulti ar fi stăvilit un talaz, iar de pe buzele-i cu înfăţişare de sfîşiere reroasâ ţîşnira nişte cuvinte a căror confuzie sacadata avu cea mai ernica influenţa asupra inimilor mulţumită numai faptului ca erau sPnjinite de personalitatea lui.
~ iJomnilor şi doamnelor... bine. Camea, doamnelor şi domnilor, s-a
1 încă o dată... Lichidat. Nu... îngaduiţi-mi... „neputincioasa", aşa
cns în Scriptura. „Neputincioasă", adică este înclinată sa se sustragă
s   genîe'or... Dar eu fac apel la dumneavoastră, onorata adunare... Pe
' ei bine, doamnelor şi domnilor, fac a-pel. îmi veţi spune: somnul.
634
THOMAS MANN
Bine, doamnelor şi domnilor, perfect, minunat. îmi place şi cinste somnul. îi slăvesc voluptatea adînca, dulce şi desfătătoare. Somnul număra- cum spuneai, tinere? -printre darurile clasice ale vieţii, print re primele, daca nu e chiar primul, doamnelor şi domnilor, primul şi c i mai bun. Dar va rog sa va reamintiţi: Ghetsimani! „îl lua cu el pe Petru şi pe cei doi fii ai lui Zevedeu. Şi le spuse: «Staţi aici şi vegheaţi cu mine»." Va reamintiţi? „Şi veni la ei şi-i găsi dormind, şi spuse către Petru: «Oare nu poţi veghea un ceas cu mine?»" Intens, doamnelor şi domnilor. Pătrunzător. Emoţionant. „Şi veni, dar îi găsi dormind, şi ochii lor erau plini de somn. Şi spuse către ei: «Vai! vreţi sa dormiţi şi sa va odihniţi? lata, a venit ceasul...» " Doamnelor şi domnilor: tulburător, sfîşietor.
în adevăr, înmărmuriseră cu toţii, simţindu-se mişcaţi pîna în adîn-cul sufletului. Iar el îşi împreunase mîinile pe piept, peste barba îngusta, şi-şi aplecase capul într-o parte. Privirea spălăcita aproape ca se stinsese în vreme ce tristeţea singuratica şi mortala îi apăruse pe buze. Doamna Stohr izbucni în hohote de plîns. Doamna Magnus scoase un suspin adine. Procurorul se văzu obligat în calitate de delegat, oarecum delegat al societăţii, sa spună în şoapta cîteva vorbe cinstitului amfitrion, pentru a-l asigura de devotamentul tuturor. Ca la mijloc trebuie că era o mica eroare. Toţi se simţeau proaspeţi şi vioi, veseli şi bucuroşi, alături de el, din toata inima. Era o seara de sărbătoare atît de frumoasa, atît de extraordinara — pe care o înţelegeau şi o simţeau cu toţii, şi nimeni nu se gîndea, deocamdată, sa se folosească de acest bun al vieţii care este somnul. Mynheer Peeperkorn putea sa conteze pe invitaţii lui, pe fiecare dintre ei.
- Perfect! Minunat! striga Peeperkorn şi sa îndrepta. Mîinile i se despărţiră,  se înalţara, deschizîndu-se, întinse şi drepte, cu palmele întoarse în afara, ca pentru o ruga pagina. Măreaţa lui fizionomie, care cu o clipa mai înainte fusese însufleţită de o durere gotica. înflorea acum luxurianta şi senina; ba în obraji îi apăru chiar o gropiţa de sibarit-„Iaţa, a venit ceasul" — Ceru lista, îşi puse pince-nez-ul peste ale car rame de corn i se înalţă fruntea şi comanda şampanie, trei sticle „Muram & Co., Cordon Rouge, tres sec"; in plus nişte petits fours de 1 cioase, prăjiturile în formă de cornet, glazurate cu zahăr colorat, fac din aluatul ce] mai fin, umplute cu crema de ciocolata şi de fistlC servite pe şerveţele de hîrtie dantelata. Doamna Stohr îşi lingea deg tele. Domnul Albin dezlega cu o indiferenţa de cunoscător primul
MUNTELE VRĂJIT
635
forrna lui de ciuperca, din cuşca de sîrma şi din gulerul aurit, iar cu o cniturâ ^e pistol de copil, îi dădu drumul sa sară pîna în tavan, apoi, conform tradiţiei elegante, înfăşură sticla cu un şervet ca sa toarne în oahare. Spuma nobilă stropi faţa de masă. Ciocniră cupele, goliră pe nerăsuflate primul pahar şi îşi electrizară stomacurile cu aceasta băutura înţepătoare, îngheţata şi parfumata. Ochii scînteiau. întrerupseră jocul fără să mai considere necesar sa ridice de pe masa cărţile şi banii. Şi astfel întreaga societate se lasă în voia unei delicioase lenevii, continuînd o sporovăială fâra cap şi fara coada - ale cărei elemente erau procurate fiecăruia de o anumita exaltare a sensibilităţii — pe teme şi subiecte care la prima lor înfăţişare făgăduiau frumuseţe suprema, dar care pe parcurs se încurcau printre cuvinte şi degenerau într-un fel de zumzaiala intermitentă şi lînceda, pe jumătate indiscreta şi pe jumătate de neînţeles, care l-ar fi uluit pe orice om cu sînge rece survenit pe neaşteptate, însă pe care cei interesaţi o suportau fara greutate, deoarece toţi se lăsau legănaţi de aceeaşi stare de iresponsabilitate. Chiar şi doamnei Magnus i se înroşiseră urechile şi mărturisea ca simte cum o cotropeşte viaţa, ceea ce nu păru câ-l entuziasmează prea mult pe domnul Magnus. Hermine Kleefeld se rezemase de umărul domnului Albin şi întindea mereu cupa sa i se mai toarne. Peeperkorn, dirijînd orgia cu gesturile lui ascuţite şi rafinate, avea grija de aprovizionare, de reîmprospătarea rezervelor. După şampanie comanda un rînd de ceşti duble cu cafea mocca, însoţite iarăşi şi de „pîine" dar şi de lichioruri dulci, apricot brandy, char-treu.se, cremă de vanilie şi maraschino, pentru doamne. După aceea comandă fileuri de peşte marinat şi bere şi, în sfîrşit, ceai, veritabil ceai chinezesc, precum şi ceai de muşeţel, pentru cei care fie ca nu doreau sa Iarn" a la şampanie sau la lichioruri, fie ca preferau să se întoarcă la un vm •, ;rios, ca mynheer însuşi care, după miezul nopţii, revenise împre-una u doamna Chauchat şi Hans Castorp la un vin roşu elveţian, uşor şi sPui .os, din care golea cu sete veritabila pahar după pahar.
i ora unu ospăţul încă mai dura, prelungit pe de o parte de o beţie
P' lmb, pe de alta parte de o stranie voluptate de a pierde astfel odihna
P' l Şi, în sfîrşit, şi din cauza efectului personalităţii lui Peeperkorn - şi
' ales ca sa nu urmeze pilda sfîntului Petru şi a celorlalţi apostoli,
;ni nevrînd să se facă vinovat de o astfel de slăbiciune. Dar, vorbind
n mod mai general, femeile păreau mai puţin primejduite în aceasta
fă. Căci, în vreme ce bărbaţii, congestionaţi sau palizi, îşi întindeau
ele şi-şi umflau obrajii, bînd din ce în ce mai rar şi oarecum într-un
636
THOMAS MANN
mod cu totul automat, femeile, dimpotrivă, se dovedeau mai viguros Hermine Kleefeld, cu coatele goale sprijinite de masa şi cu obrajii î palme, îşi dezvelea albeaţa dinţilor rîzînd de Ting-Fu care chicotea cînd doamna Stohr, cu bărbia lipita de gît, flirta peste umăr, silindu-s sa-l ţină treaz pe procuror. Doamna Magnus ajunsese sa se aşeze n genunchii domnului Albin şi-l trăgea de lobii urechilor, ceea ce se părea ca-l linişteşte mai curînd pe domnul Magnus. Rugat sa povestească aventura sa cu şocul pleural, Anton Karlovici Ferge se bîlbîi în aşa hal încît se văzu silit sa mărturisească cinstit ca-i este cu neputinţa, fapt care-i hotărî pe ceilalţi să se apuce iar de băut. Deodată, Wehsal începu sa plînga în hohote, iar lacrimile îi izvorau din adîncul suferinţei pe care nu putea s-o comunice semenilor lui, fiindcâ-i lipseau cuvintele potrivite, dar a fost repede liniştit — din punct de vedere sufletesc — şi repus pe picioare, cu cafea şi coniac; însă scîncelile lui abia murmurate, cît şi lacrimile ce-i picurau pe piept de pe bărbia încreţită treziră interesul lui Peeperkorn   care,   cu   arătătorul   ridicat   şi   încruntîndu-şi   arabescul sprîncenelor, atrase atenţia tuturor asupra stării lui Wehsal.
— Aceasta este... spuse el. lata ceea ce, totuşi, este... Nu, îngaduiţi-mi: sfînt! Şterge-ţi bărbia, copilaş, ia şervetul meu! Sau mai degrabă nu, lasa-l! El însuşi renunţă! Doamnelor şi domnilor... sfînt! Sfînt în toate sensurile, în cel creştin ca şi în cel păgîn. Un fenomen originar! Un fenomen dintre primele... dintre cele mai mari... Nu, nu, asta este...
Toate cuvintele lămuritoare cu care îşi însoţi intervenţia, cît şi gesturile viguroase şi precise, deşi puţin cam caraghioase, erau urzite pe tema primelor propoziţii „aceasta este", „iată ceea ce, totuşi, este". Şi avea un fel al lui sa unească arătătorul îndoit cu policarul, formînd astfel un cerc pe care-l ţinea deasupra urechii şi-şi întorcea pieziş capul cu un aer ironic, ceea ce isca nişte sentimente asemănătoare cu cele pe care le-ar fi iscat un preot venerabil al unui cult ciudat, cînd, lepadîndu-şi haina sacerdotala, ar fi început sa danseze cu o graţie stranie în faţa altarului de sacrificiu. Apoi, întinzîndu-se pe scaun cît putu într-o atitudine grandioasa şi înghesuind scaunul vecin, îi sili pe toţi, spre mare lor uluire, să se cufunde împreuna cu el într-o evocare foarte vie şi emoţionanta a dimineţii, a unei dimineţi de iarna geroasa şi neguroasa, ci lumina gălbuie a lămpii de la capatîi se reflecta în geamul ferestrei pn care se văd afara ramurile desfrunzite în ceaţa îngheţata şi matina aspra ca un croncănit de corb... După multe aluzii evocatoare, izbuti redea atît de puternic aceasta apariţie înfrigurata a zilei încît toţi
MUNTELE VRĂJIT         637
omeniră tremurînd, cu atît mai mult cu cît descrise şi apa îngheţata pe gj-e o laşi dis-de-dimineaţâ sa ţi se prelingă din burete pe ceafa, şi pe are o numim purificatoare. Nu era decît o digresiune, o instruire exem-larăce atrăgea atenţia asupra lucrurilor vieţii, o improvizaţie fantastica imediat părăsita pentru a se întoarce cu o insistenţa sentimentala la aceasta ora din noapte care se scurgea într-o atmosfera de sărbătoare. Se arătă îndrăgostit de întregul anturaj feminin, fara alegere, fara preferinţa şi fara să acorde nici cea mai mica atenţie nimănui. Făcu piticei asemenea declaraţii, încît chipul prea mare şi batrînicios al făpturii slute se boţi într-un rînjet hidos, spuse doamnei Stohr nişte amabilităţi de un asemenea calibru încît femeia aceasta, vulgara din naştere, se apuca sa-şi fîţîie umerii şi mai tare decît de obicei, fandosindu-se cu nişte aere afectate împinse pîna la nesimţire, o ruga pe Hermine Kleefeld sa-l sărute pe gura lui mare şi sfîrtecata, şi cocheta chiar şi cu nefericita doamnă Magnus, toate acestea facîndu-le în pofida devotamentului duios faţa de tovarăşa lui de călătorie, căreia îi ducea mereu mîna la buze, cu o fervoare galantă. Spuse:
- Vinul... femeile... Aceasta este totuşi... îngaduiţi-mi... sfîrşitul lumii... Ghetsimani...
Cam pe la ora două se zvoni ca „batrînul" - aşadar consilierul aulic Behrens — se apropie în marş forţat de saloane. Panica izbucni imediat printre invitaţii obosiţi. Scaunele şi găleţile cu gheaţa se răsturnară şi toţi o luară la fuga prin biblioteca. Peeperkorn, cuprins de o furie regeasca, vâzînd că i s-a destrămat atît de brusc sărbătoarea plina de vitalitate, bătu cu pumnul în masa şi-i califica pe fugari drept nişte „sclavi fricoşi". Insă Hans Castorp şi doamna Chauchat izbutiră, totuşi, sa-l liniştească intr-o oarecare măsura, făcîndu-l sa înţeleagă ca aceasta petrecere, care durase aproape şase ore, trebuia, oricum, sa se termine, iar el se mai Slrnţi înduplecat şi de îndemnul „sfintei desfătări a somnului" şi con-Slrnti să se lase dus la culcare.
~ Ajuta-mă, copila mea! Ajuta-ma şi tu, tinere! le spuse el doamnei Chauchat şi lui Hans Castorp.
Aşadar, cînd se scula de pe scaun pentru a porni să se odihnească,
^ mdoi îi sprijiniră trupul greu, îi dadura braţul şi, agăţat astfel de ei în
§a Şi în dreapta, porni cu paşi mari şi capul puternic lăsat pe un
ar> tragînd după sine, din pricina paşilor legănaţi, cînd pe unul cînd
a«ul dintre sprijinitori. în fond, era un lux regesc cel pe care şi-l
Quia, lăsîndu-se călăuzit şi susţinut în felul acesta. Daca, în adevăr,
638
THOMAS MANN
ar fi fost nevoie, ar fi putut merge şi singur - însă dispreţuia acest efort care putea cel mult sa însemne ca înţelegea sâ-şi ascundă beţia, pe cînd el nu numai că nu se ruşina, ba încă se mai şi complăcea cu o măreţi superba şi se distra deopotrivă de regeşte să împingă, împleticindu-se cînd la dreapta, cînd la stînga, pe cei doi care-l conduceau atît de înda toritor, şi chiar el le spuse pe cînd mergea:
— Copiii mei... Prostii... fireşte, nu-i absolut nimic... Daca aceasta clipa... Ar trebui să vedeţi... Ridicol.
— Ridicol! confirmă Hăns Căstorp. Farâ nici o îndoială! Să consacri darului clasic al vieţii ceea ce i se cuvine, şi să te împleticeşti fără ruşine, în cinstea lui. Ba, dimpotrivă, cu toată seriozitatea... şi eu sînt ameţit, însă cu toate acestea şi cu toată pretinsa mea beţie, sînt perfect conştient că am excepţionala onoare de a conduce la culcare o personalitate neobişnuita, dar asupra mea efectul beţiei este atît de slab, încît sub aspectul formei nici nu suportă comparaţie.
— Bine, mic flecar ce-mi eşti, îi spuse Peeperkorn şi, împleticindu-se, îl împinse spre rampa scării, trâgînd-o după el şi pe doamna Chauchat.
Era limpede ca ziua că ştirea despre venirea consilierului aulic nu fusese decît o alarmă falsă. Poate ca o răspîndise chiar pitica obosită, ca să pună capăt petrecerii. în această situaţie, Peeperkorn se opri şi vru sa se întoarcă să bea mai departe; însă cei doi care îl întovărăşeau îl sfătuira sa renunţe şi sa se lase dus.
Valetul malaiez, omuleţul cu cravata albă şi cu ciorapi negri de mătase, îşi aştepta stăpînul pe coridor, în faţa uşii apartamentului, şi îl întîmpina salutîndu-l, adică punîndu-şi o mîna pe piept.
— Sarutaţi-vă! porunci Peeperkorn. Tinere, pentru încheiere, sarut-o pe frunte pe această încîntătoare femeie, îi spuse el lui Hans Castorp. Nu va vedea în asta nici un neajuns, şi-ţi va restitui sărutul. Faceţi-o în sănătatea şi cu îngăduinţa mea, spuse el.
însă Hans Castorp se împotrivi.
— Nu, maiestatea voastră. Iertaţi-mă, dar asta nu se poate. Peeperkorn,   sprijinit   de   valetul   său,   îşi   încruntă   arabescuri e
sprîncenelor şi vru să ştie pentru ce nu se poate.
— Pentru ca nu pot să fac schimb de sărutări pe frunte cu tovarăş dumneavoastră de călătorie, spuse Hans Castorp. Vă urez noapte bu Nu, din toate punctele de vedere ar fi o curată prostie!
Şi cum doamnă Chauchat se îndrepta spre uşa camerei s ' Peeperkorn îl lăsa şi pe tînărul recalcitrant sa se îndepărteze, urrnarrn
MUNTELE VRĂJIT         639
tuşi cu privirea şi sprîncenele încruntate o clipa, peste umărul lui şi al alaiezului, surprins de această neascultare pe care firea lui de suveran era obişnuita s-o întîlneasca.
Mynheer Peeperkorn (continuare)
Mynheer Peeperkorn continua să stea la sanatoriul „Berghof' tot timpul  acestei  ierni —  adică  lunile  cîte  mai  rămăseseră  — pînâ  în primăvară, astfel ca pînă la sfîrşit mai făcu şi o excursie memorabila (la care luară parte, de asemenea, şi Settembrini şi Naphta), în valea Fluela, la cascadă... Aşadar, pînă la sfîrşit? Prin urmare, după aceea n-a mai rămas multă vreme aici? Nu, nu prea multa vreme. A plecat, deci? - Da şi nu. - Da şi nu? Vă rog să nu faceţi pe misteriosul! — Bine, vom şti sa ne păstrăm calmul. Şi locotenentul Ziemssen a murit, fără să mai pomenim de atîţi alţi dansatori ai morţii, mai puţin onorabili! Deci confuzul Peeperkorn a fost secerat de frigurile tropicale maligne? — Nu, nu chiar de ele; dar de ce atîta nerăbdare? Există o condiţie impusa vieţii şi povestirii, care cere ca totul să nu se întîmple dintr-o dată, şi se cuvine oricum să respectăm, ca pe nişte daruri divine, formele cunoaşterii omeneşti! Să dăm timpului cel puţin onorurile pe care natura povestirii noastre ne îngăduie să i le dăm! Lucrurile nu merg, este adevărat, într-un mod foarte precipitat, sau, dacă această expresie pare cumva exagerata, am putea spune că înaintam destul de binişor! Un vîrf mic de ac ne măsoară timpul şi se învîrteşte ca şi cum ar măsura secundele, pe cînd, in realitate şi de fiecare dată, el trece indiferent şi fara sa se oprească la punctul culminant, indicînd numai Dumnezeu ştie ce. Ceea ce este sigur e raptul că sînt ani de cînd ne aflam aici, sus, ca ne simţim cuprinşi că e un fel de ameţeală, ca trăim un vis artificial farâ opiu sau haşiş, că nstanţa supremă a moravurilor ne va condamna — şi tocmai de aceea Punem cu bună ştiinţă, multa luciditate şi ascuţime logica acestei teri-e lnnegurări. Şi oricine va recunoaşte ca nu din întîmplare ne-am onjurat de nişte minţi ca ale domnilor Naphta şi Settembrini, în loc ne marginim numai la nişte Peeperkorni înceţoşaţi - dar lucrul acesta s»eşte, este adevărat, la o comparaţie care se întoarce, din multe c e de vedere şi în special sub raportul dimensiunii, în avantajul Ul Personaj apărut atît de tîrziu în povestirea noastră. Stînd întins c°n, Hans Castorp recunoştea în sine şi se vedea silit sa-şi martu-
640
THOMAS MANN
riseasca fara ocol ca cei doi educatori ultraorgamzaţi sufleteşte, care ■ împărţiseră între ei bietul lui suflet, căpătau dimensiuni reduse far putinţa de tăgăduire — în prezenţa lui Pieter Peeperkorn, aşa cum, de alt fel, acesta din urma o şi remarcase cu o condescendenţa batjocoritoare considerîndu-i drept nişte „flecari mărunţi", fapt care pe Hans Castorp îi ispitea sa-i califice la fel şi sa se socotească foarte fericit ca pedagogia ermetica îl pusese în contact cu o personalitate atît de puternica.
Faptul ca aceasta personalitate apăruse în calitate de tovarăş de călătorie al Clavdei Chauchat şi ca, prin urmare, constituia un obstacol uriaş, era o chestiune cu totul aparte şi care nu-l tulbura pe Hans Castorp în judecăţile lui de valoare. Şi repetam ca nu se lasă abătut din calea stimei sincere şi a simpatiei lui — cîteodată cam îndrăzneaţă faţa de un om de o asemenea dimensiune — numai pentru motivul ca ţinea punga comuna cu femeia de la care Hans Castorp împrumutase un creion în noaptea Carnavalului. O asemenea comportare nu se potrivea cu firea lui şi spunînd asta admitem de bunăvoie ca nu numai o singura persoana sau chiar mai multe dintre cititorii noştri vor fi jignite de o asemenea „lipsa de temperament" — ca ar fi preferabil ca Hans Castorp sa-l fi urît şi sa-l fi ocolit pe Peeperkorn şi ca, în forul lui interior, să nu fi vorbit despre el decît ca despre un batrîn imbecil şi un beţiv care vorbea aiurea, în loc sa-l viziteze atunci cînd cădea la pat din cauza frigurilor intermitente, sa se aşeze la capatîiul lui şi să sporovăiască împreuna cu el — aceasta expresie, fireşte, neaplicîndu-se decît cuvintelor lui Hans Castorp, nu şi măreţelor efuziuni ale lui Peeperkorn - şi sa se lase influenţat de prezenţa acestei personalităţi, deci sa fie dominat de curiozitatea unui calator care vrea sa se instruiască. Asta era comportarea lui, iar noi relatam faptul indiferent daca riscam în vreun fel ca cineva sa-şi aducă aminte cu acest prilej de Ferdinand Wehsal, care ducea pardesiul lui Hans Castorp. însă aceasta amintire nu dovedeşte nimic. Eroul nostru nu era un Wehsal. Dar nici profunzimile sufleteşti nu erau în firea lui. în definitiv, nu era deloc „erou", adică nu femeia era cea care-i determina raporturile cu ceea ce este masculin. Credincioşi principiul111 nostru de a nu-l face nici mai bun şi nici mai rau decît era, constatam c refuza în mod simplu - nu în mod conştient şi expres, ci în mod naiv sa se lase abătut din cale de anumite considerente romaneşti în legatu cu drepturile pe care i le-ar fi acordat propriul lui sex, sau sa renunţe avantajele sufleteşti pe care le avea de pe urma legaturilor cu un a
nea om. Acest lucru poate displăcea femeilor - şi nu ne înşelam spu
 n»
MUNTELE VRĂJIT         641
- însăşi doamna Chauchat se enerva independent de voinţa ei; acest cru îl presupunem bazîndu-ne pe anumite comentarii caustice care-i apară în diferite împrejurări, dar poate tocmai aceasta era calitatea care f cea din el un subiect atît de potrivit pentru disputele dintre pedagogi.
Pieter Peeperkorn era adesea bolnav - şi nimeni nu va fi mirat sa afle că se îmbolnăvise chiar a doua zi după seara închinata jocului de cărţi şi şampaniei. De altfel, aproape toţi invitaţii la acea petrecere prelungită şi obositoare erau într-un hal fara hal, inclusiv Hans Castorp care avea o durere groaznica de cap, ceea ce nu-l împiedica sa facă o vizită amfitrionului sau din ajun: aşadar, se anunţa la Peeperkorn prin malaiezul pe care-l găsi pe coridorul primului etaj şi fu poftit sa intre.
Pătrunse în dormitorul cu doua paturi al olandezului printr-un salon care-l despărţea de salonul doamnei Chauchat şi constata ca se deosebea de tipul obişnuit al camerelor de la „Berghof' atît prin dimensiuni cît şi prin eleganţă şi confort. Erau acolo fotolii îmbrăcate în mătase şi măsuţe cu picioare răsucite; un covor gros acoperea duşumeaua, iar paturile nu se prezentau nici ele în genul obişnuitelor paturi predestinate morţii, ci erau chiar grandioase: adică din lemn de cireş lustruit, cu ornamente de aramă şi cu un singur polog comun — fara perdele — şi numai cu un mic baldachin care le îngemăna şi le ocrotea.
Peeperkorn stătea întins pe unul din cele doua paturi, iar cuvertura de mătase roşie era plina de cărţi, scrisori, şi ziare, pe cînd el citea cu ochelarii pe nas ziarul Telegraaf. Pe scaun, lînga pat, era aşezata o tava pentru cafea, iar pe noptiera, alături de produsele farmaceutice, se găsea o sticla cu vin roşu pe jumătate goala — vinul uşor şi spumos de aseară. Spre discreta uimire a lui Hans Castorp. olandezul nu purta cămaşa de pinza alba, ci una de lîna cu mîneci lungi, fara guler rasfrînt, rascroita în jurul gîtului, închisa cu nasturi la manşete şi care se lipea de umerii laţi Ş1 "e pieptul puternic al batrînului: grandoarea omeneasca a capului sau a§ezat pe perna era şi mai mărita, exaltata dincolo de sfera burgheza, de ea îmbrăcăminte care dădea chipului un caracter pe de o parte popular ŞI Pr°letar, pe de alta etern şi sculptural.
- Negreşit, tinere, spuse el apucînd de partea de sus a ramei oche-corn şi punîndu-i alături. Va rog insistent... nicidecum. Dimpo-
a-Iar Hans Castorp se aşeza lînga el, ascunzîndu-şi efuziunea compa-
oare - nu era oare mai curînd o adevărata admiraţie la care-l silea
c     rtlnirea lui, sub forma unei flecăreli prieteneşti şi însufleţite? - pe
eeperkorn o seconda cu o nepăsare grandioasa şi cu o gesticulaţie
642
THOMAS MANN
insistentă. Nu arata deloc bine, părea galben şi foarte suferind. Sn dimineaţă avusese o criză puternică de friguri, iar oboseala care su venise se combina cu urmările chefului.
— Ieri am facut-o cam lata, spuse el. Nu, da-mi voie... grav şi raui Sînteţi încă... bine, asta n-are importanţă... Dar lă vîrsta mea şi într-n stare atît de ameninţătoare... Copilă mea, se întoarse el cu o severitate duioasă, însă hotârîtă, spre doamna Chauchat care tocmai intra, venind din salon, acum totul e bine, dar ţi-o repet că ar fi fost mai bine să fim mai atenţi, ca ar fi trebuit să mă împiedicaţi... Ceva ca o furtună de mînie regească se prevestea în trăsăturile chipului şi în vocea lui. Era însă suficient să-ţi închipui furtuna care ar fi izbucnit dacă ai fi încercat în mod serios să-l opreşti să bea, pentru a măsura toata nebunia şi nedreptatea reproşului. însă asemenea inconsecvenţe făceau parte, fără îndoiala, din însăşi structura măreţiei lui. De aceea, tovarăşa sa de călătorie nu le dădu nici o atenţie, salutîndu-l pe Hans Castorp care se sculase în picioare — şi, de altfel, nici nu-i întinse mîna, ci doar îl invita cu un surîs şi cîteva semne din cap să stea jos, „mai cu seamă" să nu se deranjeze, să nu se întrerupă „în nici un fel", din tete-ă-tete-ul cu myn-heer Peeperkorn... Se îndeletnici prin cameră cu fel de fel de lucruri şi dădu dispoziţie feciorului sa ridice tava de la dejun, dispăru o clipă şi reapăru în vîrful picioarelor, ca să iă parte, în trecere, la conversaţie -ba, dacă vrem să redăm impresia vagă a Iui Hans Castorp, chiar pentru a o supraveghea puţin. Fireşte! Putuse să se reîntoarcă la „Berghof în tovărăşia unei personalităţi de mari dimensiuni, dar de-ndatâ ce acela care o aşteptase aici atîta timp arăta tot respectul cuvenit acestei personalităţi, de la bărbat la bărbat, ea manifesta o nelinişte şi chiar puţină asprime cu acele „mai cu seamă" şi cu „în nici un fel" ale ei. Hans Castorp surîdea, aplecîndu-se peste genunchi ca sâ-şi ascundă zîmbetul, şi în acelaşi timp ardea de o bucurie lăuntrică. Peeperkorn îi turnă un pahar de vin din sticla aşezată pe noptieră. în asemenea condiţii, spuse olandezul, cel mai bine era să reiei lucrurile de acolo de unde le-ai întrerupt noaptea trecută, iar acest vin spumos îndeplinea întru totul şi ° ciul sifonului. Bău în sănătatea lui Hans Castorp, iar el, în timp ce be îl urmări cum ridică paharul cu mîna de căpitan, pistruiată, cu ungi
ascuţite şi strînsa lă manşetă de nasturii cămăşii de lînâ, şi privi
buzele înd
late şi sfîrtecate atingînd marginea paharului, precum şi vinul curg de-a lungul gîtlejului său proletar şi statuar în acelaşi timp, şi niâru Adam saltînd în sus şi în jos. Apoi discutară despre medicamentul ce
MUNTELE VRĂJIT         643
"sea pe măsuţa de noapte, despre licoarea cafenie din care Peeperkorn ■ ghiţi ° lingurâ plină — pe care doamna Chauchat i-o întinsese după ce -■ reamintise de ea, era un antipiretic, care conţinea mai ales chinina, iar Peeperkorn îi dădu şi musafirului să guste din acest preparat, sa-i aprecieze gustul caracteristic, apoi făcu elogiul chininei, care era binefăcătoare nu numai fiindcă distrugea germenii şi exercita o influenţă salutară asupra căldurii naturale a corpului, dar trebuia apreciată şi ca tonic; reducea eliminarea albuminei, favoriza alimentaţia, pe scurt era o băutură delicioasă; o adevărată doctorie care trezea, întărea şi reînsufleţea — dar, de asemenea, şi un stupefiant; puteai sâ-l iei uşor, pe un vîrf de pai, spuse el ca şi ieri, glumind într-un fel măreţ, exprimîndu-se cu degetele şi cu capul, şi iarăşi semanînd cu un preot pâgîn care se pregăteşte sa danseze.
Da, e un lucru minunat această coajă antipiretică — şi, de altfel, nu se împliniseră încă trei secole de cînd farmacologia continentului nostru aflase despre existenţa ei, şi nu se împlinise nici o sută de ani de cînd chimia descoperise alcaloidul din care-şi trăgea însuşirile, anume chinina propriu-zisă — descoperită pînă la un anumit punct şi analizată — căci chimia nu putea pretinde că elucidase în mod perfect constituţia acestui medicament, nici că ar fi în stare să-l fabrice pe cale artificiala. De altfel, farmacologia noastră făcea foarte bine că nu se încredea prea mult în propria ei ştiinţă, întrucît la fel se întîmpla şi cu multe alte substanţe: ştia anumite lucruri despre dinamică, despre efectele produse de substanţe, însă o încurca de foarte multe ori în strădania de a şti căror cauze trebuiau atribuite aceste efecte. Tînârul n-avea decît să studieze toxicologia - adică proprietăţile elementare care determinau efectele a ceea ce se numeau toxicele, căci nimeni nu va fi în stare sa-l lămurească mai •ne. Existau acolo, de pildă, veninurile şerpilor despre care nu se ştia inuc altceva decît că aceste secreţii animale erau pur şi simplu nişte ornbinaţii ale albuminei şi se compuneau din diferite albuminoide, care "Şi produceau efectul fulgerător decît din cauza unui dozaj determinat — ca> de fapt, cu totul indeterminat — iar în circulaţia sîngelui pro-eau nişte efecte fulgerătoare, care nu te puteau decît ului: fiindcă nu 1 °'3işnuit să faci o legătură între albuminâ şi otrava. Dar aşa sînt Ulte toate substanţele din lume - spuse Peeperkorn cu capul ridicat P rnă, cu ochii spălăciţi sub arabescurile frunţii, făcînd un cerc per-Co   CU sulHele degetelor - da, toate substanţele erau făcute să cuprindă nutent viaţa şi moartea:  toate erau  în  acelaşi  timp  leacuri  şi
644
THOMAS MANN
otrăvuri, medicaţia şi toxicologia reprezentau unul şi acelaşi lucru t vindecai cu otrăvuri şi ceea ce credeai ca este o forma vitala putea în anumite condiţii sa ucidă printr-un singur spasm, în răstimpul Une-secunde. Vorbea despre leacuri şi despre otrăvuri cu multa insistenţa s cu o coerenţa excepţionala, iar Hans Castorp îl asculta aplecat înainte dînd din cap, absorbit nu atît de conţinutul acestor expuneri care păreau sa-l intereseze foarte mult pe domnul Peeperkorn, cît de dorinţa de a studia în tăcere manifestările personalităţii lui, care, în ultima instanţa erau tot atît de explicabile ca şi efectele veninului şerpilor. Dinamica purcese Peeperkorn, iată ceea ce este esenţial în lumea materiei, totul nu-i decît dinamica — restul este condiţionat de el. Chiar şi chinina este un medicament-otrava, mult mai puternic decît oricare altul. Patru grame de chinina te surzeau, te ameţeau, îţi tăiau respiraţia, îţi tulburau vederea ca şi atropină, te îmbatau ca alcoolul, iar muncitorii care lucrau în fabricile de chinina aveau ochii inflamaţi, buzele umflate şi sufereau de erupţii ale pielii. Apoi începu sa vorbească despre cinchona, arborele de chinina din pădurile virgine ale Munţilor Cordilieri, unde se afla patria acestui arbore, la trei mii de metri altitudine, şi de unde s-a adus coaja în Spania, într-o epoca atît de tardiva, sub numele de „pulberea iezuiţilor" — aceasta coaja ale cărei însuşiri băştinaşii din America de Sud le cunoşteau de multa vreme; şi, în continuare, descrise formidabilele plantaţii de cinchona pe care guvernul olandez le poseda în Java şi de unde sînt îmbarcate pentru Amsterdam şi Londra, în fiecare an, milioane de livre din aceste coji roşietice şi asemănătoare cu scorţişoara. Cojile şi, în general, întreg ţesutul arborilor din aceste păduri, de la epi-dermis şi pîna la cambium - spuse Peeperkorn - poseda extraordinare însuşiri dinamice atît în bine cît şi în rau, iar popoarele de culoare ne sînt mult superioare sub raportul cunoaşterii drogurilor. Tinerii din multe insule de la răsărit de Noua Guinee îşi prepara un filtru de dragoste cu ajutorul scoarţei unui anumit arbore care probabil ca este un copac veninos, ca antiahs toxicaria din Java, care, asemenea arborelui manzanilla, otrăvea aerul din preajma prin exalarile lui, ameţind moarte oamenii şi animalele - aşadar, pisează o coaja din acest copac-amesteca praful astfel obţinut cu razatura de nuca de cocos, rasuce amestecul într-o frunza şi apoi îl pun la copt. Iar în timpul somnului pr sară aceasta mixtura pe nazuroasa pe care o iubesc, iar ea se îndr gosteşte imediat de acela care i-a presarat-o. Cîteodata, însăşi rădăcinii are o mare putere nociva, cum este cazul cu o liana din
MUNTELE VRĂJIT
645
elagul malaiez, numită strychnos tieute, cu ajutorul căreia indigenii a, adaugîndu-i veninul şarpelui upasradscia, o substanţa care,
introdusă în circulaţia sîngelui cu ajutorul unei săgeţi, de pilda, produce instantaneu moartea, şi nimeni nu va fi în stare sa-i spună tînarului Hans Castorp cum se petrece asta. Ceea ce se ştie precis este doar ca sub raportul dinamicii upas seamănă cu stricnina... Iar Peeperkorn, care sfîrşise prin a se ridica în pat şi care îşi ducea, din cînd în cînd, cu mîna lui de căpitan puţin tremurătoare, paharul de vin la buzele-i sfîrtecate, îi povesti în continuare, cu un aer preocupat, despre copacul nucii voinica de pe coasta Koromandel, ale cărui boabe portocalii, nuca vomica, conţineau alcaloidul cel mai puternic, stricnina - apoi îi vorbi în aşa fel, cu glasul scăzut şi sprîncenele ridicate, despre ramurile cenuşii, despre frunzişul extraordinar de strălucitor şi despre florile de un galben-verzui ale acestui arbore, încît tînarul Hans Castorp avu în faţa ochilor o imagine totodată trista şi oarecum ţipător împestriţata şi, pîna la urma, nu se simţi deloc în apele Iui. Tocmai atunci interveni în discuţie doamna Chauchat, atragîndu-le atenţia ca efortul îl obosea pe Peeperkorn şi ca-i va ridica iarăşi temperatura. Oricît de mult regreta că trebuie sa întrerupă întrevederea, se vedea silita sa-l roage pe Hans Castorp sa se mulţumească pentru azi cu atît. Fireşte că el se supuse imediat acestei rugăminţi, dar, ulterior, între doua accese de friguri intermitente în cursul lunilor care urmară, veni adesea sa se aşeze la capatîiul bărbatului cu aspect regesc, în vreme ce doamna Chauchat, ieşind şi intrînd, supraveghea cu discreţie conversaţia sau lua parte la ea; dar chiar şi în zilele cînd Peeperkorn nu avea temperatură, Hans Castorp petrecea multe ore împreuna cu el şi cu tovarăşa lui de călătorie, care purta la gît colierul de perle, căci, atunci cînd olandezul nu stătea în pat, rareori pierdea Prilejul să nu adune o mica societate formata din pacienţii de la „Berghof", care niciodată nu erau aceiaşi, pentru un joc de cărţi, un Pahar de vin, sau în vederea altor lucruri plăcute, fie în salon, fie la staurant, iar Hans Castorp îşi avea locul lui de vizitator obişnuit între ara femeie indolenta şi bărbatul măreţ. De asemenea facura împreuna mbari, la care luară parte domnii Ferge şi Wehsal, iar peste puţin şi , embrini şi Naphta, adversarii întru spirit pe care nu se putuse sa nu-i neasca şi pe care Hans Castorp se simţi în adevăr fericit sa-i poată enta lui Peeperkorn, precum şi Clavdiei Chauchat, fara sa se sin-ască deloc daca aceasta prezentare şi aceste relaţii vor fi sau nu te celor doi antagonişti, şi cu convingerea ascunsă ca amîndoi
J
646
THOMAS MANN
aveau nevoie de un obiect de studiu pedagogic şi ca deci vor prefera sa facă o buna primire tovarăşilor sai indezirabili, decît sa renunţe a rna' dezbate în faţa lui Castorp temele lor controversate.
în adevăr, nu se înşela în presupunerea ca membrii cercului sau de prieteni atît de împestriţat se vor obişnui măcar cu ideea ca nu se pOţ obişnui unii cu alţii: existau, bineînţeles, încordări între ei, incompatibilităţi, ba chiar şi o ostilitate tăcuta şi este de mirare chiar pentru noi înşine ca neînsemnatul nostru erou s-a priceput sa-i grupeze în jurul lui -dar ne explicam situaţia prin temperamentul sau afabil, voios şi plin de viaţa care-l făcea sa găsească totul „demn de a fi ascultat", adică avea însuşirea care s-ar putea numi o fire îndatoritoare, nu numai în sensul ca îl împrietenea cu persoanele şi cu personalităţile cele mai diverse, ci îl făcea sa reuşească a le împrieteni între ele pîna la un anumit punct.
Ciudate mai erau aceste împletituri de relaţii care oscilau într-o parte şi alta! Sîntem ispitiţi să înfăţişam o clipa măcar toate firele lor încîlcite, aşa precum în timpul unor plimbări însuşi Hans Castorp le observa cu o privire şireata şi binevoitoare. Era, printre ei, nenorocitul Wehsal, care o dorea arzător pe doamna Chauchat, şi-i linguşea într-un chip josnic pe Peeperkorn şi pe Hans Castorp, pe unul din pricina măreţiei lui actuale, pe celalalt din consideraţii ce ţineau de trecut. Şi mai era, la rîndul ei, Clavdia Chauchat, bolnava şi călătoarea cu mersul indolent şi graţios, sclava convinsa (fără îndoiala) a lui Peeperkorn, măcar că era puţin neliniştita şi sîcîita în ascuns, vazînd pe cavalerul unei îndepărtate nopţi de Carnaval într-o atît de mare intimitate cu domnul şi stâpînul ei. Oare aceasta sîcîiala nu te făcea să te gîndeşti la cea care se manifesta şi în relaţiile ei cu Seţţembrini? Cu acest retor şi umanist pe care nu-l putea suferi şi pe care-l socotea prezumţios şi inuman? Cu prietenul şi educatorul tînarului Hans Castorp - pe care l-ar fi întrebat cu plăcere despre cuvintele azvîrlite cu dispreţ, în acel idiom mediteranean înţeles de ea tot aţît de puţin pe cît îi înţelegea el graiul — , al tînarului german atît de bine crescut, al acestui mic burghez drăguţ, de familie buna şi cu o pata umeda — aşadar, despre cuvintele rostite atunci cînd, odinioară, tînaru era tocmai pe punctul sa se apropie de ea? Hans Castorp, îndrăgosti cum se obişnuieşte sa se spună, „pîna peste urechi", nu în sensul glum al acestei expresii, ci aşa cum iubeşti atunci cînd dragostea este interzl-şi nesăbuita, iar în privinţa aceasta nu exista nici o posibilitate sa cin mici şi molcome cîntece de la şes - prin urmare un îndrăgostit duios Ş • prin însuşi acest fapt, sortit sa depindă, sa fie supus, suspinator şi bun
MUNTELE VRĂJIT
647
lujeascâ, dar cu toate acestea capabil sa păstreze chiar şi în sclavie Hestulă şiretenie ca sa-şi dea perfect de bine seama de valoarea pe care devotamentul lui putea s-o reprezinte — orice s-ar fi întîmplat: în sufletul bolnavei cu mersul lunecător şi cu ochii de o tăietura fermecător de tatarasca, dragostea lui Castorp reprezenta o valoare asupra căreia atitudinea lui Settembrini faţa de ea nu putea decît sa-i atragă atenţia, o atitudine care nu făcea decît sa-i confirme prea evident bănuielile, deoarece ea era în adevăr atît de distanta pe cît putea s-o îngăduie politeţea umanista. Insa partea cea mai rea - sau avantajul în ochii lui Hans Castorp — dăinuia în faptul ca legaturile cu Naphta, de la care ea aşteptase foarte mult, nu-i ofereau deloc o compensaţie. Desigur, aici nu se izbea de o atitudine destinata s-o nege fundamental, ca aceea pe care i-o opunea domnul Lodovico, iar condiţiile erau mai favorabile pentru întreţinerea unor convorbiri: discutau cîteodata numai ei singuri, Clavdia şi tăiosul mititel, despre cărţi şi despre probleme de filozofie politica pe care înţelegeau sa le trateze într-un spirit extremist; iar Hans Castorp aducea în toate acestea naivitatea lui. însă o anumita limitare pe care parvenitul i-o impunea, aşa cum procedează de altfel toţi parveniţii, nu putea să treacă neobservata; în fond, terorismul spaniol al lui Naphta nu se potrivea deloc cu umanitatea peregrina şi indolenta a doamnei Chauchat; iar la asta se mai adaugă încă un element şi mai subtil, adică o uşoara ostilitate abia perceptibila faţa de ea, pe care, cu perspicacitatea ei feminină o simţea emanînd de la cei doi adversari, de la Settembrini ca şi de la Naphta (tot aşa cum o simţea foarte bine şi cavalerul ei de la Carnaval) şi datorată legaturilor pe care amîndoi le aveau cu el, aşadar, cu Hans Castorp: era reaua-voinţa a educatorului faţa de femeie care introducea un element tulburător şi stingheritor, cu alte cuvinte o anumită ostilitate tainica şi originara care îi apropia deoarece adversitatea
or era neutralizată de sentimentele de pedagogi care-i însufleţeau pe amîndoi.
Nu intra oare un pic din aceasta ostilitate şi în atitudinea pe care cei
01 dialecticieni o adoptau faţa de Pieter Peeperkorn? Hans Castorp
ea impresia ca o observa, poate pentru ca o prevăzuse atît de maliţios,
cu seamă ca, în definitiv, fusese destul de nerăbdător sa-i strînga la
Oc Pe bîlbîitul cu aspect regesc şi pe cei doi „consilieri de regenţa"
Ul> cum le spunea cîteodata în gluma, şi sa studieze rezultatul acestei
runtari. Menheer era în aer liber mai puţin grandios decît într-un
'imitat. Pălăria mare de fetru, pe care şi-o îndesase pe frunte şi
648
THOMAS MANN
care-i acoperea deopotrivă atît şuviţele de par, lungi şi albe, cît şi mari ale frunţii, îi micşora trasaturile, le chircea oarecum şi răpea chia din maiestatea nasului care se înroşea; în afara de asta, era mult mai impunător atunci cînd stătea nemişcat decît atunci cînd mergea; avea obiceiul sa facă paşi scurţi şi sa-şi lase toata greutatea trupului, începînd din creştet, pe piciorul care păşea, ceea ce te îndemna sa te gîndeşti mai curînd la o senilitate jalnică decît la o regalitate fermecătoare; în sfîrşit nu mergea drept, cît era de mare, ci prăbuşit în sine. Dar cu toate acestea, domina cu un cap şi mai bine atît pe domnul Lodovico cît şi pe mititelul Naphta - iar acest fapt nu era singurul prin care prezenţa lui apasă destul de mult existenţa celor doi politicieni, exact atît pe cît o prevăzuse Hans Castorp.
Era o presiune, o diminuare şi un prejudiciu izvorîte din comparaţia pe care te vedeai silit s-o faci — ce se rasfrîngeau asupra observatorului maliţios, dar şi asupra celor în cauza, adică a celor doi bărbaţi firavi şi supraarticulaţi, cît şi a gîngavului magnific. Peeperkorn se purta cu Naphta şi cu Settembrini cu o politeţe şi o atenţie extrema şi cu un respect pe care Hans Castorp l-ar fi calificat drept ironic, daca nu l-ar fi împiedicat sentimentul foarte limpede ca o asemenea atitudine ironica nu se potrivea cu ideea unui om de mare dimensiune. Regii nu cunosc ironia — nici măcar în sensul unui procedeu de retorică directa şi clasica, cu atît mai puţin într-un sens mai complicat. Aşadar, era mai degrabă zeflemiseala subtila şi măreaţă totodată, care, sub o aparenţa de seriozitate puţin cam exagerata, caracteriza purtarea olandezului faţa de prietenii lui Hans. „Da-da! spunea el, de pilda, ameninţîndu-i cu degetul şi întorcînd capul cu nişte buze care surîdeau zeflemitor. Sînt... Sînt... Stimaţii mei domni, va atrag atenţia... Cerebrum, cerebral, ma înţelegeţi-Nu... nu, perfect extraordinar, este se pare totuşi..." Iar ei se răzbunau, schimbînd nişte priviri care, după ce se întîlnisera, se înălţau cu deznădejde spre cer, cautînd ochii lui Hans Castorp, însă acesta se sustragea privirii lor.
Se întîmpla chiar ca domnul Settembrini sa ceara fara ocol socoteala elevului sau, manifestîndu-şi astfel neliniştea de pedagog.
- Dar pentru numele lui Dumnezeu, domnule inginer, nu-i decît un batrîn stupid! Ce-aţi găsit la el? Vă poate fi folositor cu ceva? îmi sta mintea în loc. Totul ar fi limpede — fara însă a fi prea lăudabil - daca I-tolera pur şi simplu numai pentru ca doriţi ca prin intermediul sau să W in tovărăşia aceleia care momentan îi este amanta. Dar este imposiDl1
MUNTELE VRĂJIT
649
u.ţi dai seama că vâ ocupaţi de el aproape mult mai mult decît de ea. Vârog, ajutaţi-mâ să pricep...
Hans Castorp începu sa rîda.
-Negreşit! spuse el. Perfect! Se întîmpla ca... Daţi-mi voie... Bine! Şi totodată se silea sa imite şi gesturile lui Peeperkorn. Da, da, continua el sa rida, vi se pare stupid, şi totuşi, domnule Settembrini, nu-i limpede deloc ceea ce în ochii dumneavoastră este, desigur, mai rau decît stupid. Ah, prostie! Exista atîtea soiuri de prostie, iar inteligenţa nu-i nici ea cea mai buna... Atenţie, mi se pare ca am brodit o formula bine ticluita, am emis o aserţiune. Cum va place?
- Foarte mult. Aştept cu nerăbdare prima dumneavoastră culegere de aforisme. Dar poate nu-i prea tîrziu daca va rog sa va amintiţi de anumite consideraţii pe care le-am făcut împreuna asupra primejdiei ce-o reprezintă paradoxul pentru om.
-Nu le-am uitat, domnule Settembrini. Sigur ca nu le-am uitat. Nu, cu această vorba a mea n-am vrut cîtuşi de puţin sa vînez paradoxuri. Voiam numai să vâ arat cîta greutate întîmpini cînd încerci sa deosebeşti „prostia" de „inteligenţa"... Aşadar... o întîmpini, nu-i aşa? Insa este atît de greu sa le deosebeşti, întrucît se confunda. Ştiu foarte bine, urîţi guazzabugljo-ul mistic şi sînteţi partizanul valorii, sînteţi pentru judecata de valoare, şi vă dau perfecta dreptate. Dar a deosebi prostia de inteligenţa este, cîteodata, un adevărat mister şi de orice natura ar fi el, trebuie sa ai dreptul sa te ocupi şi de mistere, admiţînd ca ai fi minat de dorinţa sincera de a le pătrunde pe cît posibil. O sa va pun o întrebare. Vă întreb: puteţi tăgădui ca ne baga pe toţi în buzunar, pe toţi, atîţi cîţi sîntem? Ma exprim în mod vulgar, şi totuşi, pe cît îmi pot da seama, nu puteţi nega. Ne baga pe toţi în buzunar şi are de undeva, nu ştiu de unde, dreptul sa-şi bata joc de noi. De unde? Cu ce drept? Pentru ce? tfeste, nu datorita inteligenţei. Recunosc ca abia daca poate fi vorba de Wteligenţa. Este un om al confuziei şi al sensibilităţii, sensibilitatea und, ca sa spunem aşa, marota lui - iertaţi-mi aceasta expresie triviala!
au să spun: nu ne baga în buzunar cu prea marea-i inteligenţa —
a> veţi protesta dumneavoastră, nu cu elemente de natura spirituala
'In adevăr, aşa este. însă nici cu elemente ale corpului. Nu din pricina
01 lui de căpitan, nici din cauza forţei musculare şi brutale, şi nici
ru că ar putea sa ne doboare cu un pumn pe fiecare dintre noi. Nici  rece prin minte ceea ce ar fi în stare sa facă, iar daca eventual se
_
Pia să-i treacă prin cap, ajung doar cîteva cuvinte civilizate ca sa-l
650
THOMAS MANN
potolească... Aşadar, nu ne impresionează cu elemente fizice S' fără îndoiala, trupul joacă un rol în toate acestea, nu numai în " forţei musculare, ci într-un altul, adică într-un sens mistic - nr hi devine mistica în măsura în care trupul joacă un rol — iar element I r se preface în element spiritual, sau invers, aşa încît nu-l mai deos h pe unul de celalalt, şi nu mai poţi deosebi prostia de inteligenţă d într-un caz şi în altul efectul este dinamismul, încît ne bagă în buzu pe toţi. Şi nu avem decît un singur cuvînt pentru a exprima acest fant căruia îi zicem „personalitate". Fără îndoială că acest cuvînt e folosit n bună dreptate, întrucît toţi sîntem nişte personalităţi, morale şi juridice sau cum doriţi. Dar nu asta vreau să spun. Vreau să vorbesc despre un mister care este dincolo de inteligenţă şi de prostie, şi de care trebuie sâ ne fie îngăduit să ne preocupăm — în parte ca să-l pătrundem în măsura posibilului, în parte pentru propria noastră edificare şi lămurire. Şi dacă sînteţi un partizan al valorilor, personalitatea este, în definitiv, o valoare pozitivă,   cred   eu,   un   element   mult   mai   pozitiv   decît  prostia  şi inteligenţa, pozitiv în cel mai înalt grad, pozitiv într-un mod absolut, ca viaţa — pe scurt: este o valoare a vieţii şi este făcută să te intereseze, în adevăr, în mod deosebit. Iată ceea ce am crezut că trebuie sâ vâ spun în privinţa prostiei.
De cîtva timp, Hans Castorp nu se mai zăpăcea şi nu se mai încurca pe parcursul unor asemenea destăinuiri şi nu mai râmînea ca o momîie. îşi ducea replica pînă la capăt, cobora glasul, punea un punct final şi-şi continua drumul ca un bărbat, deşi încă mai roşea, iar în adîncul sufletului se temea de tăcerea care va urma după vorbele sale şi în cuprinsul căreia i se dădea răgazul sa-i fie ruşine. Domnul Settembrini prelungi voit această tăcere; apoi, spuse:
- Tăgăduiţi că alergaţi după paradoxuri. însă ştiţi tot atît de bine ca îmi displace sa vâ văd alergînd după mistere. Facînd din personalitate mister, riscaţi să cădeţi în idolatrie. Veneraţi o mască. Vedeţi o rms acolo unde nu-i decît o mistificare. Ne aflăm în prezenţa uneia acele forme găunoase şi înşelătoare prin care demonul trupu fizionomiei şe complace cîteodatâ sâ ne păcălească. N-aţi in odată în contact cu mediul cabotinilor? Nu cunoaşteţi acele cap mimi care întrunesc trăsăturile lui Iulius Cezar, ale lui Goetne ş Beethoven, şi ai căror fericiţi posesori, de îndată ce deschi   g dovedesc a fi cei mai lamentabili nerozi care se află sub soare.
MUNTELE VRĂJIT         651
Bine! Un joc al naturii, spuse Hans Castorp. însă nu-i numai un 1 naturii, nu-i numai o păcăleala. Căci de vreme ce aceşti oameni J         tori trebuie să aibă taJent, iar talentul este superior inteligenţei şi tei este o valoare a vieţii. Iar mynheer Peeperkorn are talent, orice ■    une şi datorită acestui talent ne bagă pe toţi în buzunar. Aşezaţi-l domnul Naphta într-un colţ al unei camere şi puneţi-l să ţină o con-nţă care să fie extraordinar de interesantă, să vorbească, de pilda, ore Grigore cel Mare şi împărăţia lui Dumnezeu — iar în celalalt colţ 1 camerei sa se afle Peeperkorn cu gura lui stranie şi cu sprîncenele încruntate, care să nu spună decît: „Negreşit! Daţi-mi voie... Lichidat!" _ şi o să vedeţi că oamenii vor face cerc în jurul lui Peeperkorn, toţi, fără nici o excepţie, iar Naphta va rămîne absolut singur cu inteligenţa lui şi cu împărăţia lui Dumnezeu, deşi vorbeşte cu o asemenea limpezime încît te pătrunde pînă în măduva oaselor, cum îi place lui Behrens să spună.
- Nu vă este ruşine să elogiaţi succesul în felul acesta? întrebă domnul Settembrini. Mundus vuit decipi. Nu aş pretinde ca lumea să se strîngă în jurul domnului Naphta. Este un spirit dăunător, făcut să rătăcească. Dar sînt ispitit să trec de partea lui în scena pe care aţi imaginat-o şi pe care păreţi să o aprobaţi într-un chip ruşinos. încercaţi numai să dispreţuiţi claritatea, precizia şi  logica,  adică tocmai componentele Cuvîntului omenesc. încercaţi să preferaţi în locul lor nu ştiu ce bîlbîialâ izvorîtă din şarlatanism intuitiv - şi diavolul vă va socoti din ceata lui.
- Dar vă asigur că ştie să vorbească foarte coerent atunci cînd se însufleţeşte, spuse Hăns Castorp. Mi-ă vorbit de curînd despre otră-
unle puternice şi despre arborii veninoşi asiatici. Era atît de interesat,
relatarea începuse să devină sinistră, iar pe de altă parte ceea ce
ŞPunea era mai puţin interesant decît efectul produs de personalitatea
ar Hsta îi dădea o notă interesantă şi sinistră totodată...
treşte, cunoaştem slăbiciunea dumneavoastră pentru tot ce-i asia-
e adevarat, eu nu sînt în stare să vă servesc miracole de soiul
^     eia, răspunse cu atîta amărăciune domnul Settembrini, încît Hăns
P se grăbi să declare că avantajele pe care le datora el învăţăturii
pri      •W     ttembrini erau de cu totul alt ordin şi nimănui nu i-ar trece
jta[-        e s^ *acâ vreo comparaţie care ar fi dăunat ambelor părţi. însă
- O ^         Câ nU °bserva această politeţe. Şi continua:
vitate    1CUm ar &■> îmi îngăduiţi, domnule inginer, să va admir obiecti-inişţea sufletească. Veţi recunoaşte că atinge grotescul. Căci
652
THOMAS MANN
lucrurile aşa cum se înfăţişează şi se desfăşoară... Namila ace rapit-o pe Beatrice - căci îmi place sa spun lucrurilor pe nume I    h     * neavoastra? Este ceva nemaiauzit.
—  Deosebiri de temperament! domnule Settembrini. Deoseh' ■ rasa în ceea ce priveşte galanteria cavalereasca şi înflăcărarea sîn Fireşte, dumneavoastră, ca om din Sud, aţi fi recurs la otrava şi ia nai, sau în orice caz aţi da întîmplarii un caracter monden şi pasional scurt, aţi acţiona ca un cocoş. Farâ îndoiala ca asta ar fi ceva foarte v'  i foarte viril şi foarte elegant. Cu mine însă, lucrurile se petrec altfel N sînt chiar atît de viril încît sa vad într-un rival doar pe masculul îndrăgostit de aceeaşi femeie — sau, poate, nu sînt absolut deloc, dar este sigur ca nu sînt de o maniera pe care fara voia mea o numesc „mondena", deşi nu ştiu prea bine de ce. Ma întreb în adîncul meu daca am ceva sa-i reproşez.  Mi-a făcut cu buna ştiinţa vreun rau oarecare? Fiindcă o jignire trebuie făcută cu intenţie, altfel nu mai este jignire. Iar în ceea ce priveşte „vinovăţia", s-ar cuveni sa i-o atribui ei, însă de fapt nu am nici un drept — nu am nici în general şi nici în special în ceea ce-l priveşte pe Peeperkorn. Căci, în primul rînd, el este o personalitate, ceea ce contează la femei, iar în al doilea rînd nu este un civil ca mine, ci un fel de militar ca varul meu, adică are un point d'honneur, o marota şi tocmai aceasta este sensibilitatea, viaţa... Debitez prostii, însă prefer mai curînd sa bat puţin cîmpii şi să exprim doar pe jumătate lucrurile greu de exprimat, decît sa spun mereu aceleaşi lucruri comune impecabile şi tradiţionale — întrucît exista poate în caracterul meu ceva ca o trăsătura militară, daca pot spune astfel...
-  Puteţi sa-i spuneţi şi aşa, repetaţi-o necontenit, aproba domnul Settembrini dînd din cap. în orice caz, asta ar fi o trăsătura de caracter care s-ar cuveni lăudata. Curajul cunoaşterii şi al expresiei - iată sensu profund al literaturii şi al umanităţii.
Astfel ajunseră sa se despartă în termeni acceptabili; căci dom Settembrini dăduse sfîrşitului discuţiei o întorsătura împăciuitoare avea motive foarte întemeiate s-o facă. Poziţia sa nu era, în adevăr, tacabila şi n-ar fi fost prudent din partea lui sa împingă severitatea p
departe; o discuţie care ar fi atins şi problema geloziei era un tere
Ha ca ^ alunecos pentru el; la un moment dat, ar fi trebuit sa răspundă       ^
punctul de vedere al vocaţiei sale pedagogice, nici relaţiile lui c      ^ nu   erau   de   un   ordin   pur   social,   ca  prin   urmare  prea  Pu
Peeperkorn îi tulbura pe cei din jur cu aceleaşi drepturi ca
Naphta
MUNTELE VRĂJIT         653
Chauchat; şi că, în sfîrşit, nu putea nădăjdui sa-şi sustragă ele-sub influenţa şi acţiunea superiorităţii fireşti a unei personalităţi, •   chiar şi el putea sa-i scape tot atît de puţin ca şi partenerul lui în s   întreceri intelectuale.
T seau din încurcătura şi mai lesne atunci cînd dezbăteau subiecte lte cînd discutau şi reţineau atenţia celor cu care şe plimbau, printr-una .   controversele lor elegante, pătimaşe şi totodată academice, însă con-,      pe un ton ca şi cum ar fi fost vorba despre o arzătoare problema de dualitate, de o importanţa vitala, dezbateri pe care le întreţineau aproape "n întregime numai ei singuri, căci atîta timp cît durau, personalitatea de mare dimensiune", prezentă şi ea, era oarecum neutralizată, deoarece nu putea lua parte decît prin exclamaţii de uimire, încruntări de sprincene şi incoerenţe obscure şi batjocoritoare. Dar chiar şi în aceste condiţii exercită asupra tuturor un fel de presiune şi arunca o umbra asupra discuţiei  însăşi,  în   aşa  fel   încît   aceasta  îşi   pierdea  parca strălucirea, căci îi opunea ceva nedefinit, dar resimţit puternic de toţi în mod inconştient sau Dumnezeu ştie cît de conştient; fapt care nu numai ca nu favoriza nici una dintre cele doua părţi angajate în disputa, dar silea însăşi disputa sa-şi piardă din marea ei însemnătate şi chiar — şovăim să spunem — o făcea sa para zadarnica. Sau altfel spus: controversa lor subtila, deşi era continuata cu înverşunare şi se referea în taina, într-un fel vag, deloc precizat, la cel cu dimensiuni mari care păşea alatun de ei, totuşi magnetismul acestuia din urma îi slăbea importanţa. Nu s-ar putea descrie altfel acest fenomen misterios şi foarte neplăcut pentru cei doi adversari. Este clar ca, daca Pleter Peerperkorn nu s-ar fi aflat acolo, ai fi fost constrîns sa participi la disputa într-un mod mult mai decisiv, trecînd de pilda de partea lui Leo Naphta, care apară carac-erul revoluţionar al bisericii, deci împotriva tezei domnului Settembrini, are nu voia sa vadă în aceasta putere istorica decît protectoarea forţelor scure ale conservatorismului şi pretindea ca toate năzuinţele favora-■eţu şi viitorului, toate forţele revoluţiei şi progresului izvorau din piue iluministe, ştiinţifice şi progresiste, din epoca glorioasa a
 ste, ştiinţifice şi progresiste, din epoca glorioasa a ni civilizaţiei antice, şi persista în aceasta profesie de credinţa cu ţ   l                          şi al gestului. Atunci Napha,   u   n
e      §oric, se încumeta sa dovedească - şi o dovedi cu o evidenţa
 aţiei antice, şi persista în aceasta profesie de credinţa cu eţ elan al cuvîntului şi al gestului. Atunci Naphta, cu un ton rece
de                            meta sa dovedească     şi o dovedi cu o evidenţa
reli '        C stră'UCu*oare - ca biserica, întrupînd principiul ascetismului Slls,j . ' este' !n esenţa, foarte departe de a se erija în apărătoarea şi ea a ceea ce se încapaţîneaza sa mai dăinuiască retrograd în
654
THOMAS MANN
cultura umana, aşadar, a principiilor juridice ale statului câ rT
i        i   i    -     ■                             '         ^Pot
a înscris în mod constant pe drapelul ei principiul revoluţiona
radical, răsturnarea cea mai completă, căci, la urma urmelor tot          '
e socotit demn de a fi păstrat, tot ceea ce nevolnicii, laşii şi co        &
torii, adică burghezii, încearcă sa păstreze - statul şi familia    n ştiinţa profana — a fost întotdeauna în opoziţie conştienta sau i ştienta cu ideea religioasa, cu biserica a cărei năzuinţa iniţiala şi al c scop invariabil este dizolvarea oricărui ordin temporar şi reorgarizar societăţii după modelul împărăţiei ideale şi comuniste a lui Dumneze
Domnul Settembrini lua apoi cuvîntul şi, Doamne, Dumnezeule! "1 folosi bine. O asemenea confundare diabolica a ideii revoluţionare cu revolta generala a tuturor instinctelor rele, spuse el, este demna de compătimire. Spiritul înnoitor al bisericii s-a încăpăţînat secole de-a rîndul sa urmărească sugrumarea prin inchiziţie a gîndirii fecunde şi înăbuşirea acesteia în fumul rugurilor, şi iată ca, azi, se proclama revoluţionara prin solii sai, pretinzînd ca ţelul ei este să înlocuiască Libertatea, Civilizaţia şi Democraţia cu dictatura plebei şi cu barbaria. Ei, iată, în adevăr, un exemplu înspaimîntator de consecvenţa contradictorie şi de contradicţie consecventa.
Naphta obiecta ca nici contrazicătorul sau nu contenea sa evite nişte contradicţii asemănătoare. Democrat, daca ar fi sa-l crezi, el se exprimă într-un mod foarte puţin favorabil egalităţii şi nu dovedeşte deloc vreo simpatie pentru popor, manifestînd, dimpotrivă, o atitudine de impertinenţa aristocratica şi jignitoare, căci califica drept plebe proletariatul mondial chemat sa instaureze o dictatura provizorie. în acelaşi timp, se comporta ca un democrat faţa de biserica, însă biserica este, în adevăr -trebuie s-o recunoaştem cu mîndrie — puterea cea mai nobila a istoriei omenirii, nobila în înţelesul suprem şi cel mai înalt, în înţelesul spiritului. Căci spiritul ascetic - daca te poţi folosi de un asemenea pleonasm-spiritul negaţiei lumii şi al nimicirii lumii este nobleţea prin exce principiul aristocratic în stare pura, un asemenea principiu nu p deveni popular - iar biserica, de cînd e lumea, a fost, în fond, nep lara. Daca domnul Settembrini şi-ar fi dat puţina osteneala sa tac cîteva investigaţii de ordin literar asupra civilizaţiei evului medi ,    ^ descoperit puternica antipatie pe care poporul — poporul în înţe mai larg — a simţit-o faţa de cinul bisericesc; au existat, de piloa-
mediu, cîteva tipuri de călugări, închipuite de poeţii populari,
i   f opus încă de pe atunci, într-un stil foarte luteran, vinul,
MUNTELE VRĂJIT
655
. jdeij de ascetism. Toate instinctele eroismului profan, întregul
■f războinic şi, în plus, poezia galanta au dăinuit într-un conflict mai spirit rax
au mai puţin mărturisit cu ideea religioasa, şi, prin urmare, cu îe-
ha Căci toate acestea erau „lumea" şi spiritul plebeian în comparaţie nobleţea spirituala reprezentata de biserica.
Domnul Settembrini îi mulţumi contrazicătorului sau fiindcă binevoise _ ■ jjmjrospateze memoria. Tipul călugărului Ilsan din Gradina Trandafirilor în adevăr, delicios faţa de aristocratismul mormîntului, slăvit în cest poem, iar dacă el, vorbitorul, nu era totuşi un partizan al reformatorului german la care s-a făcut adineauri aluzie, îl vom găsi oricum gata sâ apere cu înflăcărare orice individualism democratic, care stătea chiar la baza doctrinei lui, împotriva oricărei forme de feudalitate spirituala şi de acaparare a personalităţii.
- Vai! striga deodată Naphta. Şi ce făcea el cu o atît de omeneasca absenţa a prejudecăţilor din dreptul canonic? Din dreptul canonic — care nu ceruse decît apartenenţa la comunitatea bisericii şi fidelitatea faţa de dogma şi care se eliberase de toate consideraţiile sociale şi publice, declarînd că toţi sclavii, prizonierii de război cît şi şerbii au dreptul sa depună mărturie şi sa primească o moştenire — în vreme ce dreptul roman condiţiona exercitarea dreptului de proprietate personala şi prin starea de cetăţean liber, iar dreptul germanic îl făcuse sa depindă de naţionalitatea şi de libertatea personala!
Aceasta afirmaţie, remarca Settembrini cu un glas tăios, va fi fost fara îndoiala menţinută nu fără gîndul ascuns al „dijmei canonice", încasata pentru fiecare testament. în plus, vorbi despre „demagogia clericala", pe care o reduse Ia o voinţa de putere lipsita de scrupule, comenta faptul ca iserica punea în circulaţie infernul pe care zeităţile antice îl repudiau şi irmâ, printre altele, ca ceea ce interesa biserica era, după cît se părea, itatea de suflete mai mult decît calitatea lor, de unde îţi este îngăduit jungi la concluzia ca era profund lipsita de nobleţe spirituala, iserica - lipsita de nobleţe? Atunci domnul Settembrini ar trebui sa e mai multa atenţie aristocratismului neînduplecat din care se j     .       eea eredităţii ruşinii; transmiterea unei greşeli pe linia descen-
care> în mod democratic vorbind, erau totuşi nevinovaţi: sa se a
Co ...         d aispreţul care, de-a lungul vieţii lor, apăsa, de pildă, asupra NaPht r natUraIi nPsit' de orice drept. Dar domnul Settembrini îl ruga pe Ultian      a nU ma* 'ns'ste ~ m primul rînd pentru ca sentimentele lui Vrateau împotriva unei asemenea stări de lucruri, şi în al
656
THOMAS MANN
doilea rînd pentru ca era obosit de ocolişuri, deoarece în vicle apologeticii adversarului sau, el recunoştea cultul absolut infam   '    ■ ^ bolic al neantului pe care voia sa-l intituleze spirit, şi avea prete r facă din nepopularitatea recunoscuta a principiului ascetic ceva le ' • şi sfînt.
Aici Naphta ceru îngăduinţa sa izbucnească în rîs. Sa vorb    • despre nihilismul bisericii! Despre nihilismul sistemului de guvernam" cel mai realist din istoria lumii! Domnului Settembrini nu-i trecuse n' ' odată prin cap şi nici măcar nu simţise suflul de ironie umana cu car biserica făcea nesfîrşite concesii carnalului, ascunzînd cu o condescen denţa prevăzătoare ultimele consecinţe ale principiului şi lasînd spiritul sa domneasca în chip de influenţa regulatoare, fara sa contrazică prea tare natura? Este oare cu putinţa ca el să nu fi auzit vorbindu-se nici despre subtila concepţie a „indulgenţei", care cuprindea chiar şi o taină, anume aceea a căsătoriei, şi care nu era deloc un bun pozitiv asemenea celorlalte taine, ci pur şi simplu o apărare împotriva păcatului, dăruita pentru a modera poftele simţurilor şi neînfrînarea, astfel încît principiul ascetic, idealul castităţii sa se păstreze, fără ca trupul şi carnalul sa fie supuse unei severităţi nepolitice?
Aşadar, cum este posibil ca domnul Settembrini sa nu fie împotriva acestei înfiorătoare concepţii a „politicului", împotriva acestui gest de o îngăduinţa şi de o prudenţa prezumţioasa, prin care spiritul - sau ceea ce era înfăţişat ca atare - îşi lua asupra sa sarcina sa realizeze o opera în locul contrariului sau pretins vinovat şi pe care voia sa-l trateze „în mod politic", pe cînd, în realitate, acesta nu are deloc nevoie de asemenea îngăduinţa otrăvită; împotriva blestematei duplicităţi a unei concepţii asupra lumii care popula universul cu demoni, adică atît viaţa cît şi co trariul sau prezumţios, spiritul: căci daca una reprezenta principiul rau şi cealaltă, ca negaţie pura, trebuia sa fie la fel. Lua apoi apărarea inoce voluptăţii — ceea ce-l făcu pe Hans Castorp sa se gîndeasca ia mansarda de umanist, cu pupitrul, scaunele de paie şi carafa de ap vreme ce Naphta, afirmînd ca nu exista voluptate fara păcat şi ca n are toate motivele sa-şi simtă conştiinţa neliniştita în faţa sp definea politica bisericii şi îngăduinţa spiritului ca „iubire   ca bata nihilismul principiului ascetic — iar Hans Castorp socoti cuvînt, „iubire", nu se potrivea cîtuşi de puţin cu înfaţişarea slăbuţului şi mititelului Naphta...
MUNTELE VRĂJIT
657
Şi Castorp
 acestea continuau la nesfîrşit:  cunoaştem jocul,  Hans  îl cunoştea deopotrivă. Ca şi el, am ascultat o clipa ca sa vedem
'sarea pe care o va lua una dintre aceste întreceri peripatetice la '   k a  personalităţii" care-i însoţea pe cei ce se plimbau, şi în ce chip stă prezenţa va determina ca discuţia sa piardă, pe nesimţite, din lucire Astfel se întîmpla ca tainica nevoie de a ţine seama de aceasta zenţă stingea scînteia care ţîşnea din cînd în cînd, producînd acea nzaţie de descurajare ce ne cuprinde atunci cînd se întrerupe curentul 1   trie perfect! Aşa se întîmpla. Nu mai existau nici pîlpîiri între contrazicători, nici fulgere, nici fluid spiritual — căci aceasta prezenţa, pe care spiritul voia s-o neutralizeze, era cea care, dimpotrivă, neutraliza spiritul; iar Hâns Castorp, plin de uimire şi curiozitate, îşi dădea seama de acest fapt.
Revoluţia şi conservatorismul se ciocneau acolo într-o apriga controversă — şi te uitai la Peeperkorn, şi-l vedeai cum mergea, nu prea impozant, ba chiar cu pasul puţin cam slăbit, şi cu pălăria trasa pe frunte; îi vedeai buzele late, sfîrtecate neregulat, şi-l auzeai cum, aratînd glumeţ cu capul spre interlocutori, zicea: „Da, da, da! Cerebrum, cerebral, înţelegeţi! Este... Pe de alta parte, se pare...": şi iată ca, brusc, fluidul murea definitiv. Căutau aiurea, recurgeau la nişte vrăji mai tari, ajungeau la „problema aristocratica", Ia cea a popularităţii şi a nobleţei. Dar nu mai ţîşnea nici o seînteie. Ca prin farmec, conversaţia capata o întorsătura personală: Hăns Castorp îl vedea pe tovarăşul de călătorie al Clavdiei, întins pe pat, acoperit cu cuvertura de mătase roşie, în cămaşa de tricou fără guler, aratînd în parte ca un muncitor batrîn şi în parte ca un bust imperial, şi după cîteva pîlpîiri slabe tensiunea disputei se ingea. Urmau încordări şi mai mari. Pe de o parte, negarea şi cultul ului — iar pe de alta parte, afirmarea unui da etern şi a dragostei m spirit, pentru viaţă. Ce deveneau tensiunea, fulgerul şi fluidul cînd îţi aruncai privirea spre mynheer — lucru care se întîmpla
ls> aproape automat, din pricina unei   atracţii tainice? Pe scurt, nu mai existai,   ■
i" şi, ca sa redăm o observaţie a lui Hans, ceea ce se petrecea nu era nici mi ţje  ,         nai mult, nici mai puţin decît un mister. Pentru culegerea lui
cele ^me> Putea sâ retina ca un mister nu se poate exprima decît prin Prim slmP'e cuvinte - sau, în caz contrar, râmîne de-a pururi neex-Putea c~ ° UŞ1> Pentru a exprima misterul despre care este vorba, s-ar

lui
 C      rte
 u ca, privindu-l pe Pieter Peeperkom, cu masca
a Şi brăzdata de riduri, cu gura lui  schimonosita de o
658
THOMAS MANN
 nervul
strîmbâtura amara, erai şi pentru şi contra, ca şi unul şi celălalt veneau şi se anulau în el: asta şi cealaltă, unul şi celalalt  D comporta acest batrîn stupid, acest zero atotstapînitor! Paraliza controversei, dar nu încurcînd lucrurile prin ocolişuri întortoch Naphta; nu avea o atitudine echivoca, la fel cu acesta din urma    ' manifesta într-un mod cu totul diferit, într-un mod pozitiv, căci mister şovăitor, însă evident ca lumina zilei, se situa nu numai din de prostie şi de inteligenţa, dar era mai presus de atîtea alte antiteze care domnii Settembrini şi Naphta le invocau din dorinţa de a obţi tensiunea maxima, necesara scopurilor lor pedagogice. Personalitatea după cît se pare, nu era educativă — şi cu toate acestea, ce noroc putea constitui pentru cineva care călătorea ca sa se cultive! Cît era de ciudat sa observi acest dublu aspect al unui rege, atunci cînd cei doi contrazicători începură sa discute despre călătorie, despre greşeala şi despre taina indulgenţei, despre păcat şi nevinovăţia voluptăţii. îl vedeai cum îşi lasă capul pe umăr şi pe piept, cum buzele îndurerate i se deschideau, iar gura-i obosita şi tînguitoare se casca, narile se umflau şi se lărgeau ca şi cum ar fi pătimit, cutele frunţii se ridicau, iar ochii i se măreau într-o spălăcita privire suferinda: o icoană a amărăciunii. Dar iată ca, deodată, în aceeaşi clipa, aceasta figura de martir capata o expresie de voluptate. Aplecarea capului într-o parte devenea maliţioasa, buzele încă întredeschise surîdeau cu neruşinare, gropiţa de sibarit, pe care am remarcat-o şi în alte împrejurări, îi apărea în obraz — şi iată ca preotul pagîn şi dănţuitor răsărea acolo, în vreme ce cu un gest batjocoritor al capului arata pe cei doi care discutau aprig şi-l auzeai zicînd: „Ei, da, da, da... perfect. Asta-i... Astea sînt... lata ceva nou... Taina voluptăţii, înţelegeţi..."
Cu toate acestea, aşa cum am spus-o, destituiţii prieteni şi profesori ai Iui Hans Castorp se mai găseau încă într-o situaţie relativ favora atunci cînd puteau sa se ciorovaiasca numai ei amîndoi. Pe vremea omul de mari dimensiuni nu era prezent, ei se aflau în elementu chiar puteai fi nelămurit în ce priveşte rolul pe care-l juca el în a cazuri. Insa situaţia era limpede în dezavantajul lor cînd nu a         ^
vorba — o bucată de vreme — despre scăpărări de inteligenţa-cuvinte şi despre spiritus, ci despre lucruri pamînteşti şi pra scurt, despre chestiuni şi obiecte care pun la încercare firile toare: atunci se isprăvea cu ei, se topeau în umbra şi amîndoi        ^ nesemnificativi,  iar Peeperkorn   apuca  sceptrul,  determin -
MUNTELE VRĂJIT
659
C
da delega şi poruncea... Oare era de mirare ca el caută sa readucă •i„ in aceasta situaţie şi sa le scoată din vîrtejul loeomahiei?
 'le
ea atîta timp cit aceasta domina sau cel puţin atunci cînd domina multa vreme; însă nu suferea din vanitate — iar Hans Castorp era de acest fapt. Vanitatea nu are dimensiune, iar măreţia nu este înfu-tă  Nu, setea de realităţi evidente, pe care o avea Peeperkorn, artinea unor alte motive, şi anume aparţinea „fricii", ca s-o spunem f arte schematic şi foarte grosolan, aparţinea acelui zel şi acelui punct de noare pe care Hans Castorp îl invocase cu titlu de încercare împotriva domnului Settembrini, ramînînd sa-l prezinte ca pe o trăsătura oarecum
militară.
- Domnii mei, spunea olandezul ridicîndu-şi mîna de căpitan cu unghiile ascuţite într-un gest de implorare şi conjurare. Bine, domnii mei, perfect, excelent! Ascetismul... Indulgenţa... Voluptatea... Aş vrea... Negreşit! Foarte important! Foarte discutabil! Totuşi, daţi-mi voie... Mă tem sâ nu facem o grava... Ne sustragem, domnii mei, ne sus-tragem într-un mod nejustificat de la cele mai sfinte... Respira adînc. Acest aer, domnii mei, acest vînt care vesteşte fohnul, pe care-l respiram azi şi-l simţim pătruns de o gingaşa mireasma primavaratica, încărcata de presentimente şi amintiri... nu s-ar cuveni sa-l aspiram pentru a-l expira sub forma de... Va rog stăruitor: n-ar trebui sa facem asta. Este o Jignire. Numai lui avem datoria sa-i închinam întreaga şi completa noastră... Lichidat, domnii mei! Şi pentru a-i slavi cum se cuvine calităţile, s-ar cuveni ca din pieptul nostru... Ma opresc, domnii mei! Ma opresc în cinstea acestui...
Stătea în picioare, rămas puţin în urma, cu umbra pălăriei peste ochl' ?• toîi îi urmară exemplul.
~ Vă îndrept atenţia, continua el, spre piscul acestei înălţimi, către unaşa înălţime, spre acest punct negru şi rotitor, acolo sus, dea-aC6StU^ aZUr extraoi"dinar care bate m negru... Este o pasare de c ' Pasare mare de prada. Este, daca nu ma... Domnii mei, şi tu,  m      6Ste ° acvila- Va îndrept cu toata hotarîrea către... Priviţi!
Clt devin
mâsura Ce ,n •
''■ftped        namtez. Parul meu e alb, desigur. I-aţi vedea tot atît de
aCyilaa       Ş1 mine forma rotunjită a aripilor. O acvila, domnii mei, o
 masura ce înaintez în... Da, fireşte, copila mea, pe
 °r slnSurataţi. Se roteşte în azur, deasupra noastră, pluteşte aie din aripi, la o înălţime ameţitoare şi pîndeşte cu ochii
J
660
THOMAS MANN
ei puternici, pătrunzători şi bulbucaţi, pîndeşte, fara îndoiala     A domnii mei, pasarea lui Jupiter, regele neamului sau, leul vazd  h     a' Are veşmînt de pene, cioc de oţel care nu este îndoit puternic d   ■  ' vîrf şi nişte căngi de o putere nemaiauzita, nişte gheare îndoite îna astfel încît cele dinainte cu cele dinapoi, care sînt mai lungi for         ' un brîu de fier. Priviţi, cam aşa arata! Şi cu mîna lui de căpitan unghiile ascuţite, încerca sa înfăţişeze ghearele acvilei. Ei, cumetre c roteşti şi pîndeşti acolo? spuse întorcîndu-şi faţa în sus. Napusteşte-t i Crapa-i capul şi ochii cu ciocul tau de oţel, sfîrteca pîntecul creaturii care Dumnezeu... Perfect! Lichidat! Trebuie ca ghearele tale sa încurce în maţe, iar ciocul sa-ţi fie plin de sînge...
Era inspirat şi, astfel, datorita lui, întreg grupul care se plimba pierdu interesul pentru anotinomiile lui Naphta şi ale lui Settembrini. De altfel, apariţia acvilei, fara sa se mai vorbească despre ea, continua sa influenţeze hotarîrile şi iniţiativele care urmară sub conducerea lui myn-heer: intrară într-un han, baura şi mîncara la o ora cu totul nepotrivita, însă cu o pofta aţîţata tainic de amintirea acvilei. Se ospătară şi chefuira, aşa cum o făceau adesea chiar şi în afara de „Berghof', la instigaţia lui mynheer, pretutindeni pe unde se întîmpla, în Platz, în Dorf, într-un han de pe Glaris sau Kloster, unde se duceau cu decovilul în excursie. Sub ordinele lui Peeperkorn se consumau darurile clasice ale vieţii, cafea cu frişca, pîine de ţara, cu brînza îmbietoare întinsa pe un minunat unt de Alpi, cu castane calde şi cu vin roşu de Veltlin, după pofta inimii; iar Peeperkorn întovărăşea grandios aceste mese improvizate, cu vorbe incoerente, sau îl rugau pe Anton Karlovici Ferge sa le vorbească, da, ii poftea pe acest blînd martir căruia toate subiectele înalte îi erau străine, însă care putea istorisi cu foarte multa pricepere despre fabricarea cauciucurilor ruseşti pentru încălţăminte; se amestecau în masa cauciucu sulf şi alte materii, şi ghetele terminate erau „vulcanizate" lă o tempe ratura mai mare de o suta de grade. Le mai povestea, de asemene despre cercul polar, căci călătoriile lui de afaceri îl duseseră de multe ori pîna în regiunile arctice; le vorbea despre soarele de la nopţii şi despre iarna veşnica la Capul Nord. Acolo, spunea el c noduros şi de sub mustaţa pe oală, vaporul i se păruse minuscul in
paraţie cu stîncile formidabile şi cu oglinda marii cenuşii ca oţ
ifrpva del-l pe cer se iviră nişte fîşii de lumina galbena, care nu erau au»-
aurora boreala. Şi lui Anton Karlovici totul i se păruse a fi lâ" întregul decor şi chiar el însuşi.
MUNTELE VRĂJIT         661
atîta despre domnul Ferge, singurul din aceasta mica societate cu desavîrşire străin de relaţiile reciproce ale celor din jurul lui.
^.mai în ceea ce priveşte aceste relaţii este cazul sa istorisim doua nar w^111
întrevederi, doua convorbiri ciudate, între patru ochi, pe care
S     ] nostru lipsit de eroism le avusese între timp cu Clavdia Chauchat tovarăşul ei de călătorie, cu fiecare separat, una în hol după cina, reme ce „stingheritorul" era în prada frigurilor, iar cealaltă într-o dupâ-amiază, la capâtîiul lui mynheer.
în seara aceea holul era cufundat în semiobscuritate. Reuniunea bişnuită fusese scurta şi lipsita de însufleţire, pacienţii se retrasesera repede şi devreme pe balcoane, pentru cura de seara, daca nu cumva trăgeau la fit, dansînd sau jucînd, acolo, jos, în vale. O singura lampă ardea undeva, pe întinderea plafonului stins, şi nici saloanele alăturate nu erau mai luminoase. însă Hans Castorp ştia ca doamna Chauchat, care-şi luase cina fâra stăpînul ei, nu se urcase încă la primul etaj, ca întîrziase singura în salonul de lectura şi corespondenţa şi, din cauza aceasta, întîrziase şi el sa urce. Ramase, aşadar, aşteptînd în fundul holului, pe estrada despărţita de partea centrala prin cîţiva stîlpi albi îmbrăcaţi cu lemn. Stătea în faţa căminului de faianţa într-un fotoliu cu legănătoare, asemenea celui în care se legănase Marusia în seara cînd Joachim avusese cu ea unica lui convorbire, şi fuma o ţigara după cum îngăduia regula, cel puţin la ora aceasta.
Clavdia se apropie, iar Hans Castorp îi auzi paşii venind din spate şi foşnetul rochiei, apoi se ivi alături de el, facîndu-şi vînt cu o scrisoare Pe care o ţinea de un colţ al plicului, şi-i spuse cu vocea ei atît de asemănătoare cu aceea a lui Pribislav:
- Portarul a plecat. Daţi-mi dumneavoastră un timbre-poste. n seara aceea purta o rochie de mătase închisă şi uşoară, o rochie cu eul rotund şi mînecile înfoiate, care se închideau strîns în jurul c eieturilor. Era slăbiciunea lui. Se împodobise cu colierul de perle, scinteia cu o lucire stinsă în semiobscuritate. El ridica ochii şi-i Pnvi chipm de kirghiza. Repetă:
~ Timbre? N-am.
vici m n"a^ Tant pis pour vous. Nu sînteţi în stare sa faceţi un ser-ma d "^ doamne? Şi-Şi strînse buzele, dînd din umeri. Faptul acesta Puise a8eSfe. Vă credeam măcar ordonat şi conştiincios. îmi închi- VC^ 'ntr"° desparţitura a portofelului o mica colecţie de P°5tale, aranjate pe categorii.
662
THOMAS MANN
- Nu, ce să fac cu ele? Nu scriu niciodată scrisori în pljc r • ■ putea scrie? Foarte rar trimit cîte o carte poştală, pe care o cum       • &? bratâ gata. Cui sa-i mai scriu scrisori? N-am pe nimeni. Nu mai a
un fel de legături cu cîmpia, am pierdut contactul. Noi avem " culegere de cîntece populare, un cîntec care spune: „M-am pierd lume". Aşa e şi cu mine.
- Bine, atunci, daţi-mi cel puţin o papiroasâ, om pierdut, spuse ea   ' se aşeză în faţa lui, lîngâ cămin, pe banca acoperita cu o pernă de p\nz-încrucişîndu-şi picioarele şi întinzînd mîna. Cel puţin cu ţigări trebuie fiţi aprovizionat.
Şi nepăsatoare, fără să-i mulţumească, lua o ţigară din tabachera de argint pe care el i-o întinse aprinzînd bricheta în faţa chipului ei aplecat înainte. Acest leneş „atunci, daţi-mi" şi faptul de a lua fâra sâ mulţumească trădau şi nepăsarea femeii răsfăţate, dar şi sensul unei „comunităţi" umane de o simplitate foarte firească, sălbatică şi totodată gingaşă, de a lua şi de a da. în sinea lui îi critica atitudinea cu o solicitudine drăgăstoasă, apoi spuse:-
- Da, ţigări am mereu. în adevăr, măcar cu ţigări sînt totdeauna aprovizionat. Cum sa te lipseşti de ele tocmai aici? Nu-i aşa? Vorbind astfel, s-ar spune că sînt pătimaş. Dar trebuie sa mărturisesc sincer că nu sînt deloc un om pătimaş, însă am, fireşte, cîteva patimi, pasiuni flegmatice.
- Faptul de a afla că nu sînteţi un pasionat ma linişteşte foarte mult, îi spuse ea, scoţînd afara, în timp ce vorbea, fumul pe care-l trăsese în piept. De altfel, cum aţi putea fi? N-aţi mai fi dumneavoastră înşivă. Pasiunea înseamnă: a trai pentru dragostea de viaţă. Dar este ştiut că voi existaţi numai pentru trăirile pe care vi le dă viaţa. Pasiunea este uitarea de sine. Pe cînd voi nu sînteţi preocupaţi decît să vă îmbogăţiţi- C e ga. Nici nu vâ daţi seama că acest lucru este un egoism îngrozitor şi
să apăreţi într-o bună zi ca nişte duşmani ai omenirii.
- Haide, haide! Chiar aşa, inamici ai omenirii? - Ce tot spui acolo-Clavdia, de ce generalizezi astfel? La ce anume precis şi person gîndeşti, cînd spui că noi nu ne sinchisim de viaţă, ci sîntem pre numai sâ ne îmbogăţim? Voi femeile, de obicei, nu faceţi mor      ^ întîmplare. Ah, lasă morala. Un asemenea subiect este mai
temă de disputa pentru Naphta şi Settembrini. Izvorăşte din do     ^ mării confuzii. Oare poate şti cineva dacă trăieşte pentru sine in        ^
 d m
pentru dragostea de viaţă, poate cineva s-o ştie în mod m Vreau să spun că nu exista o limita precisă între una şi

 a
MUNTELE VRĂJIT
663
Teii egoiste şi egoisme devotate... Cred ca şi aici e la fel, aşa cum e t'ndeni în dragoste. Este imoral, fără îndoială, că nu pot sâ dau tanţâ la ceea ce îmi spui tu în legătură cu morala, şi ca înainte de
cînt fericit să fiu împreună cu tine, aşa cum n-am mai fost decît o orice w" ■    ura dată pînâ acum şi niciodată de cînd te-ai întors. Şi că pot sa-ţi
cît de bine te prind aceste manşete care-ţi strîng încheieturile şi astă mătase subţire care foşneşte în jurul braţelor - braţele tale pe care le cunosc...
- Plec.
-Nu pleca, te rog! Voi ţine seama de împrejurări şi de personalităţi.
_ E firesc să te aştepţi numai la atît de la un om fără pasiuni.
-Da, vezi tu! îţi baţi joc şi mă cerţi cînd eu... Şi vrei să pleci cînd...
- Sînteţi rugat să vorbiţi cu cît mai puţine lacune dacă doriţi sâ fiţi
înţeles.
-Prin urmare, nu vrei să-mi îngădui sâ mă folosesc măcar un pic de abilitatea ta de a completa frazele neterminate? Aş spune că-mi faci o nedreptate... dacă n-aş înţelege că ideea de dreptate n-are ce căuta aici...
-  A, nu. Dreptatea este o pasiune flegmatica. Spre deosebire de gelozie, din pricina căreia oamenii flegmatici ajung în mod sigur ridicoli.
- Ei, vezi? Ridicol. Aşadar, lasă-mă sâ fiu flegmatic. Iţi repet: cum aş putea ieşi din încurcătura fără â fi aşa? De pildă, cum aş fi putut îndura să aştept?
-Cum?
- Să te aştept.
- Voyons, tnon ami, n-o sâ mă. opresc la forma în care-mi vorbeşti Cu ° încăpăţînare cam smintită. O sâ sfîrşeşti prin a obosi, şi, în defini-
' nu s^nt ° mofturoasă, nu fac nazuri ca o burgheză suparăcioasă. -Nu, fiindcă tu eşti bolnavă. Boala îţi dă întreaga libertate. Te face... ■> nu vine în minte un cuvînt de care nu m-am folosit niciodată! Te tace genială!
.           Sâ vorrjim altădată despre geniu. Nu asta voiam sa spun. Doresc
un lucru  N r,   - -
tar                  Sa mcercati sa pretindeţi că am vreun amestec în aştep-
chi       mneavoastrâ - dacă în adevăr aţi aşteptat - ca v-am încurajat, ba maj   -      am autorizat. Vă rog să-mi confirmaţi chiar acum în mod for-
__Caeste exact contrariul...
aştern         acefe, Clavdia, desigur. Nu tu m-ai îndemnat sa aştept. Am de nimeni. înţeleg foarte bine câ dai importanţă acestei...
664
THOMAS MANN
- Chiar concesiile dumneavoastră au ceva impertinent  D sînteţi un om obraznic şi numai Dumnezeu ştie cum este posibil asta. Nu numai în raporturile dumneavoastră cu mine, ci chiar ■
altfel, una Ca i în alte
împrejurări. însăşi admiraţia dumneavoastră, supunerea dumnea are ceva obraznic. Credeţi ca n-o vad? Din aceasta cauza ar trebui măcar sa nu va vorbesc, cu atît mai mult cu cît aveţi îndrăzneala vorbiţi despre o pretinsa aşteptare. Chiar şi faptul ca mai sînteţi încă  ' • este nejustificat. Ar fi trebuit de multa vreme să fiţi prezent la mun dumneavoastră, pe şantier sau mai ştiu eu unde...
-  Acum vorbeşti fara geniu şi eşti foarte convenţionala, Clavdia Dar, de altfel, ştiu ca nu-i decît un fel de a vorbi, căci tu n-o sa poţi gîndi ca Settembrini. Aşa vorbiţi voi, dar eu nu va pot lua în serios. N-am de gînd sa plec în mod nesăbuit, ca bietul meu var care, aşa cum ai prezis-o şi tu, a murit după ce a încercat sa-şi facă serviciul militar la şes, cu toate ca el însuşi ştia ca va muri, dar a preferat sa moara decît sa continue aici serviciul tratamentului. Bine, ca nu degeaba era soldat, dar eu, eu nu sînt soldat, eu sînt civil şi pentru mine ar însemna sa dezertez daca aş face ca el, daca aş dori cu orice preţ şi în pofida interdicţiei lui Radamante sa slujesc progresul la şes şi să fac o treaba folositoare. Asta ar fi cea mai mare ingratitudine şi cea mai mare nestatornicie, atît faţă de boala şi de geniu, cît şi faţa de iubirea mea pentru tine - ale cărei cicatrice vechi şi răni proaspete le port în mine — faţă de braţele tale pe care le cunosc, deşi admit ca nu le-ăm cunoscut decît în vis, în timpul unui vis genial, aşa ca pentru tine, bineînţeles, nu poate exista nici o consecinţa, nici o obligaţie şi nici o limitare a libertăţii...
Ea rîse cu ţigara în gura, iar ochii tatăraşti se îngustară devenind ca doua linii oblice şi, rezemîndu-se de spătar, cu mîinile sprijinite p banca, picior peste picior, îşi legăna pantoful de lac negru.
- Quelle generosite! Oh, lă, la, vraiment! Exact aşa mi-am închipui' întotdeauna un homme de genie, bietul de tine!
- Bine, fie cum vrei tu, Clavdia. Fireşte, prin chiar originea mea tot atît de puţin om de geniu pe cît sînt om de mari dimensiuni, L>° Dumnezeule. însă, datorita întîmplarii — eu îi spun întîmplare -strămutat şi urcat atît de sus în aceste regiuni geniale... într-un cu      ■
nu ştii, fara îndoiala, ca dăinuieşte în chestiunea asta ceva cam     v
pcie supc gogia alchimisto-ermetica, adică o transsubstanţiere intr-o î>fc        ^ ga
rioara, prin urmare o creştere, o ridicare şi o intensificare, dac ma înţelegi. Dar este evident ca un corp care se dovedeşte cap
MUNTELE VRĂJIT         665
nea dezvoltare trebuie, oricum, să aibă, pentru început, cîteva 3 rt'ti proprii. Şi ceea ce aveam în mine, o ştiu precis, era ca de multa
mă simţeam familiarizat cu boala şi cu moartea şi, încă de pe vreme
H eram doar un copil, am avut nebunia sa-ţi cer sa-mi împrumuţi un
■ n exact la fel ca aici, în noaptea Carnavalului. Dar iubirea fara
este genială, căci moartea, ştii, este principiul genial, o res bina, un
pis philosophorum, şi mai este, de asemenea, şi principiul pedagogic,
ci pasiunea pentru acest principiu te conduce către iubirea de viaţa şi
de om. Aşa stau lucrurile, le-am descoperit stînd pe balcon şi sînt
îneîntat că pot sa ţi le spun. Exista doua drumuri care duc spre viaţa.
Unul este cel obişnuit, direct şi cinstit. Celalalt e periculos, duce la
moarte şi este drumul genial!
- Eşti un filozof puţin cam smintit, îi spuse Clavdia. Nu vreau sa pretind ca înţeleg tot din încîlcitele tale gînduri germane, însă tot ce spui tu sună omeneşte, şi cu siguranţa ca te-ai exprimat en philosophe.
-Prea en philosophe, după gustul tău, Clavdia, nu-i aşa?
- Lasă impertinenţele! Devine plictisitor. A fost stupid şi nepermis sa aştepţi. Dar nu-i aşa ca nu eşti supărat pe mine că ai aşteptat fara nici un sens?
- A fost într-o privinţa puţin cam greu, Clavdia, chiar pentru un om cu pasiuni flegmatice — greu pentru mine, dar şi greu pentru tine ca te-ai întors împreună cu el, întrucît ştiai, fireşte, de la Behrens, ca eram aici şi că te aşteptam. Doar ţi-am spus ca am socotit noaptea noastră ca pe o noapte de vis, şi ţi-am acordat întreaga libertate. însă pîna la sfîrşit n-am aşteptat în zadar, căci eşti iarăşi aici, stăm unul lînga altul ca odinioară, 'ti aud vocea fermecător de limpede, o voce de atîta amar de vreme uitima auzului meu, iar sub aceasta mătase vaporoasa sînt braţele tale pe
e cunosc - măcar ca tovarăşul tau de călătorie zace acolo sus, a ă febrei, marele Peeperkorn care ţi-a dăruit aceste perle...
9i cu care dumneavoastră înţelegeţi atît de bine sa va îmbogăţiţi exPerienţa.
pem U ^buie sa fii supărata pe mine, Clavdia. Settembrini m-a certat dec. e'ăşi motiv, însă numai dintr-o prejudecata mondena. N-am Qu            'Ştigat fiind în relaţii cu acest om — pentru numele  lui
ei, (ja T   ' căci este în adevăr o personalitate! Recunosc ca e în vîrsta -Si aş înţelege ca tu, ca femeie, sa-l iubeşti nespus de mult. J> lX lut>eşti atît de tare?
666
THOMAS MANN
- Cu tot respectul cuvenit filozofiei tale, Hans, nemţişorul spuse mîngîindu-i parul, nu găsesc ca e omeneşte sa-ţi vorbesc d    ' " dragostea mea pentru el!
- Vai, Clavdia, de ce nu? Cred ca omenia începe acolo unde o lipsiţi de geniu îşi imaginează ca se sfîrşeşte. Sa voTbim liniştiţi d el. îl iubeşti cu pasiune?
Ea se apleca înainte ca sa arunce mucul ţigării alături, în cămin a   ■ ramase rezemată, cu braţele încrucişate.
- Ma iubeşte, îi spuse, iar iubirea lui ma face sa-i fiu, cu mîndrie recunoscătoare şi devotata. Trebuie sa înţelegi, sau altfel n-ai fi demn de prietenia pe care ţi-o dăruieşte. Pasiunea lui m-a silit sa-l urmez şi sa-l slujesc. Cum putea fi altfel? Judeca şi tu! Crezi oare ca omeneşte este posibil sa te sustragi pasiunii sale?
- într-adevar, este imposibil! confirma Hans Castorp. Nu, bineînţeles este absolut exclus. Cum ar putea o femeie sa treacă peste pasiunea sa, peste spaima pasiunii sale şi sa-l lase, ca sa spun aşa, în Ghetsimani, prada chinului...
- Nu eşti prost, îi spuse ea, iar ochii oblici capatara un aspect fix şi visător. Eşti inteligent. Spaima provocata de pasiune...
- Nu-i nevoie de prea mare inteligenţa ca sa-ţi dai seama ca trebuie sa-l urmezi, cu toate ca iubirea lui are ceva neliniştitor, sau, mai precis -fiindcă trebuie sa aibă ceva neliniştitor.
- Cest exact... Neliniştitor. Cu el ai multe griji, multe dificultăţi... li luase rnîna şi se juca inconştient cu degetele, dar ridicînd brusc ochii, încrunta sprîncenele şi întreba:
- Stai! Oare nu-i josnic sa vorbim despre el aşa cum o facem?
- Desigur ca nu, Clavdia... Nu, e departe de aşa ceva. Ba, cu sigu ranţa ca nu-i decît foarte omenesc. Ţie îţi place acest cuvînt. n SP întotdeauna cu un accent încîntator, iar eu l-am ascultat vădit interes ori de cîte ori îl rosteai. Varului meu Joachim nu-i plăcea din mo militare. Zicea ca acest cuvînt înseamnă indolenţa, nepăsare, Şi interpretam în felul acesta, ca pe un guazzabuglio de toleranţa        ^ ginită, eu însumi aş avea cîteva obiecţii de făcut, o recunosc. Insa     ^ cînd are sensul libertăţii, al geniului şi al bunătăţii, cuvîntul ac
un lucru mare, pe care-l putem invoca în toata liniştea pentru  P      ^ discuţiei noastre despre Peeperkorn şi a grijilor şi dificultăţile F     ^£
le cauzează el. Fireşte, acestea decurg din sentimentul lui
 i
exagerata, din teama lui de a nu fi la înălţimea pasiunii care
 -ţnio  1
MUNTELE VRĂJIT         667
ască atît de intens experienţele şi deliciile clasice ale vieţii, adică S         a ce desfată — aşa ca putem vorbi cu tot respectul, deoarece la el
=tp de mare dimensiune, de o dimensiune grandioasa şi regeasca. Şi totul esic
înjosim, nici nu-l înjosim, discutînd despre asta în chip omenesc.
Mu este vorba de noi, spuse Clavdia, încrucişîndu-şi din nou bra-
Ar însemna sa nu fii femeie, daca n-ai accepta sa te umileşti pentru
■ h'rea unui om, pentru iubirea unui om de mari dimensiuni, cum spui
si care are pentru mine o pasiune împinsă pîna la spaima.
_ Negreşit, Clavdia. Foarte adevărat. Umilinţa sfîrşeşte şi ea prin a vea o asemenea dimensiune, iar femeia poate vorbi cu tot dispreţul, de
culmile umilinţei sale, tuturor celor care n-au dimensiune regeasca, aşa cum ai procedat tu adineauri în legătura cu mărcile poştale şi exact pe tonul cu care ai spus: „Vă credeam măcar ordonat şi «conştiincios»!"
-Eşti susceptibil? Las-o balta. Haide, sa dam dracului susceptibilitatea - eşti de acord? Şi eu am fost susceptibila cîteodata şi ţin s-o recunosc deoarece în seara asta sîntem aici, unul lînga altul. Am fost enervată de flegmatismul tau şi de faptul ca te înţelegeai atît de bine cu el, dar şi din pricina dragostei ce-o ai pentru egoista-ţi experienţa a vieţii. Şi totuşi faptul mi-a făcut plăcere şi ţi-am fost recunoscătoare fiindcă văd ca-l respecţi... Este multă loialitate în purtarea ta, şi cu toate câ e însoţită de un pic de impertinenţa, totuşi, pîna la sfîrşit, apreciez acest fapt.
- lata ceva foarte drăguţ din partea ta. Se uită la el. Zise:
- Se pare ca eşti incorigibil. Mai bine zis eşti un tînar şiret. Nu ştiu a ai spirit, dar cu siguranţa ca eşti plin de şiretenie. Bine, şi, de altfel, P   em împacă şi aşa. Ba se poate avea chiar şi prietenie pentru tine.
sa tun prieteni buni şi sa încheiem o alianţa pentru el, aşa cum se e cvte°data o alianţa împotriva cuiva! îmi dai mîna? Adesea ma
■•• neori mi-e frica sa ramîn singura, sa ma simt singura în mine sjv ' u sais--- E un om atît de neliniştitor. Cîteodata mi-e teama sa nu t,u           Prost... Uneori tremur... Mi-ar plăcea atît de mult sa am un om
el»; •      rtlltle-.. Enfin, daca vrei sa ştii, poate de aceea m-am întors cu
St^tg3U 'eSânăt         şezati faţă în faţa, genunchi lînga genunchi, el în fotoliul cu
strînse    - 6 §1 aplecat în faţa, ea pe banca. Rostind ultimele cuvinte îi na lui Hans Castorp şi o lipi de obraz. El îi spuse:
668
THOMAS MANN
— Lînga mine? Vai, asta-i minunat. Ah, Clavdia, este atît de tat. La mine ai venit cu el? Şi mai pretinzi că aşteptarea mea a f pida, ca am facut-o fara permisiune şi fâra sens? Ar fi o mare stî din partea mea daca n-aş aprecia darul prieteniei tale, al prietenie' tru el alături de tine...
Atunci, îl săruta pe gura. Era o sărutare ruseasca, în felul acel care se schimba ca o mărturisire de dragoste cu prilejul marilor sarbato ' creştine, în acea ţara vasta şi plina de suflet. Cum însă cei care-o schim bau acum erau un tînar cunoscut de toţi ca „şiret" şi o tînara femei încîntatoare, cu pasul lunecător, faptul acesta ne face, fara voia noastră sa ne gîndim la maniera atît de dibace însă puţin cam echivoca cu care doctorul Krokowski vorbea despre iubire, într-un spirit niţel cam dubios, astfel încît nimeni n-a ştiut vreodată cu certitudine daca iubirea este un sentiment pios sau ceva carnal şi pasionat. Să facem şi noi ca el, sau poate Hans Castorp şi Clavdia Chauchat îl imitau cu sărutul lor rusesc? Dar ce va spune cititorul daca vom refuza pur şi simplu sa mergem pîna în adîncul acestei chestiuni? După părerea noastră ar fi, fara îndoiala, un bun prilej de analiză, dar — ca sa ne folosim de expresia lui Hans Castorp - „foarte stîngaci" şi în adevăr ar fi să dovedim din partea noastră foarte puţina simpatie faţa de viaţa, daca am încerca să facem o distincţie „pura" între evlavia care are drept scop binele şi pasiune. Dar ce înseamnă, aici „pur"? în fond, este un sens şovăitor şi echivoc. Nu vom nega ca nici nu ne sinchisim de aceste deosebiri. Nu-i oare bine şi minunat ca graiul nostru obişnuit nu are decît un singur termen pentru tot ce se poate înţelege prin acest cuvînt — iubire — începînd cu sentimentul pios şi sfîrşind cu dorinţa cărnii? Acest echivoc este cu desavîrşire univoc, întrucît iubirea cea mai cucernica nu poate fi imateriala şi nici nu poate fi lipsita de evlavie. Sub aspectul ei cel mai carnal, iubirea ramine veşnic ea însăşi, adică este bucuria de-a trai sau pasiunea suprema, simpatia pentru organic, îmbrăţişarea duioasa şi voluptuoasa a ceea este sortit descompunerii - deoarece exista milă pîna şi în Pas'unearlaf. mai minunata sau în cea mai înspaimîntatoare. Un sens şovăitor.
.7 Dar-;nsul
ar de
pentru numele lui Dumnezeu, n-avem decît sa lăsam sa şovăie cuvîntului „iubire". Aceasta şovăiala este viaţa şi omenescu , însemna sa dai dovada de-o suficient de deznădajduitoare   >F şiretenie, daca te-ai nelinişti.                                                                   aU
Aşadar, în vreme ce buzele lui şi ale doamnei Chauchat se in
într-o sărutare rusească, vom face întuneric în micul nostru
teatru,
MUNTELE VRĂJIT
669
la un alt tablou. Căci o sa fie vorba despre cea de a doua dintre ederile pe care am făgăduit doar ca le vom povesti, şi după ce aprinde iarăşi lumina, lumina tulbure a unei zile de primăvara pe 'te  în vremea topirii zăpezilor, îl vom zări pe eroul nostru într-o tie devenită pentru el obişnuinţa, adica şezînd la capatîiul marelui gperkorn şi discutînd cu el respectuos şi prietenos. După ceaiul de la patru, servit în sufragerie, şi la care doamna Chauchat venise sin-ura întocmai ca şi la cele trei mese precedente, pentru ca imediat după aceea sa plece la shopping pîna în Platz, Hans Castorp ceru sa fie anunţat la olandez, în vederea uneia dintre acele vizite la bolnav, obicei luat în parte pentru a-i dovedi deosebita sa atenţie, în parte pentru a se bucura el însuşi de tovărăşia personalităţii lui — pe scurt din motive pe cît de şovăielnice pe atît de pline de viaţa. Peeperkorn puse alături de el ziarul Telegraaf, arunca deasupra ochelarii cu rama de corn, după ce şi-i luase de pe nas ţinîndu-i de arc, şi-i întinse vizitatorului mîna lui de căpitan, în timp ce buzele mari şi sfîrtecate se mişcau în mod nedesluşit, cu o expresie dureroasa. Ca de obicei, avea la îndemîna vin roşu şi cafea: serviciul de cafea era aşezat pe scaun, pătat în brun de atîta întrebuinţare - mynheer îşi luase cafeaua de dupa-amiaza, tare şi fierbinte, cu zahăr şi caimac, iar acum transpira. Chipul, înconjurat de şuviţe albe, i se înroşise, şi stropi mici îi broboneau fruntea şi buza superioara.
- Transpir puţin, zise el. Fii bine venit, tinere. Dimpotrivă. Ia loc! Este un semn de slăbiciune atunci cînd, imediat după ce ai băut o băutură calda... Vrei sa-mi... întocmai. Batista. Mulţumesc mult.
De altfel, roşeaţa de pe faţă îi dispăru încetul cu încetul, facînd loc
oarei gălbui care acoperea de obicei faţa omului magnific, după un
es de friguri. Frigurile intermitente fuseseră puternice în dupa-ami-
ceasta, trecînd prin cele trei faze, cea rece, cea arzătoare şi cea
a» iar micii ochi spălăciţi ai lui Peeperkorn aveau o privire obosita
băbescul frunţii de idol. îi spuse:
ste... absolut, tinere. Cuvîntul „lăudabil" mi se pare în între-boln          s°lut- Este foarte drăguţ din partea dumitale, ca, pe un batrîn
Eu s-      1Zltez? întreba Hans Castorp. Nicidecum, mynheer Peeperkorn.
dUniI)             care trebuie sa va arat recunoştinţa pentru ca pot sta lînga
decj n               ' °^C' eu P10^1 infinit mai mult decît dumneavoastră şi vin
ln motive egoiste. însă este o calificare ciudata şi inexacta a
J
670
THOMAS MANN
n-ar
persoanei dumneavoastră, cînd spuneţi „un batrîn bolnav
ni n-a putea ghici ca e vorba de dumneavoastră. Este o imagine cu totul f
— Bine, bine, răspunse mynheer şi, pentru cîteva clipe, închis odihnmdu-şi pe perna capul maiestuos, cu bărbia ridicata şi deget 1 unghiile lungi împreunate pe marele lui piept regesc, al cărui contu întrevedea prin cămaşa de tricou. Este bine, tinere, sau mai curînd intenţii bune, sînt convins. A fost plăcut ieri după masa... da, da si ieri după masa... în satul acela ospitalier... i-am uitat numele... unde a mîncat deliciosul salam italienesc cu jumari şi acel sănătos vinişor ci regiune...
— A fost minunat, confirma Hans Castorp. Am avut o plăcere aproape interzisa — iar bucatarul-şef de la „Berghof' ar fi fost foarte mîhnit daca ne-ar fi văzut — pe scurt, am fost cu toţii, fara nici o excepţie, foarte bine dispuşi. Era un salam de calitate buna, domnul Settembrini a fost emoţionat, l-a mîncat, ca sa zicem aşa, cu ochii în lacrimi. Fiindcă este un patriot, după cum cred ca ştiţi, un patriot democrat. Şi-a închinat suliţa de cetăţean pe altarul umanităţii, pentru ca, în viitor, sa nu mai plătească vama pentru salam la frontiera Brennerului.
— N-are importanţa, declara Peeperkorn. Este un om cu maniere elegante, vesel şi vorbăreţ, un adevărat cavaler, deşi nu are prea des fericirea sa-şi schimbe costumul.
— Nu şi-l schimba niciodată, spuse Hans Castorp. N-are niciodată aceasta fericire. îl cunosc de multa vreme şi ne leagă o veche prietenie, adică a avut grija de mine într-un mod pentru care-i port recunoştinţa, deoarece socoteşte ca sînt un „copil răsfăţat al vieţii" - este o expresie de care ne folosim şi al cărei sens nu-i prea limpede — şi se sileşte sa-mi corijeze defectele, exercitînd asupra mea o influenţa cu urmări folositoare, însă nu l-am văzut niciodată îmbrăcat altfel, fie vara, fie iarna-decît cu aceşti pantaloni în carouri şi cu aceasta redingota. De altfel ş i sa-şi poarte cu o corectitudine remarcabila hainele vechi, exact c om distins, şi în privinţa asta va dau perfecta dreptate. Acest fel al
a şti sa-şi poarte hainele este o biruinţa asupra sărăciei, iar cît m veste pe mine prefer aceasta sărăcie eleganţei mititelului Naphta,    ^ nu mi s-a părut niciodată prea corecta. Ba este chiar, ca sa spun   ş o eleganţa data dracului, iar resursele lui au o origine tenebroa
aşa-
căci
am oarecari informaţii în privinţa situaţiei.
 peepef'
— Un om cu maniere foarte elegante şi foarte vesel, repeta korn, fara sa se oprească la observaţiile auzite asupra lui Nap
MUNTELE VRĂJIT
671
toate prej
că nu este - îngaduiţi-mi aceasta rezerva — complet lipsit de Hecaţi- Doamne, tovarăşa mea de călătorie nu-l preţuieşte prea
It aşa cum probabil aţi observat şi dumneavoastră; vorbeşte despre f  a simPatie' deoarece, pe cît se pare, comportarea pe care o are faţa ea ascunde anumite prejudecăţi. Nici o vorba, tinere. Departe de • e intenţia, în ceea ce-l priveşte pe domnul Settembrmi şi sentinţele dumitale de prietenie faţa de el, sa vreau... Lichidat! Nici nu-mi ece prin minte ca, sub raportul curtoaziei, un cavaler ar datora vreodată unei femei... Perfect, draga prietene, absolut fara nici un reproş! Totuşi există o margine, o rezerva, o anumita re-cu-za-re, care face ca atitudinea doamnei sa fie, omeneşte vorbind, foarte...
-Foarte desluşită. Foarte inteligibila. Care o îndreptăţeşte din plin. Iertaţi-ma, mynheer Peeperkorn, ca mi-am îngăduit sa sfîrşesc eu însumi fraza dumneavoastră. Pot risca acest lucru întrucît am conştiinţa ca sînt perfect de acord cu dumneavoastră. Mai ales daca ţinem seama cît de mult depind femeile — veţi surîde, fara îndoiala, cînd o sa ma auziţi vorbind la vîrsta mea într-un mod atît de general despre femei — aşadar, cît de mult depinde atitudinea pe care o au faţa de bărbat de atitudinea pe care o are bărbatul faţa de ele — dar în faptul acesta nu-i nimic surprinzător. Cam astfel aş vrea sa-mi formulez gîndul în aceasta privinţa, adică observînd ca femeia este o făptura care reacţionează fara sa aibă o iniţiativa proprie, dominata de indolenţa în înţelesul de pasivitate... Ingaduiţi-mi, daca nu va suparăţi, sa dezvolt ceva mai complet acest punct de vedere. în chestiunile de iubire, după cît mi-am putut da seama, femeia se considera pe sine în primul rînd ca fund un obiect; te asa sa te apropii de ea, nu alege cu toata libertatea, nu devine subiectul lu ""ii, subiectul care nu alege decît după ce bărbatul şi-a făcut alegerea, chiar şi în clipa aceea, îngaduiţi-mi sa adaug, liberul ei arbitru -nuţînd ca nu este vorba de un bărbat din cale-afara de puţin înzestrat, nici chiar asta nu poate fi socotita drept o condiţie hotarîtoare -' lberul arbitru este foarte limitat şi diminuat prin însuşi faptul ca c . ea' c' a fost aleasa. Doamne, Dumnezeule, ceea ce spun trebuie foart UCm" banale, însă, cînd eşti tînar, fireşte ca totul ţi se pare nou, ea . ou Ş1 uimitor. întrebi o femeie: „Prin urmare, îl iubeşti?", la care înch' a.Spunde Micind sau plecînd ochii: „Ma iubeşte atît de mult!" c*niâ ' ''^ Un asemenea «spuns în gura unuia dintre noi. Iertaţi-ma ;«.. , ez a'atun, pe acelaşi plan cu dumneavoastră. Se prea poate sa îl care au datoria sa răspundă astfel, dar sa recunoaştem ca
.
672
THOMAS MANN
sînt
nişte caraghioşi veritabili, nişte bărbaţi sub papucul neveste'
casa
ma exprim într-un fel epigramistic. Aş vrea sa ştiu cum se apre ' sine o femeie atunci cînd răspunde în felul acesta. Crede ca dat bărbatului un devotament nemărginit, bărbatului care îi da cinstea ' sale, unei făpturi atît de inferioare, sau vede, în dragostea pe bărbatul o are pentru persoana sa, un semn infailibil al perfecţiunii   "■> lata ce m-am întrebat cîteodată, în treacăt, în timpul orelor de odihn
— Adevăruri eterne, fapte clasice, pe care le atingi, tinere, cu mi  1 dumitale cuvinte îndemînatice, adică atingi sentimente sfinte, raspun Peeperkom. Bărbatul se îmbată cu propria lui dorinţa, iar femeia cere şi aşteaptă sa fie îmbătata de dorinţa bărbatului. De aici provine pentru noi obligaţia pasiunii, de aici decurge înfiorătoarea ruşine a insensibilităţii a neputinţei de a trezi dorinţa femeii. Ia cu mine un pahar de vin roşu Beau. Mi-e sete. Am transpirat foarte mult astăzi.
—  Va mulţumesc mult, mynheer Peeperkom. Este adevărat că nu beau la aceasta ora; însă sînt gata sa iau bucuros o înghiţitura în sănătatea dumneavoastră.
—  Bine, ia paharul. Nu există decît unul. Eu o sa ma folosesc de paharul pentru apa. Cred ca nu jignesc vinişorul asta spumos daca-l beau într-un vas atît de umil.
Turnă, ajutat de musafir, cu mîna de căpitan tremurătoare şi, însetat, azvîrli în golul unui gîtlej de statuie vinul roşu din paharul fara picior, întocmai ca pe o apa chioara.
— Asta desfată, zise el. Nu mai bei? Atunci, îngaduie-mi sama mai servesc o data - şi, varsînd puţin vin, bau a doua oara. Cearşaful răsfrînt peste cuvertura se păta cu roşu. Repet, spuse el, cu degetul ridicat, m vreme ce paharul cu vin îi tremura în cealaltă mîna, repet: de ace avem obligaţia, obligaţia religioasa a pasiunii. Pasiunea noastră, >me geţi, este forţa virila care trezeşte viaţa. Viaţa somnolează. Ea vrea s trezita de către puterea pasiunii divine pentru nunta originara, pasiunea, tineTe, este divina. Omul este divin în măsura în care sirn  ■ este sensibilitatea lui Dumnezeu. Dumnezeu l-a creat ca sa simtă p Omul nu este nimic altceva decît organul prin care Dumnezeu -    ^ toreşte nunta cu viaţa trezita şi îmbătata. Daca omul păcătuieşte pasiune, păcătuieşte faţa de Dumnezeu, ceea ce înseamnă
forţei virile a lui Dumnezeu, adică o catastrofa cosmica, o neînchipuit...
îşi goli paharul.
MUNTELE VRĂJIT         673
îngăduiţi-mi să va iau paharul, mynheer Peeperkom, spuse Hans i Urmăresc desfăşurarea gîndirii dumneavoastră fiindca-mi este foarte mare folos. Dumneavoastră expuneţi o teorie prm care iţi omului o funcţie religioasa foarte onorabila, deşi poate puţin a     unilaterală. Exista, daca-mi îngăduiţi sa observ, în felul dumnea-stra de-a vedea, un rigorism destul de îngrijorător - iertaţi-ma! Orice ritate religioasa este, fireşte, îngrijorătoare pentru nişte oameni de o drnensiune mai modesta. Nu ma gîndesc sa va corijez, dar aş vrea sa vin asupra a ceea ce aţi spus despTe anumite „prejudecăţi" pe care le-ar vea potrivit observaţiilor dumneavoastră, domnul Settembrini faţa de doamna, tovarăşa dumneavoastră de călătorie. îl cunosc pe domnul Settembrini de multa, de foarte multa vreme, de ani de zile. Şi pot sa va asigur că prejudecăţile lui, în măsura în care exista, nu au absolut deloc un caracter meschin şi mic-burghez — ba chiar ar fi ridicol sa te gîndeşti la aşa ceva. Aici nu poate fi vorba decît despre prejudecăţi în stil mare şi, prin urmare, cu un caracter impersonal, despre principii pedagogice generale în privinţa cărora domnul Settembrini, v-o spun cu toata sinceritatea, în calitatea mea de „copil răsfăţat al vieţii", mi-a... Dar asta m-ar duce prea departe. Este o chestiune mult prea vasta, pe care n-aş putea-o rezuma în doua cuvinte...
-  Şi dumneata o iubeşti pe doamna? întreba deodată mynheer, întorcîndu-şi spre musafir chipul regesc, cu gura jalnic sfîşiata şi cu ochii mici spălăciţi, sub arabescul cutelor frunţii...
Hans Castorp simţi un fior de teama. Şi se bîlbîi:
- Daca eu... Adică... Fireşte ca o respect pe doamna Chauchat mai ales în calitatea sade...
- Va rog, zise Peeperkorn întinzînd mîna ca pentru a respinge, cu cest gest> răspunsul celuilalt. Lasa-ma, continua după o pauza în care
tăcu loc pentru ceea ce avea sa spună, lasa-ma sa-ţi repet ca sînt
f 6parte de a Vrea să reproşez acestui domn italian ca ar fi greşit vreodată
regulile curtoaziei. Nu formulez acest reproş împotriva nimănui.
insa un lucru... Dar în acest moment, mai curînd ma bucur... Ule. tineip  r-r ast       ■               minunat de frumos şi de bine. Ma bucur, în privinţa
totu . ~x nici ° îndoială; faptul acesta îmi place în adevăr foarte mult. Şi mmt . spun--- In sfîrşit, pe scurt, îmi spun: o cunoşti pe doamna de 'lipan • II1U vreme decît mine. Ai fost şi dumneata aici şi aţi f          r  ImPu' Precedentei sale şederi în acest loc. în plus, este o
feineig   r       P     Pecedentei sale şederi în acest loc. în plus, este o face.    p--          farmec, iar eu nu sînt decît un batrîn bolnav. Cum se
că sînt suferind, a coborît singura azi dupa-amiaza, fara
674
THOMAS MANN
însoţitor, ca sa facă tîrguieli în sat... Nu-i nici o nenorocire! N
ca nu! însă este neîndoielnic ca... Trebuie oare sa-mi explic fa t       ^
te-ai   lăsat   antrenat   de   imboldul   dumitale   cavaleresc    ri;„       nu
>  uin  cau?a influenţei... cum spuneai adineauri... a principiilor pedaeoo;^   ■
r      fe^&i^e ale \\x\ signor Settembrini... te rog sa mă înţelegi literal mente...
— Literalmente, mynheer Peeperkorn. Vai, nu! Dar nicidecu ma conduc aşa cum mă taie capul. Dimpotrivă, cu un prilej oar domnul Settembrini chiar mi-a... văd aici, pe cearşaful dumneavoa nişte pete de vin, mynheer Peeperkom. N-ar trebui oare... Noi obişnui sa presarăm sare, cînd petele sînt proaspete...
—  N-are importanţa, zise Peeperkom fara sâ-l scape din ochi musafir.
Hans Castorp pali.
— Lucrul, zise el cu un zîmbet silit, poate sa ramînă aici oarecum altfel decît în mod obişnuit. Vreau să spun ca atmosfera care domneşte aici nu este o atmosfera convenţională. Cel care are prioritate este bolnavul, bărbat sau femeie. Preceptele galanteriei se risipesc în faţa acestei reguli. Sînteţi indispus în mod trecător, mynheer Peeperkorn. Dar este o indispoziţie acută, şi deci o indispoziţie care contează. Tovarăşa dumneavoastră de călătorie este întrucîtva sănătoasa. Deci cred câ procedez cu totul în spiritul doamnei reprezentînd-o puţin Ungă dumneavoastră in timpul lipsei sale — pe cît poate fi vorba aici de reprezentare, ha! ha! - în loc să vă reprezint pe dumneavoastră pe lîngă dînsa şi să mă ofer s-o însoţesc în sat. Şi cu ce drept i-aş impune tovarăşei dumneavoastră de călătorie serviciile mele cavalereşti? Ca s-o fac, nu am încă titluri, nici procura. De altfel, trebuie să va spun câ am un foarte dezvoltat simţ al situaţiilor pozitive de drept. Pe scurt, găsesc că poziţia mea este corectă, corespunde situaţiei generale, corespunde mai ales sentimentelor sincer pe care le am faţă de dumneavoastră, mynheer Peeperkorn, şi cred
câ am dat un răspuns satisfăcător întrebării pe care mi-aţi pus-o -în adevăr aţi avut intenţia să mă întrebaţi.
— lata un răspuns foarte plăcut, răspunse Peeperkorn. Ascui desfătare involuntară micile dumitale cuvinte, tinere. O iau razna şi lucrurilor o înfăţişare acceptabilă. Dar satisfăcătoare... nu. RasP     ^ dumitale nu mă mulţumeşte pe deplin... iarta-ma daca, în felul a dezamăgesc. Te-ai slujit mai adineauri, draga prietene, de c    ^. „rigorism", comentîndu-mi anumite concepţii pe care ţi le-am
cat. însă şi în vorbele dumitale există, deopotrivă, o oarecare
adică ceva aspru şi silit, care mi se pare câ nu se potriveşte
 ^
MUNTELE VRĂJIT
675
•   le  Am mai făcut şi cu alte prilejuri cîteva observaţii asema-
asupra conduitei dumitale. Ai şi acum aceeaşi comportare silita
11         o ai faţa de doamna Chauchat în timpul excursiilor şi plim-
Pe       noastre comune - şi n-o ai faţa de nimeni altul - şi asupra căreia
• (\ torezi o explicaţie — este o datorie, este o obligaţie, tinere. Eu nu
- "nsel Observaţia aceasta evidentă mi s-a impus şi mi-a fost confir-
tâ prea de multe ori şi este imposibil sa n-o fi făcut şi alţii, într-un
H tot atît de evident, cu singura deosebire câ aceştia cunosc, după cit
se pare, explicaţia faptului în sine.
Cu toate ca era sleit de febra, mynheer vorbea în dupa-amiaza asta într-un stil excepţional de precis şi viguros. Nu se mai vadea nici cea mai mică incoerenţa. Stînd în capul oaselor, cu umerii formidabili şi cu măreţul său cap întors spre musafir, ţinea un braţ întins pe cuvertura patului, iar mîna de căpitan, pistruiată, înalţîndu-se la capătul mînecii de lină, forma cercul dominat de degetele cu unghiile ascuţite, în vreme ce glasul rostea cuvintele cu o ascuţime tot atît de precisa şi tot atît de plastică pe cît ar fi putut-o dori însuşi domnul Settembrini, rostogolind r-urile unor cuvinte din expresiile „după cît se pare" şi „observaţia aceasta evidentă."
-Dumneata văd câ zîmbeşti, continua el. întorci capul într-o parte
şi-n alta şi clipeşti din ochi. Se pare câ-ţi frâmînţi mintea zadarnic, şi
totuşi nu există nici o îndoială ca ştii ce vreau sa spun şi despre ce este
vorba. Nu afirm că nu-i adresezi doamnei din cînd in cînd cîte o vorba,
sau că uiţi să-i răspunzi, atunci cînd convorbirea o cere. însă repet că, în
asemenea ocazii, dacă priveşti lucrurile mai atent şi sub raportul unei
anumite exigenţe a formei, ai în comportare ceva silit şi dai impresia
ecisâ că te fereşti şi că o eviţi. Atît cît poate fi vorba de asemenea
n, dumneata faci impresia câ la mijloc este un rămăşag pe care l-ai
cu doamna şi câ pînă la expirarea unui termen convenit nu ai drep-
t     ai dresezi direct cuvîntul. Eviţi cu regularitate şi fără excepţie să i
resezi, nu-i spui niciodată „dumneavoastră".
~   ar, mynheer Peeperkorn... Oare ce fel de rămăşag...
ca .   n£âduie-mi să-ţi atrag atenţia asupra faptului de care farâ îndoiala
seama şi dumneata şi anume că ţi s-au albit pînă şi buzele. privea astorP nu-şi ridică ochii. Aplecat înainte, continuă sa el. La lx pata roşie de pe cearşaf. „Trebuia să se ajungă şi aici, gîndi 'fciiie c a V°ia să aJungă. Cred însă că şi eu am făcut tot ce a depins de urj aJungem aici. îmi dau seama abia acum că într-o oarecare ape am năzuit la asta. Oare am pălit în adevăr atît de tare?
676
THOMAS MANN
Este foarte posibil, căci acum trebuie să se aleagă într-un fel N ce se va întîmpla. Mai pot încă minţi? Ar fi foarte posibil, dar
 n      ^
vreau. Deocamdată ma agăţ de pata asta de sînge, de pata asta de v' pe cearşaf."
Dar deasupra lui, celalalt tăcea deopotrivă. Tăcerea dura doua trei minute — îngăduind sa-ţi dai seama cîta amploare puteau ca aceste minuscule unităţi în asemenea împrejurări.
Pieter Peeperkorn fu acela care relua discuţia.
— Era în seara în care am avut plăcerea sa te cunosc, începu el cu u glas melodios, iar vocea îi suna ca şi cum n-ar fi fost decît prima fraza dintr-o lunga poveste. Am organizat o mica petrecere, am băut şi am mîncat, apoi, bine dispuşi, gata sa facem toate nazbîtiile şi într-o stare de omeneasca părăsire de sine, ne-am dus la culcare, braţ la braţ, la o ora din noapte destul de tîrzie. Se întîmpla atunci ca aici, în faţa uşii mele, luîndu-ne rămas bun, mi-a venit ideea de a te invita sa atingi cu buzele fruntea femeii care mi te prezentase ca pe un bun prieten de odinioară şi de a-i lasă ei grija sa răspundă sub ochii mei la acest gest, ca un semn al bucuriei din acel ceas. Ai respins, nici mai mult, nici mai puţin propunerea mea, ai respins-o spunînd ca ţi se pare absurd sa va sărutaţi pe frunte, dumneata şi cu tovarăşa mea de calatone. Nu vei nega ca explicaţia aceea cere ea însăşi o explicaţie pe care mi-o datorezi pîna azi. Eşti dispus sa te achiţi de datorie?
„Aşadar a observat-o şi pe asta? gîndi Hans Castorp şi-şi concentra atenţia cu şi mai multa putere asupra petelor de vin, ba chiar rîcîi una din ele cu vîrful îndoit al mijlociului. în fond, în ziua aceea am dorit in adevăr sa-şi dea seama, altfel n-aş fi spus ceea ce am spus. Insa, acum. ce se mai poate întîmpla? Inima îmi bate destul de tare. Oare o sa asist la un regesc acces de furie, un acces de prima clasa? Oare nu cumv trebui sa fiu mai atent la pumnul sau care poate ca ma şi anieni Hotarît, ma aflu într-o situaţie foarte ciudata şi dintre cele mai critice-
Deodată simţi cum mîna lui Peeperkorn îi apuca mîna dreap
încheietura.                                                                                 . ,
Pi sifl* „Acum ma prmde de încheietura mîinii, gîndi Hans Castorp-    ■
ridicol, uite cum stau ca o javra plouată. M-am făcut vinovat
i cella»l-
1 ei ^ greşeala faţa de el? Absolut deloc. în primul rînd numai soţu
^^ii fi itl* **
Daghestan ar fi în drept sa se plînga. Şi abia după aceea toţi tocmai la urma, eu. Iar el nu are, după cîte ştiu, nici un plînga. Atunci, pentru ce-mi bate inima? Este însă timpul sa n
MUNTELE VRĂJIT         677
demnitate şi sa-i privesc deschis în faţa, bineînţeles cu respect,
chipul regesc.
Aşa făcu. Figura extraordinar de puternica era galbena, ochii arun-
privire spălăcita sub liniile răsucite ale frunţii, expresia buzelor
-ate era amara. Şi fiecare citi adine în ochii celuilalt, imensul batrin
•   uţintelul tînâr, în vreme ce primul continua sa-l ţină de încheietura
îinii pe cel din urma. în sfîrşit, Peeperkorn spuse încet:
- Ai fost amantul Clavdiei în timpul anterioarei sale şederi aici? Hans Castorp lasă încă o data capul în jos, însă îl ridica imediat şi
după ce respira adînc, spuse: ^
- Mynheer Peeperkorn! îmi displace extrem de mult sa va mint şi ma silesc s-o evit cît îmi sta în putinţa. Şi nu-i deloc uşor. M-aş lauda daca aş confirma afirmaţia dumneavoastră şi aş minţi daca aş contesta-o. Aşa stau lucrurile, ca sa se ştie. Am locuit multa vreme, foarte multa vreme în acest sanatoriu şi în acelaşi timp cu Clavdia — adică, iertaţi-ma — cu actuala dumneavoastră tovarăşa de călătorie, fara sa-i fi fost vreodată prezentat. Relaţiile noastre n-aveau nimic monden, cel puţin relaţiile mele cu dînsa, ale căror origini, vreau să spun, sînt cufundate în bezna, în mintea mea, nu i-am spus Clavdiei niciodată altfel decît tu, şi aşa s-a întîmplat şi în realitate. Căci în seara cînd m-am scuturat de acele legături pedagogice despre care a fost vorba adineauri - pe scurt, cînd m-am apropiat de ea luînd ca pretext o mascarada — într-o seara de Carnaval, într-o seara de nimeni şi de nimic justificata, într-o seara în care tutuirea era un lucru general convenit, atunci „tu"-ul acesta şi-a căpătat întregul sau sens de-o maniera abia conştienta şi ca într-un vis. Totodată era în ajunul plecării Clavdiei.
- întregul sau sens, repeta Peeperkorn. Te-ai exprimat foarte politi-•■■ u dădu drumul lui Hans Castorp şi începu sa-şi frece fălcile,
e sprîncenelor, obrajii şi bărbia cu mîinile de căpitan, cu unghiile -      '   P°' 'Si împreuna mîinile pe cearşaful pătat cu vin şi-şi lasă capul parte, în partea stînga, opusa musafirului, astfel îneît ai fi putut ne^a n" mai vrea sa-l vadă.
SD|         artl raspuns cît mai precis cu putinţa, mynheer Peeperkorn, îi mc;            castorp, şi m-am silit cu toata conştiinciozitatea sa nu spun
tneu d mu't' nici prea puţin. înainte de toate, era vorba, din punctul Sau nu 6 ere> sa va ro8 sa observaţi ca sînteţi oarecum liber sa ţineţi fost o s ° 6a'a ^e aceasta seara închinata lui „tu" şi plecării, întrucît a •endaj. u Sltuata în afara de orice rînduiala şi aproape în afara de ca-rs " oeuvre ca sa zic aşa, o seara suplimentara, o seara de
678
THOMAS MANN
1 minţit
an bisect, adică douăzeci şi noua februarie, şi prin urmare n-as f decît pe jumătate daca aş fi negat constatarea dumneavoastră Peeperkorn nu răspunse.
- Am preferat, relua Hans Castorp, după o pauza, am preferat spun  adevărul, chiar cu riscul  de-a va pierde bunăvoinţa vorbind cît se poate de sincer, ar fi pentru mine o pierdere considerab'l pot sa v-o mărturisesc; o lovitură, o lovitura cumplita, pe care putea-o compara decît cu lovitura ce-am simţit-o acum, la revenir doamnei Chauchat, cînd am văzut ca nu s-a întors singura, ci ca tova rasa dumneavoastră de călătorie. Am înfruntat, deci, şi acest risc deoarece de multa vreme doream ca totul să fie limpede între noi - între dumneavoastră, pentru care am nişte sentimente de respect atît de profunde, şi mine — şi am procedat astfel, căci mi s-a părut mai frumos şi mai omenesc — ştiţi cum pronunţa Clavdia acest cuvînt cu glasul ei fermecător de voalat, taraganîndu-l atît de melodios — da, mi s-a părut ca-i mai bine sa procedez astfel decît sa tac sau sa ma prefac, şi din acest punct de vedere îmi dau seama ca mi-aţi luat o piatra de pe inima cînd, adineauri, aţi constatat-o.
Nici un răspuns.
- încă ceva, mynheer Peeperkorn, mai exista încă un lucru care m-a făcut a dori sa ajung în situaţia de a vă putea spune adevărul, adică ma refer la experienţa mea personala în legătura cu nesiguranţa enervanta şi cu semibanuielile ce stăruiau în această privinţa. Acum dumneavoastră ştiţi cu cine şi-a petrecut, cu cine s-a întreţinut şi cu cine a încheiat Clavdia - aşadar, sa spunem că şi-a încheiat - un douăzeci şi noua februarie, înainte ca situaţia de drept întru totul pozitiva sa se fi stabilit între ea şi dumneavoastră, aceasta situaţie absolut pozitiva în faţa căreia ar fi o curata nebunie sa nu te pleci. Cît despre mine, n-am putut s ajung niciodată la o asemenea certitudine, deşi nu mi-a scăpat ni« clipa faptul ca, oricît de puţin ai fi înclinat sa-ţi imaginezi aseme lucruri, la urma urmei trebuie sa admiţi şi eventualitatea de a ave decesori şi în plus am ştiut, printre altele, ca însuşi consilierU Behrens — care aţi aflat, poate, ca se ocupa, ca amator, şi de pictu făcut, în numeroase şedinţe, un portret remarcabil, redîndu-i c pielii cu o verosimilitate extraordinara, ceea ce, între noi tic
uluit destul. Mi-a pricinuit multa bătaie de cap şi chin, şi chiar ş îmi framînt mintea în aceasta privinţa.
MUNTELE VRĂJIT         679
O mai iubeşti şi azi? îl întreba Peeperkorn, fara sa-şi schimbe • 'a adică: fara sa-şi întoarcă faţa... Vasta camera se scufunda din ce .      mai mult în semiobscuritate.
Iertaţi-ma, mynheer Peeperkorn, îi răspunse Hans Castorp, dar senti-le „e care ]e am faţa de dumneavoastră, nişte sentimente de profund t ^ jg admiraţie, m-ar face sa par necuviincios vorbindu-va despre timentele mele faţa de tovarăşa dumneavoastră de călătorie. _ şj ţi le împărtăşeşte? îl întreba Peeperkorn în şoapta. Ţi le mai împărtăşeşte chiar şi astăzi?
_N-am spus, îi răspunse Hans Castorp, n-am spus ca le-ar fi împărtăşit vreodată. Asta mi se pare puţin probabil. Mai adineauri, vorbind despre reacţiile naturii feminine, am atins, în treacăt şi de-o maniera teoretică, această chestiune. Fireşte, la mine nu prea are mare lucru sa iubească. Ce dimensiune am eu, judecaţi şi dumneavoastră. Dacă din întîmplare se iveşte un... un douăzeci şi noua februarie, asta depinde numai de faptul ca femeia se poate lasă sedusa întrucît a fost aleasa de bărbat - deşi, aş vrea sa adaug: am impresia ca mă cam laud şi sînt lipsit de gust cînd vorbesc despre mine ca despre un „bărbat", însă Clavdia este cu siguranţă o femeie.
- A ascultat de glasul pasiunii, murmura Peeperkorn cu buzele sfîrte-cate.
- Exact aşa cum a procedat şi în cazul dumneavoastră, dar cu mult mai multă supunere,  spuse Hans Castorp,  şi  aşa cum, după toate aparenţele, a mai facut-o şi în alte nenumărate cazuri, asupra acestui punct nu va putea exista vreodată îndoiala, pentru oricine se va găsi mtr-o situaţie similara...
~ Jtai! îi spuse Peeperkorn continuînd sa ramîna tot cu faţa întoarsa, 91 tacînd cu latul mîinii un gest spre interlocutorul sau. Nu-i oare jos-"lc sâ v°rbim astfel despre ea?
^       Nu cred, mynheer Peeperkorn. Nu, şi am credinţa ca pot sa va
c pe deplin. Oare nu vorbim despre lucruri omeneşti — luînd
»omenesc" în sensul de libertate şi de genialitate - iertaţi-mi
„_             puţin cam căutat, dar mi l-am însuşit de curînd, deoarece
^ «"«„evoie de el.
-— T) *
.       e. continuă, îi porunci Peeperkorn încet.
Scau           Wans Castorp vorbi deopotrivă de încet, stînd pe marginea
geniln , .'    n8ă pat, aplecat spre regescul bătrîn şi cu mîinile între
680
THOMAS MANN
— Căci ea este o existenţa genială, spuse el, iar soţul care se afT h-Io de Caucaz - deoarece ştiţi, desigur, ca are un soţ dincolo de acorda aceasta libertate şi genialitate, fie din prostie, fie din
mco-
 mteligenţa căci nu-l cunosc pe acest om. Oricum ar fi, procedează bine ci d -'
acorda libertatea, întrucît ea a ajuns astfel datorita principiului geni 1 bolii, şi oricine se afla în aceeaşi situaţie ar face bine sa urmeze
acestui bărbat şi sa nu se plînga, nici pentru trecut, nici pentru viitor
— Dumneata nu te plîngi? îl întreba Peeperkorn, întorcîndu-se cat el... Părea palid în semiobscuritate; ochii îi erau spălăciţi şi obosiţi sub liniile frunţii de idol, iar gura mare şi sfîrtecata ramase întredeschisa ca aceea a unei măşti tragice.
— Nu ma gîndeam ca poate fi vorba despre mine, îi răspunse Hans Castorp cu modestie. îmi dau numai silinţa sa obţin ca dumneavoastră sa nu va plîngeţi, şi din cauza întîmplarilor de alta data sa nu-mi retra-geţi bunăvoinţa.
—  Cu toate acestea, fără sa ştiu, spuse Peeperkorn, ţi-am provocat, desigur, o adînca suferinţa.
— Daca este o întrebare, îi spuse Hans Castorp, şi dacă va răspund da, nu înseamnă în nici un caz şi pentru nimic în lume ca nu preţuiesc imensul avantaj de-a va fi cunoscut, căci avantajul acesta este strîns legat de pomenita decepţie.
— Iţi mulţumesc, tinere, îţi mulţumesc. Apreciez drăgălăşenia micilor dumitale cuvinte. Dar daca facem abstracţie de legaturile noastre personale...
— Este greu sa faci abstracţie, îi spuse Hans Castorp, iar eu nici nu cred ca, în ceea ce mă priveşte, acest lucru ar fi de dorit, ca sa raspun întrebării dumneavoastră. Deoarece faptul ca ea, Clavdia, s-a întor însoţita de o personalitate de dimensiunea dumneavoastră, nu pue ■ fireşte, decît sa mărească şi sa agraveze râul care oricum trebuia rezulte pentru mine, dacă s-ar fi întors împreuna cu un alt bărbat, îndurerat extrem de mult şi ma doare încă şi astăzi, nu o neg. Şiin m-am păstrat pe cît posibil la aspectul pozitiv al situaţiei, adică.        ^ cera mea veneraţie pentru dumneavoastră, mynheer Peeperkor •
ce, în alta situaţie, n-ar fi fost posibil fara puţina răutate faţa de
dumneavoastră de călătorie, căci femeilor nu le prea place ca arn
le devină prieteni.                                                                           barbie
—  în adevăr, spuse Peeperkorn şi, trecîndu-şi peste gura Şi   ^^ palma îndoita, îşi ascunse un zîmbet, ca şi cum s-ar fi temut sa n
MUNTELE VRĂJIT         681
na Chauchat surîzînd. Hans Castorp surise şi el discret, apoi şi i si celalalt dădură din cap, în complet acord.
Aceasta mica răzbunare, continua Hans Castorp, mi se cuvine, în fnitiv numai mie, căci în măsura în care merit sa vorbesc şi despre
•  e am, în adevăr, un oarecare drept sa ma plîng, dar nu de Clavdia şi
•  i de dumneavoastră, mynheer Peeperkorn, ci numai de viaţa şi de soar-mea Şi> întrucît am cinstea sa ma bucur de încrederea pe care mi-o
arătaţi şi fiindcă acest ceas de amurg este, sub toate raporturile, atît de ciudat, vreau măcar prin aluzii sa va vorbesc puţin despre mine.
-Te rog, îi spuse Peeperkorn politicos, iar Hans Castorp continua: - Ma aflu aici sus, mynheer Peeperkorn, de multa vreme, de ani de zile- adică nici eu nu mai ştiu precis de cînd, dar, în orice caz, de mulţi ani de viaţa şi de aceea am vorbit despre „viaţă", însă voi reveni imediat, la momentul potrivit, şi asupra sorţii. Venisem sa fac o mica vizita vărului meu, un militar plin de intenţii brave şi loiale care nu i-au folosit la nimic: a murit, adică mi-a fost răpit, iar eu am rămas şi sînt încă aici. Nu eram militar, ci aveam o profesie civila, cum poate aţi auzit, o profesie solidă şi raţionala care contribuie, se pare, la solidaritatea internaţionala, însă eu n-am fost niciodată prea legat de ea, va mărturisesc, şi asta din motive despre care nu pot spune decît ca îmi sînt neclare: aceste motive se găsesc însă la originile sentimentelor mele faţa de tovarăşa dumneavoastră de călătorie — şi înadins o numesc astfel ca să va arat ca nu mă gîndesc deloc să zdruncin drepturile dumneavoastră pozitive — adică ale sentimentelor mele pentru Clavdia Chauchat şi ale faptului ca o tutuiesc, sentimente pe care nu le-am tăgăduit niciodată de cînd i-am Init Pentru prima oara ochii şi au pus stapînire pe mine — de cînd au Pus nebuneşte stapînire pe mine, ma înţelegeţi. Din iubire pentru ea şi 1 indu-l Pe domnul Settembrini, m-am aservit principiului iraţional, Pnncipmiui genial al bolii căruia i-am fost supus, de fapt, dintotdeauna, el am rămas aici, nu mai ştiu precis de cînd. Căci am uitat totul şi s Pl cu toti Şi cu toate, cu rudele, cu profesia mea de la şes, dar şi cu ■mc antele mele. Iar atunci cînd Clavdia a plecat, am aşteptat-o şi n-am în w a ° aştePl a'c'> mereu* aşa încît sînt definitiv pierdut pentru şes, iar ma - ' °e ^e acolo, de jos, sînt, ca sa zic aşa, mort. La toate acestea mi-a ~eam C'nC* v~am vorbit despre „soarta", şi datorita acestor lucruri sitUat- 8aduit să insinuez ca, în definitiv, am dreptul sa ma plîng de Povest           dreptul meu jignit. Mi s-a întîmplat odată sa citesc o
altfej    '     lca nu, am vazut-o la teatru, povestea unui tînar brav - de "itar, ca şi vărul meu - care are de-a face cu o ţiganca fer-
682
THOMAS MANN
mecatoare — era fermecătoare, cu o floare după ureche, o femei   f şi sălbatica, de care se îndrăgosti în aşa hal, incit îşi pierdu cu desa " minţile, sacrifica totul pentru ea, dezerta, deveni contrabandist si d din toate punctele de vedere. Dar cînd ajunse în situaţia aceasta lam bila, ea se plictisi şi-l paraşi, fugind după un matador, o personal» copleşitoare, despotica şi cu o splendida voce de bariton. Iar povestea sfîrşeşte astfel: soldatul slab şi ascultător, alb ca varul şi cu cam descheiata, o străpunge cu cuţitul în faţa arenei, fapt pe care, de altfel singura îl provocase cu insistenţa. Dar am ajuns absolut fara nici un sens la aceasta poveste. Insa la urma urmelor de ce mi-am reamintit-o?
In clipa în care Hans Castorp rosti cuvîntul „cuţit", mynhear Peeperkorn îşi schimba puţin poziţia în pat. Se trase mai îndărăt, întor-cîndu-se brusc cu faţa către musafir, iscodindu-i scrutător ochii, cu un aer întrebător. Se îndrepta, se rezema mai bine în cot şi-i spuse:
— Tinere, am auzit, şi acum sînt lămurit. îngaduie-mi sa ma sprijin pe buna-credinţa a mărturisirilor dumitale şi sa-ţi dau o explicaţie loiala. Daca parul meu n-ar fi alb şi daca n-aş fi năpăstuit de nişte friguri maligne, m-ai fi văzut gata sa-ţi dau satisfacţie, ca de la bărbat la bărbat, cu arma în mîna, atît pentru neajunsul pe care ţi l-am pricinuit, cît şi pentru acela pe care ţi l-a pricinuit tovarăşa mea de călătorie şi pentru care îţi datorez de asemenea satisfacţie. Perfect, domnul meu... m-aţi vedea gata. însă, data fiind starea actuala de lucruri, îngaduie-mi sa-ţi fac o alta propunere. Adică următoarea: îmi amintesc de-o clipa de exaltare, chiar la începutul cunoştinţei noastre — îmi amintesc, măcar ca stătusem la taifas cu o sticla de vin tare — de o clipa prin urmare, cînd, plăcut impresionat de firea dumitale, am fost gata sa-ţi propun sa ne tutuim ca nişte fraţi, dar cînd mi-am dat seama imediat ca ar fi fost put"1 cam prematur... Bine, azi ma refer la clipa aceea, revin şi declar ca ter menul pe care l-am fixat atunci s-a scurs. Tinere, sîntem fraţi, îţi aiirm sîntem. Ai vorbit despre o tutuire în sensul complet al acestui cuvin a noastră va avea întreaga plenitudine a sensului ei, sensul unei r întru pasiune. Satisfacţia pe care vîrsta şi boala ma împiedica sa ţipe calea armelor, ţi-o ofer sub aceasta forma, ţi-o ofer în sensu tratat frăţesc de alianţa, aşa cum se încheie cîteodata în lume împ°   ^ unui al treilea, insa pe care noi trebuie sa-l încheiem în sensul un uni comune pentru cineva. Tinere, ia-ţi paharul, în vreme ce eu păhărelul meu, fara ca astfel sa aduc cea mai mica nedreptate vinişor care fierbe...
MUNTELE VRĂJIT         683
c' cu mîna de căpitan care îi tremura uşor, umplu paharele, ajutat de Castorp într-un fel respectuos şi tulburat.
Ia! îi repeta Peeperkorn. Trece-ţi braţul peste braţul meu. Şi bea la mine... Bea paharul pîna la fund!... Perfect, tinere. Lichidat. Uite n  mea. Eşti satisfăcut?
_ gvident, dar acesta este numai un fel de-a vorbi, mynheer Peeper-rn îi z'se Hans Castorp care se cam chinuise sa golească paharul dintr-o singura înghiţitura şi-şi şterse genunchii cu batista, deoarece se stropise cu vin. Aş spune mai curînd ca sînt nespus de fericit şi încă nu înţeleg cum de m-am făcut vrednic de o asemenea favoare... Şi ca sa fiu sincer, am impresia ca visez. Este o cinste uriaşa pentru mine - şi nici nu ştiu cum de-am putut-o merita, căci n-am făcut absolut nimic care sa merite aceasta onoare şi nimeni nu se va mira aflînd ca mie mi se va părea cam hazardat sa ma folosesc de la început de noua formula şi ma voi împiedica de ea - mai ales în prezenţa Clavdiei care, în calitatea ei de femeie, ar putea foarte bine sa nu fie de acord cu convenţia noastră.
- Lasă asta pe seama mea, răspunse Peeperkorn, căci restul va fi numai o chestiune de obişnuinţa!  Şi acum, tinere, du-te! Lasa-ma, copilul meu! S-a întunecat, s-a înnoptat demult, iubita noastră poate reveni dintr-o clipa în alta şi poate ca ar fi mai bine sa nu va întîlmţi acum.
- Ramîi cu bine, mynheer Peeperkorn! spuse Hans Castorp, şi se scula. Vezi, îmi birui sfiala fireasca şi fac exerciţii în vederea acestei formule de-o cutezanţă nebuna. S-a înnoptat, este adevărat. îmi închipui ca daca domnul Settembrini ar intra aici, pe neaşteptate, ar aprinde umina pentru ca raţiunea şi sociabilitatea sa intre o data cu el - a mai vut cîndva aceasta slăbiciune. Pe mîine! Plec fericit şi mîndru, aşa cum
i visat niciodată! Vindecare grabnica! Acum cel puţin trei zile, tu a mai ai friguri şi în răgazul lor o sa poţi face faţa tuturor exi-or- Faptul acesta mă bucura ca şi cum eu aş fi tu. Noapte buna!
Mynheer Peeperkorn (încheiere)
este f            CSte un 'oc atragator în cadrul unei excursii, iar noua ne
slaDlc-        §reu sa explicam de ce Hans Castorp, care avea o mare
reascoj-    Pentru căderile de apa, nu vizitase pîna acum cascada pito-
Padurea văii Fluela. Pe vremea lui Joachim avea drept scuza
684
THOMAS MANN
sau în aces-
scrupulele severe ale varului sau care nu vieţuise aici pentru bu plac şi nu pierduse nici o clipa din vedere ţelul precis al şederii te locuri, limitînd orizontul la imediata vecinătate a „Berghof'-ui  ' după moartea lui, Hans Castorp păstrase în raporturile cu regiunea exceptam plimbările cu schiurile, aceeaşi uniformitate conservat care - în contrast cu extinderea experienţelor lui intime şi cu datoria ri „a sta la cîrma" — nu fusese fără farmec. Cu toate acestea, aproba vn' proiectul pus la cale de micul cerc de prieteni, format din şapte persoan (numarîndu-se şi pe el) care alcătuiau mănunchiul relaţiilor lui cele ma' apropiate, ca sa facă o plimbare cu trăsura în acea regiune atît d atrăgătoare.
Era în mai, luna fericirii — daca dădeai crezare naivelor cîntecele de la şes - însă aici, sus, se prezenta rece şi prea puţin ademenitoare prin însăşi natura aerului, dar, oricum, măcar topirea zăpezilor putea fi socotita ca terminată. Evident, chiar şi în ultimele zile ninsese de mai multe ori cu fulgi mari, însă de pe urma ninsorii nu rămăsese decît puţina umezeală; marile troiene ale iernii se topiseră şi dispăruseră lasînd doar cîteva resturi; iar aceasta lume înverzită, redevenita practicabila, constituia un fel de ispita pentru o dorinţă întreprinzătoare.
De altfel, legaturile grupului suferiseră din pricina bolii conducătorului ei, Peeperkorn cel magnific, ale cărui friguri tropicale maligne nu cedaseră nici în faţa climatului extraordinar şi nici a antidoturilor unui medic atît de remarcabil cum era consilierul aulic Behrens. Zăcuse multa vreme în pat, nu numai în zilele cînd frigurile intermitente îşi făceau de cap cu cruzime. Splina şi ficatul îi dădeau şi ele de furca, aşa cum o mărturisise în particular consilierul aulic persoanelor apropia e bolnavului; nici stomacul nu era cum scrie la carte, iar Behrens nu ui sa facă aluzii la primejdiile unei eventuale epuizări cronice, de care e ameninţat, în aceste condiţii, chiar şi un organism atît de viguros c olandezului.
în aceste saptamîni, mynheer Peeperkorn nu prezidase decît un gur chef nocturn, şi renunţase la plimbările obişnuite, afara de un ^ gura, care, de altfel, fusese scurta. De altminteri, fie spus între noi. Castorp simţi oarecum ca pe-o uşurare aceasta destrămare a spin comunitate a grupului, căci îl stingherea situaţia de fraterniz     ^ tovarăşul de călătorie al doamnei Chauchat; şi, de fapt, în convor 1       ^ cu Peeperkorn se vadea aceeaşi „stinghereala" şi aceleaşi „evitări . şi cum ar fi fost în adevăr vorba despre un rămăşag - ocolea

 W
ute
MUNTELE VRĂJIT
685
asa cum fusese cazul şi cu Clavdia: evita prin întortocheri de stranii sa se adreseze direct lui Peeperkom, ori de cîte ori nu putea vite pe „tu" — şi, de altfel, era cam aceeaşi dilema — de fapt o
**                                           _.______________________________.__i_ •    " i__    ___    /~i i _ _   j ■ _    -__
dilema
cu sens opus — care apasă asupra convorbirilor cu Clavdia în
prezenţa
altor persoane sau chiar numai a stapînului ei, dilema care,
rita tocmai satisfacţiei pe care o primise de la Peeperkom, luase proporţii pînâ la a-l stingheri foarte tare.
Aşadar, proiectul unei plimbări la cascada era la ordinea zilei -Peeperkom însuşi fixase termenul şi se simţea foarte bine dispus gîndin-du-se la aceasta excursie. Trecuseră abia trei zile după un acces de friguri intermitente; iar mynheer anunţa bucuros ca nădăjduia sa profite de acest fapt. Desigur, nu apăruse în sufragerie la primele dejunuri şi ceruse, aşa cum proceda foarte adesea în ultimul timp, sa fie servit separat, cu doamna Chauchat, în salon. Insa chiar de la micul dejun, portarul şchiop îi transmisese lui Hans Castorp invitaţia nestrămutata sa fie gata pentru plimbare după o ora de la masa, sa comunice invitaţia domnilor Ferge şi Wehsal, sa-i prevină atît pe Settembrini cît şi pe Naphta câ vor trece sâ-i ia şi, în sfîrşit, sa angajeze două landouri pentru ora trei.
Şi cam la aceasta ora se întîlnirâ în faţa intrării principale de la „Berghof": Hans Castorp, Ferge şi Wehsal, pentru a aştepta acolo pe doamna şi domnul să coboare din apartamentul lor princiar, şi se amuzau să mîngîie caii şi sa le dea bucăţele de zahăr pe care aceştia le apucau cu buzele lor negre şi umede. De altfel, tovarăşii de călătorie nu apărură pe peron decît cu o mica întîrziere. Peeperkom, al cărui cap cu aspect regesc se îngustase, ramase drept, alături de Clavdia, îmbrăcat cu Un raglan lung, puţin cam vechi, şi saluta ridicînd pălăria moale şi
unda, iar buzele-i rostiră un buna ziua general, însă abia auzit. Apoi
u m'na cu fiecare dintre cei trei domni care se apropiara pîna la P'cioarele scărilor în înţîmpinarea perechii.
mere, îi spuse Iui Hans Castorp, punîndu-i mîna stînga pe umăr... cuni te simţi, fiul meu?
ţumesc ^e mtrebare. Dar dumneavoastră? răspunse cel întrebat, foa              strălucea, era o zi frumoasa şi luminoasa, totuşi făcuseră
ave me Câ~ş* luaseră pardesiele: fara îndoiala ca, mergînd cu trăsura, cu c e răcoare. Doamna Chauchat purta şi ea o haina călduroasa jurul n> tr~° stofa păroasa cu carouri mari şi chiar cu o blaniţa în vOai            or I§i lăsase într-o parte borul pălăriei de fetru şi-şi pusese o
Ctâ Qg plil
•oarea măslinei, legată sub bărbie, care îi stătea de minune,
686
THOMAS MANN
astfel încît cea mai mare parte dintre cei din faţa simţiră un f suferinţa - cu excepţia lui Ferge, singurul care nu era îndrăgostit d     6 şi datorita naivităţii lui s-a întîmplat ca, facîndu-se repartizarea zorie a locurilor pîna cînd vor fi trecut sa-i ia şi pe domnii din vale fost invitat în primul landou, vizavi de mynheer şi de doamna, în vr ce Hans Castorp, nu fara sa observe un surîs batjocoritor pe buz Clavdiei, se urca împreuna cu Ferdinand Wehsal în al doilea landou I excursie lua parte şi silueta subţirica şi înalta a feciorului mălaie Purtînd un paner voluminos de sub capacul căruia ieşeau afara dou gîturi de sticle şi pe care îl aşeza sub scaunul din spatele primului landou el apăruse în urma stapînilor şi, în clipa cînd îşi încrucişa braţele pe piept alături de birjar, caii au şi fost îndemnaţi sa pornească, iar landourile, cu toate frîiele strînse, începură sa coboare încet la cotitura drumului.
Dar şi Wehsal observase surîsul doamnei Chauchat; aratîndu-şi dinţii stricaţi, se adresa tovarăşului sau de plimbare:
— Aţi văzut, îl întreba, cum îşi bate joc de dumneavoastră fiindcă trebuie să mergeţi în aceeaşi trăsură cu mine? Da, da, cine e păgubit e şi batjocorit. Oare va enervează şi va dezgustă atît de mult sa staţi lînga mine?
- Baga de seama, Wehsal, şi nu mai spune atîtea infamii, îl dojeni Hans Castorp. Femeile zîmbesc la cel mai mic prilej, doar pentru plăcerea de a zîmbi. Nu foloseşte la nimic să-ţi tot închipui cîte ceva de fiecare dată. De ce te înjoseşti mereu în halul acesta? Ca noi toţi, ai şi dumneata calităţile şi defectele dumitale. De pildă, cînţi foarte drăguţ la pian din Visul unei nopţi de vara, ceea ce nu este în stare oricine. Ar trebui sa te mai produci în una din zilele acestea.
- Da, da, îmi vorbiţi de pe piscul înălţimii dumneavoastră, îi răspunse nefericitul, şi nu va daţi seama cîtâ agresivitate zace în asemenea vorbe mîngîietoare şi nici că vorbindu-mi astfel ma umiliţi şi mai m   • Vă vine uşor şâ vorbiţi şi să consolaţi, călare pe situaţie cum sînteţi. c daca astăzi va aflaţi într-o situaţie puţin cam ridicolă, totuşi dumn voastră aţi fost luat în seamă, aţi avut partea dumneavoastră şi- D° Dumnezeule, aţi fost în al şaptelea cer, i-aţi simţit braţele şi ceafa, \& cînd ma gîndeşc la ele, mi se uşuca gîtul şi ma arde la inima. Dumn mare - şi dumneavoastră îmi judecaţi chinurile cu deplina conş 1 favorurilor de care v-aţi bucurat...
— Nu-i deloc frumos ceea ce spui, Wehsal. Ba chiar e groa dezgustător, şi nici n-am nevoie sa ţi-o ascund, mai cu searna
de
MUNTELE VRĂJIT
687
ezi mie că sînt agresiv; se prea poate sa vrei intenţionat sa fii dez-tor şHi dai silinţa sa provoci scîrba, căci nu încetezi sa te plo-ti Fsti oare în adevăr atît de îndrăgostit de ea? înspâimîntator! se căina Wehsal clatinînd din cap. Nu exista inte în stare să spună ce chinuri îndur, cît mi-e de sete de făptura ei ■  u cîtâ pofta lacomă o doresc; aş vrea sa pot spune ca din asta o sa mi tragă moartea, dar în starea în care ma găsesc nu se poate nici trăi, ci muri. în timpul cît a fost plecată lucrurile se potoliseră binişor, şi - cetul cu încetul începusem s-o uit. Dar de cînd s-a întors şi o am sub chi zi de zi, dorinţa ma apuca uneori atît de cumplit, încît îmi muşc braţul, gesticulez în vînt şi nu mai ştiu ce-i cu mine. N-ar trebui sa ne fie hărăzite asemenea chinuri, deoarece nu sîntem în stare sa ne lepădăm de aceste suferinţe - căci atunci cînd pun stâpînire pe tine nu poţi dori sa nu existe, întrucît ar însemna sa te lepezi de propria-ţi viaţa, care se confundă cu ele şi, prin urmare, îţi este cu neputinţa — şi apoi, ce folos ai avea să mori? După — cu plăcere. în braţele ei — din tot sufletul. Dar înainte ar fi stupid, căci viaţa este dorinţă, dorinţa e viaţa, care nu se poate întoarce împotriva ei înseşi, şi tocmai acesta-i blestemul: că mereu ne lăsăm prinşi în joc. Şi cînd pomenesc despre „blestem" nu-i decît un fel de a vorbi, deoarece rostesc acest cuvînt ca şi cum aş fi un altul, căci eu însumi nu-l pot gîndi. Sînt, Castorp, atîtea torturi pe lume, iar unicul scop al celui ce îndura tortura este sa scape imediat de ea, doreşte sa fie mîntuit de suferinţa în mod absolut şi cu orice preţ. Dar de tortura poftei carnale nu te poţi elibera cu nici un preţ şi prin nici un alt mijloc decît potolind-o. Aşa au fost rînduite lucrurile - cînd nu eşti înşfăcat de aceasta pofta carnala nici nu te gîndeşti la ea, dar cînd te stapîneşte, abia a unei îl înţelegi pe Domnul nostru Isus Christos şi plîngi cu lacrimi are. Dumnezeule din ceruri, ce fel de rînduiala o mai fi şi asta ca carnea noastră să dorească astfel carnea, pentru simplul motiv ca 1 a noastră şi fiindcă aparţine unui alt suflet - cît este de straniu, iar ai şi te gîndeşti mai bine, ce puţin lucru dăinuieşte, în fond, în .         ei desfătare. S-ar putea spune: daca nu doreşte nimic altceva, sa
a a> pentru numele lui Dumnezeu, ceea ce doreşte! Căci, oare, ce Sjn er' Castorp? Vreau oare s-o asasinez? Vreau măcar sa-i vărs 'ana-            doresc numai s-o mîngîi! Castorp, dragul meu Castorp,
să m-   a °â mâ văicâresc în halul asta, dar oare îi este atît de imposibil Urma        6a       tu?i> există în chestiunea asta şi ceva înălţător, căci, la r nu sînt o bestie şi, în felul meu, sînt totuşi om. Pofta de
THOMAS MANN
carne are :
multe înţelesuri, nu-i legata de ceva anume, nu-i delim't ceva precis, şi de aceea o numim bestială. Dar cînd se fixează        6
trupului şi chipului unei persoane umane, buzele noastre vorbesc d dragoste. Nu-i doresc numai bustul sau numai trupul, căci daca fi ar fi avut alta înfăţişare poate ca aş înceta s-o mai doresc în întreg' şi, în adevăr, este destul de clar ca eu cu sufletul meu îi iubesc suflet 1' Fiindcă iubirea chipului este iubirea sufletului...
-  Ce te-a apucat, Wehsal? Ţi-ai ieşit complet din fire şi ai luat razna, Dumnezeu ştie cu ce consecinţe...
- Dar, pe de altă parte, tocmai asta-i nenorocirea, continua neferici tul, ca ea are un suflet, ca este o făptură omeneasca înzestrata cu trup si cu suflet! Căci vai, mie, îndureratul şi nenorocitul, sufletul ei nu vrea sa ştie de sufletul meu, şi nici trupul ei de trupul meu şi din aceasta cauza dorinţa mea este osîndita sa se ruşineze, iar trupul meu trebuie sa se zvîrcoleascâ mereu. De ce nu vrea sa ştie absolut nimic nici despre mine, nici despre trupul, nici despre sufletul meu, Castorp, şi de ce dorinţa mea îi inspira oroare? Nu sînt şi eu om? Cum, un bărbat urîcios nu-i bărbat? Ţi-o jur ca sînt extraordinar în această privinţa, ca aş fi în stare sa ma comport fara precedent, dacă braţele ei mi-ar deschide împărăţia desfătărilor, ah, braţele ei — care sînt atît de frumoase deoarece fac parte din armonia sufletului ei! Castorp, i-aş dărui toate voluptăţile din lume, daca n-ar fi vorba decît de dragostea trupeasca, şi nu de frumuseţea chipului, adică daca n-ar exista sufletul ei blestemat care nici nu vrea sa audă de mine, dar fără de care poate ca nu i-aş mai dori absolut deloc trupul; iată morişca diabolica în care ma zbat şi mă chinui veşnic...
- Sst, Wehsal, vorbeşte mai încet! Birjarul te înţelege! Dinadins nu întoarce capul, însă vad după spatele lui că asculta.
- înţelege şi asculta, iată esenţialul, Castorp! lata din nou aceas blestemata poveste cu caracteristica şi particularităţile ei! Daca aş v despre palingeneza sau despre... hidrostatica, n-ar înţelege nrrru asculta şi nu l-ar interesa cîtuşi de puţin. Fiindcă n-ar fi Pe inţ     , tuturor. Dar cea mai înalta, cea mai importanta şi cea mai înfiora misterioasa chestiune, anume aceea a cărnii şi a sufletului nos
este în acelaşi timp lucrul cel mai pe înţelesul tuturora, toata       ^ pricepe şi-şi poate bate joc de îndrăgostitul pentru care ziua es         ^
sa fie o tortura a voluptăţii, iar noaptea un infern al ruşinii-      ^^ dragul meu Castorp, lasa-ma sa ma văicăresc puţin, căci gînoe?

MUNTELE VRĂJIT
689
■ ja chinurile pe care le trăiesc în fiecare noapte! Ah, o visez în
P         noapte, şi cîte nu visez în legătura cu ea, gîtlejul mi se usucă şi
de la inima numai cît ma gîndesc! Şi toate visurile mele se scu-
j    Ae fiecare data, sub o ploaie de palme, ma palmuieşte şi ma fmiaâ, ut
■ a drept în faţa - ma scuipa cu chipul sufletului ei schimonosit de ■ ba ma scuipa şi ma palmuieşte, iar în clipa aceea ma trezesc, scăldat de sudoare, de ruşine şi de voluptate...
-Haide, Wehsal, încearcă sa taci acum şi sa-ţi ţii limba pîna ajun-m la băcan şi pînâ cînd cineva o sa se urce în trăsura cu noi. lata ce propun şi iată ce-ţi poruncesc. Nu vreau sa te jignesc şi recunosc ca eşti într-o situaţie nenorocita, însă în ţara mea se povesteşte întîmplarea unui oarecare om pedepsit în felul următor: pe cînd vorbea îi ieşeau din gura şerpi şi broaşte, adică la fiecare cuvînt un şarpe sau o broasca. Povestea nu spune cum a scăpat din încurcătura, însă întotdeauna mi-am închipuit ca a trebuit să sfîrşeasca prin a tăcea.
- Dar cînd se afla într-o asemenea situaţie, spuse Wehsal pe un ton jalnic, omul simte nevoia, dragul meu Castorp, simte imperios nevoia sa vorbească şi sa-şi uşureze inima.
-  Ba dacă vrei este chiar un drept al omului, Wehsal. însă după părerea mea exista drepturi de care am face mai bine sa nu ne folosim.
Prin urmare tăcu,  aşa cum hotarîse Hans Castorp,  şi  de altfel ajunseră repede în faţa căsuţei băcanului, împodobita cu viţa sălbatica. Naphta şi cu Settembrini se şi găseau în stradă, unul în paltonul lui vechi, tivit cu blana, celalalt cu un pardesiu gălbui potrivit cu vremea, Pardesiu tighelit la toate cusăturile, care îi dădea un aer de filfizon. îşi acura semne, se salutara în timp ce trasurile întorceau, iar domnii se ara. Naphta ca al patrulea, în  primul  landou,  alături de Ferge; fnbnni, într-o dispoziţie strălucitoare, scînteind de glume şi veselie, Urca alături de Hans Castorp şi de Wehsal. De altminteri, acesta din H cedă locul din fundul trăsurii, iar domnul Settembrini îl ocupa cu unuia care se plimba pe corso, altfel spus cu o indiferenţa distinsa. Co ,            ' cu acea atitudine şi poziţie a trupului care gusta o odihna
pla                de-a lungul unui  decor ce  se  schimba mereu,  elogia
placerea
 g                                                                   g
Plimbării, manifesta faţa de Hans Castorp nişte sentimente
sIr^i _a ec^une părinteasca şi chiar îl dezmierda de cîteva ori pe obraz, îndrumîndu-l sa uite de propriul sau eu antipatic şi sa
CarePun ~*"La 'Ume P'ma de lumina, aratîndu-i-o cu mîna dreapta, pe a ° mănuşă de piele roasa.
690
THOMAS MANN
Făcură o plimbare minunată. Caii, toţi patru cu boturile alb teni şi vinjoşi, cu părul lucios, neted - cai bine hrâniţi - mergeau 1       "" cu pas viguros, pe un drum bun, pe care încâ nu era praf. Blocu ' de stînca, în crăpaturile cărora creşteau iarbă şi flori, se apropiau de ei, stîlpii de telegraf fugeau înapoi, pădurile se caţarau pe povîm' cotituri graţioase le ieşeau înainte şi ei le depăşeau. Toate le ţineau ozitatea încordată, iar nişte lanţuri de munţi, pe alocuri încâ acoperit' ri zăpadă, continuau să tot apară în depărtare, în plin soare. Puţin du aceea pierdură din vedere priveliştea familiară a văii, iar schimbar decorului obişnuit produse asupra spiritului un efect reconfortant î curînd se opriră la mărginea pădurii. De aici voiau să continue excursia pe jos şi să atingă ţintă - o ţintă pe care o şi percepeau de cîtva timp deşi destul de slab şi fără să-şi fi dăt seama din primul moment. Cu toţii distinseră un zgomot îndepărtat, un amestec de fîşîit, foşnet, freamăt şi vuiet surd care, cîteodată, se pierdea în tăcere, dar pe care excursioniştii se îndemnau sâ-l asculte şi-l ascultau cu auzul mereu încordat.
— Pentru moment, spuse Settembrini care venise adesea pînă aici, zgomotul pare destul de timid. însă la faţa locului, în acest anotimp, este brutal — nici n-o să ne mai auzim vorbind.
Aşadar, pătrunseră în pădure pe o cărare acoperită cu ace de brad umede; în frunte, Pieter Peeperkorn, cu fetrul negru tras pe frunte şi pasul uşor şovăitor, mergea, sprijinindu-se de braţul tovarăşei lui de călătorie; lă mijloc, Hans Castorp, fără pălărie, ca toţi ceilalţi domni, cu mîinile în buzunare, cu capul plecat, privind în jur şi fluierînd uşor; după ei Năphtâ şi Settembrini, apoi Ferge şi Wehsal, şi, în sfîrşit, mala-iezul singur ducea coşul cu merinde. Se vorbea despre pădure.
Pădurea aceasta nu era că toate celelalte. Oferea un aspect pitores straniu, ba chiar exotic, şi în tot cazul lugubru. Era năpădită de un soi licheni acoperiţi cu muşchi, fiind complet căptuşită, complet înâb
ca nişte bărbi lungi, incolore, urzeala cîlţoasa a plantei parazite
atirna de
pe ramurile înfăşurate şi încîlcite în această reţea, încît acele aproap nu se mai vedeau, nu mai distingeai decît ghirlande de muşcn      ^
acestea  slujeau  înăbuşitor,  straniu,  pădurea care  oferea un
rîie 1^ bolnăvicios şi vrăjit. Pădurea nu era sănătoasă, suferea de-o         ^
riantâ, care ameninţa s-o sufoce, aceasta era părerea generală,'
ce micul grup înainta pe cărarea acoperită cu ăce, avînd în ure     ^
moţul Cascadei ce se auzea tot mai aproape, vacarmul şi Şuier
MUNTELE VRĂJIT         691
au încetul cu încetul, un adevărat muget înspâimîntător şi păreau firme ceea ce spusese mai înainte Settembrini. Sa o cotitură a drumului  deschise  priveliştea defileului  stîncos  şi
r.c neste care trecea un pod, unde cădea cascada, şi în clipa cînd o păduros p
• - zgomotul crescu în intensitate — era un zgomot infernal. Masele ă se prăvăleau vertical, într-un singur jgheab de cascadă înaltă de
1 puţin şapte sau opt metri şi destul de lată, apoi se năpusteau ■ âlmăşindu-se peste stînci. Se rostogoleau cu un zgomot înnebunitor - care parca erau amestecate toate sunetele şi toate stridenţele posibile, tunet armă şi vîjîit, muget şi urlet, şuierături, fanfare, plesnituri şi sfîrîituri, dangăt şi vaier de clopot şi, în adevăr, aproape că te asurzeau. Vizitatorii se apropiară de stînca lunecoasă, se uitară împroşcaţi fiind de un suflu umed, învăluiţi de un fel de abur ca o pulbere rece de apă, cu urechile pline şi înfundate de vuiet, schimbînd mereu priviri, clătinînd din cap cu un zîmbet intimidat şi continuarâ să contemple acest spectacol, această catastrofă neîntreruptă, făcută din spumă şi vaier, al cărei bubuit înnebunitor şi cumplit îi ameţea, îi înfricoşa şi le provoca iluzii auditive. Aveai impresia că auzi îndărătul tău şi pretutindeni nişte strigăte de alarmă, nişte ameninţări şi trompete, şi un vălmăşag de aspre voci omeneşti.
Strînşi îndărătul lui mynheer Peeperkorn - doamna Chauchat se afla printre cei cinci domni - toţi priveau, o dată cu el, torentul. Nu-i distingeau chipul, însă îl văzură descoperindu-se, lăsînd libere flăcările «be ale pârului şi cum, umflîndu-şi pieptul, trase cît mai mult aer.
omunicau unii cu alţii prin priviri şi gesturi, căci vorbele, chiar dacă e-ai fi spus la ureche, ar fi fost înăbuşite de tunetul cascadei. Buzele lor
steau cuvinte de uimire şi de admiraţie care nu erau percepute. Hans orP. Settembrini şi Ferge căzură de acord, prin semne făcute cu
af> ' sa se caţâre pînă în vîrful defileului în fundul căruia se aflau, sa d          Pasarela superioară şi să privească rostogolirea apei de acolo,
tii - U 6ra Prea Sreu: îi ducea o scară pieptişâ, cu trepte înguste, altul " St'nCâ' spre un etaJ superior al pădurii; se câţarara, unul dupâ easc'r1 Serâ pe Pasarelă şi de la mijlocul podului aruncat peste arcul stfâb" ' eZernat' de balustradă, făcură semn prietenilor de jos. Apoi de tOr       P°dul şi apărură iarăşi în ochii celor ramaşi în urmă, dincolo
Sch'     Pe CarC ma* ^OS '' traversa un al doilea pod.  s          ^e sernne dintre ei se referea acum la gustare. Cei mai
eau câ era mai bine sa se depărteze de zona zgomotoasă, aşa
692
THOMAS MANN
încît sa se poată bucura de această masa în aer liber nu ca nişte muţi, ci cu auzul uşurat de vuiet. Trebuira totuşi sa-şi dea sea       ^ Peeperkorn era de părere opusa. El clatină din cap, arata cu dee         ** mai multe ori fundul prapastiei, iar buzele tremurînde, care se d deau cu efort, articulau un „aici"! Ce puteau sa facă? în probi administrative el era şef şi stapîn. Autoritatea personalităţii sale influenţat oricum hotarîrea, chiar daca el n-ar fi fost, ca întotdeau organizatorul şi iniţiatorul excursiei. Un om de asemenea dimensiun' fost şi va ramîne de-a pururi un tiran şi un autocrat. Mynheer voia sa gustarea în faţa cascadei, în vuietul ei de tunet, căci asta era înca-paţînarea lui suverana, şi oricine nu voia sa se lipsească de masa trebuia sa rămîna pe loc. Mai toţi erau nemulţumiţi. Domnul Settembrini, care vedea spulberîndu-se orice posibilitate a unui schimb de păreri, a unei conversaţii sau a unei dezbateri democratice şi corect rostite, îşi arunca mîna peste cap într-un gest de deznădejde şi resemnare. Malaiezul se grăbi sa execute ordinele stapînului sau. Existau doua scaune pliante pe care le sprijini de peretele stîncos, pentru mynheer şi pentru doamna. Apoi aşeza la picioarele lor, pe o faţa de masa, ceea ce se afla în coş: ceşti de cafea şi pahare, termosuri, prăjituri de casa şi vin. Toţi se îmbulziră sa primească ceea ce li se oferea. După aceea luară loc pe stînci, pe balustrada podului, ţinînd fiecare în mîna ceaşca cu cafea fierbinte, iar pe genunchi farfuria cu prăjituri - şi luară masa pe tăcute, în zgomotul asurzitor.
Peeperkorn, cu gulerul de la haina ridicat, cu pălăria pusa jos, lînga el, bau vin de porto dintr-un păhărel de argint cu monograma, pe care-l goli de mai multe ori. Şi, deodată, începu sa vorbească. Ciudat om! Era cu neputina sa-şi audă măcar propria-i voce, nici vorba despre ceilalţi poată desluşi barem o singura silaba din ceea ce le dădea sa înţele fara sa fie auzit. Dar el ridica arătătorul, întindea braţul stîng, Pnt păhărelul cu mîna dreapta, îşi înalţă oblic palma şi lasă sa 1 se regeasca figura mişcată de cuvinte şi gura articulînd vorbe lipsl sunet, de parca ar fi fost pronunţate în vid. Ceilalţi socotiră renunţa curînd la aceasta sforţare inutila la care toţi priveau cu u stingherit - dar el continua sa vorbească cu gesturi fascinante ale stîngi care atrăgeau atenţia, cu tot vacarmul asurzitor, îndrep ochii mici, obosiţi şi decoloraţi, dar deschişi larg sub zbîrcitunle         ^ cînd către unul, cînd către altul dintre spectatori, astfel încît ce se adresa era silit de fiecare data sa aprobe din cap, cu sprînce
MUNTELE VRĂJIT
693
cu gura deschisa, apropiind de ureche mina făcuta pîlnie, ca şi cum
f'fost posibil sa se remedieze în vreun fel oarecare o situaţie atît de
rata. Şi iatâ-l că ajunse chiar sâ se înalţe în picioare! Cu păhărelul
înă cu gulerul ridicat al hainei de călătorie mototolite şi care-i
a a pînâ peste glezne, fara pălărie, cu fruntea înalta, de idol, brăzdata,
- conjurată de vîlvataia parului alb, stătea drept, rezemat de stînca, iar
f ura i se însufleţea în timp ce, cu un gest profesional, făcea un cerc cu
atătorul şi policarul, însoţind o închinare muta şi confuza cu gestul
mperios al preciziei. Puteau fi recunoscute după mişcări şi i se citeau pe
buze unele cuvinte pe care le rostea de obicei: „Perfect", „lichidat" — şi
nimic mai mult. Se vedeau aplecările capului, o amărăciune îi sfîşia
buzele şi nu mai era decît o imagine a durerii. Apoi se văzu înflorindu-i
parcă, în obraji, gropiţa ştrengărească de  sibarit,  dădu  impresia ca
dansează ridicîndu-şi poalele: din nou apăru impudicitatea sacra de
preot păgîn. Ridică păhărelul, îl făcu sa descrie un semicerc prin faţa
oaspeţilor şi îl goli din doua sau trei înghiţituri, pînă-n fund, dîndu-l
peste cap. După aceea, întinzînd braţul, încredinţa obiectul malaiezului
care-l luă ducînd mîna la piept - apoi, în sfîrşit, dădu semnalul plecării.
Toţi se înclinară în faţa lui pentru a-i mulţumi, pregatindu-se sa se
conformeze dispoziţiei. Cei care se ghemuisera pe jos sarira în picioare,
cei care stătuseră rezemaţi de balustradă îşi îndreptară trupurile. Firavul
javanez, cu pălăria tare şi haina cu guler de blana, strînse resturile
gustării şi vesela. In aceeaşi ordine în care veniseră, ajunseră pe poteca
umedă şi acoperită cu ace de pin, prin pădurea de nerecunoscut din
cauza lichenilor, la locul de pe şosea unde îi aşteptau trasurile.
Hans Castorp lua loc de data aceasta cu stapînul şi cu tovarăşa lui de
orie. Stătea în faţa lor, alături de minunatul Ferge căruia problemele
n erau complet străine. Nu se vorbi aproape nimic în timpul
cern spre casă. Mynheer şedea cu mîinile întinse pe cuvertura care
ţ        ea atît genunchii lui cit şi pe aceia ai Clavdiei, lasînd sa-i atîrne
catr    ettem'5rmi Şi Naphta coborîrâ şi-şi luară rămas bun mai înainte
jn          e sa fi trecut peste calea ferata şi cursul de apa. Wehsal, singur
ţir,         tJ"asurâ, urca şoseaua care ducea la „Berghof" unde se despar-
^ ^tii în faţa porţii.
conSe ■  aVUt Oare ^ans Castorp în acea noapte somnul atît de uşor ca o
cuno       a a Vfeunei alarme interioare, despre care sufletul lui nu avea
CePtib'i-   '     P rnu^turriită căreia sesizase modificarea aproape imper-
îşnuitei tăceri nocturne a „Berghof'-ului, iar trepidarea
694
THOMAS MANN
abia sensibilă a clădirii provocată de un pas strâin să fi fost sufic' sâ-l trezească şi să-l facă să se ridice, pe deplin conştient  în      °a oaselor şi să se rezeme de perna? Se trezise, în adevăr, cu cîteva mai înainte ca cineva să-i bată la uşa, fapt care avu loc puţin dună două noaptea. Răspunse imediat, fără să mai fie somnoros, cu toat terea şi prezenţa de spirit. Era vocea puternică însă şovăitoare a u   ■ infirmiere a sanatoriului, care-l ruga din partea doamnei Chauchat coboare imediat la etajul întîi. Cu vigoare sporită răspunse ca va ve " sări din pat, se îmbrăcă în grabă, îşi îndepărtă cu mîna pârul de pe frunt şi coborî nici prea iute şi nici prea încet, nemaipunîndu-şi întrebarea-„de ce?", ci mai degrabă: „cum?" era posibil să fie chemat la o asemenea oră.
Găsi larg deschise uşa salonului şi pe aceea de la dormitorul olandezului, unde erau aprinse toate luminile. Se aflau acolo cei doi medici supraveghetoarea von Mylendonk, doamna Chauchat şi servitorul malaiez. Acesta din urma nu mai era îmbrăcat ca de obicei, ci purta un soi de costum naţional, o bluză cu dungi late, cu mîneci lungi şi largi, o fusta multicoloră în loc de pantaloni, o bonetă conică de stofă galbenă pe cap, iar în afară de toate acestea, mai avea şi o amuletă pe piept; stătea nemişcat, cu braţele încrucişate pe partea stingă, la căpătîiul patului în care Pieter Peeperkorn era lungit pe spate, cu mîinile întinse. Palid, Hans Castorp cuprinse dintr-o privire, de la intrare, întreaga scenă. Doamna Chauchat se vedea din spate. Era aşezată într-un fotoliu scund, la picioarele patului, cu cotul sprijinit pe cuvertură, cu bărbia în mină, acoperindu-şi cu degetele buza inferioară şi privind figura tovarăşului de călătorie.
— 'nă seara, prietene, îi spuse Behrens care se întreţinuse în şoapta c doctorul Krokowski şi cu supraveghetoarea, şi dădu din cap cu un ae melancolic, râsucindu-şi mustaţa albă. Era în halatul de medic, ste copul îi ieşea din buzunar, purta papuci brodaţi şi n-avea guler. Nimic făcut! adăugă el cu jumătate de voce. Treabă pregătită cu gnjâ-apropie-te. Aruncă-ţi o privire de cunoscător şi o să fii de acord c că s-a prevenit, în mod deliberat, orice intervenţie medicala.             .
în vîrful picioarelor, Hans Castorp se apropie de pat- vn . malaiezului îi urmăreau fiecare mişcare, se roteau fâra sa in ^ faţa, astfel că i se vedea numai albul ochilor. Dintr-o privire
ţ î căT pieziş constată că doamna Chauchat nu se ocupa de el, asttei <-
locului, într-o atitudine caracteristică, adică sprijinit pe un pl
T&0

MUNTELE VRĂJIT
695
le încrucişate pe pîntec şi cu capul înclinat pe umăr într-o contem-
10  ■    respectuoasă, gînditoare.  Peeperkorn era culcat,  acoperit cu
P     rtura de mătase roşie, în cămaşa sa de tricou, aşa cum Hans Castorp
use adesea. Mîinile îi erau umflate, de un vînăt care se apropia de
ca şi unele părţi ăle obrajilor. Faptul acesta îl desfigura într-o
Răsură, deşi trăsăturile maiestuoase rămăseseră aceleaşi. Chiar în
astă poziţie de odihna, conturul frunţii deasupra pleoapelor închise,
- alte de idol, ieşea în evidenţă, încadrat de cîteva şuviţe albe, şi de
tru sau cinci cute orizontale care coborau în unghi drept de-a lungul
fmplelor, săpate de încordarea obişnuită a unei întregi vieţi. Buzele cu
rictus amar erau întredeschise. învineţirea dovedea o oprire brusca, o
stăvilire violentă şi apoplectică ă funcţiilor vitale.
Hans Castorp rămase un moment pe gînduri, punîndu-şi întrebări în legătură cu situaţia; şovâia să-şi schimbe atitudinea, aşteptînd ca „văduva" sâ-i adreseze cuvîntul. Cum ea tăcea, socoti preferabil sa n-o tulbure şi se întoarse către grupul celorlalte persoane din spatele său. Consilierul îi făcu semn din cap în direcţia salonului. Hans Castorp îl urmă. -Suicidium? îl întrebă el cu jumătate glas şi profesional... - Vezi bine! îi răspunse Behrens făcînd un gest dispreţuitor şi adăugă: Şi încă cum! La superlativ. Ai mai văzut vreodată vreun astfel de articol de lux? întrebă el scoţînd din buzunar o mică teaca de formă neregulată de unde scoase un obiect minuscul pe care-l arătă tînărului... Eu, nu! Dar merită să fie văzut. Nu ştii niciodată tot. Este de o ciudată ingeniozitate. I l-am luat din mînă. Atenţie. Dacâ-ţi cade o picătură pe Piele, rişti să te arzi.
Hans Castorp întoarse între degete misteriosul obiect. Era din oţel,
eŞ, aur şi cauciuc, cu un aspect foarte bizar. Se vedeau doua gheare de
°P  ,în formă de furculiţă, îndoite şi foarte ascuţite, şi o parte mijlocie
ondulată, din fildeş încrustat cu ăur în care ghearele erau într-o oare-
măsură articulate, iar totul se termina printr-un fel de pară de cauciuc ţarp rv
c- dimensiunea n-o depăşea pe aceea a doua degete groase.
-Ce
~ Asta,
Poate fi asta? întrebă Hăns Castorp. răspunse doctorul Behrens, este o seringa pentru injecţii. Sau,
dj   ..     lntr-un alt punct de vedere, este un mecanism care reproduce
dj   .
 cu ochelari. înţelegi? Nu pari lămurit, spuse el, în timp ce
 J?                  helari. înţelegi? Nu pari lămurit, spuse el, în timp ce
jj     StorP> buimăcit, nu pierdea din ochi ciudatul instrument. Iată  „    "s c°mplet compacţi, ci străbătuţi de un tub capilar, de un e im al cărui orificiu de intrare se vede limpede aici, pe
696
THOMAS MANN
partea din faţa, puţin deasupra ghearelor. Bineînţeles că aceste tub sînt deschise şi de cealaltă parte, comunica deci cu deschiderea        ■ cauciuc care face corp comun cu partea mijlocie, de fildeş. în mo         ^ muşcăturii, dinţii se retrag uşor, cum cred ca-ţi dai seama, şi ex asupra rezervorului care alimentează canalele o uşoara presiune încît în momentul precis, cînd ghearele pătrund în carne, veninul introdus în circulaţia sîngelui. Pare destul de simplu cînd ai obiectul" faţa ochilor. Dar trebuia inventat. Farâ îndoiala că ă fost fabricat du propriile sale indicaţii.
— Desigur! spuse Hans Castorp.
— Nu cred că doza a fost prea mare, urma consilierul. Cantitatea tre buie sa fi fost înlocuita prin...
— Dinamică, îl completa Hans Castorp.
— Cam aşa. Vom afla noi ce este. Putem aştepta cu oarecare curiozitate rezultatul analizei, întrucît ne va da probabil ocazia sa aflăm lucruri noi. Vrei să punem rămăşag că exoticul nostru, servitorul de colo, din spate, care s-a pus astă-searâ la mare ţinută, ne-ar putea informa cu precizie? Eu presupun că este un amestec făcut din venin de animale şi otrăvuri vegetale, de un rafinament, oricum, desăvîrşit, căci efectul trebuie să fi fost fulgerător. Totul ne arată că i-a tăiat instantaneu respiraţia: paralizia centrului respirator, înţelegi, asfixie rapidă, probabil farâ eforturi şi fără durere.
—  Deie Domnul! zise Hans Castorp pios şi suspinînd înapoie consilierului tulburătorul obiect minuscul, apoi se întoarse în camera de culcare.
Numai malaiezul şi doamna Chauchat erau încâ acolo. De data aceasta Clavdia ridică ochii spre tînarul care se apropiase din nou de Pa •
— Aveai tot dreptul sa fii chemat, zise ea.
— E foarte amabil din partea dumneavoastră, îi spuse Hans Castorp-Aveţi dreptate. Ajunsesem sa ne tutuim. Mi-e ruşine pînâ în wn sufletului ca din această cauza m-am jenat de oameni şi am recur perifraze. Aţi fost lîngă el în ultimele momente?
— Servitorul m-a anunţat cînd totul se sfîrşişe.                            .
— Avea o asemenea dimensiune, relua Hans Castorp, încit r secătuirea puterii de a percepe viaţa intens şi cu pasiune, ca pe      ^ strofă cosmică, ca pe o ruşine în faţa lui Dumnezeu. Căci s         ^ organul nupţial al lui Dumnezeu, va rog să mă credeţi. Era o          .j regească... Iar cînd eşti emoţionat, ai curajul sa te foloseşti de
MUNTELE VRĂJIT
697
ar grosolane şi nelegiuite, dar care sînt mai solemne decît cuvin-l^de reculegere brevetate.
C'est une abdication, spuse ea. Ştia de nebunia noastră? _J\f-am putut-o tăgădui, Clavdia. O ghicise după ce am refuzat să te ne frunte, în faţa lui. Prezenţa sa în acest moment este mai mult •   bolicâ decît reala, dar îmi îngădui să o fac, acum?
Cu un gest brusc şi o mica mişcare din cap, Clavdia ridica fruntea, - chizînd ochii. Hans Castorp îşi apleca buzele pe fruntea ei. Privirile afenii, de animal, ale malaiezului supravegheau scena, îndreptate într-acolo, arătîndu-şi numai albul ochilor.
Marea stupiditate
Vom mai auzi încă o dată glasul doctorului Behrens — sa-l ascultăm cu luare-aminte! Poate că-l auzim pentru ultima oara! Pînă şi această poveste va avea un sfîrşit; cea mai mare parte a timpului său a trecut sau, mai curînd: desfăşurarea conţinutului său a căpătat un asemenea avînt, încît nu mai poate fi oprită, iar durata sa muzicala se apropie, deopotrivă, de sfîrşit, astfel că nu vom mai avea poate prilejul să ascultăm vocea sprintenă şi locuţiunile proverbiale ale lui Radamante. îi spunea lui Hans Castorp:
- Castorp, bătrîne prietene, te plictiseşti. Faci o mutră lunga, îţi citesc
în fiecare zi pe frunte proasta dispoziţie. Eşti un tip blazat, Castorp, te-a
«terat senzaţionalul şi dacă nu ţi se propune în fiecare zi cîte o noutate
e Pnmâ clasă, bombăni şi stai îmbufnat tot timpul sezonului mort. Am
dreptate sau nu?
Hans Castorp nu răspunse, şi această atitudine dovedea ca într-adevăr gmdurile păreau sâ-i fie destul de întunecate.
rn dreptate, ca întotdeauna, îşi răspunse Behrens sie însuşi. Şi mai ^.         ea difuza aici otrava nemulţumirii, dumneata, cetăţean nega-
aut   '•    ' Vec*ea ca nu esti deloc părăsit de Dumnezeu şi de oameni, că d         H e au un ochi asupra dumitale, că nu te-au pierdut din vedere,
Râh.      eu' Si că încearcă în permanenţă şi fără răgaz să te distreze.
°atrinul f? u
venif    •         ens mai este încă pe-aici. Dar sa lăsam gluma, băiete! Mi-a
'naint  h         Uurnnezeu mi-e martor că am avut nopţi de insomnie mai
avut         "* sasl ceva care să te mulţumească. S-ar putea spune că am e iluminare — şi adevărul este ca aştept multe de la această
698
THOMAS MANN
Plecarea
idee, adică nici mai mult, nici mai puţin decît dezintoxicarea şi dumitale triumfala la o data de o proximitate nebanuita.
Faci ochii mari, urma el după o pauză calculata, deşi Hans C
nu-i făcuse mari deloc, ci-l privea cu un aer somnolent şi distrat-
orp
Şi nici nu banuieşti ce vrea sa spună batrînul Behrens. lata cum stau lucru 1
Este ceva care nu merge la dumneata şi nu se poate ca acest lucru scăpat onoratei dumitale apercepţii. Nu merge în sensul ca fenome de intoxicare nu mai corespund de mult afecţiunii dumitale pulmona care este, incontestabil, foarte ameliorata. Nu numai de ieri ma gîndesc la asta. lata aici ultima dumitale fotografie... Sa apropiem puţin de lumina acest obiect magic. Vezi, nici cel mai mare cîrcotaş şi pesimist cum zice împăratul nostru, n-ar mai găsi aici mare lucru de observat Mai multe focare sînt pe de-a-ntregul resorbite, cuibul de infecţii s-a micşorat şi s-a conturat mai precis, ceea ce, savant cum eşti, nu se poate sa nu ştii că e un indiciu de vindecare. Totuşi, aceasta stare de lucruri nu explica prea bine oscilaţiile neregulate ale febrei dumitale, tinere; iar medicul este obligat sa caute alte cauze.
Hans Castorp dădu din cap, exprimînd doar o curiozitate politicoasa şi atît.
- Acum, Castorp, te vei gîndi, bineînţeles, ca batrînul Behrens este obligat sa recunoască imediat ca tratamentul sau a fost greşit. Dar, astfel nu vei face vreun pas înainte şi nu te vei arata la înălţimea situaţiei dumitale şi a batrînului Behrens. Tratamentul n-a fost greşit, dar s-ar putea sa fi rămas unilateral. Mi-a apărut posibila eventualitatea ca simp-tomele dumitale sa nu se datoreze exclusiv tuberculozei şi deduc aceasta probabilitate din faptul ca astăzi, într-adevar, nu mai este deloc cazul sa le explicam astfel. Trebuie ca tulburările dumitale au o alta origine-După mine, ai coci.
Potrivit profundei mele convingeri, repeta consilierul sublinun afirmaţia, după ce înregistra mişcarea din cap care se impune partea lui Hans Castorp, ai strepto - ceea ce de altfel nu este un mo fii înspaimîntat.                                                                             a
(Nu putea fi vorba de spaima. Fizionomia Iui Hans Castorp e F mai degrabă un soi de recunoaştere ironica, fie a perspicacităţii căreia se afla, fie a noii demnităţi cu care consilierul îl inves
din
ipoteza.)
vani1*1
- Nu e nici un motiv să fii cuprins de panica, relua acesta, formulele de încurajare. Coci are toata lumea. Orice imbecil are
MUNTELE VRĂJIT
699
• de ce sâ fii mîndru. De cîtava vreme ştim chiar ca poţi perfect de â ai streptococi în sînge şi sa nu prezinţi nici un simptom vizibil
' fecţie- Sîntem în prezenţa acestui fapt pe care mulţi dintre confraţii
tri nu-l cunosc şi anume ca sîngele poate conţine tuberculi fara nici
fel de consecinţa. Am ajuns chiar foarte aproape de presupunerea ca berculoza n-ar fi altceva decît o boala a sîngelui.
Hans Castorp găsi acest lucru foarte interesant.
_ în consecinţă, cînd spun strepto, relua Behrens, nu trebuie, bineînţeles, sa-ţi reprezinţi imaginea unei boli grave. Analiza bacteriologică a sîngelui ne va arăta daca aceşti corpusculi care sînt de resortul meu s-au instalat într-adevăr la dumneata. Dar numai tratamentul cu streptovaccin — căci va trebui sa-l aplicam daca lucrurile stau astfel — ne va arăta dacă aceasta este originea stării dumitale febrile. Iată calea pe care va trebui s-o urmăm, draga prietene, şi aşa cum ţi-am mai spus, socotesc că rezultatul va fi cu totul neaşteptat. Deşi tuberculoza se întinde uneori la nesfîrşit, totuşi se întîmplâ şi sâ te vindeci foarte repede şi de boli de acest soi, iar daca într-adevar vei reacţiona la aceste injecţii, peste şase saptamîni te vei simţi ca peştele în apa. Ce părere ai? Batrînul Behrens veghează, nu-i aşa?
-Pentru moment nu-i decît o ipoteza, răspunse Hans Castorp, farâ entuziasm.
- O ipoteză care se poate confirma, o ipoteza foarte fecunda, răspunse consilierul. îţi vei da seama cît este de fecunda cînd vei vedea descind cocii în culturile noastre. Mîine dupa-amiaza te vom înţepa,
torp, 'ti v°m lua sînge; după toate regulile artei bărbierilor de ţara. s e o plăcere în sine şi nu va putea avea asupra corpului şi sufletului dumitale decît efecte dintre cele mai fericite...
ans Castorp se declara dispus sa se supună şi acestei variaţii, şi 1 consilierului pentru atenţia pe care i-o acordase. Cu capul ple-
Pe umăr, îl privi pe Behrens cum se depărta. Intervenţia şefului se se exact la momentul critic; Radamante interpretase cu destula no J°cul fizionomiei şi starea de spirit a oaspetelui de pe munte, iar pe c exPerienţa era destinata - chiar în mod special destinata, lucru treac. e aWel nici nu_i ascunsese _ sa_] ajute pe Hans Castorp sa Putea Punctul mort la care ajunsese de cîtava vreme, aşa cum se u'ui ir,            ^n expresia sa care o amintea exact pe aceea a raposat-
°ăChim rînrl           ■                                                        •
..        >-ina anumite hotarîn neînduplecate şi anumite sudan se
J
700
THOMAS MANN
Dar asta nu este tot. Nu numai ca Hans Castorp părea sa fi
ajuns la
un asemenea punct mort, dar acest lucru îi apărea adevărat pentru 1 întreaga, pentru tot, pentru „ansamblu" sau mai curînd: i se părea ne"    ^ puit de greu sa deosebească, în cazul de faţă, particularul de gener I n la neobişnuitul sfîrşit al relaţiilor sale cu o anumita personalitate d tulburările de tot felul pe care acest sfîrşit le provocase în sanatoriu  ' h cînd Clavdia Chauchat părăsise din nou comunitatea celor de-aic' sus; de la despărţirea care avusese loc, la umbra tragica a unei m   ■ renunţări, din respect pentru defunct, între tînara femeie şi cel care s tutuise cu stapînul şi suveranul ei, deci, de la aceasta cotitura - tînârul ' i se părea că ceva şchiopată atît în lume cît şi în viaţa; ca toate mergeau din ce în ce mai prost şi ca îl cuprindea o nelinişte crescîndâ; ca şi cum un demon ar fi pus mîna pe putere, un demon periculos şi bufon, care juca de multă vreme un rol însemnat, dar care îşi proclamase de curînd autoritatea fără rezerve,  inspirînd o teroare misterioasa şi sugerînd gînduri de fugă — un demon care se numea stupiditatea.
Se va socoti poate că autorul îşi încarcă paleta cu prea mult romantism, asociind cuvîntul stupiditate principiului demonic şi afirmînd ca producea o teroare misterioasă. Şi totuşi, nu este un basm, iar noi urmărim foarte exact trăirea personală a simplului nostru erou - pe care o cunoaştem, este adevărat, dintr-o sursă ce scapă oricărui control - şi care dovedeşte că stupiditatea poate căpăta în anumite împrejurări acest caracter şi inspira asemenea sentimente. Hans Castorp privea în jurul lui... Şi nu numai că vedea lucruri lugubre, îngrijorătoare, dar înţelegea ce vedea: viaţa în afara timpului, viaţa nepăsâtoare şi fără speranţe, viaţa ca destrăbălare a unei stagnări active, viaţa moarta. Totuşi, aceasta viaţă era activă în felul ei; toate soiurile de ocupaţii erau practicate, dar din cînd în cînd una dintre ele degenera într-o modă furibundă in faţa căreia toată lumea se supunea cu fanatism. Astfel, pasiunea pen fotografiile de amatori deţinuse întotdeauna un loc important în iu „Berghof '-ului; de două ori pînă atunci - căci dacă ramîneai, aici, -un timp suficient de îndelungat, asemenea epidemii se puteau rep deşi această pasiune degenerase timp de săptămîni şi de luni într-o ^ unie generală, astfel încît nu era nimeni care, cu expresia conce cu capul înclinat deasupra unui aparat proptit de coşul pieptului- ■ declanşeze un obiectiv, iar copiile circulau la nesfîrşit în timpul De multa vreme camera obscură pusa Ia dispoziţia celor internaţi corespundea necesităţilor. Se camuflau cu perdele negre fere-uşile de la balcoanele camerelor şi se meşterea, la lumina roş
entrata, .sâim (.«ei-
MUNTELE VRĂJIT
701
băile
,   chimicale pînă cînd un incendiu a fost cît pe ce sa izbucnească,
udentului bulgar de la masa „ruşilor bine" nu i-a lipsit mult sa fie '     f rmat în cenuşă, după care administraţia a interzis aceasta îndelet-în camere. De altfel, procedeul simplu de a fotografia înceta sa "  ' intereseze. Se lansară fotografiile executate la magneziu şi foto-fiile în culori după procedeul Lumiere. Se treceau din mînă în mîna rt   te ^g persoane care, surprinse de fulgerul magneziului, cu ochii f si cu figurile palide şi convulsionate, păreau cadavrele unor oameni sasinaţi, pe care cineva i-ar fi aşezat în picioare. Iar Hans Castorp ăstra o placă înrămata cu carton care, atunci cînd era privita în transparenţă, îl înfăţişa între doamna Stohr şi domnişoara Levi cea cu pielea de fildeş, prima într-un tricou albastru ca cerul, cea de-a doua într-unui purpuriu, cu o figura bronzata şi printre flori de păpădie galbene, dintre care una îi era înfiptă la butonieră, totul pe un fond de gazon de un verde de culoarea veninului.
Mai exista şi mania de a colecţiona mărci poştale, care, practicata permanent de anumiţi pacienţi, devenea uneori o nebunie generală. Toată lumea lipea, schimba, trafica. Toată lumea era abonata la reviste filatelice, coresponda cu firme speciale din toată lumea, cu asociaţii de amatori, se cheltuiau sume neverosimile pentru cumpărarea anumitor timbre rare şi acesta era chiar cazul unor pacienţi a căror avere nu îngăduia decît cu greu şederea de luni şi ani în acest aşezamînt luxos.
Această epidemie ţinu pînă cînd un alt snobism îi lua locul, bunul-gust unpunînd stocarea şi consumarea cu nesaţ a unor mari cantităţi de ciocolată, de cele mai diferite mărci. Toata lumea avea buzele negre, iar Produsele cele mai apetisante ale bucătăriei „Berghof '-ului nu mai erau apreciate de pîntecele îndopate şi stricate de Milka-Nut, chocolat ci la Teme d'amandes, Marquis-Napolitains şi de limbile de pisică învelite m foite aurii.
esenele de purceluşi, executate cu ochii închişi, distracţie inaugu-
w r-o seară de carnaval de către cea mai înalta autoritate a sanato-
.§1 căreia, de atunci, toata lumea i se deda adesea, aduseră moda
r geometrice de răbdare, cărora le era dedicat,  în  anumite
con      C' întreSu' efort mintal al pacienţilor „Berghof-ului, fiindu-le
manif     6 ^îna Ş* ultimele gînduri ale muribunzilor în supremele lor
^mriul  an.^e energie- Timp de saptamîni întregi, sanatoriul trai sub
Cercuri       '      ur* cornplicate care se compunea din nu mai puţin de opt
PerfOrrn        ^ m'ci şi din mai multe triunghiuri înscrise unul într-altul.
era ca această figura sa fie desenata dintr-o singura linie;
702
THOMAS MANN
dar adevărata măiestrie consta să o execuţi cu ochii strîns legat' pe care, exceptînd anumite greşeli de estetică, lipsite de impo numai procurorul Paravant a fost în stare sâ-l duca pîna la canat pi era stapînit în chip deosebit de aceasta manie a preciziei.
Ştim ca se dedicase matematicilor, am aflat chiar din gura silierului aulic şi cunoaştem ruşinoasa origine a acestei toane ale c efecte calmante l-am şi auzit elogiindu-le. Ea potolea aţîţarea simţuri şi daca toata lumea ar fi urmat exemplul procurorului, anumite masu de prevedere care trebuisera luate de curînd, ar fi fost fara îndoial inutile.
Aceste masuri constau în special din închiderea tuturor trecerilor dintre balcoane, adică dintre balustrada şi pereţii de sticla mata, cu nişte uşiţe pe care baieşul venea sa le încuie peste noapte, cu un surîs jovial începînd de atunci, camerele de la etajul întîi, care dădeau pe veranda, erau foarte căutate, pentru ca, odată trecuta balustrada, se putea merge din balcon în balcon, pe deasupra acoperişului de sticla. Daca însă n-ar fi fost decît procurorul, nu s-ar fi simţit desigur nicidecum nevoia să se recurgă la aceasta nouă restricţie. Periculoasa ispita căreia, din cauza sosirii unei anumite Fatma egiptene, îi căzuse prada Paravant, era de mult înfrînta şi aceasta fusese ultima care îi mai aţîţase simţurile. Procurorul se aruncase cu o ardoare înteţită în braţele zeiţei cu ochii limpezi şi-i lăuda puterea calmanta în termeni extrem de edificatori, iar problema care zi şi noapte pusese stapînire pe gîndurile lui, căreia el îi dedica toata stăruinţa şi tenacitatea sportivă de care era în stare şi pe care odinioară — înainte de a pleca într-un concediu ce ameninţa sa devină o pensionare definitiva - o practicase pentru a duce în ispita şi alţi nefericiţi infractori - aceasta problema nu era alta decît cvadratura cercului.
Funcţionarul dezrădăcinat căpătase, în timpul acestor studii ale sa convingerea ca încercările prin care ştiinţa pretindea a fi stabilit vmp bilitatea realizării acestei figuri geometrice nu erau demne de încr şi ca soarta nu-l îndepărtase de umanitatea inferioară a lumii celor *   ^ nu-l adusese aici decît pentru ca-l alesese ca sa coboare aces transcendent în domeniul posibilităţilor terestre. lata cum îşi ve misiunea. Desena cercuri şi calcula oriunde s-ar fi aflat, acoper titaţi enorme de hîrtie cu figuri, litere, cifre, simboluri algeD      ^a figura sa bronzata, figura unui om în aparenţa perfect sanato . ^ expresia absenta şi îndărătnica a maniacului. Conversaţia sa se         ^ în  exclusivitate  şi  cu  o  înfricoşătoare monotonie numa1
MUNTELE VRĂJIT
703
ului proporţional pi, aceasta fracţie care te ducea la exasperare şi n e geniul umil al unui calculator numit Zacharias Dase o stabilise P       .    _» „: «îr,a la a doua suta zecimala — şi asta într-un mod fastuos
tuit pentru că doua mii de zecimale n-ar fi epuizat cu nimic mai if «ansele de a obţine o precizie, de altfel irealizabila. Toata lumea
anatoriu fugea de filozoful chinuit, căci aceia pe care reuşea sa nă mîna erau siliţi sa-i rabde şuvoiul de vorbe înflăcărate, menite sa-i f ca sa simtă ruşinea şi oprobriul pe care iraţionalitatea iremediabila a estei proporţii mistice le constituiau pentru spiritul omenesc. Inutilitatea veşnicelor înmulţiri ale diametrului cu pi - pentru a determina perimetrul pătratului superior razei, deci pentru a stabili aria acestui cerc, îl făcea pe procuror sa treacă prin crize de îndoiala. Se întreba dacă, de la Arhimede încoace, omenirea nu complicase inutil soluţionarea problemei şi daca aceasta soluţionare nu era, în realitate, de o simplitate copilărească. Cum? Nu se putea face oare din orice cerc o linie dreaptă? Nu se putea oare schimba orice dreapta într-un cerc? Uneori Paravant se credea foarte aproape de marea descoperire. Era văzut adesea, seara tîrziu, stînd la masa lui, în sufrageria goala şi prost luminata. Aşeza cu grija un fir în forma de cerc şi, prin surprindere, îl întindea ca-ntr-o amară reverie. Consilierul aulic îl încuraja uneori în melancolica sa obsesie, ba chiar i-o şi întreţinea. Nefericitul i se adresa o data şi lui Hans Castorp, apoi încă o dată, deoarece întîlnise la acesta o înţelegere prietenoasa faţă de misterul cercului. îi demonstra tînarului impasul cifrei pi cu ajutorul unui desen foarte precis în care, cu preţul unui efort neînchipuit, înscrisese un cerc între un poligon exterior şi unul interior cu laturi minuscule şi nenumărate, executat cu cea mai mare exactitate a care Putea ajunge un om. Dar restul, deci curba, care scapă în mod c Şi spiritual raţionalizării şi calculului — aceasta — spunea procu-
cu laica tremurînd — acesta reprezenta pi! Hans Castorp, cu toata I V0IIHa lui, manifesta mai puţin interes pentru pi decît pentru inter-p ° sau- îi spuse că totul nu era decît o iluzie, îl sfătui pe domnul ^ nt sa nu se entuziasmeze prea mult pe parcursul acestei cercetări la î ' ^esPre punctele fara întindere din care se compunea cercul de prec putul sau ce nu exista şi pîna la sfîrşitul care nu exista mei atît, sensu] Ş1 desPre melancolia înfumurata a veşniciei care, fara a avea v°rbj h 6Une^ direcţii, se urmarea numai pe sine în sine însăşi, şi îi modtr Oate acestea cu o cucernicie atît de potolita, încîi exercita, în or> o influenţă calmantă asupra procurorului.
1  I
Ir.
!               I
704
THOMAS MANN
De altfel, însăşi firea excelentului Hans Castorp îl împinge measca destăinuirile diferiţilor sai tovarăşi căzuţi prada vreunei rî • şi care-i mărturiseau cît suferă ca nu mai găsesc nici un fel de înt 1     Xt la ceilalţi pacienţi care luau viaţa în gluma. Un fost sculptor  ri     6 dintr-o provincie austriaca, un om în vîrsta, cu mustaţa alba coroiat şi ochii albaştri, concepuse un plan financiar - pe car caligrafiase, subliniind cu tuş pasajele importante - plan care con ideea ca fiecare abonat al unui ziar trebuia sa verse la începutul fiec luni o cantitate corespunzătoare cu patruzeci de grame de ziare vechi zi, ceea ce făcea pe an cam 14000 de grame, în douăzeci de ani pest 288 de kilograme, care, socotind kilogramul la 20 de pfenigi, reprezenta o valoare de 57,60 mărci. Cinci milioane de abonaţi - arata în continuare memoriul — ar furniza, deci, în douăzeci de ani, formidabila suma de 288 de milioane de mărci, din care doua treimi s-ar deduce din preţul noilor abonamente, iar surplusul, o treime sau aproximativ 100 de milioane de mărci, ar fi destinat operelor umanitare, încurajării talentelor ţarii, finanţării sanatoriilor populare pentru bolile de plamîni şi aşa mai departe. Planul era elaborat într-un mod foarte amănunţit. Autorul sau reprezentase, prin grafice, chiar baremul după care organizaţia însărcinata cu colectarea hîrtiei trebuia sa calculeze în fiecare luna valoarea, ba concepuse pîna şi formularele perforate care ar servi drept chitanţe pentru sumele vărsate. Proiectul era justificat şi fondat din toate punctele de vedere. Risipa nebuneasca şi distrugerea hîrtiei de ziar, pe care oamenii neştiutori o aruncau la canal şi în foc, era o înalta trădare faţa de pădurile noastre, o lovitură data economiei noastre naţionale. Cruţarea şi economisirea hîrtiei  însemna cruţarea  şi  economisirea celulozei, a pădurilor, a materialului uman pe care-l necesita fabricarea celulozei ş a hîrtiei. Cum hîrtia de ziare vechi putea capata - prin prelucrarea i hîrtie de ambalaj şi carton — o valoare de patru ori mai mare, ea pu deveni obiectul unor taxe fiscale avantajoase pentru stat şi mUnl palitaţi, iar cititorii ziarelor ar fi fost degrevaţi de un volum tot a mare al contribuţiei lor. Pe scurt, proiectul era bun şi fondul lui nu p fi combătut, iar daca avea ceva sinistru, gratuit, amar sau chiar     ^ asta nu se datora decît fanatismului excesiv cu care fostul artist s       ^ şi apară — mai presus de orice altceva — un proiect economic pe
realitate, el însuşi îl lua atît de puţin în serios, încît nu făcea nici
"I ascu" mica încercare sa-l aducă la îndeplinire... Hans Castorp »          . cl)
fata ^ capul plecat, aproba atunci cînd interlocutorul îşi susţinea, u"      . ^p
vorbe înfrigurate şi înaripate, ideile salvatoare, analizînd în ac
MUNTELE VRĂJIT
705
natura
dispreţului şi repulsia care-l împiedicau să ţină partea inventa-
' împotriva unei lumi nechibzuite.
t0  T'tiva pacienţi  ai  „Berghof'-ului  studiau  limba esperanto  şi  se lăceau sa discute sporadic la masa în aceasta păsăreasca artificiala. Castorp îi privea cu un aer mohorît, dar convins în sinea lui ca •   nu erau cei mai rai. De cîtava vreme exista un grup de englezi introduseseră un joc de societate: unul dintre participanţi punea 'nului său următoarea întrebare." Did you ever see the devii with a ■ ht-cap on? iar celalalt răspundea: No! I never saw the devii with a nieht-cap on; după care punea aceeaşi întrebare următorului — şi aşa mai departe. Era înfricoşător. Dar bietul Hans Castorp se simţea şi mai jenat în faţa celor care făceau pasienţe, care puteau fi văzuţi pretutindeni şi la orice oră. Căci pasiunea pentru aceasta distracţie se manifestase în ultimul timp într-o asemenea măsura, încît invadase literalmente întregul sanatoriu; Hans Castorp avea cu atît mai mult dreptul de a se simţi grav lezat, cu cit el însuşi cădea uneori victima — şi poate într-un mod foarte serios - acestei boli molipsitoare. Pasienţa cu unsprezece cărţi îl vrăjise: jocul consta din aşezarea a trei şiruri de cîte trei cărţi şi din acoperirea a două dintre ele. ceea ce împreuna făceau unsprezece, apoi se acopereau treptat cele trei figuri, atunci cînd ieşeau, pîna ce o şansa favorabilă rezolva partida. Cu greu se poate admite ca sufletul ar fi în stare să se lase stimulat pînă la fermecare de nişte mişcări atît de simple. Şi, cu toate acestea, Hans Castorp, ca şi atîţia alţii, îşi încerca norocul, suportîndu-i consecinţele cu sprîncenele încruntate, căci excesele nu srnt niciodată amuzante. Abandonîndu-se capriciilor demonului cărţilor, captivat de aceasta fervoare fantastica şi schimbătoare care ba facilita a-ntr-un zbor uşor şi fericit perechile de unsprezece cărţi şi întîlnirile te va'et - dama - riga, astfel încît jocul ieşea în întregime mai înainte d   „ a ^^ serie sa se fi terminat (o victorie trecătoare, care nu făcea aWe nervii pentru o nouă încercare), ba refuza, pîna la ultima Prin '     °e Pos^'-)i'itate de acoperire sau împiedica în ultimul moment, face     Opr're brusca, un succes aproape asigurat. Aşadar, Hans Castorp imi   PaSlente Pretutindeni,  la orice ora din  zi,  noaptea  sub  stele,  pyama> la masa şi chiar în vis. Se înfiora şi se lepăda de
i
 i ■                   >           sa şi chiar în vis. Se înfiora şi se lepăda de
j S           a' lnsa continua sa facă pasienţe. Astfel încît vizita dom-
 em        ' care surveni într-o bună zi, îl „deranja", aşa cum se ce6 lntotdeauna cu venirea italianului.
ente! sPuse acesta. Va daţi în cărţi, domnule inginer?
706
THOMAS MANN
— Nu tocmai, întind cărţile pur şi simplu, mă lupt cu hazardul Capriciul sau schimbător îmi dă de gîndit, căci, cînd e de o never   ■ ^ serviabilitate, cînd de o neînchipuită îndărătnicie. Azi-diminpa»-m-am sculat, mi-a reuşit de trei ori una după alta, din care       ' două serii, ceea ce este un record. Mă veţi crede daca o sa va
0 dată în
dau acum a treizeci şi noua oară fără să fi reuşit să ajung nici o
sPun ca o
Slngura
dată măcar pînâ la jumătatea jocului?
Domnul Settembrini îl privi, aşa cum o făcuse adesea în ultimi' prin urmare cu ochii întunecaţi şi întristaţi.
- Oricum, păreţi absorbit, spuse el. Am impresia că aici nu voi ga • nici o mîngîiere pentru grijile mele şi nici un balsam pentru zbucium I sufletesc care ma chinuie.
— Zbucium? repeta Hans Castorp şi întoarse o carte.
—  Situaţia internaţionala mă tulbură, gemu francmasonul. înţelegerea balcanica se va realiza, domnule inginer; toate informaţiile ne-o indică. Rusia o pregăteşte cu înfrigurare, iar vîrful combinaţiei sale este îndreptat împotriva monarhiei austro-ungare, fără distrugerea căreia nici un punct din programul rusesc nu se poate îndeplini. îmi înţelegeţi scrupulele? Urase Viena din tot sufletul, o ştiţi. Dar este acesta un motiv ca sa acord despotismului armat sprijinul meu sufletesc, cînd el este pe punctul sa aprindă torţa incendiatoare pe preanobilul nostru continent? Pe de altă parte, o colaborare diplomatică, fie şi întîmplătoare, a tării mele cu Austria, m-ar afecta ca o dezonoare. Sînt scrupule de conştiinţa care...
- Şapte şi patru, spuse Hans Castorp. Opt şi trei, valet, damă, riga. E perfect. îmi aduceţi noroc, domnule Settembrini...
Italianul tăcu. Hans Castorp îi simţi ochii negri, privirea adtnc întns-tată din pricina gîndului şi a simţului său moral, dar mai continuă cîtev clipe să acopere cărţile, înainte de a-şi sprijini obrazul în mînâ şi an ca ochii, cu o mutră nepocâită şi fals inocentă de mic ştrengar. mentorul său care stătea în picioare în faţa lui.
— Ochii dumitale, spuse acesta, se străduiesc în zadar să ase
ştii foarte bine unde ai ajuns.                                                           ^
- Placet experiri, fu impertinentul răspuns al lui Hans Cas      ^ domnul Settembrini îl părăsi — după care, rămas singur, tin întîrzie un timp cu capul sprijinit în mînâ, la masa, în mijl°cu
albe, fără să reînceapă pasienţa, şi în adîncul sufletului se sinu j| de un fel de panică în faţa aspectului sinistru şi nesigur p ^oX atribuia acum lumii, în faţa rînjetului acelui demon şi zeu al ta
MUNTELE VRĂJIT
707
ji putere smintită şi nestapînită se vedea ajuns, şi care se numea SMarea Stupiditate".
TTn nume grav şi apocaliptic, făcut într-adevăr pentru a inspira o
ă nelinişte. Hans Castorp şedea pe scaun şi cu palmele îşi freca
a şi piePtul m dreptul inimii. îi era frică. I se părea că „toate aces-
" nu puteau să se termine cu bine, că aveau să sfîrşească printr-o
trofâ, printr-o revoltă a naturii răbdătoare, printr-o vijelie, printr-un
2an care va mătura totul, va rupe vraja ce stapîneşte lumea, va tîrî
aţa dincolo de „punctul mort" şi că „sezonul plictisitor" va fi urmat de
o cumplită judecată de apoi. Ar fi dorit să fugă, aşa cum am mai spus-o -
si prin urmare, era un adevărat noroc că cei autorizaţi aveau „ochiul
aţintit" asupra lui, după cum s-a văzut, că citiseră adevărul pe trăsăturile
sale şi avuseseră grijă să-l distragă prin noi şi fecunde ipoteze!
Pe un ton de jovială colegialitate şi viclenie, autoritatea supremă declarase că este pe urma adevăratelor cauze ale temperaturii neregulate a lui Hans Castorp, cauze cărora, conform dovezilor ştiinţifice, îi era atît de uşor să le vină de hac, încît vindecarea şi plecarea legitimă la şes păreau că-i sînt făgăduite pentru o dată apropiată. Inima tînărului bătea învăluită de impresii multiple cînd întinse braţul spre a i se lua sînge. Clipind din ochi şi îngălbenindu-se uşor la faţă, admiră minunata culoare rubinie a sevei sale vitale care urca şi umplu eprubeta transparentă, însuşi consilierul aulic, asistat de doctorul Krokowski şi de o infirmieră miloasă, execută această mică operaţie ale cărei rezultate urmau să fie atît de însemnate. Apoi trecură cîteva zile pentru Hans torP pline de dorinţa de a cunoaşte dacă sîngele pe care-l dăduse, 'indu-i analizat în afara fiinţei lui, va ieşi învingător în ochii ştiinţei. Bineînţeles că deocamdată culturile nu avuseseră timpul să germi-e> începu prin a-i spune consilierul aulic. Pînâ în prezent, din păcate, e descoperise încă nimic, spuse el mai tîrziu. Dar veni şi dimineaţa k   ' a ora micului dejun, se apropie de Hans Castorp care stătea acum in î       )>ruŞilor bine", chiar în capul mesei unde altădată luase loc o c&     pers°nalitate cu care se tutuise, şi îl anunţă, felicitîndu-l călduros, toril   Pt°CocuI fusese descoperit fără urmă de îndoiala într-una din cul-bilit».-,   Parate- Nu mai era acum decît o chestiune de calcul al proba-tut,ej.        e a se stabili dacă fenomenele de intoxicare se datorau micii Porţi; d   ^ Care' *ncontestabil, exista, sau streptococilor găsiţi, în pro-tia m^ .         modeste. El, Behrens, îşi propunea să examineze proble-^âtâjn     eaProaPe. Cultura nu se dezvoltase deocamdată complet. I-o • era un fel de jeleu roşu de sînge, pe care se distingeau
708
THOMAS MANN
 sa
mici puncte cenuşii. Acestea erau cocii. (Dar chiar şi ultimul mă coci, la fel ca şi tuberculi, şi daca n-aveai simptome, nu era ca   î acorzi nici un fel de importanţă acestei constatări.)
Izolat de fiinţa lui Hans Castorp şi sub ochii ştiinţei, sîngele c lat al tînarului continuă sâ-şi treacă examenele. Veni dimineaţa   -consilierul aulic îi comunică în termeni de o emoţie stereotipa- cn " dezvoltaseră nu numai pe una din culturi, ci sfîrşiserâ prin a se înmulţi toate celelalte, în cantităţi mari. Nu era sigur dacă toţi erau streptoco ' Dar era mai mult decît sigur ca fenomenele de intoxicare proveneau d la ei, cu toate ca nu se putea cunoaşte cu precizie ce trebuia pus d seama tuberculozei, de care fusese incontestabil atins, şi de care nu era încă pe deplin vindecat. Ce concluzie sa tragi de aici? Un autovaccin de streptococi! Pronosticul? Extraordinar de favorabil! Cu atît mai mult cu cît încercarea nu comporta nici un risc, adică nu putea să-i facă râu în nici un fel. Căci serul era extras din chiar sîngele lui Hans Castorp, astfel încît injecţia nu introducea in corpul său nici un agent de boala care sa nu fi existat anterior. în cel mai râu caz tratamentul ar fi fost fara rezultat, adică efect: zero — dar de vreme ce bolnavul tot trebuia sa ramînâ aici, un asemenea lucru se mai putea numi oare un caz grav?
Deloc, iar Hans Castorp nu voia să meargă chiar pînă acolo. Se supuse totuşi tratamentului, deşi îl considera ridicol şi dezonorant. Aceste vaccinări cu propriul său sînge îi păreau o diversiune îngrozitor de neplăcută, un fel de incest ruşinos cu sine însuşi, de la eu la eu, sterp şi nefolositor. Astfel judeca în ipohondria-i de ignorant - şi nu avu dreptate decît din punctul de vedere al inutilităţii - dar, sub acest raport, în mod total şi fără rezerve. Diversiunea dura săptămîni în şir. Uneon părea sa-i facă rau - ceea ce nu putea fi decît o eroare - alteori părea cu folos, ceea ce mai tîrziu se dovedea a fi tot o eroare. Rezultatul fu k fara să fi fost, de altfel, calificat şi decretat ca atare. încercarea se pier în gol, iar Hans Castorp continua sa facă pasienţe - ochi în oc demonul a cărui domnie  absoluta asupra spiritului sau avea găsească un sfîrşit violent.
Profunziune de armonie
Ce cucerire şi ce altă inovaţie a sanatoriului „Berghof aV ce elibereze pe vechiul nostru prieten de mania pasienţelor, ca sa ^ în braţele unei alte pasiuni mai nobile, deşi, în fond, nu
MUNTELE VRĂJIT
709
• ? Sîntem pe punctul de a relata despre asta, însufleţiţi de farmecul S         al subiectului nostru şi sincer nerăbdători a-l înfăţişa.
Fste vorba de un supliment la jocurile de societate din salonul cel păşit şi hotărît de comitetul aşezamîntului şi achiziţionat cu mari Huielii dar ale căror socoteli nu le vom face, deci achiziţionat din 'nta Pe care trebuie s-o calificăm drept generoasă şi desigur foarte omandabilă, a conducerii acestei instituţii. Să fie oare vreo jucărie • genioasă în genul cutiei stereoscopice, al caleidoscopului în formă de I netă sau al tamburului cinematografic? Da şi nu. Primul, adică suplimentul, apăru într-o seară, spre surprinderea generala — dar nu sub forma unui aparat optic — apăru deci, instalat în salonul unde se găsea şi pianul; era un aparat care nu putea fi comparat, nici ca gen, nici ca rang, nici ca valoare, cu distracţiile facile. Nu era un aparat copilăresc şi banal de prestidigitaţie de care te plictiseai repede şi căruia nu-i mai acordai nici o atenţie după ce l-ai fi avut trei saptamîni la dispoziţie. Era un corn al abundenţei care distribuia plăceri artistice vesele sau melancolice. Era un gramofon.
Prima noastră grijă este ca nu cumva acest cuvînt să fie luat într-un sens nedemn şi perimat şi să evoce o idee care să corespundă mai curînd unei forme învechite şi depăşite a obiectului la care ne gîndim decît obiectului veritabil pe care încercările neostenite ale unei tehnici dedicate muzelor l-au ridicat pînâ la cel mai nobil nivel al perfecţiunii. O să-l prezentăm, cu bunăvoinţa dumneavoastră! Bineînţeles că nu era vorba despre acea nefericită cutie cu manivelă care, odinioară, prevăzută cu lsc şi ac, prelungită cu o diformă pîlnie de trompetă, asurzea chiar şi Vechile fără pretenţii cu un muget fornăit din înaltul unei mese de birt e mîna a doua. Micul cufăr vopsit în negru-mat, care, puţin mai lung at> era pus, printr-un cordon mătăsos, în contact cu curentul elec-' e 'âfâia cu o nobila distincţie pe un dulăpâş cu rafturi şi nu mai d . nimic comun cu acea maşinărie grosolană şi antediluviana. Deschi-su ■ apacu' care se ridica elegant şi pe care o mică pîrghie de alama îl vai '" rnoc^ automat într-o poziţie oblică şi proteguitoare, şi observi .^ta Pe un dispozitiv plat, placa turnanta, acoperită cu postav Patru ri' tlVltă cu nichel, precum şi acul, de asemenea nichelat, care drea a ln Jgheabul unui disc de ebonită. Mai observai, în plus, la 'n8ădu- ' m ^a' Pe ° 'atura' un dispozitiv cu cifre ca de ceasornic, care sau on • ^ area vitezei; la stînga, pîrghia cu ajutorul căreia porneai nichel T-dl tUratia> în sfîrşit, la stînga şi îndărăt, vedeai un fel de cot de Şi articulat în cutia de rezonanţă, iar în cealaltă parte un
710
THOMAS MANN
mic dispozitiv rotunjit şi plat şi al cărui şurub servea la fixarea Dacă deschideai canaturile uşiţei situate în partea anterioara a an      '" lui, observai un fel de oblon format din mici stinghii oblice de lem     U" truit, şi nimic mai mult.
- Acesta este cel mai perfecţionat model, spuse consilierul a V care intrase o data cu pacienţii. Ultima achiziţie, copii, prima călit extra, nu există nimic mai extraordinar în genul ăsta. Pronunţă ac cuvinte într-un mod teribil de caraghios, exact ca un negustor inc care-şi laudă marfa. Nu e nici aparat, nici maşina, continuă el, scoţînri un ac dintr-o cutiuţa de tablă colorată şi fixîndu-l, ci e un instrument u Stradivarius, un Guamieri, are calităţi de rezonanţă şi de vibraţie de cel mai  desâvîrşit rafinament!   Marca „Polyhymnia",  după cum arată inscripţia din interiorul capacului. Fabricat în Germania, pricepeţi. Noi sîntem neîntrecuţi în aceasta privinţa. Adevărată muzica, sub forma moderna, şi mecanică. Sufletul german up to date. Iar aici aveţi discoteca! adăugă arâtînd spre un dulâpior în care se aflau teancuri de albume cu cotorul gros. Va ofer toata această vrăjitorie pentru fericirea dumneavoastră, dar vă recomand s-o păziţi ca pe un bun comun. Vreţi sa facem o audiţie, cu titlu de încercare?
Bolnavii îl rugară cu insistenţă şi Behrens luă unul dintre acele albume magice, mute, dar pline de substanţa, întoarse paginile grele, scoase un disc dintr-o învelitoare cartonată, al cărei gol rotund lăsa sa se vadă titlul colorat, şi îl puse la aparat. Cu un singur gest al mîinii stabili contactul electric, aşteptă două secunde pînâ ce discul căpătă viteza necesară şi puse cu grija vîrful fin al acului de oţel pe marginea lui. Se auzi un uşor scrîşnet. închise capacul. în acelaşi moment, prin uşa deschisă a aparatului, printre deschizăturile oblonului şi pornind din toate colţurile cufaraşului, izbucni o frenezie instrumentală, o melo veselă, zgomotoasă şi stăruitoare, primele măsuri săltăreţe dintr-o u tura de Offenbach.
Toţi ascultau surîzînd, cu gurile căscate. Nu le venea sa-şi c urechilor, atît erau de pure şi de naturale sunetele instrumente suflat. O vioară, un solo de vioara, se auzi într-un chip de-a drep tastic. Se simţea alunecarea arcuşului, vibrarea coardelor, suava
rut'1
de Ia un registru la altul. Apoi se auzi melodia, valsul, cunoscu am pierdut-o. Armonia orchestrei susţinea în mod discret ar'am_/fiJ| toare şi era o adevărată plăcere s-o asculţi repetîndu-se, într-reluat cu toate onorurile de întreaga orchestră. Bineînţeles             â exact ca şi cum o adevărata orchestră ar fi cîntat chiar acolo, in
MUNTELE VRĂJIT
711
ectiva sunetului era îngustată, deşi structura sa, în rest, nu era
i-fi<-ată- DUteai crede — dacă era îngăduita comparaţia unui fenomen
tic cu unul din domeniul văzului - puteai crede ca vezi, printr-un
Iu răsturnat,  un tablou în aşa fel încît să pară îndepărtat şi
•   orat fără să piardă nimic din precizia desenului, din luminozitatea
.   -ior Bucata muzicală, scînteietoare şi executată cu talent, se desfă-
cu toată strălucirea unei invenţii pline de spirit. Iar sfîrşitul era o
- vâlniăşeală, adică un galop care începea cu şovăiri hazlii, un cancan
moertinent care evoca scena unor jobene fluturate în  aer,  a unor
genunchi zvîrliţi înainte şi a unor camâşuţe cu dantelă — un galop care
amina mereu să se încheie într-un comic triumfal. Apoi mişcarea se opri
de la sine. Asta era tot. Şi se aplaudă din toată inima.
Mai cerură şi altceva şi obţinură: o voce omeneasca se auzi din cufâraş, bărbătească, blîndă şi totodată puternica, însoţita de orchestra. Era un bariton italian cu nume celebru, iar acum nu mai putea fi vorba de nici o cortină şi nici de vreo depărtare oarecare. Minunata voce răsuna cu intensitatea ei naturală, cu întreaga sa putere, iar daca treceai într-una din camerele alăturate de unde aparatul nu se mai vedea, ai fi spus că artistul în persoană era prezent în salon, cu notele în mînâ, cîntînd. Cînta în limba sa o bucata eroica dintr-o operă: el, ii barbiere. Di qualită, di qualită.' Figaro quă, Figaro la, Figaro, Figaro, Figaro! Ascultătorii se prăpădiră de rîs lă acest parlando în falset, la contrastul dintre vocea înfundată şi volubilitatea recitativului din pricina căreia era cit pe ce ca tenorului să i se împleticească limba. Cei mai competenţi Puteau urmări şi admira frazarea şi tehnica de a respira. Maestru al irezistibilului, virtuos în maniera italiană a da capo-ului, el fila penulti-aiK>tâ, cea care preceda tonica finala, dînd impresia ca înaintează spre Pa, cu mîna ridicată, aşa încît urale prelungite să izbucnească mai lnainte de a fi sfîrşit. Era perfect.
e mai auziră şi altele. Un corn de vînatoare execută, cu o grija c          ' variaţii pe un cîntec popular. O soprana lasă sa răsune un sfa-
' Poi trilurile unei arii din Traviata, cu o prospeţime şi o precizie cjm ce mai seducătoare. Fantoma unui violonist de renume mondial am.        ^anţă de Rubinstein, ca din spatele unor văluri, cu acompani-
I
 P^an ce suna subţire asemenea unui clavecin. Din cufăraşul
ai»ent de ^agij. Car
trepida încetişor ieşeau sunete de clopot, glisanduri de harpe, -a a    * roP°te de tobe. în sfîrşit, se cînta şi muzică de dans. Existau in genui    atUnci cîteva bucăţi dintr-o anume muzica, recent importata, lc a' unui cabaret de port: tangoul, destinat sa transforme
712
THOMAS MANN
valsul vienez într-un dans străvechi. Două perechi, care cunoşteau moda, se produseră pe covor. Behrens se retrăsese, după ce recom    " sa nu se folosească acul decit o singura data şi sa se mînuiasca ci' „cum ai umbla cu oua proaspete". Hans Castorp avu grija de aparat       *
De ce tocmai el? Faptul veni de la sine. Scurt şi cu voce domo îndepărtase pe cei care, după plecarea consilierului aulic, ar fi voit ocupe de schimbarea acului şi a discurilor, de conectarea şi deco tarea curentului. „Lasaţi-ma pe mine!" spusese el, dîndu-i la o parte ' ei, indiferenţi, îi cedaseră locul, mai întîi fiindcă făcea impresia ca pricepe de mai multa vreme şi apoi pentru ca îi interesa mai puţin sa fie utili sursei de plăceri şi preferau să se dispenseze comod şi fara raspun dere de un efort, atîta vreme cît aceasta treaba nu-i plictisea.
Nu tot astfel se petreceau lucrurile cu Hans Castorp. în vreme ce consilierul aulic prezenta celor de faţa noua achiziţie, el stătuse liniştit, în fundul odăii, fara sa se bucure, fara sa aplaude, dar urmărind fiecare bucata cu o atenţie încordata, rasucindu-şi cu doua degete, conform obiceiului, una din sprîncene. Prada unei oarecare agitaţii, îşi schimbase de mai multe ori locul, se retrase în biblioteca pentru a asculta de la distanţa şi, cu mîinile la spate, cu expresia preocupata, sfîrşise prin a se opri lînga Behrens, cu ochii aţintiţi spre cufaraş, urmărind manipularea foarte uşoara a aparatului. Ceva îi spunea: „Stai! Atenţie! E un eveniment epocal! S-a întîmplat ceva cu tine". Se simţea însufleţit de presentimentul foarte precis al unei pasiuni, al unei încîntari, şi al unei iubiri viitoare. Un tînar oarecare de la şes, pe care săgeata dragostei îl loveşte drept în inima, la cea dinţii privire aruncată unei fete, nu încearcă alte sentimente. Interveni un fel de gelozie care-i dicta imediat lui Han Castorp ce anume trebuia sa facă. Proprietate comuna? Curiozitate indiferenta nu are nici dreptul, nici puterea sa posede. „Lasaţi-ma V mine!" spusese el printre dinţi şi toţi se supuseră. Mai dansară înc vreme după bucăţile uşoare pe care le prezenta el, mai cerura o t> de canto, un duet de opera, barcarola din Povestirile lui Hoffman
le încînta urechile, iar cînd Hans Castorp închise capacul, plecar
A As'a fie la cura de odihna, fie sa se culce uşor surescitaţi şi flecarino-      ^
dorea.   Ceilalţi  lasara totul  la întîmplare,  cutiile de  ace         ^
albumele şi discurile împrăştiate. Aşa le era felul! Se prefăcu ca  ^ cu ei, dar îi paraşi pe ascuns, în dreptul scării, se întoarse închise toate uşile şi ramase jumătate din noapte, profund absor    ^ Se familiariza cu noua achiziţie. Examina, fara sa ne s     ^jn comoara de discuri, conţinutul albumelor grele. Erau douaspr
MUNTELE VRĂJIT
713
- formate, conţinînd fiecare cîte douăsprezece discuri; şi cum multe este placi negre, gravate concentric, aveau doua feţe — nu numai
pentru
că unele bucăţi erau imprimate pe discul întreg, ci şi pentru ca un
număr de placi aveau doua bucăţi diferite — descoperi un domeniu f umoase posibilităţi pe care cu greu îl puteai cuprinde din capul lui şi a caru' bogăţie te tulbura. îşi cînta vreo douăzeci şi cinci de caţi folosindu-se de ace cu surdina, ca să nu-i supere pe ceilalţi şi sa deranjeze în plina noapte — dar asta era abia a opta parte din ceea ce i oferea din belşug şi-l îmbia la încercări ispititoare. Pentru moment se mulţumi să parcurgă titlurile, sa încerce, din timp în timp, cîte una din acele imprimări circulare şi mute, punîndu-le pe gramofon ca sa-l facă sa răsune. Privite cu ochiul liber, aceste discuri de ebonită nu prezentau alta deosebire între ele decît prin etichetele colorate — prin nimic altceva. Unul semăna cu celalalt, fiind acoperit în întregime, sau aproape în întregime, de cercuri concentrice; şi totuşi, traseul fin al acestor linii conţinea întreaga muzica ce se putea închipui, inspiraţiile cele mai fericite din toate ungherele sufletului, în interpretări de mîna întîi.
Existau aici numeroase uverturi şi cadenţe aparţinînd universului simfoniei sublime, cîntate de orchestre faimoase, iar numele dirijorilor era specificat pe fiecare disc. Apoi, o serie întreaga de arii, executate cu acompaniament de pian, de mari cîntareţi de opera, dintre care unele erau produsul conştient şi înalt al unei arte personale, altele simple cintece populare, iar altele, în sfîrşit, se aflau oarecum între aceste doua genuri, în sensul ca, deşi compuse cu o arta savanta, erau simţite şi create în spiritul şi după inima poporului, cu o autentica şi adînca pietate; estea din urmă erau, aşadar, cîntece populare artificiale, daca le putem Pune astfel, fără a intenţiona sa le atenuam ardoarea prin acest epitet de ".   X IClal"; era una, în special, pe care Hans Castorp o ştia din copilărie eia u dăruia, acum, o dragoste plina de componente misterioase, Pre care vom mai vorbi. Ce se mai găsea încă sau, mai bine zis, ce gâsea? In primul rînd, un număr infinit de opere. Un cor de cîntareţi diţ».           celebre din diferite ţâri, acompaniat în surdina de o orchestra
scen ~ ' mterpreta' Prin darul divin al vocilor cultivate, arii şi duete, 'eatrni ■ ^ °are rePrezentau regiunile şi epocile cele mai diverse ale pas;On lnc: dm sfera de frumuseţi meridionale, generos şi frivol cînd h       otO(lata, din lumea populara germana, cînd ştrengăreasca şi
atîf? o        lca' din opera mare franceza şi din opera comica. Numai
*     » nu i f™1 -  ■ cVartete    .       C1 veneau după aceea discurile cu muzica de camera,
Oun S      l
Oun
 solouri de vioară, de violoncel şi de flaut, arii de con-
714
THOMAS MANN
ecUo mici
cert cu acompaniament de vioară sau de flaut, bucăţi de pian sol sa mai vorbim de simplele divertismente şi cuplete, sau de discuţii destinaţie mai obişnuită şi pe care se înregistraseră melodiile uno orchestre de dans, pentru care era necesar un ac mai dur.
Hans Castorp cerceta şi făcea ordine în toate aceste discuri cî du-le pe unele, manevrînd singur instrumentul care le trezea la o   ' sonoră. Cu capul înfierbîntat se duse să se culce la o oră tot atît de t"   " ca şi după primul banchet de vesela şi frăţeasca amintire, organizat d Pieter Peeperkorn, iar între două şi şapte visă cufâraşul magic. Vedea î vis, învîrtindu-se discul mobil în jurul axului său, însă atît de rapid încît devenea invizibil şi tăcut într-o mişcare ce nu consta numai dintr-n rotire vertiginoasă, ci şi dintr-un fel de ondulare laterala foarte aparte prin care cotul articulat care susţinea acul suferea o vibraţie elastică şi aproape respiratorie — foarte potrivita, rog a mi se da crezare, pentru a reda vibrato şi portamento al instrumentelor de coarde şi al vocii omeneşti. Dar rămînea de neînţeles, atît în vis, cît şi în stare de veghe, cum era cu putinţă — urmărind o linie fină cît un fir de pâr, deasupra unei cutii de rezonanţa — ca prin simpla vibraţie a unei diafragme să ai reproducerea bogatei compoziţii de elemente sonore care umpleau în vis urechile tînărului adormit.
în zori se întoarse în salon, încă înainte de ora primei gustări şi, stînd pe scaun, cu mîinile împreunate, ascultă ce se cînta în lădiţă de către un minunat bariton cu acompaniament de harpa, anume aria: „Şi de mă uit în cercu-acestei nobile-adunari..." Harpa avea un sunet perfect natural, ladiţa reda un cîntec de harpa autentic şi deloc redus, concomitent cu vocea omeneasca ce creştea respirînd şi articulînd — lucru într-adevar uimitor. Şi nu exista nimic mai duios pe lume decît duetul dintr-o ope italieneasca pe care Hans Castorp şi-o puse mai tîrziu - decît acea intimitate umila şi pasionată dintre tenorul de renume mondial c figura atît de des în albume, şi o micuţă soprana suava şi transparen sticla - decît aria Dammi ii braccio, mia piccina şi decît mica simplă, dulce şi de un flux melodic neîntrerupt, cu care ea îi rasP       j
Hans Castorp tresări cînd uşa se deschise în spatele lui. Era ^ consilierul aulic care venea sa facă o mica inspecţie; cu halatul şi stetoscopul ieşindu-i din buzunar, rămase o clipă în picioare, c ^ pe clanţa, şi-şi salută învăţăcelul cu o mişcare din cap. El raspu ^ ^ umăr acestui gest, după care chipul şefului, cu obrazul său al ^s mustaţa zbîrlitâ, dispăru în spatele uşii care se închidea.
MUNTELE VRĂJIT         715 se dedică din nou micului sau cuplu de îndrăgostiţi, nevăzut şi
Mai tîrziu, în cursul zilei, după dejun, după cina, îşi făcură apariţia ■ te ascultători, un public care se reînnoia mereu daca nu-l consi- l îi ca fâcînd parte din acest public ci1 socoteai ca pe cel
' pe
 el însuşi ca fâcînd parte din acest public, ci-l socoteai ca pe cel
distribuia desfătările muzicale. Personal, era înclinat sa-şi acorde t rol iar pacienţii îl lăsară în pace, în sensul că ramaseră ca la - eput, într-o muta admiraţie a faptului că el se transformase într-un . ■ atţt (je hotărît în paznicul şi administratorul acestei instituţii publice. Nu-i costa nimic pe aceşti oameni; căci, cu toată încîntarea lor superficială în faţa idolului melodios care te îmbăta de cîntec şi de strălucire, adică atunci cînd vreo încîntatoare voce se revărsa în cantilene şi în sublima artă a pasiunii — aşadar, cu tot extazul lor manifestat cu voce tare, erau lipsiţi de pasiune şi, deci, foarte dispuşi să lase grija aparatului în seama oricui ar fi vrut să şi-o asume. Hans Castorp era acela care veghea asupra comorii de discuri, care consemna conţinutul albumelor în interiorul copertei fiecăreia, aşa încît să poţi avea imediat la îndemînă bucata cerută şi tot el era acela care manevra instrumentul: a şi fost văzut, foarte curînd, manipulînd aparatul cu mişcări rutinate, precise şi delicate. în adevăr, ce-ar fi făcut ceilalţi? Ar fi stricat discurile, folosind ace uzate, le-ar fi uitat împrăştiate pe scaune, fără învelitori, ar fi făcut farse stupide cu gramofonul, lâsînd să cînte o nobila bucata cu viteza şi tonul de o sută zece turaţii sau aşezînd acul la punctul zero pentru a produce un şuierat isteric ori gemete înfundate. Făcuseră, de altfel, toate aceste necuviinţe. Erau bolnavi, dar grosolani. Şi iată de ce, după un mP, Hans Castorp vîrî pur şi simplu în buzunar cheia dulapului care smea discurile şi acele, aşa încît toţi erau siliţi să-l cheme cînd doreau sa K se cînte ceva.
oaptea tîrziu, după reuniunea de seară şi după plecarea tuturor, momentul sau cel mai prielnic. Atunci ramînea în salon sau se k      ea Pe furiş şi-şi cînta muzica, singur, pîna în adîncul nopţii. Nu se to      ca Va tulbura liniştea casei, căci întinderea muzicii sale de fan-tiai   •     ovedise a fi foarte redusă: cu cît vibraţiile produceau efecte  ' °are în aProPierea sursei, cu atît cînd te depărtai păleau mai
rePed
 cu ° Putere numai aparentă, ca tot ce este fantomatic.
toans r                       P                      p,
Pr0(ju  .. OrP era singur între cei patru pereţi - cu minunile ladiţei, cu acestuj    C       °"toare a'e acestui mic sicriu tăiat în lemn de vioară, ale c templu negru şi mat, stăruind la uşiţa cu doua canaturi, în
716
THOMAS MANN
faţa căreia îşi aşezase scaunul, şi cu mîinile împreunate umar, cu gura întredeschisa, se lăsa învăluit de armonie.
Nu vedea cîntareţii şi cîntâreţele pe care-i asculta, forma I
neasca era în America, la Milano, la Viena, la Petersbure - nnn         e
• ,       j-      •                    naen-avea
decît sa ramîna, căci ceea ce era mai bun dm ei era vocea si m
> ?* ci aprecia
aceasta purificare sau aceasta abstracţie care se dovedea sufici perceptibila simţurilor pentru a-i îngădui sa exercite un control corect, îndepartînd toate neajunsurile unei prea mari apropieri n nale, mai ales cînd era vorba de compatrioţi, de germani. Distingea p fect pronunţia, dialectul şi originea exacta a artistului; caracterul voc" -i informa asupra calităţii sufleteşti a fiecăruia, iar nivelul lor de inteli genţâ se vadea prin felul în care utilizau posibilităţile unui efect sau dimpotrivă, le neglijau. Hans Castorp se necăjea cînd îi auzea exe-cutîndu-şi prost ariile. Suferea de asemenea şi-şi muşca buzele de necaz cînd reproducerea tehnica prezenta imperfecţiuni, şi stătea ca pe cărbuni aprinşi cînd, în desfăşurarea unui disc de multe ori cîntat, o melodie devenea ţipătoare sau aspra, ceea ce era adesea cazul cu vocile feminine, atît de vulnerabile. Dar îndura toate aceste lucruri, căci dragostea trebuie sa ştie sa sufere. Uneori se apleca deasupra instrumentului, a discului care se învîrtea, respirînd ca dintr-un buchet de liliac, cu capul cufundat într-un nor de sunete; sau ramînea în picioare, în faţa ladiţei deschise, gustînd suprema plăcere pe care o are dirijorul ce indica unui suflător, cu un gest al mîinii, clipa cînd trebuie să atace. Avea în colecţie discurile sale preferate, cîteva melodii vocale şi instrumentale pe care nu se satura niciodată sa le asculte. Vom avea grija sa le citam mal departe.
Un mic număr de discuri prezentau scenele finale dintr-o oper maiestuoasa, cu revărsări de geniu melodios, a unui mare compa de-al lui Settembrini, o opera pe care batrînul maestru al muzici^ r matice meridionale o compusese la comanda unui suveran orien' doua jumătate a secolului trecut, pentru o împrejurare solemn ocazia inaugurării unui monument destinat apropierii dintre P°P    ^ Hans Castorp ştia, aproximativ, despre ce era vorba, cunoştea       ^ mari soarta lui Radames, a lui Amneris şi a Aidei care cîntau pen italieneşte, din lădiţa, astfel că înţelegea destul de bine ceea ce ci     ^ incomparabilul tenor, altista princiară, cu acea splendida schi©       t timbru în registrul mediu, şi soprana cu voce argintie - nu    ,   tujui chiar tot, ci numai cîte un cuvînt, din cînd în cînd, datorita a»         ţl
că ştia povestea, cît şi simpatiei sale pentru acea poveste-
tal in a cu ,are
MUNTELE VRĂJIT
717
iţă bunăvoinţei afectuoase care creştea pe măsura ce-şi cînta cele
111          cinci discuri, şi care aproape ca se transformase într-un senti-
patru sa
Lnt de dragoste.
Mai întîi, Radames şi Amneris aveau o explicaţie: principesa porun-a fie adus în faţa ei captivul, acela pe care-l iubea şi dorea cu înfri-e sâ-l scape de la moarte, pentru ea, deşi el îşi renegase patria şi
area din iubire pentru o sclava barbară — cu toate ca, aşa cum afirma, ■ străfundul inimii onoarea rămăsese neatinsa". Dar aceasta integritate " terioara, în ciuda gravei sale greşeli, nu-i folosea la nimic, căci crima videnta îl dăduse pe mîna tribunalului sacru căruia orice sentiment uman îi era străin şi care n-ar fi avut, cu siguranţa, nici un fel de mila faţă de el, în afara de cazul cînd s-ar fi hotarît în ultima instanţa sa se lepede de iubirea pentru sclavă şi sa se arunce în braţele regeştii altiste care, din punct de vedere pur auditiv, o merita din plin. Amneris lupta din toate puterile pentru tenorul cu o voce atît de armonioasa, dar orbit şi răpit vieţii într-un mod atît de tragic, şi care cînta mereu-mereu: „Nu pot" şi „în zadar!" — „Asculta-mă încă o dată, renunţa la ea!" — „în zadar!" O orbire de moarte şi cea mai arzătoare dintre durerile dragostei se îmbinau într-un duet de o extraordinară frumuseţe, însă care nu îngăduia nici o nădejde. Amneris însoţea cu strigătele ei de durere sentinţa tribunalului sacru, pronunţata cu răsunete surde în străfunduri înfricoşătoare, dar de care nefericitul Radames nici nu se sinchisea.
>,Radames, Radames", cînta stăruitor marele preot, şi folosindu-se de cuvinte cumplit de violente îl făcea răspunzător de crima sa de trădare.
>,Disculpă-te", porunceau toţi preoţii în cor.
Şi cum marele preot arata ca Radames tace, toţi, în unanimitate, cu v°ci cavernoase, trăgeau concluzia trădării.
"Kadames, Radames, relua marele preot. Ai părăsit cîmpul de lupta maintea bătăliei!"
0 " lsculpă-te!" relua corul. „Vedeţi, tace", constata pentru a doua vin C°nducatorul dezbaterilor, luînd o atitudine categorica împotriva dat              lar ^n ace' moment toate vocile judecătorilor se uniră, de
aceasta, în verdictul: „Trădare!"
"Kadameci ^■"'         <«                                                  ■                                         •
acn,,»             Kadames!    se auzea pentru a treia oara necruţătorul
Ctitor   X"    • •>DiSc    ' "i'~ai călcat jurămîntul faţa de patrie, de onoare şi de rege".
Ulîtia s'    " 6 ' rasuna din nou corul. „Trădare!" recunoştea, în cele din spaimă, tribunalul preoţilor după ce i se atrăsese atenţia ca a . Pastra o muţenie totala. Inevitabilul avea deci sa se îndepli-c°rul, ale cărui voci erau, de la început, de acord, avea sa
718
THOMAS MANN
anunţe nefericitului că va muri de moartea blestemaţilor, ca va f
de viu în rnormînt, sub templul divinităţii mînioăse.                         "
De bine de râu, trebuia sa-ţi închipui singur mînia lui Amneri de această cruzime clericală, căci imprimarea pe disc se oprea a' '  ■ Hans Castorp se văzu silit să-l schimbe, ceea ce făcu cu gesturi ta precise şi cu ochii aplecaţi, iar cînd se aşeză din nou sa asculte       ■ ultima scenă a dramei, duetul final al lui Radames cu Aida, cîntat rf fundul mormîntului subpămîntean, în timp ce deasupra capetelor I preoţii fanatici şi cruzi îşi celebrau cultul şi înălţau braţele, psalmodiind melodie monotonă şi surdă... „Tu... in queste tomba?" izbucnea însna' mîntată vocea nespus de seducătoare, totodată blîndă şi eroică, a lui Rădames înspăimîntat şi uluit... Da, iubita îl însoţise, de dragul ei îşi pierduse viaţa şi onoarea, iar ea îl aşteptase aici pentru a se lasă zidita împreună cu el, pentru a muri cu el, şi melodiile pe care le alternau cu această ocazie — întrerupte uneori de surda rumoare a ceremoniei ce se desfăşura deasupra capetelor lor, sau cu care se contopeau - erau cîntece care, în realitate, îl mişcară pe ascultătorul singuratic şi nocturn pînăîn adîncul sufletului; atît din pricina situaţiei sale cît şi a exprimării muzicale. Era vorba de cer în aceste cîntece, dar ele înseşi erau cereşti şi cîntate dumnezeieşte. Linia melodica urmărită mereu de vocile lui Radames şi Aida, izolate sau împreună, această curbă simplă şi fericit aleasă — care, şerpuind în jurul tonicii şi ă dominantei, urca de la tonica îndelung prelungită cu un semiton înaintea octavei şi, după o întllnite fugară cu aceasta, se înapoia către chintă — părea ascultătorului cea mai minunată dintre desfătările pe care le cunoscuse vreodată. Ar fi fost insa mult mai puţin entuziasmat de sunete dacă n-ar fi existat situaţia eroilor care-i sensibilizau sufletul în faţa emoţiei ce se desprindea. Era atît oe frumos că Aida găsise drumul pîna la Radames cel pierdut, pentru a-ş uni pe vecie, în mormînt, soarta sa cu a lui! Pe bună dreptate co damnatul se împotrivea sacrificării unei vieţi ătît de încîntătoare, o îndrăgostitul şi deznădăjduitul său ,JVo, no! troppo sei bella" se sirni farmecul de care era cuprins în faţa acestei uniri, în pragul morţiş fiinţa despre care credea că n-avea s-o mai vadă niciodată, iar
Castorp nu avea nevoie de nici un efort de imaginaţie pentru a
Hans
simţi per'
fect acest farmec, această recunoştinţă. Dăr ceea ce resimţea-înţelegea şi ceea ce-l încînta mai mult decît orice — în tl!IlP      ..^e mîinile împreunate, privea spre micul oblon negru dintre s 1 e ^.. căruia înfloreau toate acestea - era perfecţiunea triumfătoare a        ^ a artei, a sufletului omenesc, înalta şi inegalabila sublimare prin
MUNTELE VRĂJIT
719
r mirată urîţenia vulgară a realităţii. Era suficient să-şi închipuie cu He"                                                   _   .              .                 ....
rece ceea ce se petrecea acolo. Doi oameni îngropaţi de vn, cu
 jjj plini de aer viciat, aveau să piară aici, împreună sau, chiar şi  l                  i        f
 j     p
■ rju  unul după celalalt, devoraţi de foame, după care descom-rea urma să efectueze în trupurile lor un proces dezgustător, pînâ ce
sînge plâm'
mai pune:
- schelete aveau să se odihnească în criptă, fiecăruia dintre ele fiin-
i perfect indiferent şi devenind complet nesimţitor faţă de faptul că afla singur sau în tovărăşia celuilalt. Astfel se prezenta aspectul real ' obiectiv al lucrurilor, o latură a acestor lucruri de care idealismul nimii nu ţinea deloc seama şi pe care spiritul frumosului şi al muzicii le lăsa triumfător în umbră. Pentru inimile lui Radames şi Aida, adevărata soartă care-i ameninţa era inexistentă în operă. Vocile lor se avîntau cu beatitudine la unison, încredinţînd auditoriul ca în faţa lor se deschidea cerul şi că-i scălda lumina veşniciei. Puterea mîngîietoare a acestei sublimări îi făcea un bine imens ascultătorului nostru şi contribuia într~o mare măsură sâ-l lege din ce în ce mai mult de aceasta operă ce făcea parte din programul său obişnuit.
Luase obiceiul să se reculeagă după aceste spaime şi extazuri şi sa asculte o bucată muzicală scurtă dar de un farmec concentrat, cu un conţinut mult mai paşnic decît precedenta, o idilă, însă o idila rafinată, zugrăvită şi realizată cu mijloacele totodată discrete şi complicate ale artei celei mai moderne. Era o bucată instrumentală, farâ voce, un preludiu simfonic de origine franceză, executat cu un aparat orchestral relativ simplu în comparaţie cu posibilităţile epocii, dar scăldat de toate fluidele unei savante şi moderne tehnici sonore şi subtil destinată să prindă sunetul într-o plasă de vise.
Visul pe care şi-l urzea Hans Castorp ascultînd această bucată era urmâtorul: se afla, culcat pe spate, într-o poiană însorită şi presărată cu °ri înstelate, de toate culorile; stătea cu capul pe o movilita, cu un >c'or îndoit şi cu celălalt încrucişat peste primul - şi aici se cuvine să gam că picioarele pe care şi le încrucişa erau de ţap. Degetele îi ..    au - numai pentru propria sa desfătare, întrucît singurătatea ^    u era totală - de-a lungul unui fluieraş de lemn pe care-l ţinea între k    '  n clarinet sau un flaut mic, din care scotea sunete calme şi naza-icfre        uPa altul, la întîmplare şi totuşi într-un ansamblu perfect, iar zet indolent urca spre cerul albastru sub care frunzele subţiri şi mate de vînt, ale cîtorva mesteceni şi frasini, străluceau în
abia m ,ar acest cîntec simplu, monoton şi contemplativ, nepăsător şi
vreme singura voce a singurătăţii.
meU)dic, nu rămînea multă
" 'I
II1
720
THOMAS MANN
Bîzîitul gîzelor deasupra ierbii, în aerul cald şi văratic, soarele ■ vîntul suav, unduirea creştetelor de copaci, sclipirile frunzişului j    SU5l> pace uşor legănată a verii din jurul lui se prefacuserâ într-un am         ^ sunete care dădea un sens armonios şi de o surprinzătoare noutat vului său cîntec din fluier. Acompaniamentul simfonic se pierdea şi nu se mai auzea, dar Hans Castorp, cel cu picioarele de ţap, cont' sa cînte din fluier şi trezea din nou, prin naiva monotonie a cînte sau, magia sonoră şi colorată a naturii care, după o noua întrerun sfîrşea prin a-şi desfăşura o clipă, depâşindu-se pe ea însăşi, întrea plinătate imaginabila ţinută pînâ atunci ascunsă prin inteivenţia succ siva a unor tonuri instrumentale tot mai noi şi tot mai acute, concentrat într-o clipă fugară a cărei fermecătoare perfecţiune purta în ea însăşi veşnicia. Tînârul faun era foarte fericit pe pajiştea sa însorita. Aici nu mai exista nici un „Disculpa-te", nici o răspundere, nici un tribunal sacru sau militar, chemat sa se pronunţe asupra unui om care-şi încal-case onoarea şi era condamnat. Aici domnea uitarea, fericita nemişcare, starea de nevinovăţie creată de absenţa timpului. Era desfrîul în toata liniştea conştiinţei, era negarea, într-un vis de apoteoză, a oricărui imperativ de acţiune - iar liniştea pe care o răspîndea făcea din acest disc un obiect preţios între toate celelalte pentru muzicianul nostru nocturn.
Mai exista şi o a treia bucată... în realitate erau mai multe discuri formînd o suită, un tot, căci aria tenorului, care făcea parte din acest ansamblu, ocupa singură o placă întreaga al cărei desen circular ajungea pînă la centru. Era iarăşi o bucata franţuzească aparţinînd unei opere pe care Hans Castorp o cunoştea, căci o auzise şi o văzuse de multe ori la teatru şi la a cărei acţiune făcuse într-o zi chiar o aluzie în cursul unei conversaţii — ba, chiar al unei conversaţii foarte hotarîtoare... Era ac al doilea, într-o circiuma spaniolă, un han destul de încăpător, o tave împodobita cu şaluri şi de o îndoielnica arhitectura maura. Vocea ca puţin aspră, dar rasata şi pregnanta, declara că doreşte sa danseze 1 sergentului, şi imediat se şi auzeau castanietele. Dar în aceeaşi trompetele şi trîmbiţele răsunau de mai multe ori, un semnat care-l făcea pe flăcău sa tresară. „Stai puţin!" striga el, ciulind u ca un cal, şi cum Carmen întreba: „Şi de ce, ma rog?", el îi strlc      ţe auzi?", mirat ca nu e şi ea tot atît de impresionata. Erau tro   V    ^ cazărmii care sunau stingerea. „îmi pare ca acolo...", spunea elin      nU de operă. Dar ţiganca nu putea înţelege asemenea lucruri şi n1         „e
voia sa le înţeleagă. „Cu atît mai bine", spunea ea, ceea           -e
jumătate prostie, pe jumătate îndrăzneală; aşadar, nu mai avea
î1'
MUNTELE VRĂJIT         721
taniete, căci cerul însuşi Ie trimitea muzica spre a dansa; aşadar: i i" Sergentul era scos din minţi. Dureroasa lui decepţie se ştergea let în faţa eforturilor de a o face sa înţeleagă despre ce era vorba şi C° ■ ' o dragoste din lume nu putea sa anuleze în sufletul lui acest sem-ca £Uin era oare cu putinţa ca femeia să nu înţeleagă un lucru atît de " damental şi atît de categoric? „Trebuie sa ma întorc la cazarma, la 11" striga deznădăjduit de nepăsarea femeii care-l făcea sa fie şi mai ârit Dar trebuia sa fi auzit răspunsul lui Carmen! Era furioasa, era • dianatâ pînă-n străfundul sufletului, vocea ei nu mai era decît iubire , zamăgitâ şi tristă. Sau se prefăcea numai? „La cazarma? La apel?" Şi cu inima ei cum rămînea? Cu inimă atît de drăgăstoasa şi de buna care in slăbiciunea ei — da, o mărturisea: în slăbiciunea ei — fusese gata sa-l distreze pe acest domn! „Ta ra ta ta!" şi cu un gest de sălbatica batjocură îşi ducea mina la gură imitînd trompeta. „Ta ra ta ta!" Şi asta era de ajuns! El tresărea, prostul, şi voia sa plece. Foarte bine, pleacă! Ia-ţi chipiul sabia, raniţa! „Şi acum pleacă, băiete, întoarce-te la cazarma ta!" Sergentul cerşea milă. Dar ea continua sa-l ironizeze amar, prefâcîndu-se că-i a lui, el care, la sunetul trompetelor, îşi pierduse capul. Ta ra ta ta, la apel! Sfinte Dumnezeule, daca ajungea prea tîrziu? Haide, du-te, de vreme ce suna apelul; e foarte firesc pentru tine, prostânacule, să mă laşi aşa, tocmai în clipa cînd eram gata să dansez. Iată cît de mare-i era dragostea!
Chinuitoare situaţie! Nu înţelegea. Femeia, ţiganca, nu putea şi nu voia să înţeleagă! Nu voia acest lucru căci, fără îndoială, în furia şi în sarcasmele ei era ceva care depăşea clipa prezenta şi elementul perso-' ° ura> o ostilitate adîncă faţă de principiul care prin sunetul trompetelor franceze - sau al cornului spaniol - chema pe bietul soldat agostit, ceva asupra căruia ambiţia sa fireasca, impersonala, şi cea mai orinţâ a sa ar fi fost să triumfe. Mijlocul care-i stătea la-ndemîna era simplu: femeia afirma că daca pleacă, nu-l mai iubeşte. Şi asta era ! ceea ce acel Jose, de-acolo, din inima ladiţei, nu putea sa îndure, isc l     ^ Sa~' 'nSâduie să vorbească. Dar ea nu voia. Atunci o sili sa-l un           J^a era diabolic de gravă, sunete tragice se ridicau din orchestra,
Prelu    •          Dru 5i ameninţător despre care Hans Castorp ştia ca se va
§i;           e"a lungul întregii opere pînâ la catastrofa finala şi care forma
ţ   .    erea la aria soldatului, adică a noului disc care urmă. lat a        ma Port floarea pe care mi-ai azvîrlit-o" — iar Jose cînta minu-afara          arieS Hans Castorp îşi punea,   uneori, numai acest disc, în
ex«ilui cunoscut, şi-l asculta întotdeauna cu cea mai atenta
722
THOMAS MANN
bunăvoinţă. Cuvintele nu valorau mare lucru, însă exprimarea implorare a sentimentelor era emoţionantă în cel mai înalt grad $ i^' cînta floarea pe care Carmen i-o aruncase la prima lor întîlnir    •   tU' fusese bunul lui cel mai scump cînd se afla la închisoare din pric-    ^ Mărturisea adînc mişcat câ-şi blestemase, în unele momente       ^ care-l făcuse s-o întîlnească pe Carmen. Dar deîndatâ regretase am blestemul şi se rugase în genunchi lui Dumnezeu sa-i îngadu' revadă. „Sa te revăd!" şi acest „să te revăd" era în acelaşi ton acut cu c începuse adineauri. „Şi noaptea te vedeam." — S-o revadă... - şj acu toată magia instrumentală care putea să zugrăvească durerea dorul dragostea deznădăjduita,  afectuoasa disperare a modestului soldat izbucnea în acompaniament, căci atunci îi apăruse în faţa ochilor fata cu tot farmecul ei, astfel încît simţise perfect „că-i pusese stăpînire pe tot sufletul" („stâpînire" cu un accent deznădăjduit care cădea puternic pe prima silaba), şi ca se sfîrşise cu el pentru totdeauna. „Tu, frumoasa, fericirea mea", cînta el cu disperare pe o melodie care se repeta şi pe care orchestra o relua încă o dată plîngător, melodie care — pornind de la tonul fundamental — urca două intervale şi se înapoia cu ardoare spre chinta inferioară. „Căci imediat ce mi-ai apărut în faţă", o asigura el în mod inutil şi demodat, dar infinit de tandru, urca pe urmă gama pînă la a şasea nota, pentru a adaugă: „Şi cînd mi-ai aruncat o privire", lăsînd apoi sâ-i recadă vocea zece tonuri şi articula, tulburat, „Am devenit un lucru al tău", al cărui final se prelungea dureros printr-un acord de o armonie variabilă, mai înainte ca „al tău" să se poată contopi cu silaba precedentă în acordul fundamental.
„Da, da!" îşi spunea Hans Castorp cu o recunoscătoare melancolie şi-şi mai punea încă o dată finalul în care toţi îl felicitau pe tînarul Jose pentru faptul că încăierarea cu ofiţerul îi tăia orice posibilitate întoarcere, astfel că trebuia să dezerteze, aşă cum Carmen, spre spai lui, îl îndemnase mai înainte.
O! Vino cu noi spre piscuri de piatra,
Spre zări sălbatice cu aer curat,
Cerul deschis, viaţa nomadă,
Drept ţară universul, drept lege bunul plac,
Şi mai presus de toate ideea-mbâtâtoare:
Libertatea, libertatea!                                         .,
na da!"lŞl cîntau ei în cor, şi se putea înţelege perfect ce spuneau, „a-"1»    _. efa
zise Hans Castorp încă o dată, trecînd la o a patra bucată, care mai puţin dragă.
MUNTELE VRĂJIT         723
tern tot atît de puţin răspunzători de faptul că era iarăşi o bucată
zească, pe cît sîntem şi de mustrarea ce i s-ar putea face ca şi de
sta domnea tot spiritul militar. Era o arie intercalată, un solo de
rugăciunea din opera Faust de Gounod. Cineva apărea, cineva
de simpatic, numit Valentin, dar pe care Hans Castorp îl numea
f 1 în sinea lui, căruia îi acorda un nume melancolic şi mai familiar,
■  care-l identifica deplin pe purtător cu persoana pe care o auzea din
te deşi aceasta din urmă avea o voce infinit mai frumoasa. Era un
bariton puternic şi cald, iar cîntul sau se împărţea în trei părţi; se com-
unea din trei strofe, foarte asemănătoare între ele, cu un caracter pios,
creat aproape în stilul unui cor al protestanţilor şi dintr-o strofă centrală
de o îndrăzneală cavalerească, războinică, frivolă şi totuşi pasionată, iar
aici dăinuia, de fapt, caracteristica sa franceză şi militară. Invizibilul
cin ta:
Ca voi şi eu voi părăsi
Pentru mult timp iubita-mi ţara!
şi în această împrejurare îi adresa Domnului din cer o rugăciune pentru ca, în răstimp, s-o apere pe scumpa lui soră. Pleca la război, ritmul se schimba, devenea întreprinzător, necazul şi grijile erau date uitării, el, tînărul care cînta fără să fie văzut, dorea să se arunce cu o îndrăzneală şi o ardoare dintre cele mai franţuzeşti în mijlocul bătăliei şi chiar acolo unde lupta va fi mai grea. însă dacă Dumnezeu mă va chema la el, cînta Valentin, de acolo de sus „voi veghea asupra ta". Acest „ta" se referea la s°ra lui; dar îl atingea pe Hans Castorp pînă în fundul sufletului, iar em<Hianu-l mai părăsea pînă la sfîrşitul ariei, cînd corul cînta:
O, Doamne, ascultă-mi ruga, Sub paza ta pe Margareta s-o iei.
ţ     • 6St      c nu Prezenta mai departe nici un alt interes. Am crezut  Ca este cazul să-l comentăm pe scurt nu numai pentru că Hans
 p                                p
P avea faţă de el o preferinţă atît de vie, dar şi fiindcă mai tîrziu, data a îrtlPreJurare destul de ciudată, va juca un anume rol. Deocam-restrî aJunge la o a cincea şi ultima bucată din aceasta varietate aitţjjţ. , e d'scuri preferate, o bucată care nu mai are - ce-i drept -Este v u *Uzesc' oa este chiar într-un mod deosebit specific germană. '"edUri a nU desPre Ufi trio de operă, ci de un lied, unul dintre acele 'itatea şi apodoPere extrase din fondul popular, care-şi datoresc spiritua-enescul propriu lor tocmai acestei duble origini... Dar de ce
724
THOMAS MANN
atîtea ocoluri? Era pur şi simplu Teiul de Schubert: „Lînga f   -faţa porţii", adică un cîntec cunoscut de toţi.                                 'ln
îl cînta un tenor cu acompaniament de pian, un cîntareţ pim a şi de gust care ştia sa-şi trateze subiectul simplu şi totodată subh    ^ multa inteligenţa, cu simţ muzical şi cu o declamaţie precisa S faptul ca minunata bucata este, în gura poporului şi a copiilor diferita de forma sa artistica. Aceştia o simplifica de obicei şi o cînt la un capăt la altul strofa după strofa, pe melodia principala, în timp c în original, linia folclorica este modulata în bemol chiar de la a do dintre strofele de cîte opt rînduri, pentru a reveni la diez de la al cincile vers, apoi se întrerupe într-un mod foarte dramatic în momentul, vîntu lui rece" şi al pălăriei care zboară, şi nu reapare decît în ultimele patru versuri ale celei de-a treia strofe care se repeta înainte ca bucata sa se termine. Inflexiunea deosebit de pregnanta a melodiei se reproduce de trei ori, în a doua ei jumătate modulata, iar a treia oara cu ocazia reluam ultimei jumătăţi de strofa. „lata ca au trecut ceasuri multe..." Aceasta inflexiune magica, pe care n-am putea-o cuprinde destul de amănunţit prin cuvinte, însoţeşte fragmentele de fraza: „Atîtea vorbe dragi", „Ca şi cum mi-ar face semn", „Departe de locul acesta", iar vocea tenorului, limpede şi calda, foarte priceputa sa-şi cruţe suflul, tinzînd către un suspin bine dozat, cînta, de fiecare data, cu un simţ atît de inteligent al frumuseţii acestei fraze, încît pătrundea direct în inima ascultătorului, mai cu seama ca în versurile: „Către el, mereu către el", „Aici îţi vei găsi liniştea", artistul ştia sa-şi întărească efectul prin nuanţe de o extraordinara ardoare. Dar în ultimul vers repetat, în acel „Aici îţi vei gasl liniştea", cînta prima oara „îţi vei găsi" cu o plinătate nostalgica, iar a doua oara cu un tremolo delicat.
Cam atît despre cîntec şi despre felul lui de interpretare. ru eventual sa ne mîndrim cu faptul ca aproape î-am făcut pe cititorii noş sa înţeleagă simpatia intima pe care Hans Castorp o nutrea faţa de buc preferate din programul audiţiilor sale nocturne. Dar a-i face sa price p reprezenta pentru el acest lied, acest batrîn „tei", este într-adevar o care dintre cele mai delicate şi se cere o prudenţă foarte atenta în mare daca nu vrem sa compromitem scopul mai degrabă QeC servim.                                                                                   .    ^
Vom înfăţişa lucrurile după cum urmează: un obiect care domeniul spiritului, cu alte cuvinte un obiect care are o sern        ^ este „semnificativ" tocmai prin aceea ca-şi depăşeşte sensul îfli        0 exprima şi expune o noţiune cu o întindere spirituala mai "*"
MUNTELE VRĂJIT         725
gă lume de sentimente şi de gînduri ce şi-au găsit în acest obiect
mbol mai mult sau mai puţin perfect, ceea ce da tocmai măsura
'ficaţiei sale — chiar şi dragostea pe care o resimţim pentru un
enea obiect este, în ea însăşi, „semnificativa". Ea ne informează
celui care împărtăşeşte acest sentiment, îi caracterizează rapor-
le cu lucrurile esenţiale, cu acea lume pe care obiectul o sim-
i'zeaza şi care, conştient sau inconştient, este iubita prin intermediul
obiectului respectiv.
Oare vom fi crezuţi daca vom pretinde ca modestul nostru erou, după atîţia ani mărunţi de dezvoltare ermetica şi pedagogica, intrase destul de adînc în viaţa spirituala pentru a dobîndi conştiinţa „semnificaţiei" iubirii lui şi a obiectului acestei iubiri? Noi afirmam şi susţinem ca aşa s-au petrecut lucrurile. Liedul despre care este vorba însemna mult pentru el, o întreaga lume, o lume pe care, în orice caz, o iubea — căci altminteri n-ar fi fost atît de pasionat de obiectul care o simboliza. Noi ştim ce spunem atunci cînd adăugam — poate într-un mod cam neclar - ca soarta sa ar fi fost alta daca sufletul nu i-ar fi fost într-un chip atît de neobişnuit accesibil încîntarilor sferei sentimentale şi, în genere, aptitudinii spirituale pe care acest cîntec o cuprindea cu o patima atît de tainica. Tocmai acest destin adusese după sine senzaţii, aventuri, descoperiri şi ridicase în el probleme ca „a sta la cîrma", care-l maturizaseră îndemnîndu-l la o critica plina de presentimente, exercitata asupra acestei lumi, asupra simbolului acestei lumi demne totuşi de oata admiraţia, asupra acestei dragoste care era a lui, adică asupra aces-61 exPenenţe făcute, într-adevar, pentru a pune toate aceste probleme în enta. Dar ar trebui, în adevăr, sa nu înţelegem nimic din aceste iuni ca sa presupunem ca asemenea îndoieli pot dauna iubirii. Potriva, îi dau savoare. Ele sînt acelea care, în primul rînd, adaugă imboldul pasiunii, astfel încît, de fapt, pasiunea s-ar putea defini §U' ragoste care se îndoieşte. în ce constau oare îndoielile de con-cee a Şl îndemnul de »a sta la cîrma" ale lui Hans Castorp, îndoielile în cît • "riVea legitimitatea înclinării atît către acest cîntec fermecător, âCest e Uruversul sau? Ce era oare lumea care se deschidea în spatele fieiu         ec Sl care, după un presentiment din conştiinţa lui, avea sa
eaunei iubiri neîngaduite? j*a Moartea.
dopera      a este curata nebunie! Cum, un lied atît de minunat! O capo-' nascutâ din adîncunle ultime şi cele mai tainice ale sufle-
726
THOMAS MANN
tului popular; o comoara de nepreţuit, un simbol al unei întreg' farmecul însuşi! Ce calomnie odioasă!                                             ni>
Ei, da, da, da, era în adevăr foarte frumos, dar aşa trebuia beasca, fara îndoiala, orice om cinstit. Şi totuşi, în spatele acestei     ^ încîntatoare, se ridica Moartea. Ea întreţinea legaturi cu acest cînt care-l puteai iubi, nu fara a-ţi da seama însă, în mod inconştient asemenea iubire ramînea, pîna la un anumit punct, neîngaduita în ra sa proprie şi primitiva, cîntecul acesta putea foarte bine sa nu nici un fel de tangenţa cu moartea, ci, dimpotrivă, sa fie ceva fo popular şi foarte viu, dar simpatia pe care spiritul o resimţea pentru el era simpatia faţa de moarte - cucernicia pura, spiritul aflat la începu' turile lui, ceea ce Hans Castorp nu contesta deloc dar, ca urmare a tutu ror acestora, se iveau Creaţiile Tenebrelor.
Ce vorbe mai sînt şi astea! — Era greu sa-l convingi de contrariu Creaţiile Tenebrelor! Tenebroase creaţii. Un spirit de calau şi de mizantrop înveşmîntat în negru spaniolesc, cu colereta rotunda şi desfrîu în loc de dragoste, toate se deduceau din aceasta cucernicie cu privirea atît de dreapta.
într-adevar, omul de litere Settembrini nu era persoana căreia Hans Castorp sa-i acorde o încredere totala, dar îşi amintea de anumite sfatun pe care îndrumătorul sau lucid i le împărtăşise odinioară, demult, la începutul carierei sale ermetice, asupra înclinării spirituale de-a da înapoi în faţa unor anumite lumi, şi considera oportun sa aplice cu gnja aceasta  lecţie   la  obiectul   sau.   Settembrini  calificase o  asemenea înclinare drept „boală" - şi chiar însăşi concepţia acestei lumi şi perioada spirituala pe care o reprezenta apăreau, desigur, „bolnăvicioase simţului sau pedagogic. Dar cum era cu putinţa un asemenea lu«u încîntatorul lied nostalgic al lui Hans Castorp, sfera sentimentala din care  pornea  şi  înclinarea  sa pentru  aceasta  sfera sa fi f°st „bolnăvicioase"? Nicidecum! Erau tot ce putea fi mai paşnic şi sănătos. însă era un fruct care, deşi cu o clipa mai înainte se întat1 proaspăt şi strălucind de vise, înclina totuşi în mod vădit spie "       ^ punere, spre putreziciune, iar desfătarea pura a sufletului, atun era gustata la momentul potrivit, Taspîndea o clipa mai tîrziu

 j
 g                              p                p                p
putreziciune şi pierzare în sînul umanităţii care-l poseda. t-r ,ul vieţii, zămislit de moarte* producînd moartea. Era o minune a su ( poate cea mai desavîrşita din punctul de vedere al unei frumus erj de conştiinţa şi binecuvîntata de ea, dar care, din motive temei ^ ^ privita cu neîncredere de ochiul oricui iubea viaţa organic
MUNTELE VRĂJIT         727
finta responsabilităţii, era un obiect la care trebuia sa renunţi, dacă 00 ^ verdictul conştiinţei.
na renunţare şi stapînire de sine - astfel trebuia caracterizata victo-upra acestei iubiri, asupra acestei magii a sufletului cu urmări tene-se! Gîndurile lui Hans Castorp, sau fragmente de gînduri încărcate resimţiri, îşi luau zborul în timp ce stătea în faţa micului sau sicriu zical, în plina noapte şi singurătate, iar aceste gînduri zburau tot mai s dincolo de raţiune, şi deveneau nişte elucubraţii de alchimist. Vai,  sufletului era atît de puternic! Noi toţi eram Fiii lui şi puteam
ndeplini lucruri mari pe lume, slujindu-l. Nu era nevoie de mai mult geniu, ci de mult mai mult talent decît avusese autorul cîntecului Teiul pentru a dărui, ca artist al magiei sufletului, proporţii uriaşe acestui cintec şi pentru a cuceri întreaga lume. Fara îndoiala ca se puteau întemeia pe acest cîntec chiar şi imperii, imperii pamînteşti, prea pamînteşti, foarte aspre şi capabile de progres, deloc nostalgice, în care cîntecul se descompunea — decazînd pîna la a deveni muzica de patefon electric. Dar cel mai bun fiu al lui era totuşi cel care-şi petrecea viaţa dominîndu-se pe sine însuşi şi murea avînd pe buze un nou cuvînt de dragoste pe care nu ştia încă sa-l rostească. Merita sa mori pentru el, pentru cîntecul vrăjit! Dar cine murea pentru el, în realitate nu mai murea pentru el; nu mai era erou decît pentru ca, în fond, murea pentru un lucru nou, pentru noul cuvînt al dragostei şi al viitorului pe care mima sa îl tăinuia...
Acestea erau, prin urmare, discurile preferate ale lui Hans Castorp.
A
îndoieli dintre cele mai grave
onierinţele lui Edhin Krokowski luaseră, în decursul acestor ani, o m Ware neprevazuta. Cercetările sale, referitoare la analiza senti-r Şi la viaţa viselor, avuseseră întotdeauna un caracter subpa-^ si catacombic. Dar de la un timp, printr-o trecere abia simţită bilun auc^tori, se îndreptaseră către tainele magiei, iar conferinţele tUyjj . m sufragerie — care constituiau principala atracţie a casei, dale c         Pectului - aceste conferinţe, rostite în redingota şi în san-
^blicui •  Cnt exot'c taraganat, la o masa acoperita cu un covor, în faţa tlcâl          ent al „Berghof"-ului, nu mai tratau despre activitatea ero-
C' ^esPr   k-ŞI ^CSPre retransformarea bolii în sentiment devenit conştient, ărenil   profunde ale hipnotismului şi somnambulismului,
728
THOMAS MANN
despre fenomenele de telepatie, despre visul revelator şi despre
iune, despre minunile istoriei, iar aceste comentarii lărgeau ^ ■      lZ~
°         nzontui filozofic pîna cînd, în ochii auditorilor, apăreau enigme ca ac I
raporturilor dintre materie şi spirit, da, ca însăşi taina vieţii - n,r      a 6 sa aibă mai multe şanse de a fi rezolvata pe drumul neliniştitor al h decît pe cel al sănătăţii.
Menţionam aceste fapte pentru ca socotim de datoria noast punem într-o situaţie umilitoare spiritele superficiale care pretindea doctorul Krokowski nu se dedase problemelor oculte decît ca apere de monotonie conferinţele, aşadar, numai şi numai ca sa întreţin curiozitatea. Aceasta era părerea unor detractori de felul celor ce puteau fi întîlniţi pretutindeni. E drept ca la conferinţele de luni domnii îşi ciuleau urechile cu mai multa fervoare decît înainte, ca sa audă mai bine, şi ca domnişoara Levi semăna poate mai mult decît altădată cu păpuşa de ceara care avea un arc în piept. Insa aceste consecinţe erau tot atît de legitime ca şi orientarea pe care o luaseră ideile savantului şi cărora el le putea demonstra nu numai corectitudinea logica, dar şi caracterul inevitabil. Doctorul Krokowski îşi îndreptase întotdeauna cercetările spre aceste domenii întunecate şi vaste ale sufletului omenesc, spre acel tarîm desemnat sumar prin cuvîntul subconştient, deşi s-ar putea mai curînd vorbi de o supraconştiinţa, de vreme ce din aceste regiuni se naşte uneori o ştiinţa care depăşeşte cu mult conştiinţa individului — sugerînd gîndul ca ar putea exista raporturi şi comunicaţii între regiunile inferioare şi obscure ale sufletului individual şi sufletul universal, atotştiutor. Domeniul subconştientului, „ocult" în adevăratul înţeles al cuvîntului, ar fi, deci, tot atît de ocult şi în sensul mai restrîns al acestui cuvînt, fiind unul dintre izvoarele din care ţîşnesc fenomene e numite mai mult sau mai puţin corect astfel. Dar asta nu este totul. Un socoteşte simptomul organic al bolii ca rezultat al unor sentimente r late în afara vieţii conştiente a sufletului şi deci isterizate, recuno prin aceasta, însăşi puterea creatoare a forţelor psihice în dome   ^ materiei, o putere ce trebuia considerata în mod necesar ca o a sursa a fenomenelor magice. Idealist al patologicului — ca sa nu sp     ^ idealist patologic — el se va pomeni ajuns la punctul de plecare       ^ raţionamente care duc fara doar şi poate la problema existe genere, cu alte cuvinte la problema raporturilor dintre spirit şi Materialistul, fiu al unei filozofii a simplei forţe, se
stul,
explice spiritul ca pe un produs fosforescent al materiei. Idealis   ^ potriva, pornind de la principiul isteriei creatoare, va înclin
du"'
MUNTELE VRĂJIT         729
ia să rezolve într-un sens exact opus problema primordialităţii. De m    este vechea problemă de a şti cine a fost mai întîi: găina sau oul -
uiomă ce se dovedeşte atît de extraordinar de încurcata prin dublul prof|el"                    ...                      ......
ca nu se poate închipui un ou neouat de gama şi nici gama care sa
fi ieşit din oul pe care existenţa ei îl postulează implicit.
lata deci problemele pe care doctorul Krokowski le comenta, de "tava vreme, în conferinţele sale. Ajunsese la acest punct pnntr-o dezvoltare organica, legitima şi logica, iar noi vom socoti ca nu am insistat niciodată destul asupra acestui lucru, dar vom adaugă, în plus, ca el se angajase în asemenea considerente cu mult înainte ca apariţia domnişoarei Ellen Brand sa le prilejuiasca trecerea în domeniul empirico-expe-rimental.
Cine era Ellen Brand? Era cît pe-aci sa uitam ca auditorii noştri nu o cunosc, deşi noua numele ei ne este, bineînţeles, familiar. Cine era? La prima vedere, aproape nimeni! O fetiţa drăgălaşa de nouăsprezece anişori, numită Elly, cu parul de un blond-pai, o daneza, nici măcar originară din Copenhaga, ci pur şi simplu din Odense, în Fionia, unde tatăl ei făcea negoţ cu unt. Ea însăşi intrase în viaţa comerciala şi încă de cîţiva ani îşi ocupase locul pe un taburet turnant, ca funcţionara a sucursalei din provincie a unei banei din capitala, în faţa unor registre groase, cu o mînecuţa de lustrin pe braţul drept — însă, deodată, începuse să aibă temperatura. Cazul era lipsit de gravitate, cel mult ar fi putut fi socotit suspect, deşi Elly era într-adevar delicata şi aparent ane-"uca şi, în plus, fara îndoiala simpatica, aşa îneît parul ei blond era adesea mîngîiat, lucru pe care, de fapt, consilierul aulic îl şi făcea de fiecare
acînd îi vorbea în sufragerie. Era învăluita de o prospeţime nordica,
0 castitate cristalina, de o atmosfera copilăreasca şi feciorelnica, teri-e drăgălaşă, la fel ca şi privirea adînca şi pura a ochilor albaştri de
P'. la fel ca şi glasul ascuţit, limpede şi subţire, într-o limba germana
c ngryita facînd greşeli tipice de pronunţie, de pilda: „calne" în loc de
• trăsăturile ei n-aveau nimic deosebit. Poate bărbia era puţin
o unda. Se aşezase la masa Herminei Kleefeld, care o luase sub aUsPiciile ei.
drag - urmare, aşa se înfăţişa domnişoara Elly Brand, aceasta mica şi "u i j blciclista şi contabila daneza cu predispoziţii pe care nimeni °4ra f 1 *5anuit vreodată vazîndu-i pentru prima sau pentru a doua îticepu a 'onda, dar care, la cîteva saptamîni după sosirea aici, Cem ^ SC manifeste> dîndu-i doctorului Krokowski multa bătaie de a Ie descoperi în toata ciudăţenia lor.
730
THOMAS MANN
Jocurile de societate din cadrul reuniunilor de seară atras
întîi atenţia savantului. Se spuneau ghicitori, apoi obiectele asmn     ma'
unse erau căutate cu ajutorul pianului la care se cînta din ce în ce mai tare
ce în ce mai încet pe măsura ce locul ascunzişului era mai aproa      '" mai departe. Se sfîrşi chiar prin a se cere aceluia care, în f deliberărilor, aşteptase afară în faţa uşii, sa execute cu precizie anu   ■ acţiuni complicate, ca, de pildă, sa schimbe inelele a două persoan poftească pe cineva, prin trei reverenţe, la dans; să ia o anumita c din bibliotecă pentru a o remite cutârei sau cutărei persoane - şi aşa m ■ departe. Trebuie să observăm că jocuri de felul acesta nu figuraseră nî atunci printre distracţiile societăţii de la „Berghof'. Nu s-a putut stabili ulterior cine dăduse ideea prima oara. Cu siguranţă însă că nu fusese Elly. Totuşi, nu se ajunsese la aceste distracţii decît în prezenţa ei.
Cei care participau la jocuri - erau de altfel aproape toţi cunoştinţe vechi, iar printre ei se găsea şi Hans Castorp — se dovedeau mai mult sau mai puţin îndemînatici, sau complet incapabili. Dar comportarea domnişoarei Elly Brand se vădi extraordinară, surprinzătoare, nelalocul ei. Tuturor le păruse plauzibilă ingeniozitatea ei fără greş în căutarea ascunzişurilor, salutata cu aplauze şi rîsete admirative; dar toţi începură sa păstreze o tăcere uluită atunci cînd ajunse la acţiuni complicate. De cum intra, executa cu un surîs blînd şi fără nici o ezitare tot ce i se poruncise pe ascuns, fara sâ aibă nevoie nici chiar de muzică. Aducea din sufragerie un vîrf de cuţit de sare pe care o presară pe capul procurorului Paravant, apoi îl lua de mînă şi-l conducea la pian unde executa cu degetul arătător începutul cîntecului Zboară păsărică. Pe urma ii aducea pe procuror la locul lui, îi făcea o reverenţă, lua un taburet şi 1 se aşeza la picioare, exact aşa cum fusese programat de către ceilalţi după un mare efort de imaginaţie.
Ascultase deci la uşă!
Elly roşi, dar ceilalţi, cu o adevărată satisfacţie, vazînd-o unu' începură s-o dojenească în cor; fata însă îi asigură: nu, nu, absolut de nu era ceea ce credeau ei! Nu ascultase la uşă, precis şi sincer, nu.
Nu afara, deci nu în spatele uşii?
— O! nu, ier-ta-ţi-mă!                                                                 a
Aşadar asculta chiar aici, în camera, căci abia intrata nu se y împiedica de-a o face.
Nu se putea împiedica? în cameră?                                   _,    ptea
Cineva îi şoptea, spunea ea. îi şoptea ce trebuie sa facă, încetişor, dar foarte limpede şi precis.
MUNTELE VRĂJIT         731
părea, evident, o mărturisire. Elly avea însă, într-un anumit sens, tiinţa că a făcut ceva rău, că-i înşelase. Ar fi trebuit să spună din ■ iocului că nu era potrivită pentru un asemenea joc, deoarece cine-jj şoptea totul. Un concurs îşi pierde semnificaţia dacă unul dintre urenţi pOSedă avantaje supranaturale. în sensul sportiv al jocului, Pllen era brusc descalificată, singularizată într-o asemenea măsura, încît uzindu-i mărturisirea toţi simţiră un fior de gheaţă în spate. Deodată, mai mulţi dintre cei de faţă cerură să fie chemat doctorul Krokowski. Cineva alergă să-l aducă, şi el veni: îndesat, cu un surîs binevoitor şi intrind imediat în temă, urzi prin întreaga lui atitudine o atmosferă de voioasă încredere. I se anunţase, cu sufletul la gura, ca se întîmplasera lucruri cu totul ieşite din comun, că apăruse o clarvăzătoare, o fată care auzea voci. „Ei, ei, şi ce-i cu asta? Linişte, dragii mei prieteni! Vom vedea." Era tărîmul şi specialitatea lui — un tărîm alunecos şi mlăştinos pentru toţi, dar pe care el circula cu o intuiţie precisă. întreba şi lăsă să i se povestească totul. „Ei, ei, ia te uită! Prin urmare, aşa stau lucrurile, copila mea?" Şi făcu şi el la fel cum făcea toată lumea, adică puse mîna pe capul fetiţei. Existau multe motive să-i aţîţe curiozitatea, dar nici unul să-l sperie. îşi adînci exoticii lui ochi bruni în azurul limpede al ochilor domnişoarei Ellen Brand, mîngîind-o uşurel cu mîna, de pe umăr pînâ pe braţ. Fata răspundea privirii lui cu o privire din ce în ce mai nevinovată, care, cu alte cuvinte, se ridica din ce în ce mai mult spre el, în timp ce capul i se înclina încetişor spre piept şi umăr. Cînd ochii ei începură să-şi întoarcă privirea, savantul făcu în faţa obrazului tetei un gest cu mîna, după care declara că totul era perfect şi trimise întreaga asistenţă foarte surescitată la cura de seară, cu excepţia domnişoarei EUy Brand cu care dorea sâ mai „flecărească" puţin.
oă flecărească! Toată lumea îşi închipuia ce putea sa rezulte de aici.
■meni nu se simţi la largul său cînd veselul „camarad" rosti acest
vnt. Toţi fură străbătuţi pîna în adînc de un fior, inclusiv Hans
°rp atunci cînd, întinzîndu-se cu mare întîrziere pe şezlongul sau
ent, îşi aminti cum îi fugise pamîntul de sub picioare, vâzînd per-
c     ^tele deplasate ale acestei Elly şi ascultînd explicaţia încurcata pe
g?. _° daduse încît îl cuprinsese o anumita indispoziţie, o nelinişte
de   .'   n uS°r rău de mare. Nu fusese niciodată martorul unui cutremur
natQ      nt> dar îşi spuse că trebuie sa fie însoţit de impresii asemă-
""sufi      6 sPa'ma ~  lâsînd la o parte curiozitatea pe care în plus i-o
injpU     Atitudinile fatale ale domnişoarei Elly Brand: o curiozitate ce
entjrnentul propriei sale vanităţi; cu alte cuvinte conştiinţa că
732
THOMAS MANN
domeniul  unde  aceasta curiozitate  înainta bîjbîind era inac raţiunii, şi deci se punea problema de a şti daca era numai o cur inutila sau şi vinovata, lucru ce nu o împiedica, de altfel, sa ramîn       6 ce era, adică numai curiozitate. Ca toata lumea, şi Hans Castorn         a multe lucruri despre fenomenele oculte sau supranaturale - şi, de a]tf. e am pomenit în trecere despre o oarecare mătuşa de-a sa a cărei r>o trista îi ajunsese la urechi. Dar niciodată aceasta lume, a cărei exist o înregistra cu un complet dezinteres teoretic, nu-i apăruse atît de dire Hans Castorp nu făcuse niciodată experienţe în aceste domenii antipatia lui faţa de acestea îi revolta bunul-gust şi simţul estetic, adică fiind o revolta izvorîta din orgoliul uman — daca ne putem folosi de expresii atît de pretenţioase vorbind despre eroul nostru atît de lipsit de pretenţii — dar care era tot atît de mare ca şi curiozitatea iscata în el Presimţea, da, presimţea clar şi precis că aceste experienţe, indiferent de drumul pe care ar fi apucat, nu puteau fi decît de prost-gust, de neînţeles şi nedemne de calitatea de om. Murea totuşi de dorinţa sa le facă. înţelegea ca alternativa „inutila sau vinovata" — ceea ce, daca n-ar fi fost decît numai ca alternativa, era încă destul de neplăcuta - nu constituia, în realitate, nicidecum o alternativa, căci ambii termeni coincideau, iar scepticismul raţiunii nu era decît o forma extramorala a acestei interdicţii. Dar acel placet experiri — sădit în el de o persoana care ar fi dezaprobat cu siguranţa, în termenii cei mai plastici, asemenea încercări -ramînea totuşi împlintat în mintea lui Hans Castorp; moralitatea sa coincidea cu curiozitatea, se potrivise întotdeauna cu ea: prin urmare, cu o curiozitate nelimitata, proprie celui care călătoreşte pentru a-şi forma spiritul şi care, o data pătrunsa taina personalităţii, nu mai era atît îndepărtata de tarîmul ce i se deschidea acum, iar aceasta curiozita e capata, astfel, un caracter militar şi nu se mai ferea de lucrurile interzi atunci cînd ele 1 se prezentau. Hans Castorp hotărî deci sa rarnîna postul sau şi sa nu se îndepărteze daca aveau sa apară noi aventuri.
Doctorul Krokowski interzisese cu străşnicie sa se mai întrepn   ^ în afara prezenţei lui, experienţe în legătura cu darurile misterio domnişoarei Brand. Confiscase copila în folosul ştiinţei, ţir>ea şedinţe în hruba sa de analize, pare-se ca o hipnotiza, se strao dezvolte aptitudinile latente, sa i le disciplineze, sa-i cerceteze hica anterioara. Hermine Kleefeld, prietena materna şi îndrum fetei, făcea de altfel acelaşi lucru şi afla, sub juramîntul seci         }.
felul de lucruri pe care le raspîndea, sub acelaşi jurămînt, în in        cflll toriul, pîna la ghişeul portarului. Află, de pilda, ca persoana
MUNTELE VRĂJIT         733
' şoptise fetiţei, în timpul jocului, gesturile ce trebuia sa le facă, se
°    ea Holger - era tînarul Holger, un spirit devenit familiar, o fiinţa
11 f neta şi eterata, ca un fel de înger păzitor al micuţei Ellen. Prin
are el era acela care îi divulgase ideea cu vîrful de cuţit de sare şi
degetul arătător pe pian? - Da, buzele lui nevăzute îi mîngîiasera
chea, o gîdilasera uşurel şi, facînd-o aproape sa surîda, îi şoptiseră
creţul. — Fara îndoiala ca, odinioară, la şcoala, lui Holger i-ar fi plăcut
f arte mult sa-i şoptească şi lecţiile pe care ea nu le învăţase. — Dar la
ceasta întrebare Ellen nu răspunse. Poate ca nu-i era îngăduit, spuse ea
mai tîrziu. îi era interzis sa se amestece în lucruri atît de serioase şi, fara
îndoiala, ca nici el nu-şi ştiuse lecţiile.
Se mai află, de asemenea, ca Ellen avusese, încă din frageda copilărie, la intervale mai mult sau mai puţin lungi, apariţii vizibile sau invizibile. - Ce însemna: apariţii invizibile? - De pilda, cam aşa: Fata de şaisprezece ani şedea într-o zi singura în salonul casei părinteşti, în faţa unei mese rotunde, cu un lucru de mîna, în plina dupa-amiaza, iar alături, pe covor, stătea culcat dogul tatălui ei, o căţea numita Freia. Masa era acoperita cu un şal colorat, unul din şalurile acelea turceşti pe care le poartă îndoite la colţuri femeile batrîne. întins în diagonala, şalul depăşea cu puţin suprafaţa mesei. Şi, deodată, Ellen văzu ca marginea şalului din faţa ei începe sa se înfăşoare încet: se înfăşură pîna la mijlocul mesei, lent, cu grija şi firesc, astfel încît sulul sfîrşi prin a deveni destul de lung; şi în timp ce se petrecea acest lucru, Freia, tresărind furioasa, cu labele dinainte ţepene şi cu parul zbîrlit, se ridica ■n picioare, apoi se năpusti urlînd în camera alăturata, se ascunse sub canapea şi un an întreg nu a mai putut fi readusa în salon.
Sa fi fost  oare Holger  acela  care  înfaşurase  şalul?  o  întreba mnişoara Kleefeld. însă micuţa Brand nu ştia. - Şi ce ţi-ai închipuit vedeai că se petrecea acest lucru? — Cum, dar îi era absolut cu in h-     a Sa ^ închipuie ceva în legătura cu acest subiect. Ell> nu-şi De lpuise nimic deosebit. - Părinţilor le spusese? - Nu. - Ce curios! su.         era nimic excepţional de gîndit în legătura cu un asemenea S1mi]   '         aVea totuşi sentimentul ca, în acest caz, ca şi în alte cazuri Plin ri   ' rc        sa păstreze tăcerea şi sa-şi formeze un secret personal, greu o      oare- - îi fusese greu sa poarte acest secret? - Nu, nu prea u       mP°rtanţa putea sa aibă un şal care se înfăşoară? Dar un alt ° apasase mai greu. De pilda, acesta:
 di        'n Urma'tot în casa părinteasca, la Odense, ieşise dis-de-dimi-era ei, situata la parter, şi voise sa străbată vestibulul, ca sa

734
THOMAS MANN
 cum
urce scara şi să se ducă în sufragerie pentru a pregăti cafeaua obişnuia, înainte de sosirea părinţilor. Ajunsese chiar pe palieruliri" cotul scării cînd, pe acest palier, la marginea acestui palier li    -   * scări, o văzuse în came şi oase pe sora ei mai mare, Sophie - mart      6 America. îi apăruse îmbrăcata cu o rochie albă şi, lucru curios nm-t cap o cunună de nuferi, mîinile îi erau aşezate cruciş pe umeri şi-i f un semn din cap. „Cum, Sophie, chiar tu eşti?" strigase Ellen îm ■ tritâ, pe jumătate bucuroasă, pe jumătate înspăimîntătă. Atunci Sonh' măi dădu o dată din cap, apoi dispăru. Devenise străvezie. Curînd nu mai percepu decît că pe un curent de âer cald şi, în sfîrşit, se fac nevăzută, astfel încît Ellen putu sâ-şi continue drumul nestingherita de nimeni. S-a aflat apoi că, la aceeaşi oră, sora ei, Sophie, murise la New Jersey, de o inflamaţie a cordului.
„Ei, gîndi Hans Castorp cînd Hermine Kleefeld îi povesti aceasta întîmplare — socoteala asta mai are oricum un oarecare sens şi mai merge. Apariţie - aici, moarte - acolo - aşadar, se putea stabili măcar un anumit raport între cele două evenimente." Şi, astfel, consimţi să ia parte la o şedinţă de spiritism, adică să asiste la nişte pahare care se învîrt, şedinţă care fusese organizată şi fixată cu nerăbdare, în ciuda straşnicelor interdicţii ale doctorului Krokowski.
La şedinţă fuseseră admise doar cîteva persoane, sediul fiind în camera Herminei Kleefeld: în afara gazdei, a lui Hans Castorp şi a micuţei Brand, nu mai erau decît doamnele Stohr şi Levi precum şi domnul Albin, cehul Wenzel şi doctorul Ting-Fu. Seară, cam pe la ora zece, se întruniră în ascuns şi controlară pe şoptite preparativele făcute de Hermine. Pe o masă rotunda de mărime potrivita, aşezată în mijlocul camerei, fusese pus, cu gura în jos, un pahar cu picior. Pe margine mesei, la distanţe potrivite, fuseseră aranjate nişte fise mici, de os, car • de obicei, serveau la jocurile de cărţi şi pe care erau scrise cu cernea cele douăzeci şi cinci de litere ăle alfabetului. Hermine Kleefeld încep prin a servi ceaiul, care fu primit cu recunoştinţă căci, cu tot intan mul inofensiv a ceea ce avea să urmeze, doamnele Stohr şi ^e plîngeau că mîinile şi picioarele li-s reci şi că au palpitaţii- DUP musafirii se încălziră, luară loc cu toţii în jurul măsuţei şi, într-o u trandafirie difuza — căci gazda, pentru a crea o atmosferă propic • şese plafoniera şi nu lăsase să ardă decît lampa de pe noptiera -atinse uşor, cu un deget al mîinii drepte, piciorul paharului. A? regula. Se aştepta momentul ca paharul să înceapă să se mişte-
MUNTELE VRĂJIT
735
P ntul acesta se putea întîmpla uşor, căci masa era neteda, buza
arului şlefuită, iar presiunea exercitată de degetele tremurătoare,
^ • ~t de uşoară ar fi fost atingerea, se producea, bineînţeles, în mod ine-
°    mai curînd verticală, într-o parte, sau mai degrabă laterală, în alta
^ 1,    n presiune totuşi suficientă, la urma urmelor, ca să deplaseze parie, ^ r harul Pe marginea cîmpului sau de acţiune, acesta avea să întîlneascâ
!■ re iar dacă cele pe care le atingea compuneau cuvinte cu un sens, f nomenul ar fi fost de o complexitate destul de tulbure, un amestec de 1 mente conştiente, semiconştiente şi complet inconştiente, determinat rit de voinţa anumitor participanţi, indiferent daca-şi mărturiseau sau şi mărturiseau intervenţia, cît şi de concursul obscur şi de înţelegerea tacită a tuturor, în vederea unor rezultate aparent stranii, rezultate la care veleităţile obscure ale fiecărui individ aveau o participare mai mare sau mai mică, şi mai presus de toate fiind cele ale drăgălaşei Elly. Lucrul acesta, în fond, îl ştiau cu toţii dinainte, iar Hans Castorp, aşa cum îi era felul, merse pînâ acolo încît o spuse cu voce tare, în timp ce toţi aşteptau, aşezaţi roată, cu degetele tremurînde. Şi, într-adevar, vîrfurile reci ale degetelor şi bătăile de inimă ale doamnelor, ca şi veselia silită a domnilor, nu proveneau decît din faptul pe care-l ştiau: anume, că se întruniseră în liniştea nopţii spre a se deda unui joc nepotrivit cu firea lor, spre a investiga, cu o curiozitate sfioasă, părţile necunoscute ale eului lor, aşteptînd acele apariţii sau acele semirealităţi considerate ca magice. Numai spre a conferi experienţei o anumită formă se admitea că spiritele defuncţilor se adresau adunării prin intermediul paharului. Domnul Albin se oferi să ia cuvîntul şi să discute cu spiritele care ar «nevoi să răspundă la apel, căci el mai asistase şi altă dată la asemenea Şedinţe de spiritism.
irecură mai mult de douăzeci de minute. Subiectele de conversaţie
epuizau, tensiunea iniţială începea să slăbească. îşi sprijiniră cotul
firept cu Palma stîngâ. Cehul Wenzel era pe punctul de-a adormi. Ellen
,        ' cu degetul mic uşor îndoit, îşi fixase privirea limpede şi pură în
e pe noptieră, adică pe deasupra obiectelor apropiate, in ' SC' Pa'laru'' se clatină şi scapă de sub mîinile persoanelor aşezate pj mesei. Degetele se putură ţine cu greu după el. Paharul alunecă reve " mar*=mea mesei, înainta de-a lungul ei pe o anume distanţă şi n0(J rusc în linie dreaptă, pînă către mijlocul tăbliei. Aci, tresari din ^aP°i rămase încremenit.
*itâ r> a tUturor fusese oarecum pe jumătate vesela, pe jumătate neli-°amna Stohr declară, cu voce plîngăreaţâ, că prefera ca totul sa
736
THOMAS MANN
 a

sau
mutra
se termine aci, dar i se răspunse ca ar fi trebuit sa se hotăra devreme şi ca n-avea altceva de făcut decît sa stea liniştita L păreau sa continue. începură sa fie convinşi ca pentru a spune d paharul nu trebuia sa atingă literele ci putea sa se limiteze la u doua batai.
- Este, aici de faţa, vreun spirit? întreba domnul Albin, cu severa, privind în gol, pe deasupra capetelor...
Urma o clipa de întîrziere. Apoi paharul lovi o data, deci rasnu afirmativ.
— Cum te numeşti? întreba iarăşi domnul Albin cu un ton aproa aspru, subliniind printr-o mişcare a capului energia intrării în matene
Paharul se deplasa. Alerga precis, în zigzag, de la o fisa la alta revenind, între timp, mereu spre mijlocul mesei; atinse pe h, pe o, pe 1 făcu impresia ca a ostenit, dar începu din nou sa se mişte şi se îndrepta către g, către e, către r. Tuturor li se confirma o bănuiala. Era Holger în persoana, spiritul Holger, care cunoştea povestea vîrfului de cuţit de sare şi altele, dar care nu intervenise în întrebările de la şcoala. Eîa acolo, plana în aer şi învăluia micul nostru cerc. Şi ce-ar fi putut face acum cu el? O clipa domni o oarecare confuzie. Deliberară încetişor, oarecum în taina, pentru a şti ce întrebări sa-i pună. Domnul Albin hotărî sa întrebe care-i fusese profesiunea, ce ocupaţie avusese Holger în timpul vieţii. Puse întrebarea ca mai înainte, pe un ton de interogatoriu, sever, cu sprîncenele încruntate.
Paharul păstra o clipă de tăcere. Apoi, oscilînd şi împiedicîndu-se, se îndrepta spre s, se întoarse şi arată către c. Ce avea sa iasă de aici. Nerăbdarea era mare. Doctorul Ting-Fu rîzînd pe înfundate îşi exprima părerea ca Holger va fi fost scafandru. Doamna Stohr izbucni într-un ns isteric   fara   sa   întrerupă   mişcarea   paharului   care,   zăngănind şchiopatînd, aluneca spre t după ce atinsese litera i, apoi spre o ş Formau cuvîntul „scritor", greşit ortografiat cu un singur i.
Ei, drace, cum, Holger fusese scriitor?! - Năvalnic şi parca ţiŞ dintr-un fel de orgoliu, paharul dădu o lovitura şi confirma cuvîntu     ^ itor printr-un pocnet. Romancier? întreba Hermine Kleefeld, pro c-ul ca pe un ţ, aşa cum, de altfel, îi reproşa impulsiv Hans <-Dar Holger nu părea dispus sa facă asemenea precizări. Şi nlC1         [ dădu alte răspunsuri. Se mulţumi sâ-l repete pe cel precedent, P forma din nou, rapid, precis şi limpede.                                     ,  c)o-
Bine, bine, aşadar, scriitor! Stinghereala crescu — o stingne          j
data, provocata de faptul ca aceste manifestări tulburătoare.

 n<j
MUNTELE VRĂJIT       »737
giuni obscure ale vieţii interioare a fiecăruia, se amestecau, deşi
n mod amăgitor, cu realitatea exterioară. Se manifesta dorinţa de a
111 t' dacă Holger se simţea fericit în aceasta stare. - Paharul lovi, cu o
•   are ca în vis, cuvîntul „resemnat". Ah, prin urmare, resemnat.
•  eînţeles, nimeni nu s-ar fi gîndit la asta, dar de vreme ce paharul for-
acest cuvînt, fiecare găsi ca era verosimil şi bine spus. — Şi de cîta
me se găsea Holger în aceasta stare de resemnare? - Şi din nou se trecu ceva la care nimeni nu s-ar fi gîndit, ceva care părea spus ca în .    rj)Uratâ rapidă". — Foarte bine! S-ar fi putut spune tot atît de bine şi rapiditate durabilă", căci răspunsul era un oracol de scriitor ventriloc, venind din lumea exterioara, iar Hans Castorp, mai ales, îl socoti excelent. O durată rapida, iată   elementul timpului în care trăia Holger şi bineînţeles că trebuia să dea un răspuns de oracol, căci fara îndoiala uitase cuvintele, proporţiile şi amănuntele precise ale măsurătorilor pamînteşti.
Ce să-l mai întrebe? Doamna Le vi îşi manifestă curiozitatea sa afle cum era sau cum fusese înfăţişarea lui Holger. Era un tînar frumos? — Trebuia să-l întrebe ea însăşi îi porunci domnul Albin, care socotea ca o curiozitate de acest gen era sub demnitatea sa. Aşa că întreba ea, tutuin-du-l, daca spiritul lui Holger are bucle blonde.
„Bucle frumoase, brune, brune", răspunse paharul repetînd cu insistenţă, de două ori, cuvîntul „brune".
Micul cerc se însufleţi. Doamnele erau absolut îndrăgostite. Trimiteau pieziş bezele înspre tavan. Doctorul Ting-Fu spuse, rîzînd tot pe înfundate, că „Mister" Holger trebuia sa fie destul de înfumurat.
Dar iată că paharul deveni brusc nebun de mînie. Străbătu masa
nbund, apoi se răsturnă şi se rostogoli în poala doamnei Stohr, care se
Oa la el, palidă ca o moarta şi cu braţele căzute. Cu multe precauţii şi
CUEe, paharul fu adus la locul lui. îl certară pe chinez. Cum îşi înga-
Ise asemenea observaţie? lata la ce te expunea impertinenţa! Ce se
acum daca Holger era mînios, daca plecase sau daca refuza sa
lin   I0Steascâ un singur cuvînt? Se insista în termeni convingători pe
panar. N-ar vrea sa compună o poezie? Nu fusese oare poet, înainte
^   P uti în durata rapida? Ah, cît de dornici erau cu toţii sa cunoască
Poem de-al lui! S-ar fi bucurat din toata inima.
Patru      a °a Pananjl răspunse: da. într-adevar, acest răspuns părea
inCe         e lntenţii bune  şi  împăciuitoare.  Şi  atunci  spiritul-Holger
Uv Co    acomPuna, compuse fara sa gîndeasca, ajutat de acest dispozi-
cat, Dumnezeu ştie cît. Părea ca nu avea să mai tacă niciodată.
738*
THOMAS MANN
Era un poem cu totul uimitor, pe care-l prezenta spiritul ve
timp ce comesenii îl repetau cu admiraţie; era un lucru m'     ° 'n
nemărginit ca şi marea de care se vorbea mereu: aluviuni întin      °S'
Iii »^ rri * 1      «*^4—1 ■ *-» f^ inului       * •-* t~r ■ • c* t-      *"i   I      JT t~± tril li I i      rf~± tll rl 11 ♦"     J~\ i i^      #-#■».».» ^       *     .                 i_                              ^
lungul prundişului îngust al golfului rotunjit din ţara insulelor         "d
abrupte. Iată! Priviţi cum se contopeşte şi se pierde în nesfîrşita i      ^ tate verde, acolo unde, sub largi fîşii de brumă, într-un purpuriu tulh şi licăriri lăptoase, soarele de vară parcă nu se mai hotărăşte sa se c    ^ Nici un glas n-ar putea rosti nici cînd şi nici cum reflexul arginti    • mişcător al apei se transformă într-o pură strălucire de sidef, într-un ' inexprimabil de culori, în lumina palida, multicolora şi opalina a lesped ' lunare care acoperea totul... Dar vai, tainic, aşa cum a apărut odih nitoareă vraja s-a evaporat! Marea dormitează. însă urmele uşoare ale apusului de soare râmîn. Pînă în adîncul nopţii nu va mai fi întuneric Un crepuscul spectral domneşte în pădurea de pini, pe dune, şi da strălucire nisipului alb al stîncilor, ca o zăpada. înşelătoare pădure de iarnă învaluitâ-n tăcere, pe care o străbate, fîlfîind, zborul greoi al unei bufniţe! Fii adăpostul nostru în acest ceas! Pasu-i atît de încet, noaptea-i atîta de clară şi dulce! Şi lin, acolo, respiră mărea, şopteşte, întinzîndu-se-n vis. Doreşti s-o revezi? Atunci apropie-te de povîrnişurile alburii ale dunelor şi urca înfundîndu-te în acel element moale care-ţi curge proaspăt în încălţăminte. Aspru şi stufos, pămîntul coboară în pantă abruptă către fundul prundişului, iar urmele zilei mai colindă încă malul întinderii care aproape că nu se mai vede... Aşază-te colo, sus, pe nisip! Ce prospeţime efemeră, ce moliciune de mătase şi de făină! Curge din pumnul tău închis, ca un şuvoi subţire şi incolor, formînd o grămăjoară. Recunoşti această simţire? Este fuga tăcută a timpului, prin orificiul îngust al clepsidrei, a instrumentului grav şi fragil care dăinuieşte ui chilia pustnicului. O carte deschisă, un craniu şi, în rama uşor adinei a. dublul şi zveltul recipient de sticla, în care un pumn de nisip prelua veşnicie îşi îndeplineşte menirea tainică şi sfîntâ, exprimînd timpu -Aşa s-a întîmplat ca spiritul-Holger ajunsese, în improvizaţia „lirica", prin ciudate asocieri de idei, de la marea ţării de baştină la un p nic şi la instrumentul care făcea obiectul contemplaţiei sale; în c    ^ de o îndrăzneala de vis, care uimiră cît se poate de puternic a mai vorbi de nenumărate lucruri omeneşti şi divine, enumerîndu-
cu litera. Abia avuseseră răgazul să izbucnească în aplauze e
 ntuzi
spiritul lui Holger atinsese şi lăsase în urmă, în zigzag, rru subiecte şi nu arăta ca ar avea intenţia să se oprească - iar după      ^ se întrezărea încă sfîrşitul acestor inepuizabile efuziuni p°e

MUNTELE VRĂJIT         739
aU despre durerile facerii şi despre primul sărut al îndrăgostiţilor,
cununa Patimilor şi despre bunăvoinţa părintească şi gravă a lui
nezeu, care pătrundeau în viaţa intima a fiinţei, sau se pierdeau în
ne târîmuri şi în spaţii siderale, efuziuni ce făcură aluzie chiar şi la timp- Fc                                                 .                                                   .
Ideeni şi la zodiac şi ar fi durat, cu siguranţă, toată noaptea, daca cei
faţa n-ar fi sfîrşit prin a ridica degetele de pe pahar, declarîndu-i lui . er cu cele mai vii mulţumiri, că era destul pentru ziua aceea, ca tul fusese de o splendoare nebanuită şi regretau infinit ca nimeni nu anscrisese poemul care, fără doar şi poate, avea să fie dăt uitării, ba chiar de pe acum, şi în cea mai mare parte, fusese uitat, ca urmare a unei anumite lipse de consistenţă, caracteristică visului. Data următoare vor avea grijă să convoace, din timp, un secretar şi îşi vor da seama de efectul pe care-l va produce, consemnat negru pe alb şi recitat în mod curgător. Dar, pentru moment, şi mai înainte ca Holger sa se scufunde din nou în resemnarea sa de durată rapidă, ăr fi foarte amabil daca ar binevoi sa răspundă unei  întrebări  precise,  care  încă nu-i  fusese adresată. Era rugat să spună măi întîi daca, în cazul ca o asemenea întrebare i-ar fi pusă, ar fi în principiu dispus să aibă extrema bunăvoinţa de a răspunde.
-Da, sună răspunsul.
Dar iată că se încurcară: ce să-l întrebe? Era ca în basme, cînd zîna sau piticul îţi îngăduie să pui o întrebare şi te temi ca nu cumva să risipeşti zadarnic această preţioasa posibilitate. Ar fi dorit sâ-l întrebe multe lucruri şi era o mare răspundere şâ alegi. Cum nimeni nu reuşea să *a ° hotărîre, Hans Castorp, cu un deget sprijinit pe pahar, spuse ca °reşte să ştie cît timp va mai dura şederea lui aci, căci, lă început, «ezuse că va fi de numai trei săptamîni.
me şi aşa, de vreme ce nu se găsea nimic mai bun, iar spiritul fu gat să răspundă lă această primă şi foarte banală întrebare, folosindu-se Preaplinul ştiinţei sale. După o oarecare şovăiala, paharul lovi masa. _a ceva destul de ciudat, care părea fără legătura cu întrebarea şi Is ca Poate fi interpretat. Formă silabisind „du-te", apoi cuvin-je  ."   "a curmezişul", iar ei nu prea ştiau ce concluzie sa tragă, cînd, uite      ' ^omem de camera lui Hans Castorp, aşa încît s-ar fi putut de     .     raspunsul ca fiind o porunca data celui care pusese întrebarea, lanu   strabate camera. - Sa-şi străbată camera? Să străbată camera de j          -'4? Ce înseamnă asta? în timp ce stăteau aşa, deliberînd şi
 caP, o formidabilă lovitură de pumn zgudui deodată uşă.
740
THOMAS MANN
Toţi împietriră. Sa fie cumva vreo surpriza? Sosise oare d Krokowski sa întrerupă şedinţa interzisa? Se uitau unii la alţii   •      ^ tau sa vadă aparînd medicul indus în eroare. Dar, în acelaşi mom      ^ doua lovitura răsuna în mijlocul mesei, tot o lovitura de pumn ca         a a-i face sa înţeleagă ca prima izbitura fusese data la fel, adică        U afara, ci din interiorul camerei.
Fusese o gluma de prost-gust a domnului Albin! El însă neg cuvînt de onoare şi toţi erau de altfel aproape siguri, chiar şi fara ac solemna garanţie, ca nimeni dintre ei nu dăduse o asemenea lovitur Aşadar, fusese Holger? Se uitară la Elly, a cărei atitudine calma îi izbi în aceeaşi clipa, pe toţi. Stătea rezemata de spătarul scaunului  cu mîinile atîrnînd libere, cu vîrful degetelor pe marginea mesei, capul lăsat pe umăr, sprîncenele ridicate, dar cu gura contractata, uşor arcuita în jos de un surîs forţat şi nevinovat în acelaşi timp, şi cu ochii albaştn de copil care nu vedeau nimic, uitîndu-se pieziş, în gol. O strigară fara ca ea sa dea vreun semn de viaţa. în acelaşi moment lampa mica de pe noptiera se stinse.
Se stinse? Doamna Stohr, care nu se mai putu stapîni, începu sa strige ca auzise ţăcănitul comutatorului. Lumina nu se stinsese, fusese stinsa de o mîna despre care se spunea cu multe menajamente ca era o mîna străina. Sa fi fost oare mîna lui Holger? Se comportase, pîna atunci, atît de blînd, de disciplinat şi de poetic, dar iată ca era în stare şi de nazbîtii, şi de nebunii. Cine putea sa fie sigur ca o mîna care izbea uşa şi mobilele, care avea neobrăzarea sa stingă lumina, nu ar fi putut tot aut de bine sa strînga pe cineva de gît? Pe întuneric, cerura chibritun, o lanterna de buzunar. Doamna Levi urla ca cineva îi trăsese parul pe frunte. în spaima ei nebuna, doamna Stohr nu se sfii sa facă o rugăciune cu glas tare. „Tatăl nostru, numai de data asta...!", striga ea gemînd şi rugîndu-l pe Dumnezeu sa lase sa triumfe mila asupra dreptăţii, meritaseră iadul. Doctorului Tmg-Fu îi trecu prin cap ideea rezona sa se apropie de comutator şi sa-l învîrteasca, astfel încît came
iarăşi luminată. în timp ce se făcea constatarea ca într-adevar lamp
ra nu er pe noptiera nu se stinsese din întîmplare, ca fusese stinsa şi L         ,
nevoie, pentru a o aprinde din nou, decît să se repete omeneşte g îndeplinit prin mijloace oculte, Hans Castorp resimţi personal o s pe care o putea considera ca pe un semn pentru el, din partea ci     ^ joc copilăresc ce se petrecea aici. Pe genunchi găsi un obiect   ?        ( souvenir care odinioară îl speriase pe unchiul sau atunci cin       ^(i pe scrinul nepotului: diapozitivul de sticla prezentînd interioru
MUNTELE VRĂJIT         741
chat şi Pe care Hans Castorp, în măsura în care putea fi vorba de
siguranţa ca nu-l introdusese în aceasta camera. îl vîrî în portofel,
'       comenteze în vreun fel oarecare acest fenomen. Se ocupară de
n Brand care stătea tot pe scaun, în atitudinea descrisa, cu privirea
enta, cu o expresie ciudat de afectata. Domnul Albin îi sufla în faţa,
tînd uşorul gest cu mina al doctorului Krokowski, după care ea îşi
eni în simţiri, şi — spre surpriza tuturor — începu sa plînga. Au alintat-o,
"ngîiat-o şi sarutat-o pe frunte, apoi au trimis-o sa se culce. Doamna
t evi se arăta gata să-şi petreacă noaptea cu doamna Stohr, deoarece
biata femeie era atît de speriată, încît nici nu îndrăznea sa se suie în pat.
Hans Castorp, cu placa în buzunarul hainei, nu făcu nici un fel de
obiecţie cînd ceilalţi bărbaţi propuseră sa sfîrşeasca seara Ia un coniac în
camera domnului Albin, care găsea ca incidente de acest fel exercitau
nu asupra inimii sau asupra spiritului, ci asupra nervilor stomacului, un
efect tot atît de prelungit şi puternic ca şi râul de mare de pe urma căruia
resimţi ameţeli şi greţuri timp de ore întregi chiar după ce ai păşit pe
pamînt.
Pentru moment curiozitatea Iui Hans Castorp se potolise. Poemul lui Holger nu i se păruse prost, dar avusese un sentiment atît de net al deşertăciunii şi al lipsei de gust a celor petrecute, încît socotise ca e mai bine să se rezume numai la cele cîteva scîntei din flacăra infernala care-l atinsese. Domnul Settembrini, cum era şi firesc, îl sfătui acelaşi lucru, cînd Hans Castorp îi povesti experienţele sale. „Tocmai asta mai lipsea, striga el! Vai, ce mizerie, ce mizerie!" Şi declara fara multe vorbe ca nucuţa Elly era o impostoare rafinata.
Discipolul sau nu răspunse nici da, nici nu. îşi spuse, ridicînd din eri> ca nu se stabilise încă distincţia clara dintre adevăr şi minciuna, ca deocamdată nu se putea pronunţa în privinţa imposturii. Poate ca adevăr şi minciuna nici nu existau graniţe precise. Poate ca existau •în între ele, grade diferite de realitate în sînul unei naturi mute şi > grade de realitate ce se sustrageau oricărei aprecieri care com-a lmPlicit o judecata morala. Ce credea domnul Settembrini despre ele        "Iantasmagorie", despre aceasta stare unde elementele de vis şi *sd           realităţii formează un amestec mai puţin străin naturii decît
*        noastre gînduri zilnice? Taina vieţii este în adevăr, de nepătruns:
d
"°stn '      6ra ^e m'rare ca uneori apăreau fantasmagorii care... şi eroul ^e inn °°ntinua astfel, în felul sau, cu o blîndeţe împăciuitoare şi destul
742
THOMAS MANN
Domnul Settembrini îl mustră, reuşi să-i consolideze pentru conştiinţa, si obţinu ceva care semăna a făgâduialâ, adică sa nu      ment ticipe la asemenea mlrşâvii. „Respecta, îi ceru el, pe omul car dumneata, domnule inginer. încrede-te în gîndirea limpede $"      m neasca, urăşte aceste convulsii ale creierului, această mocirlă as'" lui. Fantasmagorie? Taină a vieţii! Caro mio! Atunci cînd în noi slab curajul moral de a alege şi de a deosebi minciuna de adevăr, s-a t nat cu viaţa în general, cu judecata, cu valoarea, cu acţiunea care rec struieşte,  iar procesul de descompunere  a scepticismului etic   " început chiar în aceeaşi clipă înfricoşătoarea-i operă." Şi adăugă c omul este măsura lucrurilor. Dreptul omului de a se pronunţa atît asunr binelui şi râului, cît şi asupra adevărului şi aparenţei înşelătoare este imprescriptibil şi vai de cel care ar avea îndrăzneala de a voi sa-i zdruncine credinţa în acest drept creator! Era mai bine să se arunce, cu o piatra de gît, în cea mai adîncâ fîntînâ.
Hans Castorp încuviinţă din cap şi începu, într-adevăr, să fie mai rezervat faţă de aceste experienţe. Dar află că doctorul Krokowski organiza, în subterana sa destinată analizelor, şedinţe cu Ellen Brand, la care erau admişi cîţiva pacienţi privilegiaţi. Refuză însă cu indiferenţă invitaţia ce i se făcu, ceea ce bineînţeles nu-l împiedică să afle unele lucruri referitoare la succesul obţinut. Manifestări de forţă de genul celor care se produseseră involuntar şi brutal în camera Herminei Kleefeld: lovituri în masă şi în perete, stingerea lămpilor şi alte fenomene mai semnificative reapăruseră, manifestîndu-se în cursul acestor reuniuni, în mod sistematic şi cu toate garanţiile de autenticitate posibile, după ce camaradul Krokowski o hipnotiza pe micuţa Elly potrivit tuturor regulilor artei, şi o transporta în stare de vis treaz. Se dovedise că un acompaniament muzical înlesnea asemenea experienţe aşa că, în acele sen gram fonul era rechiziţionat de cercul vrăjitoresc. Dar cum cehul Wenzel, c se ocupa în acele împrejurări de manipularea aparatului, era şi un ^ muzician, avea grijă de el şi nu l-ar fi deteriorat, Hans Căstorp p1
i-l încredinţeze fără grijă. Punea lă dispoziţia spiritiştilor pentru
situaţie speciala un anumit album de discuri în care adunase tot arii uşoare, dansuri, mici uverturi şi alte bucăţi foarte potrivite Elly nu pretindea deloc lucruri mai înalte.
Aşadar, printre aceste acompaniamente muzicale, se întîmp cum i se povesti lui Hans Castorp, ca o batistă zburase singura^ curînd fusese ridicată de o „gheara" ascunsă în cutele ei, ca-coşul de hîrtii ăl doctorului se ridicase înspre tavan, ca p:
utea sa aceasta felul*
MUNTELE VRĂJIT
743
giu fusese oprit şi apoi repus în funcţiune „de nimeni", ca se auzise °           ţl ?' încă multe alte nerozii confuze de acelaşi gen  Savantul
 lo
 » ?' încă multe alte nerozii confuze de acelaşi gen. Savantul
ducător al experienţelor avea avantajul că putea sa le dea nume eStj  cu aspect ştiinţific şi foarte erudit. Acestea erau, explica doc-"   1 în conferinţele şi convorbirile sale particulare, fenomene „teleci-t'ce" Pe care e' 'e clasifica într-o categorie de fenomene botezate de
ştiinţă
cu numele de materializări şi spre care tindeau eforturile lui în

xperienţele efectuate cu Ellen Brand.
în limbajul său, era vorba aici de proiectări biopsihice ale unor com-olexe subconştiente în realitatea obiectivă, de procese al căror izvor trebuia căutat în constituţia medială, în starea de somnambulism, şi care puteau fi socotite ca imagini de vis obiectivate, prin aceea ca se manifesta aici o facultate ideoplastică a naturii, o aptitudine a gîndului de a atrage în anumite condiţii materia cu care se înveşmînta într-o realitate efemeră. Aceasta materie se degaja din trupul mediului, pentru a căpăta, în afara lui şi în mod trecător, forme de membre biologice vii, adică de mîini, care îndeplineau tocmai aceste acte fără noimă şi uimitoare cărora le erai martor în laboratorul doctorului Krokowski. în anumite împre-juTări, aceste membre erau chiar vizibile şi palpabile! Formele lor se păstrau în parafină şi în ipsos. Dar în alte condiţii se mergea şi mai departe. Capete, figuri omeneşti individualizate şi chiar fantome întregi se materializau în faţa ochilor celor care se consacrau acestor experienţe, prin urmare se intra chiar în oarecare raporturi cu materializările - iar mci doctrina doctorului Krokowski părea că se dedublează, începînd să ne afectată de strabism şi să capete un caracter instabil şi echivoc, ana-S aceluia pe care-l avuseseră expectoraţiile sale despre „dragoste". aci, de aici înainte, nu mai era posibilă evitarea neînţelegerilor şi nici si se păstreze multă vreme o perspectivă ştiinţifică faţă de senzaţiile
lective ale mediului şi ale ajutoarelor sale pasive, reflectate în real.
aci înainte, cel puţin parţial, intrau în joc entităţi provenind din afara
dincolo; era vorba, poate — dar acest lucru nu era mărturisit în
t .   ^ime ~ de fiinţe care nu mai trăiau, de făpturi care profitau de avan-
înf. .    Olelnic şi secret al clipei pentru a se întoarce în materie, ca să se
?eze celor ce-i chemau — în sfîrşit, era vorba de evocarea spiritului
e     C1 acesta era scopul către care tindea camaradul Krokowski în tot j         acea împreuna cu grupul său. Bondoc şi surîzînd binevoitor.
efOn
 Pe fiecare să aibă încredere şi sa fie optimist, el depunea
 .                   are să aibă încredere şi sa fie optimist, el depunea
'Usţmute în acest sens, căci întreaga sa persoana se simţea teri-
744
THOMAS MANN
bil de la largul său în mocirlă, în suspect şi în subuman, fiind bună călăuza pe asemenea meleaguri, chiar pentru persoanele ti   •   ' ° măcinate de îndoieli. Ca atare succesul părea să-i surîda în toat      ?' vinţele, mulţumită darului extraordinar al domnişoarei Ellen Bra d
Pe
care se străduia să-l amplifice şi să-l educe - după cum auzise H Castorp. Şi primi, ca un semn de simpatie, o palmă venită de la a mîini materializate. Procurorul Paravant primise şi el, din transcende o palmă zdravănă şi încercase să făcâ faţă situaţiei cu un simţ al umor Iul eminamente ştiinţific, mergînd chiar cu curiozitatea pîna acol încît întinsese şi celălalt obraz - fără să mai ţină seama de calităţile sale de cavaler, de jurist şi de domn în vîrstă, care l-ar fi obligat să aibă o cu totul alta atitudine, dacă palma ar fi avut o provenienţă terestra. A. K Ferge, acest martir blînd, căruia toate lucrurile înalte îi erau străine ţinuse, într-o zi, în chiar mîna sa, mîna unuia dintre aceste spirite, şi putuse sa se convingă de conformaţia şi de consistenţa formei ei, după care această mîna — care o strînsese pe a lui în limitele bunei-cuviinţe -îi scăpase într-un fel ce nu putea fi descris cu exactitate. A fost nevoie de un timp destul de lung — aproape două luni şi jumătate cu cîte doua şedinţe pe săptămînâ — mai înainte ca o mîna provenind din acest „dincolo", scăldata în lumina roşietică a unei lămpi mici, acoperită cu hîrtie roşie — mîna unui tînăr s-ar fi zis — să fi apărut privirilor tuturor, bîjbîind pe sub masă şi sâ-şi fi lăsat amprenta într-un vas de argila plin cu făina. Abia opt zile mai tîrziu se întîmplă însă că un grup de colaboratori de-ai doctorului Krokowski, adică domnul Albin, doamna Stohr şi perechea Magnus,  apăru  spre miezul  nopţii, manifestînd în mod evident un entuziasm de prost-gust şi un extaz înfrigurat, pe balconul lui Hans Castorp, care moţăia în frigul muşcător; îi povestiră care mai de care li se arătase Holger cel pomenit de Ellen, ca deasupra umărului soffl nambulei apăruse capul lui care într-adevăr avea „bucle frunio brune, brune", şi că mai înainte de a dispărea, zîmbise cu o blîndeţ cu o melancolie de neuitat.
„Cum oare, gîndi Hans Castorp, se poate asocia nobila durer    ^ comportarea   acestui   Holger,   cu   neseriozitaţile   lui   banale   ?     ^ ştrengâriile lui frivole, de pildă, cu acea palma lipsită de melan        ^ care o încasase procurorul?" Se părea însă că nu trebuia sa pre asemenea cazuri, o logica perfectă în felul de a se manifesta al un      ,^_ ter. Poate că era vorba de o stare de spirit asemănătoare aceleia     ^ ^ lui ghebos din cîntec, de răutatea sa amarîtă şi jalnică. Admir Holger nu păreau să se gîndeascâ la toate acestea. Ceea ce-iin
MUNTELE VRĂJIT         745
a să-l hotărască pe Hans Castorp sâ renunţe la decizia sa de a nu 61 • participa. Trebuia neapărat ca şi el să asiste la şedinţa următoare, cînd lucrurile mergeau atît de bine. Căci Elly făgăduise în somn • facâ să apără, data viitoare, pe oricare dintre morţii ceruţi de participanţii la şedinţă. _ Pe oricare?
Hans Castorp continua totuşi sa aibă rezerve. Dar faptul că putea fi oricare dintre morţi" îl preocupă totuşi într-o asemenea măsura, încît, n următoarele trei zile, ajunse sâ-şi schimbe hotărîrea. Pentru a spune tot adevărul, nici nu-i trebuiră trei zile, ci doar cîteva minute. Schimbarea în mintea lui se produse în ora singuratică în care îşi pusese încă o dată, în salonul de muzică, un anume disc pe care era imprimată personalitatea arhisimpatică a lui Valentin, în timp ce, stînd pe scaunul său obişnuit, asculta acea rugă a viteazului care-şi lua rămas bun, arzînd de nerăbdare să plece pe cîmpul de onoare şi cînta:
Iar dacă Domnu-n cer mă va chema, De-acolo te voi apăra, O, Margareta!
Atunci, ca de fiecare data cînd asculta acest cîntec, o emoţie — pe care, astăzi, anumite posibilităţi o investeau cu mai multa putere, trans-formînd-o într-un fel de dorinţă - îl făcu pe Hans Castorp sâ tresalte şi sâ gîndească: „Poate că este ceva vinovat şi inutil, totuşi ar fi de o ciudăţenie tulburătoare şi o aventura foarte tentanta. Şi, aşa cum îl cunosc eu, nu mi-ar purta pică, dacă n-are nici un amestec." Şi-şi aminti
acel potob't şi îngăduitor „Te rog, te rog!" pe care-l primise, odinioară,
Pt răspuns, în laboratorul de radioscopie, cînd se crezuse îndreptăţit a cearâ voie pentru anumite indiscreţii optice.
.   A doua zi dimineaţa anunţa că va lua parte la şedinţa de seară şi, o ^e  01"â  după  cină,   îi   ajunse  din   urmă  pe  ceilalţi   care, suh    a^mc' f^ă grija, ca nişte habitues ai supranaturalului, coborau la Tin            erau t^ec't veterani, stabiliţi de mult în sanatoriu, ca doctorul
to . .u şi cehul Wenzel pe care-l întîlni pe scară, iâr în cabinetul doc-nej "-""okowski dădu peste domnii Ferge, Wehsal şi procurorul, doam-'Pari •    ' Şl ^'eefeld, ca sa nu mai vorbim de cele care semnalizaseră
c^a căpului lui Holger şi de mediumul Elly Brand. Cajt       a nordică se şi afla sub supravegherea doctorului cînd Hans recu pragul uşii prevăzute cu o carte de vizita. Stînd lingă
746
THOMAS MANN
Krokowski, care purta halatul negru de lucru şi o ţinea cu solie' părinteasca cu braţul trecut peste umăr, Elly Brand aştepta musaf '"^ picioarele treptelor care coborau de la nivelul demisolului în apart       * tul asistentului, şi-i saluta împreuna cu acesta. Salutările veneau rT partea tuturor cu o cordialitate vesela, dar indiferenta, de parca tot' dorit în mod intenţionat sa înlăture orice constrîngere şi orice sole tate. Vorbeau vrute şi nevrute, cu voce tare, pe un ton glumeţ, îşi dacj ghionturi şi voiau cu orice preţ să pară complet nepăsători. în barba 1 ' Krokowski, dinţii galbeni apăreau necontenit; rostea anumite expres" afectuoase şi liniştitoare, repetînd mereu: „Sal'tare!" - devenind ma' insistent cînd îi ura bun venit lui Hans Castorp care era tăcut şi părea sa aibă o expresie şovăitoare. „Curaj, prietene!" păru sa spună clătinarea din cap a medicului, în timp ce strîngea aproape cu asprime mîna tînârului. „De ce să ne faci mutre acre? Aici nu-i nici şmecherie, nici fanatism;   nu  e   decît  buna-dispoziţie   bărbăteasca  a  unei cercetări ştiinţifice fara idei preconcepute." Intîmpinat cu o asemenea panto-mimă, celalalt nu se simţi defel mai la largul lui. Cînd îşi schimbase hotarîrea, l-am văzut evocînd amintiri din cabinetul de radioscopie. Dar aceasta asociaţie de idei nu este suficienta pentru a-i caracteriza starea sufleteasca. Era o stare care te făcea mult mai mult să te gîndeşti la ciudatul şi de neuitatul amestec de îndrăzneală şi nervozitate, de curiozitate, dispreţ şi ardoare căruia îi căzuse prăda, cu mulţi ani în urmă, cînd. puţin ameţit de băutura, se dusese prima oara cu colegii la o casa de toleranţă din cartierul Sankt Pauli.
Cum toţi cei chemaţi erau prezenţi, doctorul Krokowski se retrase în camera alăturată, cu doi asistenţi care de data aceasta erau doamna Magnus şi domnişoara Levi cea cu pielea fildeşie, pentru a perene ziţionă mediumul, în timp ce Hăns Castorp aştepta, în cabinetul de iu
 fl
şi de consultaţie al medicului, împreună cu ceilalţi noua invitaţi,
 rşi
ş                      ţ                          ,      p                         ţ
acestui control, care se repeta mereu fără rezultat, dăr cu regularita
rigoare ştiinţifica. Din timpul conversaţiilor pe care le avusese
într-o
vreme aici cu
analistul, fara ştirea lui Joachim, cunoştea bine cam Era un cabinet medical de consultaţii ca multe altele, avînd un brro . fotoliu cu spătar curbat şi, la stînga, în spatele ferestrei, un fotoliu
năt bolnavului, cîte o biblioteca de o parte şi de alta a uşii
late:
cuprinzînd cărţile necesare activităţii zilnice, un şezlong cu pînza situat oblic, în unghiul drept al camerei şi despărţit de birou p paravan cu mai multe laturi, o vitrină cu instrumente în acela?        .^ bustul lui Hipocrat într-un colţ şi, pe peretele din dreapta. gra
cura»--un
hi-
MUNTELE VRĂJIT         747
forte după „Lecţia de anatomie" a lui Rembrandt, deasupra sobei cu
naturale. Totuşi se puteau observa anumite schimbări efectuate în
derea unui anumit scop. Masa rotunda de mahon care, înconjurata în
d obişnuit de scaune, îşi avea locul în mijlocul camerei, sub lampa
I etrică, în centrul covorului roşu ce acoperea aproape în întregime
deaua,  fusese   împinsă   spre   colţul   din   stînga,   într-un   loc   mai
■ndepărtat, acolo unde se găsea bustul de ipsos; foarte aproape de soba
nrinsă ce raspîndea o căldură uscată, se afla o măsuţă mai mica,
acoperită cu un covor subţire pe care era aşezată o lampă cu abajur roşu
• jn afară de acesta, un al doilea bec, de asemenea acoperit cu un voal
negru. Pe măsuţă şi alături de ea se mai găseau cîteva obiecte bine
cunoscute: un clopot - de fapt două, de construcţie diferita - şi un gong,
precum şi farfuria cu făină şi coşul de hîrtii. Aproximativ douăsprezece
scaune şi fotolii de diferite feluri înconjurau masa într-un semicerc ale
cărui extremităţi se aflau una lîngâ piciorul şezlongului, iar cealaltă
aproape de mijlocul camerei, sub lampa din plafon. Aici, în apropierea
ultimului scaun, cam la jumătatea drumului către uşa, fusese aşezat
gramofonul.  Albumul  cu  discuri  se afla pe  un  scaun.  Aceasta era
ordinea prevăzută. Nu se aprinsese încă becul roşu. Lampa din plafon
raspîndea o lumină alba şi strălucitoare. Fereastra,  spre care stătea
îndreptată partea îngusta a biroului, era acoperită cu o perdea neagra
peste care fusese tras şi un stor alb-gâlbui, împodobit cu dantele.
După zece minute medicul ieşi din cabinet împreună cu cele trei
femei. Aspectul micuţei Elly se schimbase. Nu mai purta îmbrăcămintea
«obişnuită, ci un fel de costum special, un soi de halat de mătase alba,
prins în jurul taliei cu o panglicuţă, şi care lăsa sa i se vadă braţele
ţiri. Cum sub această haina sînii ei de fată tînara se desenau liberi şi
susţinuţi, părea să nu mai aibă nimic pe dedesubt.
Cu toţii o salutara veseli. „Buna, Elly! Ce drăgălaşa e! O adevărată
• ^>a lucrezi cum trebuie, îngeraşule!" Fata surise la aceste excla-
' °ar şi din cauza costumului despre care ştia că-i  vine bine.
rolul prealabil negativ, anunţă doctorul Krokowski. La treabă
> camarazi!" adăugă el cu r-ul său exotic pe care-l producea lovind
n     ° singură dată cerul gurii, iar Hans Castorp, impresionat în mod
c .     ut "e acest din urmă cuvînt, era pe punctul să ocupe un loc — ca şi
inc    J °are' strigmd „buna", sporovaind şi dîndu-şi palme pe umeri,
<idr           Sâ Se a§eze Pe scaunele dispuse în semicerc — cînd medicul i se
esâ Personal.
748
THOMAS MANN
- Dumitale, prietene dragă (prietene dragă, spuse el), care mijlocul nostru oarecum ca un invitat sau ca un novice, aş vr         " acord astă-seara drepturi deosebite. Te însărcinez cu supravegh mediumului nostru. E un procedeu pe care-l practicăm în mod obis   • după cum vei vedea. Şi-l ruga pe tînâr să se apropie de unul din capet semicercului, adică de acela vecin cu şezlongul şi cu paravanul u Elly, cu capul întors mai curînd către uşa cu trepte de la intrare d   • către mijlocul camerei, stătea într-un fotoliu de paie obişnuit, în vrem ce doctorul Krokowski se aşeză pe un alt fotoliu asemănător, în faţa e' şi-i cuprinse mîinile, strîngînd genunchii fetei între ai săi. Procedează s' dumneata la fel, îi porunci el lui Hans Castorp şi-l puse să se aşeze în locul lui. Vei fi de acord că izolarea este perfectă. Pentru un plus de precauţie, vei fi ajutat. Domnişoară Kleefeld, îngăduiţi-mi să vă rog...
Şi tînâra mobilizată cu o politeţe atît de ciudată, se alătură grupului, strîngînd cu mîinile ei încheieturile fragile ăle micuţei Elly.
Lui Hans Castorp nu-i era întotdeauna cu putinţă să evite a privi obrazul, atît de apropiat de-al său, al copilei-minune pe care o ţinea foarte strîns. Ochii lor se întîlneau, dar cei ai micuţei Elly deviau şi coborau din timp în timp, exprimînd o pudoare pe care situaţia o justifica perfect; şi, în acelaşi timp, surîdea într-un mod oarecum afectat, cu capul pieziş şi cu buzele uşor ţuguiate, aşa cum făcuse şi la şedinţa cu paharul. De altfel, această fandoseala îi evocă supraveghetorului ei o altă amintire, mai îndepărtată. Căm aşa îşi aminti el că zîmbise şi Kăren Kărstedt cînd, împreuna cu Joachim, rămăseseră tustrei în picioare în faţa mormîntului încă neocupăt al cimitirului din Dorf...
Se aşezaseră cu toţii în semicerc. Erau treisprezece persoane, fara a mai  socoti pe cehul Wenzel care  se ocupa de obicei de aparatu „Polyhymnia" şi care, după ce-l puse la punct, lua loc pe un taburet 1 spatele spectatorilor aşezaţi în mijlocul camerei. Avea lîngâ el şi cnitar ■ Sub lampă, acolo unde şirul de fotolii se sfîrşea, se aşeză doctorii Krokowski, după ce aprinse cele doua lumini roşii şi stinse plato O obscuritate uşor roşieticâ domnea acum în camera ale cărei pan rale şi unghere mai îndepărtate nu mai erau deloc accesibile pnvl     ^ De  fapt numai  partea de  deasupra mesei  şi  rpi   ce  °  ~inc0
cei  ce  o
cu
îndeaproape erau slab luminaţi de o lucire roşieticâ. în clipe'e toare, abia putură sâ-şi vadă vecinii. Cu greutate, ochii se obiş întunericul şi reuşiră să profite de lumina care le era acordată şi P flăcările căminului o întărea într-o oarecare măsura.
MUNTELE VRĂJIT
749
Apoi doctorul spuse cîteva cuvinte despre această lumina, se plînse
nsuficienţa ei din punct de vedere ştiinţific. Nu trebuia interpretată
un nujl°c de a crea atmosferă, ca o mistificare. Din păcate, deocam-
tă  cu toata dorinţa sa, nu se putea organiza o lumină mai bună.
existenţa forţelor care intrau aici în joc şi trebuiau studiate era de
semenea natură încît nu se putea manifesta şi nici nu se putea exercita
o acţiune eficace la lumina albă. Era o condiţie de care, pentru moment, trebuia să se ţină seama. Hans Castorp se declară mulţumit, întunericul îi făcea bine. Atenua ciudăţenia situaţiei în ansamblul ei. în plus, pentru a justifica întunericul, îşi aminti de acea stare de reculegere pe care o trăise în sala de radioscopie şi cînd ochii obişnuiţi cu multa lumină, bîjbîiseră înainte de a „vedea".
Mediumul, mai spuse doctorul Krokowski continuîndu-şi introducerea care după toate aparenţele se adresa în special lui Hans Castorp, nu mai avea nevoie ca el, medicul, să-l adoarmă. După cum putea oricine să observe, căzuse singur în transă şi, o data cu asta, spiritul său protector, faimosul Holger, vorbea prin ea. şi tot lui — şi nu ei — trebuia sa-i adresezi dorinţele. De altfel, a crede că trebuie să-ţi concentrezi, cu voinţă şi putere, gîndurile asupra fenomenelor pe care le aştepţi, ar fi fost o eroare care putea duce la nereuşită. Dimpotrivă, erau indicate atît o atenţie pe jumătate distrasă, cît şi o sporovăială indiferenta. îi recomandă în special lui Hans Castorp sa vegheze în permanenţa asupra mîinilor şi picioarelor mediumului.
-Formaţi lanţul! porunci doctorul Krokowski, ceea ce se şi executa, provocînd o mica ilaritate generală, căci pe întuneric nu puteau fi găsite imediat mîinile vecinilor.
Doctorul Ting-Fu, vecinul Herminei Kleefeld, îşi aşeză mîna dreapta Pe umărul tinerei şi întinse mîna stîngâ domnului Wehsal care venea
uPâ el. Lîngă doctor se aflau domnul şi doamna Magnus, apoi urma
A K p • **■• rerge care, dacă Hans Castorp nu se înşela, ţinea în mîna dreapta
na domnişoarei Levi cea cu pielea de fildeş, şi aşa mai departe. ~ Muzica! porunci doctorul Krokowski; iar cehul, în spatele doc-
torului
Şi al vecinilor lui, porni discul şi aşeza acul. Conversaţie! porun-
Ci H'
m nou Krokowski, în timp ce primele măsuri dintr-o uvertura de Miliopu
""-«.er începură să răsune.
v>> disciplinaţi, toţi se strâduiră sa înceapă o conversaţie care nu
fel   mC' Un su*'iect mai deosebit: despre zăpada din iarna aceea, despre
ne      6 Servite la ultima masă, despre vreo arrivee, despre vreo plăcere
ernentară sau autorizată, conversaţie care, pe jumătate acoperită
750
THOMAS MANN
de muzica, se întrerupea şi se lega iarăşi, prelungindu-se numai * artificial. Astfel trecură cîteva minute.
Discul încă nu se terminase cînd Elly avu o tresărire violent fior îi străbătu trupul, suspină, partea de sus a corpului i se ani înainte, astfel încît fruntea ei atingea fruntea lui Hans Castorp si -acelaşi timp, braţele începură să execute, împreună cu cele ale suprav ghetorului, mişcări bizare, înainte şi înapoi, ca şi cum ar fi acţionat fel de pompa.
— Transa! anunţă experta Hermine Kleefeld.
Muzica se opri. Conversaţia se întrerupse. Iar în tăcerea brusc instaurata, se auzi vocea de bariton moale şi tărăgănată, â medicului rostind întrebarea:
— Holger este prezent?
Elly tremură din nou. Se clătină pe scaun. Apoi Hans Castorp simţi cum fata îi strînge puternic şi iute mîinile cu amîndoua mîinile.
— Mă strînge de mîini, anunţă Castorp.
— El, îl corectă doctorul. El ţi le strînge. Deci! este aici. Te sal'tâm, Holger! i se adresă Krokowski pe un ton onctuos. Din toată inima îţi spunem fii bine venit, camarade! Şi lasă-mâ sâ-ţi amintesc: Ultima oara cînd ai fost aici, în mijlocul nostru, ne-ai făgăduit să chemi pe oricare dintre morţii pe care ţi—i vom numi, fie frate sau soră, şi să-i faci sa apară în faţa ochilor noştri muritori. Eşti oare dispus, azi, sâ-ţi îndeplineşti făgâduiala şi te simţi în stare de un asemenea lucru?
Elly tresări din nou. Gemu şi şovăi sâ răspundă. îşi duse încet mîinile lâ frunte, împreună cu cele ale vecinului ei şi le ţinu aşa, un moment. Apoi şopti, chiar lîngâ urechea lui Hans Castorp un „da" plin de ardoare.
Suflul acestui cuvînt în ureche îi provocă prietenului nostru acea gîdilare a epidermei care da naştere la ceea ce se numeşte de oui „piele de găină" şi a cărei provenienţă i-o explicase odată consul aulic. Vorbim de o gîdiliturâ ca sâ deosebim impresia pur fizica de ac a reacţiei sufleteşti. Căci nu putea fi vorba la el decît de spaimă-   ^ gîndit gîndea cam aşa: „Haida-de, iată una care se întrece cu g' Dar în acelaşi timp, se simţea emoţionat, chiar tulburat: era un       ^ ment provenit dintr-o nedumerire provocată de faptul înşelato tînără ale cărei mîini le ţinea într-ale sale îi şoptise un „da" la ur
— A spus „da", raportă el, şi se ruşina.                                  „vinS'
— Foarte bine, Holger, spuse doctorul Krokowski. Sîntern că te vei ţine de cuvînt. Avem încredere în faptul că vei face în

MUNTELE VRĂJIT
751
eea ce-ţi stă în puteri. Te vom anunţă imediat cine este acel mort ne care dorim să-l vedem apărînd. Camarazi, se adresa el micii ietâţi» pronunţaţi-vă! Cine are vreo dorinţa? Pe cine sa va aducă priciul Holger?
Urmă o tăcere apăsătoare. Fiecare aştepta ca vecinul să vorbească. Unii dintre ei se întrebaseră, desigur, în ultimele zile încotro şi către . je mai zburau gîndurile. Dâr a face să revină morţii, adică a le dori «întoarcerea, este întotdeauna un lucru complicat şi delicat. în fond, pentru a fi sinceri, e un lucru care nici nu se poate dori. A proceda altminteri este o eroare. Dorinţa e tot atît de imposibila ca şi faptul în sine, şi ne-am da seama foarte limpede, dacă natura ar anula măcar o singura dată această imposibilitate; şi ceea ce numim durere nu este poate atît regretul pe care-l resimţim din cauza imposibilităţii de a vedea morţii revenind, cît neputinţă noastră de a dori un asemenea lucru.
Cam asta simţeau, în mod confuz, cu toţii, în ciuda faptului că nu era vorba de o întoarcere serioasa şi practică în viaţa, ci de un aranjament pur sentimental şi scenic în cursul căruia nu făceai altceva decît să-l vezi pe defunct, cazul fiind deci anodin; totuşi, le era teama de figura celui la care se gîndeau şi fiecare ar fi cedat bucuros vecinului dreptul de a formula o dorinţă. Şi Hans Castorp gîndea la fel, dar deşi avea impresia ci aude potolitul şi îngăduitorul: „Te rog, te rog", din ceasul acela cufundat în întuneric, se abţinu şi, în ultimă instanţa, se simţi destul de dispus sa renunţe în favoarea altuia. Dar cum tăcerea dura prea mult, spuse cu o voce stinsă, întorcînd capul către conducătorul şedinţei:
- Aş vrea să-l văd pe vărul meu defunct, Joăchim Ziemssen. A fost ca o eliberare pentru toţi. Dintre cei prezenţi, numai doctorul mg-Fu, cehul Wenzel şi mediumul nu-l cunoscuseră personal pe cel Propus a fi chemat. Ceilalţi, Ferge, Wehsal, domnul Albin, procurorul, °mnul $i doamna Magnus, doamna Stohr, domnişoara Levi şi Hermine eteld îşi manifestară aprobarea, cu vocea tare şi bucuroasă, bă chiar octorul Krokowski făcu satisfăcut un semn din cap, deşi raporturile Joachim fuseseră întotdeauna reci, acesta din urmă aratîndu-se e Puţin dispus sâ-i accepte studiile analitice.
Y     Mlnunat, spuse doctorul. Ai auzit, Holger? Tu nu l-ai cunoscut în )u     .    cel numit mai înainte. Dar acum îl cunoşti oare dincolo de
n Şi eşti gata sâ-l aduci în mijlocul nostru?
%!■■   e*Harea deveni încordată. Adormita se clătină, gemu şi se cutre-
cjj,^     ^^ că dibuie, căută şi se luptă. Aplecîndu-se cînd într-o parte,
ea'altâ, murmura cuvinte de neînţeles, fie la urechea lui Hans
752
THOMAS MANN

Castorp, fie la cea a lui Hermine Kleefeld. în sfîrşit, Hans Casto strînsoarea celor doua mîini, care însemna „da", ceea ce raportă '
- Perfect! striga doctorul Krokowski. La lucru, Holger! Muzic i runci el. Discuţie!
Şi aminti din nou adunării ca scopul era uşurat nu prin concent gîndului şi nici prin reprezentarea forţată a ceea ce se aştepta, ci prinţ atenţie vaga şi nesilită.
Acum veniră orele cele mai stranii pe care le trăise eroul nostru p-atunci, şi cu toate că drumul viitor al destinului sau nu ne este prea b' cunoscut, urmînd ca, la un moment dat, să-l pierdem din vedere cat sfîrşitul povestirii noastre, totuşi sîntem ispitiţi să admitem ca au rămas cele mai stranii clipe trăite de el vreodată.
Acum începură acele ore, adică, să o spunem din capul locului, mai mult de două, inclusiv o scurta întrerupere a „muncii" lui Holger sau mai exact a tinerei ELly — cînd se desfăşura strania trudă care se lungi atît de înspăimîntător, încît, la un moment dat, toată lumea era pe punctul de a se îndoi dacă se putea aştepta la vreun rezultat şi, în plus, dintr-o profundă milă, toţi se simţiră adesea ispitiţi să o scurteze, întrucît părea că depăşeşte puterile plăpînde cărora acest efort le era impus pînă la a trezi compătimirea. Noi ceilalţi, bărbaţii, atunci cînd nu fugim de viată, resimţim cu toţii, în anumite împrejurări, această mila de neîndurat pe care, deşi este ridicol, nimeni n-o admite şi care este probabil destul de nelalocul ei, acel „destul" revoltat care ne scapă, cu toate că este necesar cu orice preţ să se ajungă la un sfîrşit. Sîntem convinşi: cititorul a înţeles că, în fapt, este vorba de situaţia de soţ şi tata, în care fiecare dintre noi se află cîndva, precum şi de actul naşterii cu care lupta micuţei Elly semăna într-un mod atît de izbitor şi atît de indiscutabil, încît chiar cei care nu-l cunoşteau încă ar fi trebuit să-l identifice, între aceştia urma aflîndu-se şi tînârul Hans Castorp căruia, cum nici el nu fugise viaţa, i-a fost dat sa cunoască astfel acest act sub aspectul lui de mi cism organic — şi încă ce aspect! Şi în ce condiţii! Nu se pot caline fel decît scandaloase toate caracterele şi detaliile acestei camere un înfâptuia actul naşterii, sub lumina roşie, atît în ceea ce priveşte
 ^
persoana care năştea în halatul ei larg, cu braţele goale, cît şi ce' împrejurări, adică acea continuă uşoara muzică de gramofon-sporovăială silita pe care semicercul se străduia s-o întreţină c ordinului, îndemnurile voioase cu care o îmbărbătau tot timpu " | care se chinuia şi lupta: „Haide, Holger! Curaj! O să meargă! INU
lăsa-
MUNTELE VRĂJIT
753
eer dă-i drumul! încă un mic efort şi vei reuşi!" Şi nu facem acum nici cu persoana „soţului" — dacâ-l putem considera soţ pe Castorp  care formulase dorinţa — a soţului  deci,  care  ţinea nunchii „mamei" între ai săi, care-i ţinea de asemenea şi mîinile, ele mîini tot atît de umede cum fuseseră pe vremuri âle micuţei Leila, tfel că trebuia tot timpul să-şi reînnoiască efortul ca să nu le scape. Căci soba de la spatele fetei dogorea.
Mistică şi iniţiere? Vai, nu, căci toţi se comportau zgomotos şi fără delicateţe în penumbra roşie cu care ochii, treptat, se obişnuiseră cît sa cuprindă aproape toată camera. Muzica şi strigătele te îndemnau sa te gîndeşti la metodele folosite de Armata Salvării pentru a-şi înviora auditorii, şi îi făceau să gîndeăscâ astfel chiar şi pe cei care, ca Hans Castorp, nu asistaseră niciodată la vreo serbare religioasa a acelor fanatici veseli. Scena părea mistica, misterioasă, pioasa, dar nu într-un sens de fantasmagorie, ci doar într-unui firesc, organic, datorita, aşa cum am mai spus-o, şi unei înrudiri intense cu o alta imagine. Asemănătoare durerilor facerii, eforturile micuţei EUy izbucneau după intervale de calm, timp în care râminea răsturnată pe spătarul scaunului, într-o stare de inconştienţă numită de doctorul Krokowski „transă profundă". Apoi tresărea iarăşi, gemea, se arunca dintr-o parte în alta, îi împingea pe supraveghetori, se lupta cu ei, le murmura la ureche cuvinte pline de ardoare, dar lipsite de sens, părea că vrea să expulzeze ceva din ea însăşi, se aruncă într-o parte, scrîşneă din dinţi, mergînd pînă la a muşca mîneca hainei lui Hâns Castorp.
Aşa trecu o oră şi mai mult. Apoi conducătorul şedinţei socoti că era n lnteresul general să se facă o pauza. Cehul Wenzel, care pentru a se mai ocupa şi cu altceva şi pentru a cruţa, în ultimă instanţa, gramofonul, lngnase chitara, facînd sa-i vibreze cu multa îndemînare coardele, ese deoparte instrumentul. Cu un suspin, lanţul mîinilor se desfăcu. °rul Krokowski se îndrepta câtre perete pentru a aprinde lampa, ■na albă ţîşni orbitoare şi toţi cei învăţaţi cu întunericul clipiră în stupid Elly dormita, aplecata mult înainte, cu obrazul aproape pe cni. Era surprinzător de agitată, facînd gesturi care păreau fami-c-       'orlalţi, dar pe care Hans Castorp le urmări cu atenţie şi uimire: Cq     minute, mîna liberă a fetei avu o mişcare de du-te vino în dreptul b|e      ' ° "epărta şi o apropia, de parcă ar fi vrut să scoată sau să gre-

 eVa'
o i, 11
 '' tresărind de mai multe ori, îşi reveni, clipi în lumină,
 Cupizi, adormiţi, şi zîmbi.
754
THOMAS MANN
Zîmbeă — afectat şi oarecum rezervat. Mila resimţita de ceil de durerile ei pareă, într-adevar, risipită în zadar. Nu arata să f epuizată. Poate că nu-şi amintea nimic. Era aşezata în fotoliul d    ■ ^ bolnavilor, în spatele biroului învecinat cu fereastra, între acesta şi vanul care înconjura şezlongul; îşi aşezase scaunul astfel ca sa-şj rezema braţul de masă şi se uită în cameră, drept înainte. Râmase astf alintată de priviri emoţionate, întîmpinate din cînd în cînd, printr semn încurajator din cap, şi tăcu tot timpul pauzei care ţinu cine sprezece minute.
Eră o adevărată pauză - potolită şi plină de dulcea mulţumire a lucrului împlinit. Portţigaretele bărbaţilor pocniră. Se fuma calm în grupuri, se discută ici şi colo despre Caracterul şedinţei. Nimeni nu se gîndea să renunţe la obţinerea unui rezultat. Existau semne sigure menite a îndepărta o asemenea presupunere. Cei ce se găsiseră în celalalt capăt al semicercului, în apropierea doctorului, erau unanim de părere că simţiseră precis şi în mai multe rînduri acel suflu proaspăt care, atunci cînd fenomenele se pregăteau, pornea de la persoana mediumului, îndreptîndu-se într-o anumită direcţie. Alţii pretindeau că au observat fenomene luminoase, pete albe, aglomerări mobile de forţe apărute în mai multe rînduri în faţă paravanului. Deci nu trebuia lăsat ca efortul să se destindă. Oboseala nu-i îngăduită! Holger făgăduise şi nu exista nici un motiv de îndoiala.
Doctorul Krokowski dădu semnalul pentru reluarea şedinţei. Apoi o conduse pe Elly pîna la scaunul ei de tortură, mîngîindu-i parul, în timp ce ceilalţi îşi ocupau locurile. Totul se petrecu la fel ca mai înainte, es e adevărat că Hăns Castorp ceru să fie înlocuit în rolul sau de supta ghetor, dar preşedintele se opuse. Se cuvine, spuse medicul, să se aco celui care îşi manifestase dorinţa, garanţia materiala imediata ca o manevra frauduloasă a mediumului era practic imposibila. Hans Cas îşi reluă, prin urmare, ciudată lui poziţie în faţa micuţei Elly. lumin camera redeveni roşie, clărobscurâ.  Muzică reîncepu.  După minute, Elly tresari din nou, făcu aceleaşi gesturi de tracţiune şi        ^ aceasta Hans Castorp a fost cel care anunţă „transa". Sca naştere continua.
însă în ce chinuri înfricoşătoare avea loc! Pareă ca nu voia la îndeplinire — dar, oare, era posibilă? Ce nebunie! In ce maternitatea? Izbăvire în ce fel şi de ce?
 c
MUNTELE VRĂJIT         755
_ Ajutor, ajutor! gemea copila, pe cînd durerile ameninţau să se nsforme  în  acea criză primejdioasă numită de  medicii  mamoşi i
între timp,  ea-l  striga  pe  doctor,  îl  ruga  sa-i  vina  în  ajutor. Krokowski făcu acest lucru, încurajînd-o cu jovialitate. Magnetizarea, resupunînd că era într-adevăr cazul, îi dădea puteri pentru o nouă
luptă.
Astfel se scurse a doua oră în vreme ce, rînd pe rînd, chitara tremura şi gramofonul râspîndea ariile din albumul de muzica uşoara, în atmosfera clarobscură cu care ochii, obişnuiţi cu lumina, începeau să se deprindă din nou, treptat. în acel moment avu loc un incident — Hans Castorp a fost cel care-l provoca. Emise o sugestie, exprimă o dorinţa şi un gînd pe care le avusese de la început şi pe care ar fi trebuit, ce-i drept, să le formuleze mai devreme. Cu capul susţinut în mîini, Elly era în „transă profundă", iăr Wenzel pe punctul să schimbe discul său sa-l pună pe partea cealaltă, cînd prietenul nostru spuse, cu un aer hotarît, că avea de făcut o propunere, fără însemnătate de altfel — dar credea totuşi că acceptarea ei ar fi putut aduce un folos oarecare. Se găsea acolo... adică, mai bine zis, în colecţia de discuri a sanatoriului exista o arie din opera lui Gounod, ruga lui Valentin, cîntatâ de un bariton acompaniat de orchestră, foarte sugestiva. Socotea că s-ar putea face o încercare cu această bucată.
- Şi de ce? întreba medicul din penumbra roşietică...
- Chestie de atmosferă, de sensibilitate, răspunse tînârul. Spiritul acestei bucăţi este foarte deosebit.
El îşi dăduse seama, ascultînd-o. După părerea lui, nu era imposibil ca sp'ritul şi caracterul acestei bucăţi muzicale să scurteze procesul ce "nna să fie dus la bun sfîrşit.
~ Discul se afla aici? se informa doctorul.
Nu, nu era. Dar Hans Castorp putea sa-l aducă imediat.
"" Ce-ţi trece prin cap?
vi Krokowski respinse imediat această propunere.  Cum? Hans
rp voia să plece, sa se întoarcă şi apoi să-şi reia experienţa între-
p     ' turnai lipsa de experienţă era cea care vorbea prin gura lui. Nu,
'reh • SlmP^u acest lucru era cu neputinţa. Totul s-aT destramă, totul ar
iute '•      ' C'e 'a caPât- Respectul Iui pentru exactitatea ştiinţifica îi
cije-     ea s^ admită plecări şi veniri. Uşa era închisa. El, medicul, avea
îţc    'n "uzunar. Ei bine, dacă acest disc nu era la îndemîna, trebuia...
41 v°rbea cînd cehul, în picioare lîngă patefon interveni:
756
THOMAS MANN
- Discul este aici.
- Aici? întreba Hans Castorp.
- Da, aici. Faust,Ruga lui Valentin. Poftim. Se afla, din întîm ]
în albumul de muzica uşoara şi nu în albumul verde numărul II und   '. era locul de obicei. Din întîmplare, ca prin minune, printr-o feri • neglijenţa, se afla printre „bucăţi diverse" şi nu mai rămînea decît s pună.
Ce spuse oare Hans Castorp în faţa acestei situaţii? Nu spuse nimic Doctorul a fost acela care zise: „Cu atît mai bine!" şi cîteva voci repetară vorbele lui. Acul scîrţîi, capacul coborî. Şi o voce bărbăteasca începu, printre acorduri de cor: „Silit sînt să te părăsesc acum..."
Nimeni nu mai vorbea. Toţi ascultau. Abia începu cîntecul, ca eforturile micuţei Elly îşi schimbară caracterul. Tresarise o clipă, apoi prinse să tremure, sa geamă, sa scrîşneasca, să pompeze, ducîndu-şi din nou la frunte mîinile umede şi lunecoase. Discul se învîrtea. Sosi strofa intermediară, cu ritm schimbat, pasajul bătăliei şi al primejdiei, îndrăzneţ, pios şi franţuzesc. Continuă ăşa, apoi veni sfîrşitul, adică reluarea temei, sprijinită de orchestră, de o puternică sonoritate: „O, Dumnezeule din cer, ascultă-mi ruga..."
Hans Castorp avea mult de furcă acum cu Elly. Fata se încorda, trăgea aer cu gîtul contractat, se prăbuşea în ea însăşi cu îndelungi suspine; apoi ramase nemişcata. îngrijorat, Castorp se apleca deasupra şi, cînd o auzi pe doamna Stohr scîncind, cu un fel de geamăt în voce:
-Ziem... ssen...!
Hans Castorp continuă să ramîna în aceeaşi poziţie, simţind în gura un gust amar. Auzi o altă voce, grava şi rece, răspunzînd:
- L-am văzut demult.
Discul ajunsese la sfîrşit, ultimul acord al alămurilor răsunase, nimeni nu oprea aparatul. Zgîriind în gol, acul continua sa se învirte în mijlocul discului. Atunci Hans Castorp îşi înalţă capul şi caute, privirea lui se îndreptă în direcţia potrivita. în cameră m

încă cineva. Acolo, izolat de ceilalţi, într-un al doilea plan, unde luminii roşii aproape că se pierdeau în întuneric, aşa încît ochii p

 pp      p
pătrunde cu greu atît de departe, între partea lata a biroului şi P        ^ pe fotoliul îndreptat către scaunul doctorului pe care Elly se oai timpul pauzei, acolo se afla Joachim. Era Joachim, cu adin      ^. umbrite sub pomeţii obrazului, cu barba de războinic din ulti
MUNTELE VRĂJIT         757
■ie cu buzele-i frumos arcuite, atît de pline şi superbe. Se sprijinea de ătar şi ţinea un picior peste celălalt. Pe faţa-i suptă se observa, deşi ftibritâ ca de un chipiu, urma suferinţei precum şi o expresie de gravi-te şi de austeritate ce-i dădea o frumuseţe bărbăteasca. Doua cute verticale îi brăzdau fruntea, între ochii adînciţi în orbitele osoase, fapt care "nsă nu micşora blîndeţea acestor ochi mari, frumoşi şi întunecaţi, îndreptaţi calmi şi întrebători spre Hans Castorp, şi numai spre el. Micul lui defect de altădată, urechile depărtate, se putea recunoaşte sub cască, sub ciudata cască pe Care nimeni nu i-o cunoştea. Varul Joachim nu era în civil; sabia se sprijinea de piciorul aşezat peste celălalt, în timp ce-i stringea mînerul cu pumnul, ba se putea distinge, la centiron, ceva ca un toc de revolver. Şi cu toate acestea, nu purta o adevărată uniformă. Nu se vedea nimic deschis sau colorat, avea un guler râsfrînt, buzunare în părţi şi, undeva, destul de jos, se observa o cruce. Picioarele lui Joachim păreau mari, iar pulpele foarte subţiri, fiind înfăşurate în moletiere într-un fel mai mult sportiv decît militar. Iar casca? S-ar fi zis că Joachim îşi pusese pe cap o gamelă, fixîndu-şi-o sub bărbie cu o cureluşă. Această cască producea însă un efect antic şi marţial, îi venea bine, fiind în acelaşi timp stranie: se putea spune că e un lăncier.
Hans Căstorp simţi răsuflarea micuţei EUen Brand atingîndu-i mîinile. Auzi lîngă el respiraţia accelerată a Herminei Kleefeld. Şi nu se mai auzea nimic altceva decît frecuşul acului zgîriind discul care continua să se mvîrteascâ şi pe care nimeni nu-l oprea. Nu se întoarse spre nici unul dintre cei de faţă, nu voi să-i vadă şi nici să ştie de ei. Aplecat înainte, peste mîini, cu capul pe genunchi, privi fix prin penumbra roşie, la °aspetele aşezat în fotoliu. O clipă, stomacul păru că vrea să i se 'itoarcă pe dos. Gîtul i se contractă şi scoase patru sau cinci hohote de Puns profunde şi spasmodice. „Iartâ-mă!" murmură în sine, apoi îl  lacrimile, aşa că nu mai văzu nimic,  cum i se şopteşte:
~ Spuneţi-i ceva!
Auzi glasul de bariton al doctorului Krokowski strigîndu-l grav şi
j.   Pe nume, şi repetînd invitaţia să vorbească. însă în loc să răspundă, 1 fr
 se mîinile de sub obrajii lui Euy şi se ridică, jj     Octorul Krokowski îi rosti iarăşi numele, de data aceasta pe un ton V     strare severă. Dar, din cîţiva paşi, Hans Castorp ajunse la uşa de
are Şi, cu un gest brusc, învîrti comutatorul, aprinzînd lumina albă.
758
THOMAS MANN
în aceeaşi clipă, domnişoară Brand tresări, zgîlţîitâ de un şoc vi Se zbătea în braţele Herminei Kleefeld. Fotoliul celălalt era gol
Hăns Câstorp se îndreptă către doctorul Krokowski care, în pic; protesta. Voi să vorbească, dar nu putu să rostească nici un cuv-   ' Atinse mîna cu gestul celui care cere, fâcînd o mişcare brusca din Iar cînd primi cheia, îl admonesta pe doctor, clâtinînd ameninţător ca   i de mai multe ori, se răsuci pe călcîie şi ieşi din cameră.
Marea irascibilitate
Pe măsură ce anişorii treceau, în sanatoriul „Berghof" începu să domnească un spirit nou, iar Hans Castorp nu putu să nu-şi dea seama că era opera demonului răufăcător despre care am pomenit mai sus. Cu detaşarea şi curiozitatea călătorului care n-are altă grijă decît sa se instruiască, el studiase acest demon, ba chiar descoperi în sinea sa nişte predispoziţii îngrijorătoare pentru ă participa şi mai amplu la cultul monstruos pe care i-l consacrau cei din jurul său. Temperamentul nu-l îmboldea deloc să cadă pradă spiritului care începuse să domnească, după ce, de altfel, dâinuise mereu, ici şi colo, în germene sau ca simp-tome. Cu toate astea, observă cu groază că, imediat ce se controla mai puţin, însăşi făptură sa ceda atît în expresia chipului, cît şi în cuvinte şi ţinută şi se lăsă năpădită de această molimă căreia nimeni din jur nu i se putea sustrage.
Dar oare ce se petrecea? Ce anume plutea prin aer? O înclinaţie către ceartă. O irascibilitate colectivă. O nerăbdare fără nume! O pornire generală către discuţii violente şi înveninate, către explozii de furie şi cnia spre scandaluri. Zilnic izbucneau altercaţii îndîrjite, ţîşneau răcne nejustificate şi lipsite de măsură între persoane său grupuri întregi pacienţi, iar caracteristica acestor crize era aceea că oameni care aveau nici un amestec, în loc să se simtă dezgustaţi de comport celor furioşi sau sâ încerce să aplaneze certurile, luau, dimpotrivă, p activă la ele, atraşi mai degrabă de o putere contagioasă, lâsîndu-s   * în voia aceleiaşi nebunii. începeau cu toţii să pălească şi să tre Ochii şcînteiau de mînie, gurile se strîmbau, desfigurate de patirn • invidiaţi tocmai ăceiă Care se găseau în plină dezlănţuire, iie P       . dreptul, fie pentru pretextul  pe care-l aveau să zbiere.  Sufle       ^ trupurile celorlalţi erau torturate de dorinţa sfîşietoare de a pr°
MUNTELE VRĂJIT         759
jar cine nu avea puterea să se refugieze în singurătate, era iremedia-
•i atras în vîrtej. Conflictele din senin şi învinuirile reciproce se
• multeau 'a >3erghof' în chiar prezenţa împăciuitorilor care, şi ei, erau
taminaţi, cu uşurinţa înfiorătoare, de o grosolănie dispusă să urle, şi
ceja care ieşeau din sanatoriu cu sufletul aproape liniştit nu puteau
revedea în ce dispoziţie se vor întoarce. O persoană obişnuita care
tâtea la masa „ruşilor bine", o tînârâ doamnă foarte elegantă şi foarte
puţin atinsă de boală, originară din gubernia Minsk - de altfel nu i se
prescriseseră decît trei luni — coborî într-o zi în sat să facă nişte tîrguieli
la magazinul de galanterie francez. Acolo însă o apucă o furie atît de
violentă împotriva vînzatoarei, încît se întoarse la sanatoriu în prada
celei mai mari agitaţii, avu o hemoragie fulgerătoare şi, din clipa aceea,
boala îi deveni nevindecabilă. A fost chemat soţul, căruia i se anunţă că
era condamnată să rămînă aici, sus, pentru totdeauna.
Acesta este doar un exemplu din întîmplârile cotidiene de la „Berghof. Şi, cu toate că nu ne simţim îndemnaţi a o face, vom mai relata şi altele. Unii dintre cititorii noştri îşi mai amintesc poate de acel licean, sau fost licean, cu ochelari rotunzi, de la masa doamnei Salomon, de tînărul acela plăpînd care avea obiceiul să-şi terciuiascâ mîncărurile în farfurie, prefâcîndu-le într-un fel de pastă şi să le înfulece sprijinit cu pieptul de masă, ştergîndu-şi cîteodată cu şervetul sticlele groase ale ochelarilor. Se comportase la fel, în tot acest timp, mereu licean sau fost licean, înfulecase la fel şi-şi ştersese la fel ochii, fără să se fi ivit prilejul ca persoanei lui să i se dea vreo altă atenţie decît una cu totul întîmplâtoăre. Insă, de curînd, într-o bună dimineaţă, la primul dejun, fu cuprins de o ■^aşteptată criză de furie, care atrase asupra sa atenţia generală, iar întreaga asistenţă din sufragerie sări în picioare. La început se auzi un zgornot la masa la care stătea; ţipă, foarte palid, adresîndu-se piticei care stâtea în picioare lîngă el.
~ Minţi! răcnea el, cu o voce stridenta şi plîngăreaţă. Ceaiul e rece.
lu' Pe care mi l-ai adus e gheaţă, gustă-l şi dumneata înainte de a
W' ca să-mi spui dacă nu-s nişte zoaie căldicele şi dacă un om cum-
f    de poate să bea aşa ceva! Cum de îndrăzneşti sâ-mi serveşti ceai
.    • cum de ţi-a trecut prin cap gîndul sâ-mi aduci o asemenea băutură
,       a Şi să-ţi închipui măcar o clipă că aş fi în stare s-o beau?! N-o °eau! iv
■ ^-o vreau! urla el bâtînd cu amîndoi pumnii în masa, încît toata
est      lncePu să zornăie şi să ţopăie. Vreau ceai fierbinte, ceai clocotit, Ptul meu în faţa lui Dumnezeu şi a oamenilor! Nu vreau zoaiele
760
THOMAS MANN
astea, vreau ceai fierbinte, să mor aici pe loc dacă voi sorhi r> înghiţitură... Stîrpiturâ afurisită! urlă deodată cu voce piţigăiată ru ■
oarecum, cu un gest ultimele frîie care-l mai reţinuseră încă ii,        '
' 9* sc 1 âsâ tîrît cu bucurie în dezmăţul culminant al unei nebunii furioase
O ameninţă pe Emerentia cu pumnii şi literalmente sări la spumegînd. Apoi continuă sa ciocănească în masă, să bată din pic" şi să răcnească: „Vreau!" şi „Nu vreau!" — în vreme ce sala oferea s tacolul obişnuit. O simpatie teribilă se revărsă asupra liceanului frenet' Mai multe persoane săriră de pe scaune, strîngînd pumnii, scrîşnind ri' dinţi, şi-l priviră cu ochii înflăcăraţi. Alţii încremeniră, palizi, cu och" plecaţi, tremurînd. Mai râmaseră încă multă vreme în această stare chiar şi după ce i se adusese alt ceai liceanului care, epuizat, nici nu se mai gîndi să-l bea.
Oare ce însemnau toate acestea?
în societatea „Berghof '-ului se ivi un om, un fost negustor, în vîrsta de treizeci de ani, care febricita cam de multa vreme şi rătăcise ani întregi din sanatoriu în sanatoriu. Omul era un duşman al evreilor, un antisemit din principiu şi făcea din această atitudine un sport, cu o încăpâţînare soioasă. Comportarea opoziţionistă, pe care şi-o însuşise din întîmplare, era mîndria şi scopul vieţii lui. Fusese negustor, dar nu mai era, adică nu mai era nimic în lume, însă rămăsese duşmanul evreilor. Era foarte serios bolnav, avea o tuse teribil de cavernoasă, şi, între două accese, aveai impresia că plămînul îi strănută cu un sunet ascuţit, scurt, neobişnuit, neliniştitor. Singurul fapt care conta pentru el era acela de-a nu fi evreu. Se numea Wiedemann, adică avea un nume creştin, destul de curat. Era abonat şi la o revista intitulată Făclia ariană. şi spunea lucruri cam ca acestea:
- Ajung la sanatoriul lui X din A... Şi pe cînd tocmai voiam să ma instalez în sala de cura — peste cine dau cu ochii la stînga mea, lafâindu pe un şezlong? Peste domnul Hirsch! Cine stătea tolănit la dreapta me Domnul Wolff! Fireşte că am plecat imediat ş.a.m.d.
„în adevăr, numai asta îţi mai lipseşte!" gîndi Hans Castorp profundă antipatie.
Wiedemann avea o privire mioapă şi bănuitoare. Se putea spu j ^ adevăr, fără ca aceasta să fie o figura de stil, că avea pe nas un    " ^
care se uita chiorîş, cu răutate, şi dincolo de care nu mai vede
-n neînc Falsa idee care i se suise în cîrcă şi-l călărea se prefăcuse intr-o
dere ce îl zgîndărea mereu într-o necurmată manie a pers
MUNTELE VRĂJIT         761
- demnîn^u"' sa caute orice impuritate ascunsa sau mascata, aflată prin eajrna lui, şi s-o facă de ruşine. Tachina, suspecta şi umplea cu bale
j necontenit. Pe scurt, îşi petrecea zilele pironind la stîlpul infamiei rice făptură lipsită de unicul avantaj cu care el însuşi putea să se mîndrească.
Starea de spirit de la „Berghof' pe care am descris-o înrăi peste măsură boala acestui om; şi cum nu se putea să nu întîlneasca chiar şi aici, sus, fiinţe năpăstuite în viaţă de stigmatul de care el, Wiedemann, scăpase, această stare generală dădu naştere unei scene lamentabile la care Hans Castorp trebui sâ asiste, iar nouă ne va sluji ca o altă pilda pentru ceea ce avem datoria sâ descriem.
Căci mai exista acolo şi un alt om în privinţa căruia nu puteai găsi nimic ce trebuia demascat, cazul acestuia fiind limpede. Se numea Sonnenschein, rază de soare, şi cum era cu neputinţă să ai un nume mai mîrşav, persoana lui Sonnenschein deveni chiar din prima zi negul cocoţat pe nasul lui Wiedemann, la care acesta privea chiorîş cu o miopie răutăcioasă şi spre care întindea mîna mai mult ca să-l zgîndăre decît sâ-l îndepărteze, dar şi cu scopul de â-l enerva şi mai tare.
Sonnenschein, negustor ca şi celălalt, era şi el foarte serios bolnav şi de o susceptibilitate maladivă. în fond, un om amabil, deloc prost, şi chiar vesel din fire; dar şi el îl ura pe Wiedemann pînă la a se îmbolnăvi, din pricina tachinărilor şi aluziilor lui, iar într-o dupâ-amiazâ toată lumea dădu buzna în hol, deoarece Wiedemann şi Sonnenschein se păruiau cu o violenţă bestială şi nestăpînită.
Era un spectacol jalnic şi dezgustător. Se băteau ca nişte copii, însă
cu o disperare de oameni maturi care tocmai din cauza exasperării nu
mai Ştiau ce fac. Se zgîriau pe obraji, se înşfăcau de nas şi de gît, lovin-
u"se unul pe altul, se strîngeau, se rostogoleau, prada unei furii oarbe,
scuipau, se pocneau cu picioarele, loveau, trăgeau, buşeau şi PUmegau. Cu destulă caznă funcţionarii de la administraţie, veniţi în I  ^â» reuşiră să-i despartă pe cei doi adversari îndîrjiţi şi încleştaţi în
a- "iedemann, spumegînd şi sîngerînd, cu figura îndobitocită de
le> înfăţişa pe deasupra şi fenomenul curios al pârului făcut măciucă.
s Castorp nu mai văzuse niciodată un asemenea lucru şi nici nu-l
Use Posibil. Părul domnului Wiedemann se ridicase drept şi ţeapăn
anrlie, şi jn această stare omul o luă la goană, în vreme ce domnul
nschein, căruia un ochi îi dispăruse sub o vînătaie şi care avea o
762
THOMAS MANN
spărtură sîngerîndâ sub parul negru şi buclat ce-i împodobea caD condus la birou, unde se prăbuşi şi plînse, ascunzîndu-şi faţa în mî' '•
Aşa se întîmplase cu Wiedemann şi Sonnenschein. Toţi cei fuseseră martori la această penibilă scenă măi tremurară încă mult în şir. Prin urmare, este o adevărata binefacere că în faţa unei aseme nemernicii putem povesti o veritabilă afacere de onoare care avu loc atunci şi merita, ce-i drept, s-o numim astfel pînâ la ridicol, dator'r solemnităţii formaliste cu care a fost tratată. Hans Castorp n-a luat part activă la diferitele faze ale acestei afaceri, dar s-a informat, pe parcursul ei încurcat şi dramatic, prin mijlocirea documentelor, declaraţiilor si protocoalelor distribuite în copie, nu numai în sanatoriul „Berghof' şi în împrejurimi, adică în sat, dar şi în tot cantonul şi în întreaga ţară ba încă şi în străinătate, pînă în America, fiind aduse chiar şi la cunoştinţa unor persoane absolut străine, care nu puteau să aibă pentru asemenea chestiune nici cea mâi mică umbră de interes.
Era o afacere poloneza, o chestiune de onoare, care izbucnise în sînul grupului polonez, înjghebat de curînd la „Berghof, a unei foarte mici colonii care ocupa masa „ruşilor bine" — (Hans Castorp, s-o spunem în treacăt, nu măi stătea la această masă, întrucît, pe măsură ce trecea timpul, se mutase, rînd pe rînd la masa Herminei Kleefeld, apoi la a doamnei Salomon şi, în sfîrşit, la aceea a domnişoarei Levi). Această societate avea un lustru atît de elegant şi atît de monden, încît era de ajuns să încrunţi sprîncenele pentru a te putea aştepta la orice -de altfel, exista printre ei şi o pereche, adică o domnişoara care întreţinea strînse legături de prietenie cu unul dintre domni, cît şi alţi veritabili gentilomi. Se numeau: von Zutawski, Cieszynski, von Rosinski, Michael Lodygowski, Leo von Asarapetian, şi mai erau şi alte nume. în restaurantul de la „Berghof, la şampanie, un oarecare Jap°! ■ de faţa cu alţi doi gentilomi, făcuse, aşadar, în legătură cu soţia domnu lui von Zutawski, cît şi despre prietenă domnului Lodygowski, nurm domnişoara Krylow, nişte afirmaţii pe care nu le putem repeta Urmară unele demersuri, acte şi formalităţi relatate de textele ce sesera distribuite şi expediate pînă în depărtări. Hans Castorp citi-
Declaraţie tradusa din originalul polonez. — în ziua de martie 19... domnul Stanislaw von Zutawski s-a adresat d° nilor   dr.   Antoni   Cieszynski   şi   Ştefan   von   Rosinski. rugămintea să se deplaseze în numele sau lă domnul Kas
fu-
MUNTELE VRĂJIT         763
japoll şi să-i ceară socoteală potrivit codului de onoare pentru gravele jigniri şi defăimări de care domnul Kasimir Japoll s-a făcut vinovat faţă de soţia domnului von Zutawski, doamna Jadwiga von Zutawska, în timpul unei discuţii cu domnii Janusz Teofil Lenart şi Leo von Asarapetian.
Atunci cînd domnul von Zutawski a aflat, în mod indirect, de sus-menţionata convorbire, care a avut loc la sfîrşitul lui noiembrie, a luat imediat toate măsurile pentru ă căpăta o certitudine deplină asupra stării de fapt şi asupra naturii ofensei a cărei ţintă a fost. Ieri, 27 martie 19... cuvintele insultătoare şi insinuările au fost comunicate prin gura domnului Leo von Asarapetian, martor direct al conversaţiei în cursul căreia jignirile şi defăimările au fost proferate; din acel moment domnul Stanislaw von Zutawski a socotit nimerit să se adreseze subsemnaţilor pentru a le da împuternicire să întocmească neîntîrziat procedura conforma legilor onoarei împotriva domnului Kasimir Japoll.
Subsemnaţii declară următoarele:
1. în baza unui proces-verbal întocmit de una dintre părţi în ziua de 9 aprilie 19... care proces-verbal a fost făcut la Lemberg de domnii Zdzistaw Zygulski şi Tadeusz Kadyj, în cazul domnului Ladislaw Goduleczny împotriva domnului Kasimir Japoll, şi, în plus, în baza declaraţiei juriului de onoare din 18 iunie 19... redactată la Lemberg în legătură cu numită afacere, care documente dovedesc din plin şi constată că în urma încălcărilor repetate ale exigenţelor onoarei, domnul Kasimir Japoll nu mai poate fi considerat drept un gentleman.
2. Subsemnaţii, din faptele descrise mai sus, trag concluziile care se impun, şi constata ca domnul Kasimir Japoll nu va mai Putea niciodată şi sub nici o forma sa dea vreo satisfacţie pentru actele lui.
3. Subsemnaţii socotesc, în ceea ce-i priveşte, că este inadmis-l"il să întocmească o procedură de onoare împotriva unui om care
călcat onoarea, şi nici sa intervină într-o asemenea procedură.
Avînd în vedere aceasta stare de fapt, subsemnaţii atrag enţia domnului Stanislav von Zutawski că este zadarnic sa °crnească împotrivă domnului Kasimir Japoll vreo procedură e onoare, şi îl sfătuiesc sa-l cheme în judecată pe acesta din pentru a interzice ca o persoană care nu mai este în măsura

764         THOMAS MANN
sâ dea nici o satisfacţie, aşa cum este cazul domnului KasinV Japoll, sâ-i mai cauzeze alte prejudicii.
(Datat şi semnat:) Dr. Antoni Cieszynski, Ştefan von RosinsW Hans Castorp citi apoi:
Protocol
al martorilor incidentului dintre domnii Stanislaw von Zutawski şi Michael Lodygowski, pe de o parte, şi al domnilor Kasimir Japoll şi Janusz Teofil Lenart, pe de altă parte, care a avut loc la Cazinoul din D., în ziua de 2 aprilie 19... între orele 7 1/2 şi 7 3/4, seara.
Avînd în vedere că domnul Stanislaw von Zutawski, în baza declaraţiei reprezentanţilor sâi, domnii dr. Antoni Cieszynski şi Ştefan von Rosinski, în chestiunea de onoare cu domnul Kasimir Japoll, din 28 martie 19..., a ajuns la convingerea, după o matură chibzuinţă, că acţionarea în judecata a domnului Kasimir Japoll, care i-a fost recomandată, n-ar putea constitui o adevărată satisfacţie pentru gravele jigniri şi defăimări aduse soţiei sale Jadwiga;
1. Avînd în vedere că erau îndreptăţiţi să se teamă că domnul Kasimir Japoll nu se va prezenta la termen în faţa instanţei şi ca urmăririle ulterioare împotriva lui, în calitatea sa de supus austriac, puteau să devină nu numai dificile, ci, în fapt, chiar imposibile;
2.  Avînd în vedere, printre altele, că o condamnare judecătorească a domnului Kasimir Japoll n-ar putea şterge ofensa prin care domnul Kasimir Japoll a încercat să dezonoreze în mod calomnios numele şi casa domnului Stanislaw von Zutawski şi al soţiei sale Jadwiga;
Domnul Stanislaw von Zutawski a ales calea cea mai direc şi, conform convingerii sale şi avînd în vedere împrejurările, cea mai potrivită, după ce a aflat indirect că domnul Kasimir Jap° şi-a propus să se ducă în acea zi în sus-numitul loc, iar în ziua 2 aprilie 19... între orele 7 1/2 şi 7 3/4 seara, în prezenţa soţiei sale Jadwiga şi a domnilor Michael Lodygowski şi Ignaz vo Mellin, i-a tras cîteva perechi de palme domnului Kasimir Jap
MUNTELE VRĂJIT         765
care, în tovărăşia domnului Janusz Teofil Lenart şi a două femei necunoscute, consuma nişte băuturi alcoolice la sus-numitul bar american de la Cazinou.
Imediat după aceea, domnul Michael Lodygowski l-a pălmuit pe domnul Kasimir Japoll, spunîndu-i că palmele i se cuveneau din cauza gravelor jigniri aduse domnişoarei Krylow şi lui însuşi.
Apoi, domnul Michael Lodygowski l-a pălmuit şi pe domnul Janusz Teofil Lenart pentru neajunsul pricinuit domnului şi doamnei von Zutawski, după care,
fără sa piardă nici o clipă, domnul Stanislaw von Zutawski i-a tras şi el mai multe perechi de palme domnului Janusz Teofil Lenart, pentru a fi terfelit onoarea soţiei precum şi pe a domnişoarei Krylow.
în decursul acestor incidente, domnii Kasimir Japoll şi Janusz Teofil Lenart au avut o atitudine complet pasiva.
(Datat şi semnat:) Michael Lodygowki, Ign. von Mellin.
Starea de spirit comună nu-i îngădui lui Hans Castorp sa rîda de
acest tir rapid de pălmuiri oficiale, aşa cum ar fi făcut-o fârâ îndoială în
alte vremuri. Tremura citind, iar corectitudinea inatacabilă a unora şi
dezonoarea scîrnavă şi fără vlagă a celorlalţi, aşa cum apăreau, din acele
documente, în ochii cititorului, îl emoţionară adînc, prin contrastul lor
destul de puţin viu, dar impresionant. însă asta se petrecea cu toţi.
Pretutindeni chestiunea de onoare a polonezilor era studiată cu pasiune
51 comentată cu scrîşnete de dinţi. O replică a domnului Kasimir Japoll,
sub forma unui memoriu, trezi puţin spiritele, întrucît Japoll aducea
acuzaţia că von Zutawski era foarte bine informat că el, Japoll, fusese
«calificat odinioară de un oarecare ţafandache pretenţios şi că toate
Mersurile pe care le întreprinsese von Zutawski nu fuseseră decît o
ascaradâ, deoarece ştiuse mai dinainte că n-o sa fie nevoit să se
Ueleze. Pe de altă parte, von Zutawski renunţase să-l urmărească în
'•ţie pentru bunul motiv că toată lumea şi el însuşi ştia perfect de bine
SoUa sa, Jadwiga, îl gratificase cu o întreagă colecţie de coarne, ceea
aPoll spera să stabilească chiar cu uşurinţă în faţa instanţei de jude-
' unde şi depoziţia domnişoarei Krylow nu va fi mai puţin edifica-
e- In plus, nu se stabilise decît că, în ceea ce-l privea pe el, pe Japoll,
766
THOMAS MANN
nu era în stare sa acorde o reparaţie, nu însă şi în cazul celuilalt part al discuţiei incriminate, iar von Zutawski s-a legat de el deoarece sf nu poate să aibă nici un fel de neplăcere. Cît despre rolul pe care i jucat domnul Asarapetian în toată aceasta afacere, ar fi mai bine s" mai vorbim. însă în ceea ce priveşte întîmplarea petrecută la ba Cazinoului, se impune să se ţină seamă că el, Japoll, are o constitui' mai degrabă slăbuţă, cu toate că dispune de o replica destul de vioaie  ' uneori chiar spirituală. Deci, von Zutawski, însoţit de prietenii lui, dar si de Zutawska, o femeie extraordinar de voinică, se bucurase de o superioritate cu atît mai mare, cu cît cele două micuţe doamne aflate în tovărăşia lor, a lui Japoll şi a lui Lenart, erau nişte creaturi fără îndoiala vesele, dar tot fricoase ca nişte găini şi atunci, pentru a evita o încăierare înfiorătoare şi un scandal public, el îl îndemnase pe Lenart, care voise să se apere,  să stea liniştit şi  să îndure aceste contacte mondene trecătoare cu domnii von Zutawski şi Lodygowski, cu atît mai mult cu cît nu fuseseră dureroase, iar vecinii lor din local le-au luat drept nişte tachinarii prieteneşti.
Astfel se apără Japoll care, fireşte, n-avea mare lucru de salvat. Rectificările lui nu reuşiră să zdruncine decît în mod superficial frumosul contrast dintre onoare şi laşitate, aşa cum rezultă din constatările partidei adverse, şi asta cu atît mai mult cu cît Japoll nu se pricepuse să distribuie decît puţine copii ale replicii sale bătute la maşină. Dimpotrivă, protocoalele pe care le-am citat ajunseseră sub ochii tuturora şi, cum am spus, le-au primit chiar şi persoane complet străine de aceasta chestiune. Ajunseseră pînă şi la Naphta şi Settembrini, de pilda, iar Hans Castorp văzu documentele în mîinile prietenilor săi şi, spre uimirea lui, constată că şi ei le studiau cu o expresie concentrată şi ciudat ae preocupată. Nădăjduise că cel puţin domnul Settembrini va arunca 1 legătură cu ele cîteva glume vesele, însă ca urmare a stării de spi generale, nici chiar acesta nu mai găsi puterea necesară. Căci de ep demia care bîntuia se molipsise pînă şi spiritul limpede al francmaso lui, şi se molipsise cu o asemenea putere încît îi răpea orice po glumă şi îl făcea accesibil în mod serios tuturor aţîţârilor şi şflC'11 pe care i le provoca această chestiune de onoare şi de palme; şi.' starea sănătăţii lui, care se înrăutăţea încet, dar sigur, cu mici trecătoare şi amăgitoare, îl întunecau pe el, omul vieţii. astte    . ajunsese sâ-şi blesteme starea în care se afla, îi era ruşine de sin
i redresai
MUNTELE VRĂJIT         767
,-spreţuia cu disperare, fiind silit, chiar în acea vreme, să stea, din cînd Ui cînd în pat.
Naphta, vecinul şi adversarul lui Settembrini, n-o ducea deloc mai bine. Boala, care fusese cauza fizică — sau, trebuie s-o spunem: pretextul întreruperii carierii lui în Ordin - progresa in organism şi nici altitudinea, nici puritatea aerului în care trâia nu-i puteau stăvili agravarea. Si el stătea, adesea, în pat; raguşeala devenea mai puternică atunci cînd vorbea şi, pe măsură ce i se urca febra, se arăta mai tăios şi mai muşcător. Rezistenţele ideologice împotriva bolii şi a morţii, a căror nimicire prin aceste viclene forţe ale naturii apăreau atît de dureroase pentru sufletul domnului Settembrini, erau desigur străine micului Naphta şi de aceea îşi înregistra înrăutăţirea stării fizice nu cu tristeţe, ci cu o veselie sarcastică, o combativitate fără seamăn şi o nevoie de critică, de negare şi de perturbare spirituală, fapt ce adîncea şi mai mult melancolia celuilalt, aţîţînd în fiecare zi certurile lor intelectuale. Fireşte, Hans Castorp nu putea vorbi decît despre cele la care asista. însă era aproape sigur că nu-i scăpa nici una şi avea sentimentul că numai prezenţa lui, adică a însuşi obiectului către care ţintea zelul lor pedagogic, era necesară pentru a dezlănţui controversele cele mai importante. Şi, daca nu-l cruţa pe domnul Settembrini de amărăciunea pe care italianul o simţea cînd îl auzea declarînd că răutăţile lui Naphta sînt interesante, trebuia totuşi să admită că aceste răutăţi sfîrşeău prin a întrece orice măsură şi, adesea, chiar limitele unei minţi sănătoase.
Era un bolnav care nu avea puterea sau bunăvoinţa să se înalţe deasupra bolii şi vedea întreaga lume sub semnul răului. Spre marea furie a domnului Settembrini, care şi-ar fi sfătuit bucuros elevul să iasă din cameră sau ar fi preferat să-i astupe urechile, Naphta declara că materia este prin însăşi constituţia ei prea grosolană pentru ca spiritul să se Poată încarna în ea. Era o nebunie să pretinzi aşa ceva. Căci ce rezulta e aici? O aiureală! Rezultatul practic al Revoluţiei Franceze, atît de udată, nu este decît apariţia statului burghez — splendida ispravă, n-am zice! — ba, în plus, unii încercau s-o mai şi amelioreze în esenţa ei, ca e' să se generalizeze mîrşăvia. Desigur, fericirea ar fi Republica iyersală, nu-i aşa? Progresul? Ah, progresul seamănă cu acel faimos nav, care-şi schimbă necontenit poziţia, deoarece nădăjduieşte sa eascâ în felul ăcestă o alinare. Dorinţa nemârturisitâ, însă de fapt ditâ pretutindeni, de a vedea izbucnind un război, era expresia
768
THOMAS MANN
acestei stări. Va veni şi războiul, şi e bine că va veni, deşi va aduc totul altceva decît ceea ce prevăd autorii lui. Naphta dispreţuia ci burgheza preocupată numai de securitatea ei. Găsise prilejul    ■   ■ exprime punctul de vedere asupra acestei chestiuni intr-o zi de toam pe cînd se plimbau pe şosea şi cînd, începînd să plouă, toată lumea la comandă deschisese umbrelele. în ochii lui, faptul acesta reprezent un  simbol  al  laşităţii  şi   al  moliciunii  triviale,  care  era produsul civilizaţiei. Un accident şi un avertisment, ca naufragiul transatlanticu lui „Titanic", avură un efect atavic, îl readuseră pe om acolo de unde pornise, însă, în acelaşi timp, reprezentară şi o adevărată mîngîiere Atunci burghezii începură să ţipe cît îi ţinea gura, cerînd mai multă siguranţă în mijloacele de transport. Căci printr-un consens unanim se arătau foarte indignaţi imediat ce securitatea le părea ameninţată; faptul este jalnic, mai cu seamă că această slăbiciune omenească se potrivea de minune cu sălbăticia bestială şi infamia cîmpului de bătălie economic pe care-l constituie statul burghez. Război! război! Iar Nâphta îi aproba, întrucît această nerăbdare generală de a provoca războiul i se părea aproape onorabilă.
Dar imediat ce domnul Settembrini introducea în dispută cuvîntul „justiţie" şi propunea acest principiu nobil ca pe un mijloc preventiv împotriva catastrofelor interne şi externe, Naphta, care pretinsese cu puţin înainte că spiritul este prea pur ca să poată izbuti vreodată să i se dea o formă pâmînteană, nu putea rezista îndemnului de a pune la îndoială chiar şi acest spirit şi se silea sâ-l defăimeze. Se vorbea despre justiţie? Dar era oare această idee atît de demnă de admiraţie? Era cumva un principiu divin? Un principiu superior? Divinitatea şi natura se vădeau deopotrivă de nedrepte, aveau favoriţii lor, procedau pnn selecţie, acordînd unora avantaje primejdioase şi pregătind altora u destin facil şi banal. Cum râmînea cu omul dotat cu voinţa? Pentru Naphta, justiţia era pe de o parte o slăbiciune care paraliza voinţa, a era însăşi îndoiala, iar pe de altă parte, o trîmbiţâ care-l împingea pe spre fapte necugetate. Dar, întrucît omul — pentru a râmîne în don1
moral — trebuia să corijeze mereu „justiţia" în sensul acesta, da  v
1 radical „justiţia" în sensul celălalt, ce mai râmînea atunci din caracterul
al acestui principiu? De altminteri nu puteai fi „just" decît: sau îmP unui punct de vedere sau împotriva altuia. Restul nu este decît lism şi iată că nu mai există nimeni care să cadă într-o asenien
MUNTELE VRĂJIT         769
ă. Justiţia nu e, bineînţeles, decît un cuvînt găunos al retoricii burgheze, iar mai înainte de-a trece la acţiune trebuie, în primul rînd, sa ştii despre care justiţie este vorba: despre aceea care vrea sa dea fiecăruia ce-i aparţinea, sau despre aceea care vrea sa dea acelaşi lucru tuturora.
Am ales la întîmplare un exemplu din aceste discuţii fără sfîrşit, pentru a încerca să arătăm cum căuta Naphta să perturbe însăşi raţiunea. Dar era încă şi mâi rău atunci cînd se întîmpla să se vorbească despre ştiinţă, în care nu credea. Nu credea în ştiinţă, spunea Naphta, deoarece omul este absolut liber să creadă sau să nu creadă. Credinţa în ştiinţă este o credinţă ca toate celelalte, însă mai stupidă şi mâi răufăcătoare decît oricare alta, şi însuşi cuvîntul „ştiinţă" este expresia realismului celui mai stupid, căruia nu-i este ruşine să accepte său sâ facă să circule, ca nişte băni mărunţi, reflexele infinit de dubioase ale obiectelor în intelectul omenesc, şi să ajungă lâ dogmatismul cel mai dezolant şi cel mai lipsit de spirit care a fost inoculat vreodată speciei omeneşti. Ideea unei lumi materiale, existînd în sine, nu era oare cea mai ridicolă dintre toate contradicţiile? Dar ştiinţa modernă a naturii, ca dogmă, se baza numai pe ipoteza metafizică potrivit căreia formele cunoaşterii ce ne sînt proprii - adică spaţiul, timpul şi cauzalitatea, forme în care se desfăşoară lumea fenomenală — reprezintă nişte condiţii reale existînd independent de cunoaşterea noastră. Această afirmaţie monistâ este cea mai îndrăzneaţă impertinenţă săvîrşită vreodată de cineva pe seama spiritului. Spaţiul, timpul şi cauzalitatea se numesc în limbaj monist: evoluţie — şi aceasta este dogma centrală a pseudoreligiei liber-cugetătorilor şi ateilor, cu ajutorul căreia se credea că vă fi detronată prima carte a lui Moise, pentru a se opune o ştiinţă luminată unei fabule copilăreşti, ca şi cum Haeckel ar fi asistat la naşterea pămîntului. Şărlătanie! Se poate oare afirma că teoria eterului cosmic este exactă? Se poate pretinde că ste confirmat atomul, această drăgălaşă glumă matematică a „celei mai mici unităţi indivizibile"? Doctrină infinităţii spaţiului şi a timpului se P°ate oare bizui pe experienţă? în adevăr, de îndată ce dai dovadă de
 logică, aceste dogme ale infinităţii şi realităţii spaţiului şi timpu-l te duc la nişte concluzii şi rezultate foarte îmbucurătoare şi anume: eant. Adică ne-am vedea siliţi să recunoaştem că realismul este văratul nihilism filozofic. De ce? Pentru simplul motiv că raportul rnâsurâ oarecare şi infinit este egal cu zero. Nu există nici o ră în infinit, în eternitate, nu există durată şi nici schimbare. în
770
THOMAS MANN
infinitul spaţial, de vreme ce orice distanţă este în mod matematic e cu zero, n-am fi în stare nici mâcar să concepem două puncte situ unul Ungă altul, cu atît mai puţin un corp, şi cu atît mai puţin mişc Naphta constata toate acestea pentru a răspunde neruşinării cu c ştiinţa materialista îşi prezenta mofturile astronomice, flecăreala lipst de conţinut asupra „Universului", ca o cunoaştere absolută. Nenorocir omenire care, datorită unei prezumţioase confuzii de cifre fără nici o valoare, a primit să i se inoculeze sentimentul nimicniciei şi s-a lăsat despuiată de sensul patetic al propriei sale importanţe! Căci nu se admite ca raţiunea şi cunoaşterea omenească să se mărginească numai la domeniul terestru şi în această sferă să trateze drept reale doar relaţiile dintre obiect şi subiect. Dar atunci cînd pătrunde mai adînc şi se vîrâ în tainele eterne, cînd se trece de la pretinsa cosmologie la cosmologia propriu-zisâ, gluma merge prea departe şi înfumurarea devine sinistra. Ce stupiditate blasfematorie, în fond, sa vrei să masori „distanţa" de la pâmînt pînă la o stea oarecare în trilioane de kilometri sau în ani-lumină şi să-ţi închipui că printr-o asemenea fanfaronadă de cifre poţi oferi spiritului omenesc o privelişte asupra naturii infinitului şi a eternităţii, atunci cînd nici infinitul nu are absolut nimic comun cu distanţa, nici eternitatea cu durata şi desfăşurările timpului, atunci cînd, departe de a fi nişte concepte izvorîte din ştiinţele naturii, ele înseamnă dimpotrivă desfiinţarea a ceea ce numim natură. într-adevăr, el, Naphta, prefera de o mie de ori naivitatea unui copil care crede că stelele sînt în pînza cerului nişte găuri pe unde se întrezăreşte lumina eternă, în locul tuturor flecărelilor găunoase, nesăbuite şi prezumţioase pe care le săvîrşeşte ştiinţa monistâ vorbind despre „Univers".
Atunci Settembrini îl întrebă dacă, în ceea ce-l privea, explica in felul acesta existenţa stelelor. La care Naphta răspunse că rezerva scepticismului său întreaga umilinţă şi întreaga libertate. Din aceas a afirmaţie puteai iarăşi să deduci ce idee îşi făcea el despre „libertate  5 unde ar duce o asemenea concepţie. Iar domnul Settembrini avea, v toate motivele să se teamă ca Hans Castorp să nu găsească asemen nâzbîtii demne de-a fi luate în seama!
Naphta pîndea cu răutate toate prilejurile care i se ofereau, pe dezvălui slăbiciunile progresului biruitor asupra naturii şi Pe demonstra în activitatea reprezentanţilor şi deschizătorilor săi a muri recăderile omeneşti în iraţional. Aviatorii, spunea el, erau
MUNTELE VRĂJIT
771
l nişte indivizi destul de dubioşi şi nesuferiţi, dar mai ales foarte sUperstiţioşi. îşi luau la bord mascote, un corb, scuipau de trei ori într-o narte şi-n cealaltă, sau foloseau mănuşile predecesorilor norocoşi. Cum jnipâcă o lipsă de judecată atît de primitiva cu concepţiile filozofice pe care se baza profesia lor? Această contradicţie îl înveselea pe Naphta, îi dădea satisfacţii; şi de aceea insista asupra ei cu predilecţie... Dar iată că noi culegem exemple din inepuizabilul fond de umor agresiv al lui Napţha, cînd n-am avea decît să ne oprim la fapte mai reale.
într-o după-ămiază de februarie, respectivii domni căzură de acord să-şi iă zborul din monotonia vieţii lor cotidiene, pentru a face o plimbare cu sania pîna Ia Monstein, care se găsea la o oră şi jumătate depărtare.  Erau  cinci  cu  toţii,   adică  Naphta  şi   Settembrini,  Hans Castorp, Ferge şi Wehsal. Aşadar, plecară în două sânii cu cîte doi cai, Hans Castorp cu umanistul, Naphta cu Ferge şi Wehsal (acesta din urmă pe capră, alături de birjar), la ora trei, bine înfofoliţi, de la domiciliul celor externi, şi întovărăşiţi de clinchetele zurgălăilor care răsunau atît de plăcut în tăcutul peisaj al zăpezii, urmînd drumul ce ducea spre sud, de-a lungul versantului din dreapta, trecînd pe la poalele munţilor Frauenkirch şi Glaris. Ninsoarea îi bătea din ce în ce mai puternic în faţă, astfel că, foarte curînd, deasupra crestelor Rătikonului nu mai rămăsese decît o fîşie de azur spălăcit. Se lăsase ger, iăr muntele era învăluit în ceaţă. Drumul pe care-l urmau, o cornişă îngusta, între peretele de stîncă şi prăpastie, urca pieptiş în pădurea de brazi. înaintau la Pas. Cei care coborau cu săniuţele le ieşeau adesea în întîmpinare, iar cînd se apropiau se vedeau siliţi să coboare. De după cotituri se auzea semnalul subţirel al zurgălăilor altor sânii cu cîte doi cai, care se apropi-au încet, câci trebuia să fii foarte prudent pînă treceau mai departe. Apoi Pe partea stîncoasâ a drumului către Zugen li se deschise o splendida Perspectivă aproape de ţinta excursiei. în faţa micului han din Monstein, We"Şi zicea „hotel balnear", calatorii ieşiră de sub pleduri şi, lăsînd ■^ule în urmă, făcură cîţiva paşi pe jos pentru a admira priveliştea ce •ntindea spre sud-est, asupra Stulsergratului. Peretele imens, de trei 1 de metri înălţime, era învăluit de ceaţă. Ici şi colo tîşnea cîte un pisc aşurat complet de neguri, înalt cît cerul, supraterestru, fâcîndu-te să te esti la o sihăstrie walhallicâ de o îndepărtată şi hieratică inaccesibil-^    ■ Hans Castorp admiră îndelung acest spectacol, îndemnîndu-i şi pe h să facă la fel. De altfel, el fu acela care, copleşit de un sentiment
772
THOMAS MANN
de   umilinţa,   rosti   cuvîntul   „inaccesibil",   oferind   astfel  dom Settembrini prilejul să menţioneze că, se-nţelege, se şi reuşise asce    ■ unea acestui pisc. De altminteri, inaccesibilul, ca să spunem aşa nic' mai exista: pe toată suprafaţa pămîntului nu se mai află nici un W care omul să nu fi pus piciorul. Asta este o mică exagerare ş' lăudăroşenie, replică Naphta, menţionînd Everestul care opusese nî atunci, o împotrivire de gheaţă temerităţii oamenilor, şi care părea c intenţionează să râmînă încă multă vreme în această rezervă. Umanistul se supară. Apoi domnii se întoarseră la „hotelul balnear", în faţa căruia se mai aflau vreo cîteva sânii străine, cu caii deshâmăţi, aşezate alături de cele cu care veniseră ei.
Hanul acorda şi găzduire. La primul etaj se aflau cîteva camere de hotel numerotate. Tot acolo se găsea şi sufrageria, cu înfăţişare rustică, dar bine încălzită. Excursioniştii comandară hangiului prevenitor o gustare: cafea, miere, pîine albă şi plăcintă de pere, o specialitate a locului. Birjarilor le trimiseră vin roşu. Cîţiva excursionişti elveţieni şi olandezi ocupau celelalte mese.
Am fi bucuroşi să putem spune că la masă celor cinci prieteni ai noştri căldura cafelei fierbinţi şi excelente dăduse naştere unei discuţii de nivel mai înalt. Insă ar însemna să nu respectăm adevărul, căci, în realitate, discuţia se reducea de fapt la monologul lui Naphta care, dupâ cîteva cuvinte abia rostite de ceilalţi, începu să vorbească doar el singur -un monolog condus într-un mod pe cît de curios pe atît de necuviincios din punctul de vedere al convenienţelor, deoarece ex-iezuitul se adresa numai lui Hans Castorp, instruindu-l prieteneşte şi întorcînd spatele domnului Settembrini, care stătea în partea cealaltă, şi neglijîndu-i deopotrivă pe ceilalţi doi vecini.
Ar fi greu de redat subiectul improvizaţiei sale, pe care Hăns Castorp o asculta clătinînd din cap şi aprobînd numai pe jumătate. Fără îndoia că Naphta nu se îndrepta numai spre un singur obiect, ci se mişca o cum capricios în domeniul spiritului, atingînd o mulţime de problem încercînd pe scurt să stabilească, într-un mod descurajator, ambigui fenomenelor spirituale ale vieţii, natura nesigură şi zădărnicia    F pentru mările principii, pe Care el le deducea arătînd în ce veş scînteietoâre se înfăţişa absolutul pe pămînt.
Ai fi putut, cel mult, sâ-i reduci expunerea la problema liber      > care o trata ca şi cum ar fi avut intenţia s-o încurce şi mai mult-
MUNTELE VRĂJIT
773
rintre altele despre romantism şi despre dublul sens fascinant al acestei ri europene de la începutul secolului al XlX-lea, în faţa căreia
conceptele reacţiunii şi ale revoluţiei s-au destrămat în măsura în care u s_au contopit într-un nou concept mai înalt. Căci era, bineînţeles, ridicol să vrei să legi, în mod exclusiv, conceptul revoluţionar de acela al progresului şi de civilizaţia biruitoare. Mai înainte de orice, romantismul european a fost o mişcare de eliberare: anticlasicistâ, antiacade-mică, îndreptată împotriva vechiului gust francez, împotrivă vechii şcoli a raţiunii, de ai cărei apărători romanticii şi-au bătut joc, calificîndu-i drept peruci pudrate.
Şi Naphta se legă de războaiele de eliberare, de entuziasmele lui Fichte, de acea mişcare de revoltă ameţitoare şi lirică împotriva unei tiranii insuportabile, care, din nefericire, he! he! se numea libertate, adică întrupa ideile revoluţiei. Era foarte caraghios: cîntînd cît îi ţinea gura, romanticii se dezlănţuirâ cu scopul de a doborî tirania revoluţionară în folosul reacţionarei asupriri exercitate de principi, şi la atît s-a rezumat tot ce s-a făcut pentru libertate.
Tînărul care asculta era îndemnat de Naphta să-şi dea seama de diferenţă, sau mai precis de contrastul dintre libertatea exterioară şi ceă interioară — şi, în acelaşi timp, să examineze delicata chestiune de a şti care servitute eră cel mai mult şi care cel mai puţin compatibilă cu onoarea unei naţiuni, he! he!
In realitate, libertatea era un concept mai mult romantic decît progresist, căci avea comun cu romantismul tocmai inextricabila împletitură a necesităţilor omeneşti de expansiune şi de accentuare pătimaş limitativă a Eului. Tendinţa individualistă de dezrobire ă pregătit cultul istoric şi romantic al naţionalismului, care era de esenţă războinica şi califica liberalismul umanitar drept obscurantism — cu toate ca şi el preconiza individualismul, însă pentru motive cu totul diferite. Indivi-ualismul era romantic şi descindea tocmai din evul mediu, cu con-CePtia sa asupra importanţei nemărginite şi cosmice a individului, de nde se putea deduce atît doctrina nemuririi, cît şi doctrina geocentristâ 1 astrologia. Pe de altă parte, individualismul era problema umanismu-l liberator, care înclină spre anarhie şi voia să împiedice, oricum, ca
ftipa individualitate să fie jertfită în folosul colectivităţii. Şi acesta
individualism, individualism fiind şi unul şi celălalt, căci acelaşi
•nt exprima mai multe lucruri deodată.
774
THOMAS MANN
Nu era mai puţin adevărat însă că exaltarea libertăţii dăduse nast celor măi străluciţi adversari ai libertăţii, apărătorilor cei mai spiritu r ăi trecutului, în lupta împotriva progresului distrugător şi nelegiuit  <5" Naphta îl cita pe Arndt, care blestemase individualismul şi ridicase " slăvi aristocraţia, apoi aminti de Gorres, promotor al misticii creştine Dar oare mistica nu avea nimic comun cu libertatea? Oare mistica n fusese şi ea antiscolastică, antidogmatică şi anticlericala? Este adevărat că erai silit sa consideri ierarhia ca pe o putere liberală câci ea ridicase o stavilă în faţa monarhiei absolute. însă misticismul de la sfîrşitul evului mediu îşi afirmase esenţa liberală devenind precursorul Reformei - al Reformei, he! he! care, în ce-o priveşte, fusese o împletire indestructibilă între libertate şi reacţiune medievală...
Fapta lui Luther... Ei, da, ea avea avantajul să demonstreze în mod evident şi cu toată violenţa natura problematică a faptei însăşi, a faptei în general. Oare tînârul auditor al lui Naphta ştia ce înseamnă o faptă? O faptă fusese, de pildă, asasinarea consilierului de stat Kotzebue de către studentul Sand. Şi ca să vorbim din punct de vedere criminalistic, cine a fost acela care „a pus pumnalul în mîna lui Sand"? Entuziasmul pentru libertate, bineînţeles. Dacă însă cercetezi mai adînc, constaţi că, de fapt, era vorba mai puţin de un entuziasm şi mai mult de un fanatism al moralei şi al urii împotriva unei frivolităţi contrare spiritului naţional. Este adevărat că, pe de alta parte, Kotzebue fusese în serviciul Rusiei, adică în slujbă Sfintei Alianţe; şi. cu toate acestea, Sand l-a înjunghiat în numele dragostei pentru libertate - ceea ce, pe de altă parte, ăr părea oarecum de necrezut, dat fiind ca în rîndul celor mai buni prieteni ai lui se numărau şi nişte iezuiţi. Pe scurt, oricare ăr fi putut fi fapta, era. in orice caz, un procedeu reprobabil ca prin mijlocirea ei să-ţi manifest1 gîndireă, şi nu contribuia deloc să limpezească problemele spiritului.
— Pot sa mă informez dacă veţi ajunge mai repede la capătul ecniv curilor dumneavoastră?
Domnul Settembrini pusese această întrebare şi anume pe un tăios. Stătuse tot timpul nemişcat pe scaun, bătuse nervos cu degete masă şi-şi frămîntase mustaţa. Dar acum situaţia devenise insuporta Ajunsese lă capătul răbdării. îşi îndreptă trupul, continuînd sa ste  J foarte palid, se ridicase oarecum în vîrful picioarelor, aşa încît coapsele îi mai atingeau scaunul şi în felul acesta, cu ochii lui n
MUNTELE VRĂJIT
775
strălucitori, îşi înfruntă adversarul care, cu o surprindere prefăcuta, se întoarse spre el.
_ Cum, aţi avut bunăvoinţa să vâ exprimaţi? a fost întrebarea cu care Naphta îi răspunse.
- Am avut bunăvoinţa, îi spuse italianul, şi-şi înghiţi saliva, am avut bunăvoinţa să vâ fac cunoscut că sînt hotarît sâ vă împiedic de a tulbura cu ambiguităţile dumneavoastră un tînâr fără apărare!
- Domnule, vă invit sâ vâ măsuraţi cuvintele!
- Nu este nevoie, domnule, de o asemenea invitaţie. Am obiceiul să-mi controlez spusele, iar acelea pe care le-am rostit corespund cu precizie circumstanţelor; am afirmat că felul dumneavoastră de-â zăpăci spiritul unui tînăr în mod firesc şovăitor, de a-l ademeni şi de a-l slabi moralmente, este o infamie care prin cuvinte nu va putea fi niciodată pedepsită cu toată asprimea pe care o merita...
Rostind cuvîntul „infamie", Settembrini lovi cu palma în masa şi, împingînd îndărăt scaunul, sfîrşi prin â se ridica — ceea ce-i determină imediat şi pe ceilalţi sâ procedeze la fel. La mesele celelalte se trăgea cu urechea - adică numai la una singura, căci excursioniştii elveţieni plecaseră, aşa că doar olandezii urmăreau cu o expresie perplexă, altercaţia care tocmai izbucnise.
Aşadar, la masa noastră toată lumea se ridicase în picioare: Hans Castorp şi cei doi adversari, iâr în faţa lor Ferge şi Wehsal. Toţi cinci erau palizi, cu ochii holbaţi şi cu buzele schimonosite. însă oare cei trei tovarăşi dezinteresaţi n-ar fi trebuit să încerce sâ intervină într-un sens împăciuitor, să potolească situaţia printr-o gluma, adică sa aranjeze totul Printr-un îndemn la omenie? Dar nici unul nu făcu această încercare. Starea lor de spirit îi împiedica. Stăteau în picioare, cuprinşi de un tremur nervos şi, independent de voinţa lor, strîngeau pumnii. Chiar şi A.K. Ferge, caruiă, cum o spusese de âtîteâ ori, toate chestiunile înalte îi erau absolut străine şi care renunţa totdeauna şi din capul locului să aPrecieze semnificaţia disputei — chiar şi el avea convingerea că, de data sta, situaţia era: care pe care, adică ori... ori, şi că tîrît el însuşi în alter-a?le, nu putea decît să lase lucrurile sâ-şi urmeze calea. Mustaţa lui P'âcutâ se umfla şi se dezumfla mînioasâ.
In tăcerea care se lăsă, îl auziră pe Naphta scrîşnind din dinţi. Pentru
ns Castorp a fost o experienţă asemănătoare cu aceea din momentul
lui Wiedemann i se făcuse pârul măciucă: crezuse ca un asemenea
776
THOMAS MANN
lucru nu-i decît un fel de-a vorbi şi în realitate nu se întîmpla niciod Dar iată că Naphta scrîşnea în adevăr din dinţi în liniştea apăsătoare    ■ scrîşnetul suna ca un zgomot teribil de neplăcut, sălbatic şi straniu în nu era mai puţin dovada unei anumite şi înfiorătoare stâpîniri de sin căci departe de-a răcni, spuse încetişor, cu un fel de semisurîs gîfîif
— Infamie? Pedepsită? Măgarii virtuoşi au început să dea cu copita1? împingeţi atît de departe poliţia pedagogică a civilizaţiei, încît trageţi spada? Iată ceea ce numesc eu un succes pentru început - uşor obţinut cum ma grăbesc să adaug cu dispreţ, căci o glumă foarte uşurică a şi silit virtutea sâ-şi pună armura! Restul va veni de la sine, domnul meu De asemenea şi „pedeapsa". Nădăjduiesc că principiile dumneavoastră de civil nu vă împiedică să ştiţi că sînteţi vinovat, căci dacă lucrurile vor sta altfel, ma voi vedea silit să pun aceste principii la încercare prin nişte   mijloace   care...   Observîndu-l   pe   domnul   Settembrini   că  se încordează, continuă: Ah, văd că nu vă fi necesar. Vă stau în drum, îmi staţi în drum - bine, vom lichida acest mic diferend la locul cuvenit. Pentru moment, vă mai spun doar un lucru. în făţarnica teamă de statul scolastic şi de revoluţia iacobină, dumneavoastră consideraţi crima împotriva pedagogilor metoda mea prin care educ tineretul învâţîndu-l sa se îndoiască, sâ răstoarne categoriile şi să despoaie ideile de demnitatea lor academică şi de aparenţa lor de virtute. Această teamă este foarte întemeiată, căci s-a isprăvit cu umanitatea dumneavoastră, vâ asigur — s-a isprăvit o dată pentru totdeauna. Chiar şi azi nu mai este decît o vechitură, o platitudine clasicistă, o plictiseală a spiritului care te face să căşti şi pe care noua revoluţie, a noastră, domnul meu, se pregăteşte s-o arunce la gunoi. Noi ştim foarte bine ce facem cînd, ca educatori, iscam îndoiala, o îndoială mult mai profundă decît a trişat-o vreodată biata dumneavoastră civilizaţie. Teroarea sfîntă de care epoca noastră âre atîta nevoie nu-i decît un scepticism împins pînâ la ultim limită, un haos moral din care se înalţă absolutul. Am spus toate acestea ca justificare pentru mine, şi ca dumneavoastră să vă fie de învâţătu Restul se va decide în alta parte. Veţi mai auzi despre mine.
-  Şi veţi găsi cine sâ vâ audă, domnul meu, striga Settembrini spatele lui Naphta care părăsi masa şi alergă spre cuier sâ-şi ia bl Apoi francmasonul se prăbuşi cu toată greutatea pe scaun şi-Şi aP inima cu mîinile.
MUNTELE VRĂJIT
777
_ Distruttore! Cane arrabbiato! Bisogna ammazzarlo! strigă el cu sufletul la gura.
Ceilalţi râmaseră în picioare în jurul mesei. Mustaţa lui Ferge continua să se umfle şi să se dezumfle. Lui Wehsal i se strîmbase falca. Hans Castorp îşi rezemă bărbia, ca şi bunicul său, căci îi tremura ceafa. Cu toţii se gîndeau cîţ de puţin s-au aşteptat la asemenea lucruri cînd plecaseră. Toţi, fără ca domnul Settembrini sa facă excepţie, se gîndeau în acelaşi timp că a fost un noroc să vină în două sânii şi nu într-una, comună tuturora. Pînâ una, alta, faptul acesta uşura întoarcerea. Dar după aceea?
- V-a provocat la duel, spuse Hans Castorp abătut.
-  Fireşte, răspunse Settembrini şi, aruncînd o privire celui care stătea în picioare lîngă el, se întoarse imediat şi-şi sprijini capul în mina.
- Veţi primi? voi să afle Wehsal.
- Mai întrebaţi? răspunse Settembrini şi îl privi şi pe el, o clipă... Domnii mei, continuă revenindu-şi complet, regret felul cum s-a sfîrşit plimbarea noastră, însă orice om trebuie să se aştepte în viaţă la asemenea incidente. în mod teoretic, dezaprob duelul, fiindcă este interzis de lege. In practică însă este cu totul altceva; căci exista situaţii în care... unele contraste, care... pe scurt, sînt la dispoziţia acestui domn. Din fericire, în tinereţea mea am făcut puţina scrimă, astfel încît, în cîteva ore de exerciţiu, o sâ-mi mlădiez mîna. Să mergem! Pentru rest va trebui să ne sfătuim. Presupun că acest domn a şi poruncit să i se înhame caii la sanie.
Atît în timpul întoarcerii spre casă cît şi mai tîrziu, Hans Castorp avu momente în care se simţi cuprins de ameţeala în faţa monstruozităţii uninente, mai ales cînd se vădi că Naphta nu voia să audă nici de floretă, nici de spadă şi că se încăpâţîna sa ceara un duel cu pistolul, deoarece, în adevăr, el avea dreptul să aleagă arma, întrucît potrivit codului onoarei era cel jignit. Existau clipe, s-o spunem, cînd tînârul nostru reuşea, într-o oarecare măsură, să-şi elibereze gîndul din mrejele n care erau prinşi cu toţii, să împrăştie negura irascibilităţii generale, Punîndu-şi că situaţia asta este o nebunie şi că trebuie evitată.
~ Dacă măcar ar exista în adevăr o jignire! striga el în convorbirea
u Settembrini, Ferge şi Wehsal, pe care Naphta îl luase ca martor de
data ce se întorseseră, şi care ducea negocierile dintre părţi. Sau dacă
"■ cel puţin o insultă cu caracter burghez şi monden! continuă Castorp
778
THOMAS MANN
sa peroreze. Dacă unul ar fi tîrît în noroi numele onorabil al celuilalt daca ar fi fost vorba de o femeie ori de indiferent ce alta fatalitat asemănătoare şi palpabila a vieţii, în privinţa căreia ar fi imposibil s-găseşti un compromis! Bine, în asemenea cazuri duelul s-ar impune ca ultima soluţie, iar atunci cînd ai dat satisfacţie onoarei, cînd faptul s petrecut cu oarecare menajamente, şi cînd poţi spune câ adversarii s-au despărţit împăcaţi, se poate presupune chiar câ acest aranjament este bun, salutar şi eficace în anumite cazuri complicate. Dar ce-a făcut Naphta? Pentru nimic în lume nu vreau să-i iau apărarea, însâ mâ întreb numai cu ce v-a ofensat? A răsturnat categoriile. Aşa după cum s-a exprimat, a despuiat anumite noţiuni de demnitatea lor academică. Şi prin asta dumneavoastră v-aţi simţit jignit — şi sa admitem că ar fi pe buna dreptate...
- Sâ admitem? repetă domnul Settembrini şi îl privi lung.
- Pe bună dreptate, pe bună dreptate! Prin asta, v-a ofensat. însâ nu v-a insultat. Există o diferenţă, daţi-mi voie! în cazul acesta este vorba despre lucruri abstracte, despre lucruri care privesc spiritul. Poţi sa ofensezi pe cineva legîndu-te de manifestările spiritului, însâ în felul acesta nu vei putea deloc sâ insulţi pe oricine, la întîmplare. Este o axiomă pe care orice juriu de onoare va trebui s-o admită, vâ asigur, martor mi-e Dumnezeu. Şi din cauza asta, ceea ce i-aţi răspuns, vorbind despre „infamie" şi despre „pedeapsă aspră", nu este deloc o insultă, căci aţi înţeles sa vâ exprimaţi într-un sens simbolic, totul a rămas în domeniul spiritului şi nu are nimic comun cu domeniul personal, singurul care ar putea cuprinde o insultă. Spiritul nu poate fi niciodată personal, el este completarea şi interpretarea axiomei, şi de aceea...
- Vă înşelaţi, domnule şi prietene, răspunse domnul Settembrini cu ochii închişi. în primul rînd, vă înşelaţi admiţînd câ faptele spiritului nu pot avea un caracter personal. N-ar trebui sâ gîndiţi în felul acesta, spuse el, şi surise în mod bizar, cu fineţe şi durere. Dar va înşelaţi ma ales în aprecierea pe care o faceţi asupra spiritului în general, şi Pe ca dupâ toate aparenţele, îl socotiţi prea slab pentru a da naştere unor c flicte şi pasiuni de asprimea celor suscitate de viaţa reală, şi care    ( deschide  alta cale decît pe  aceea a ieşirii  pe  teren. AH'inc0 Elementul abstract, purificat, ideal, este uneori şi absolutul, prin ur
este elementul celei mai extreme rigori care comporta nişte post"1
iliabilâ s»
mult mai imediate, mai radicale, de urâ şi de opoziţie ireconcil
MUNTELE VRĂJIT
779
ireductibila, decît legăturile sociale. Oare va mai poate mira faptul ca el duce mult mai direct şi mai nemilos la opoziţia între Eu şi Tu, adică la o situaţie într-adevăr extrema, aceea a duelului, a luptei fizice? Duelul, prietene, nu este un „aranjament" ca oricare altul. Este ultima soluţie, reîntoarcerea la starea de natură primitivă, abia uşor atenuata de anumite reguli cu caracter cavaleresc, care sînt foarte superficiale.
Esenţialul acestei situaţii este elementul sau curat primitiv, lupta corp la corp, şi revine fiecăruia datoria de a fi gata pentru aceasta situaţie, oricît de îndepărtat s-ar simţi de natura. Poţi fi expus în fiecare zi. Acela care nu este capabil să apere ideea, plătind cu fiinţa, cu braţul sau cu sîngele sâu, nu este demn, şi este vorba să rămîi om, oricît de spiritualizat ai fi.
Iată lecţia pe care o primea Hans Castorp. Şi ce putea râspunde? Tăcu, pradă unei meditaţii apăsătoare. Cuvintele domnului Settembrini păreau liniştite şi logice, şi totuşi se vâdeau deplasate şi destul de puţin fireşti în gura lui. Gîndurile sale nu erau gînduri care-i aparţineau — cum de altminteri nu el avusese ideea acestei ciudate lupte pe care o acceptase, fiindu-i impusă de teroristul şi micul Naphta — iar aceste gînduri erau expresia tulburării cauzate de irascibilitatea generala şi căreia splendida inteligenţa a domnului Settembrini îi devenise roabă şi unealta. Cum, fiindcă spiritul eră riguros, trebuia să conducă fără mila la un deznodâmînt bestial, anume acela al luptei corporale? Hans Castorp se ridica împotriva unei asemenea concepţii sau îşi dădea silinţa sâ se ridice - pentru a dovedi însăşi spaimei care-l stâpînea că nici el n-ar fi în stare de un asemenea lucru. Şi pe el îl influenţa irascibilitatea sufletească a tuturor, nu era nici el omul sa dea înapoi. Ca o adiere înfiorătoare şi decisivă, îi venea, din regiunile depărtate unde sălăşluiesc amintirile, scena în care Wiedemann şi Sonnenschein se rostogoleau, ■ncleştaţi într-o lupta bestială şi disperata, şi înţelegea, cutremurîndu-se, Ca la capătul tuturor lucrurilor nu râmîneau decît trupul, unghiile, dinţii. a da, ba da, trebuia să se bată, căci în felul acesta apârai cel puţin atenuarea naturii, legiferata printr-un cod cavaleresc... Şi astfel, Hans astorp îi oferi domnului Settembrini serviciile lui de martor.
Oferta i-a fost refuzată. Nu, ar fi fost imposibil, nu, nu putea fi Cceptat, îi râspunse din primul moment domnul Settembrini, cu un în acelaşi timp şi fin şi îndurerat - apoi, dupâ o scurta chibzuiala,
Pe;
rge şi Wehsal gâsiră, de   asemenea, fără sâ-şi justifice modul de-a
780
THOMAS MANN
vedea prin motive hotarîtoare, că nu era cu putinţă ca Hans Castorp sa ' parte activă la conflict. Eventual, putea să asiste ca arbitru, întruc't prezenţa unui martor neutru fâcea şi ea parte, după datina, din rîndul acelor atenuări cavalereşti ale bestialităţii, despre care vorbise domnul Settembrini. Chiar Naphta se pronunţă în sensul acesta, prin mijlocirea lui Wehsal, mandatarul sau, iar Hans Castorp se declară mulţumit Martor sau arbitru, orice-ar fi fost, avea, oricum, posibilitatea sa influenţeze asupra modalităţilor luptei, ceea ce, de altfel, se dovedi a fi o cruda necesitate.
Căci Naphta arată ca-şi ieşise complet din fire cu propunerile lui. Ceruse o distanţa de cinci paşi şi, la nevoie, un schimb de trei gloanţe. Chiar în seara diferendului comunicase această condiţie nebunească prin Wehsal, devenit fidelul mandatar şi reprezentantul intereselor sale barbare şi care persista şi el cu cea mai mare încăpaţînare să impună aceleaşi condiţii, jumătate din ordin şi jumătate dintr-o înclinaţie personala. Settembrini, fireşte, nu găsi nimic de obiectat, însă atît Ferge ca martor, cît şi imparţialul Hans Castorp se simţiră ultragiaţi, iar acesta din urmă se comportă chiar grosolan faţă de mizerabilul Wehsal. Nu-i era ruşine, îl întreba Hans Castorp, să ceară asemenea nerozii, cînd, de fapt, era vorba de un duel pur abstract, care nu se baza pe nici o injurie reala? Da, se vor bate cu pistoalele, deşi chiar acest lucru era destul de urît, însă peste toate mai venea şi cu asemenea ciudăţenii ucigaşe? în adevăr, existau limite pînă la care se mai putea discuta o chestiune de onoare, dar aşa... nu mai ramînea decît să vina cu propunerea de a ţinti direct prin batista de la piept. Evident, nu era vorba sa se tragă asupra lui, a lui Wehsal, de la aceasta distanţa, şi de aceea, desigur, propunea cu atîta uşurinţa asemenea condiţii sîngeroase - şi aşa mai departe... Wehsal ridica din umeri, amintind fără nici o vorbă în plus că se aflau într-o situaţie extrema, în ultima clipa, fapt care dezarma oarecum partida adversa, ispitita sa piardă din vedere acest amănunt. Totuşi, a doua zi. in timpul unui neîncetat du-te-vino, martorii lui Settembrini reuşiră m întîi să reducă numărul gloanţelor la unul singur, apoi sa aranjeze pr blema distanţei, astfel încît combatanţii să fie plasaţi la cincisprezece paşi unul de altul, avînd însă dreptul să înainteze cu cinci paşi înain de-ă trage. Dar şi acest aranjament nu-l obţinură decît în schim făgăduielii ca nu se va mai face nici o tentativă de împăcare. minteri, nici nu aveau pistoale.

MUNTELE VRĂJIT
781
Avea însă domnul Albin. în afara de micuţul revolver strălucitor cu care-i plăcea să sperie doamnele, mai avea şi o pereche de pistoale militare de fabricaţie belgiană, aşezate într-o singură cutie; nişte browninguri automate, cu mînerele de lemn brun, gata încărcate şi dispunînd de nişte mecanisme de tir din oţel albastru, iar la gura ţevilor strălucitoare ieşeau în relief, mici şi fine, catarile pentru ochire. Hans Castorp văzuse revolverele într-o zi, la tînarul farsor, şi, împotriva propriei lui convingeri, se oferi cu toata candoarea sa i le ceară domnului Albin cu împrumut. Procedă întocmai, fără să ascundă scopul demersului, cerîndu-i, pe cuvînt de onoare, sa păstreze discreţia, şi reuşi foarte uşor, făcînd apel la simţul cavaleresc al tînarului farsor. Domnul Albin îl învăţă chiar cum să le încarce şi trase cu amîndoua armele cîteva focuri în gol.
Toate acestea cerura timp şi astfel se scurseră două zile şi trei nopţi pînâ la întîlnirea pe teren. Terenul pentru duel fu propus de Hans Castorp. Sugerase sa fie ales pitorescul loc unde vara înfloreau acele flori albastre şi unde se retrăgea în singurătate pentru a „sta la cîrmâ" visînd. Acolo, în dimineaţa a treia după izbucnirea diferendului, chestiunea urma să-şi găsească dezlegare imediat ce se va lumina de ziuă. Hans Castorp, care era foarte agitat, nu se gîndi decît în ajun, adică destul de tîrziu, că ar fi fost necesar sa aducă şi un medic.
Se sfătui imediat cu Ferge asupra acestei chestiuni, chestiune care se dovedi însă a fi extrem de greu de rezolvat. Fara îndoială că Rădămante fusese membrul unei asociaţii studenţeşti, însă ar fi fost imposibil să soliciţi concursul unui director de sanatoriu pentru a participa la o acţiune ilegală, cu ătît mai mult cu cît era vorba de nişte bolnavi. în general, existau şanse minime să găseşti aici un doctor dispus să asiste la un duel cu pistoale între doi oameni foarte grav bolnavi. Cît despre Krokowski, nici măcar nu aveau siguranţa ca acest creier exaltat ar fi *°st în stare să panseze o rană.
Wehsal, care a fost consultat în aceasta privinţa, anunţă ca Naphta se Si pronunţase asupra problemei şi nu dorea prezenţa unui medic. El nu leŞea pe teren ca să fie uns şi pansat, ci să se bătâ, şi asta în mod foarte Serios. Ce se va întîmpla după aceea îi era perfect indiferent şi ramînea convins că lucrurile se vor aranja de la sine. Părea o declaraţie de prost augur, însă Hans Castorp se sili s-o interpreteze ca şi cum Naphta ar fi s°cotit în sinea lui ca nu vor avea nevoie de un medic. Dar oare °ettembrini nu comunicase şi el, prin Ferge, care-i fusese trimis, ca pro-
782
THOMAS MANN
blema medicului nu-l interesa? Prin urmare nu era chiar atît de nesăbuit sa nâdâjduieşti ca adversarii puteau fi în sinea lor de acord sâ nu verse sînge. Doua nopţi dormiseră cu ghidul la această ceartă şi vor mai dormi încă şi o a treia. Vremea aşterne o oarecare indiferenţă şi limpezeşte o anumita stare de spirit, care nu încetează nici o clipă sa se modifice o dată cu trecerea orelor. în zorii zilei nici unul dintre combatanţi, ţinînd pistolul în mînă, nu va mai fi omul care fusese în seara conflictului. Cel mult, vor acţiona mecanic şi constrînşi de sentimentul onoarei, deci nu potrivit cu libera lor voinţă, adică din plăcere şi cu convingere, aşa cum ar fi facut-o în clipa certei; şi trebuia sâ fie posibil să previi, într-un fel oarecare, o asemenea dezavuare a eului lor actual, prin amintirea a ceea ce fuseseră înainte vreme.
Hans Castorp nu greşea în gîndurile lui, avea dreptate însă într-un chip pe care nu şi l-ar fi putut închipui vreodată, nici măcar în vis. Avea perfectă dreptate în ceea ce-l privea pe domnul Settembrini. însă dacă ar fi bănuit în ce sens îşi va modifica Leo Naphta proiectele înaintea clipei hotărîtoare sau în acea clipă decisivă, nici chiar starea de spirit generala din care rezultau toate acestea nu l-ar fi împiedicat să se opună lă ceea ce trebuia să se întîmple.
La ora şapte soarele era încă departe de a răsări deasupra munţilor, însă în momentul cînd Hans Castorp, după o noapte frâmîntată, părăsi „Berghof'-ui ca sâ se duca larendez-vous, începuse sâ se zărească oarecum, ca prin fum. Servitoarele făceau curăţenie în hol şi se uitară la el mirate. Portalul era deschis; fâra îndoiala că Ferge şi Wehsal, împreună sau separat, plecaseră şi ei, unul ca sâ-l ia pe Settembrini, celălalt că să-l însoţească pe Naphta pe teren. El, Hans Castorp, se ducea singur, întrucît calitatea de arbitru nu-i îngăduia să se alăture nici uneia dintre părţi.
Mergea într-un fel mecanic, apăsat de povara împrejurărilor. Totuşi, era evident câ simţea nevoia să asiste la întîlnire. Ar fi fost imposibil sâ stea departe şi să aştepte rezultatul în pat: în primul rînd, pentru că... însă acest prim punct nu-l dezvoltă - şi în al doilea rînd, lucrurile nu puteau fi lăsate sâ-şi urmeze singure cursul. Slava Domnului, încâ nu se întîmplase nimic grav şi nici nu trebuia sâ se întîmple ceva grav. t>a chiar era improbabil. Fuseseră siliţi să se scoale la lumina artificiala. «a acum trebuiau, potrivit înţelegerii, să se întîlneăscâ în ger, în aer li fără să fi mîncat nimic. însă după aceea, sub influenţa lui, a lui Ha
MUNTELE VRĂJIT
783
Castorp, lucrurile vor lua, fără îndoială, o întorsătură favorabilă şi senină, într-un fel care încă nu putea fi prevăzut şi pe care era mai bine nici sâ nu încerce să-l ghicească, întrucît experienţa te învaţă ca şi cele mai neînsemnate întîmplâri se desfăşoară cu totul altfel decît ţi le-ai închipuit din capul locului.
Oricum, aceasta era dimineaţa cea mai neplăcuta din toate cîte îşi amintea. Slăbit şi nedormit, Hăns Castorp nu-şi putea stapîni dinţii să nu-i clănţane nervos, ba, în sufletul lui, Ia o nu prea mare adîncime, era ispitit sâ nu se încreadă nici măcar în curajul pe care şi-l făcea singur. Erau nişte vremuri atît de ciudate... Doamna de la Minsk, pe care o distrusese propria ei mînie nesăbuită, liceanul furios, Wiedemann şi Sonnenschein, chestiunea palmelor poloneze, toate i se amestecau tumultuos în minte. Nu-şi putea închipui că, sub ochii lui, de fâţâ cu el, doi oameni vor putea trage unul asupra altuia, ca să-şi verse sîngele. Dar cînd se gîndeă lă ceea ce se petrecuse sub ochii lui între Wiedemann şi Sonnenschein, începea să se îndoiască de sine şi de universul sau, şi tremura în haina-i îmblănită, în vreme ce, orice s-ar fi întîmplat, o anumită conştiinţă a caracterului extraordinar şi al pateticului situaţiei, simultană cu elementele reconfortante ale aerului matinal, îl însufleţeau şi-l exaltau.
Pradă acestor sentimente şi acestor gînduri atît de amestecate, urcă povîrnişul în zorile care se luminau puţin cîte puţin, trecînd prin Dorf, apoi peste platforma pistei de bob şi astfel, urmînd cărarea îngusta, ajunse în pădurea acoperită cu zăpadă, trecu printre stîlpii de lemn pe sub care se întindea pista şi merse pe un drum făcut măi degrabă de urma paşilor decît de lopată, printre trunchiurile copacilor. Cum mergea repede, îi ajunse în curînd, din urmă, pe Settembrini şi pe Ferge. Acesta ducea într-o mîna, sub pelerina, cutia cu pistoale. Hans Castorp nu şovăi sâ li se alăture şi abia se găsi lîngă ei că-i şi zări pe Naphta şi pe Wehsal, care nu erau decît cu foarte puţin înaintea lor.
- Rece dimineaţă, sînt cel puţin optsprezece grade sub zero, spuse cu 0 văditâ bună intenţie, însă în sinea lui se îngrozi de uşurătatea cuvintelor, şi adăugă: Domnii mei, sînt încredinţat...
Ceilalţi doi tăcură. Mustaţa plăcută â lui Ferge se umflă şi se dezum-lâ- După puţină vreme, Settembrini se opri, luă mîna lui Hans Castorp, Puse şi cealaltă mînă deasupra şi spuse:
784
THOMAS MANN
— Prietene, eu nu voi ucide. N-o voi face. Ma voi expune glonţului sau-asta este tot ce-mi poate porunci onoarea. Dar nu voi ucide, ai încredere în mine.
îi lasă mîna şi porni iar la drum. Hans Castorp era adînc mişcat totuşi, după cîţiva paşi, spuse:
—  Este minunat de frumos din partea dumneavoastră, domnule Settembrini, dar, pe de alta parte... Daca, în ceea ce-l priveşte...
Domnul Settembrini se margini sa dea din cap. Dar acum, Hans Castorp îşi spunea ca daca nu va trage unul, celuilalt îi va fi foarte greu sa nu facă la fel, şi socoti ca lucrurile sînt pe calea cea buna, deci ca presupunerile sale începeau sa se confirme. Simţi ca inima îi devine mai uşoara.
Traversară podeţul care trecea peste defileul în fundul căruia, vara, se prăvălea torentul acum îngheţat şi tăcut, contribuind atît de puternic la aspectul pitoresc al locului. Naphta şi cu Wehsal se tot fîţîiau de colo pîna colo, prin zăpada, în faţa băncii capitonate cu perne groase şi albe, şi pe care Hans Castorp fusese silit, odinioară - copleşit de amintiri atît de extraordinar de vii — sa aştepte să nu-i mai curgă sînge din nas. Naphta fuma o ţigara, şi Hans Castorp se întreba daca avea şi el pofta sa facă la fel, însă nu simţi nici cea mai mica dorinţa, încît trase concluzia ca un asemenea gest trebuia cu atît mai mult sa fie o afectare din partea celuilalt. Cu mulţumirea sufleteasca pe care o simţea întotdeauna în acest loc, privi în jurul lui, în intimitatea semeaţă a văii sale care, sub zăpada şi gheaţa, nu era mai puţin frumoasa decît pe timpul florilor ei albastre. Trunchiul şi ramurile bradului ce se înalţă de-a curmezişul priveliştii erau de asemenea încărcate cu zăpada.
— Buna ziua, domnii mei, rosti el cu voce limpede, mînat de dorinţa sa introducă chiar de la început un ton firesc în mijlocul grupului, şi care, spera el, va contribui sa risipească norii.
Dar nu avu succes, căci nimeni nu-i răspunse. Saluturile schimbate constau în înclinări atît de ţepene, încît erau aproape invizibile. Cu toate acestea, se încapaţîna în hotarîrea de a se folosi fara întîrziere, în vederea unui rezultat favorabil, de avîntul cu care sosise, de repeziciune emoţionanta a răsuflării lui, de căldura pe care i-o dăduse mersul iute in aceasta dimineaţa de iarna, şi astfel începu:
— Domnii mei, sînt convins...
MUNTELE VRĂJIT
785
-  Va veţi expune alta data convingerile, îl întrerupse Naphta cu răceala. Armele, va rog, adăuga el cu aceeaşi atitudine trufaşa. Iar Hans Castorp, buimăcit, trebui sa-l pnveasca pe Ferge scoţînd de sub pelerina cutia fatala, şi pe Wehsal apropiindu-se şi luînd unul dintre pistoale ca sâ-l dea lui Naphta. Settembnni îl primi pe celalalt de )a Ferge. Apoi adversarii trebuira sa se depărteze, iar Ferge încerca sa murmure ceva, şi imediat începu sa măsoare distanţele şi sa le marcheze: adică limitele exterioare pe care le însemna prin nişte linii scurte, făcute cu calcîml în zăpada, şi limitele interioare fixate cu doua bastoane, al sau şi al lui Settembrini.
Cu ce se îndeletnicea acolo blîndul martir? Lui Hans Castorp nu-i venea sa-şi creadă ochilor. Ferge avea picioarele lungi şi făcea paşii mari, astfel încît cincisprezece paşi de-ai lui însemnară o buna distanţa, cu toate că se mai aflau acolo şi blestematele alea de bariere care, în adevăr, nu erau prea departe una de alta. Fara îndoiala ca Ferge era plin de bune intenţii. Şi cu toate acestea, ce sminteala îi tulbura mintea daca putea face nişte pregătiri atît de sinistre?
Naphta, care-şi zvîrlise în zăpada haina de blana, astfel încît i se vedea căptuşeala de lutru, se grăbi sa ia poziţie cu pistolul în mîna, pe una din limitele exterioare, imediat ce fusese marcată, în timp ce Ferge mai era încă ocupat sa însemne celelalte linii de demarcaţie. Cînd sfîrşi, Settembrini lua poziţie la rîndul sau, descheindu-şi paltonul îmblănit şi ros. Hans Castorp se smulse din letargie şi înainta; încă o data repede:
— Domnilor, spuse el neliniştit, nu va grăbiţi! Oricum ar fi, este de datoria mea...
— Tăceţi! striga Naphta pe un ton tăios. Aştept semnalul.
Dar nimeni nu dădu semnalul. Asupra acestui punct nu se înţele-seserâ în mod limpede. Fara îndoiala ca trebuia sa se spună „gata!" insa nu se gîndiseră că asta era mai curînd treaba arbitrului şi că, deci, el trebuia să rostească înfiorătoarea invitaţie sau, oricum, nu fusese vorba despre aşa ceva. Hans Castorp ramase mut şi nimeni nu-i lua locul.
- începem, declara Naphta. înaintaţi, domnul meu, şi trageţi! striga el adversarului sau şi, spectacol de necrezut, începu sa înainteze cu braţul întins, cu pistolul îndreptat spre Settembrini, la înălţimea pieptului. Settembrini făcu la fel. Dar la al treilea pas - deşi celalalt, fara sa tragâ, se şi găsea la bariera interioară — Settembrini ndica pistolul foarte SUs  şi   apasă  pe   trăgaci.   Detunătura  pătrunzătoare   deştepta  ecouri
786
THOMAS MANN
nenumărate  Munţii îşi zvirlira unul altuia sunetele şi răsunetele, valea se umplu de vuiet, iar Hans Castorp îşi spuse ca locuitorii se vor alarma
- Aţi tras in aer, racm Naphta stapinindu se şi lasind arma in jos Settembnni răspunse
- Trag unde-mi place
- Veţi mai trage inca o data1
- Nici nu ma gmdesc E nndul dumneavoastră Şi domnul Settembnni înalţă capul, privind spre cer, şi se aşeza uşor din profil şi dintr-o parte, ceea ce era emoţionant sa priveşti Era limpede, auzise ca nu trebuie sa prezinţi adversarului toata lăţimea pieptului, şi se inspira din acest sfat
- Laşule1 n striga Naphta, facînd prin acest strigat o concesie senti mentului omenesc ca trebuie mai mult curaj ca sa tragi decit sa primeşti sa se tragă asupra ta  Apoi ridica pistolul intr-un fel care nu mai avea nimic de-a face cu o lupta şi-şi trase un glonţ in cap
Jalnic spectacol şi de neuitat1 Se împletici şi se chirci, in vreme ce munţii se jucau de-a mingea cu acest zgomot asurzitor, se rostogoli ciţiva paşi indarat, zvirhndu-şi picioarele inamte, descrise cu tot trupul o mişcare de rotire spre dreapta, apoi se pravah cu faţa in zăpada
O clipa, toţi ramaseră încremeniţi După ce arunca arma cît mai departe, Settembnni fu primul care se apleca asupra adversarului sau
- Intehce, striga el Che cosa tai, per 1'amor di Dio?
Hans Castorp ii ajuta sa-i întoarcă trupul Vazura gaura neagra şi roşie lînga timpla Vazura un chip pe care era mai bine sa-l acoperi cu batista de mătase al carei colţ spinzura din buzunarul hainei lui Naphta
Bubuit de tunet
Hans Castorp ramase şapte am in mijlocul celor de aici, de sus -asta nu-i, desigur, o cifra rotunda pentru adepţii sistemului decimal, totuşi este o cifra buna, uşor de mmuit in felul ei, un interval de timp mitic şi pitoresc, putem spune, mult mai satisfăcător pentru suflet decit, de pilda, ceva cam ca o jumătate de duzina oarecare  Luase mesele la toate cele şapte mese din sufragerie, aproape cite un an la fiecare ultima vreme stătea la masa „ruşilor de nnd", cu doi armeni, doi finlan dezi, un bolnav din Buchara şi un kurd  Stătea acolo avind un barbişo pe care ii lăsase sa crească, un mic barbişon de un blond ca paiul, oe
MUNTELt VRĂJIT
787
forma destul de nehotanta şi pe care sintem siliţi sa-l consideram ca pe dovada unei oarecare indiferenţe filozofice faţa de înfăţişarea lui exte noara Sintem chiar datori sa mergem şi mai departe şi sa facem o legătura intre aceasta tendinţa de a-şi neglija fiinţa şi o tendinţa ase mănătoare pe care lumea din afara o manifesta faţa de el Administraţia sanatoriului încetase sa-şi mai bata capul ca sa-i găsească distracţii In afara de întrebarea care 1 se punea şi lui dimineaţa, daca a dormit „bine", o întrebare pur retorica şi care, de altfel, era rostita intr un mod foarte colectiv, consilierul aulic nu-i mai adresa prea des cuvintul, iar Adriatica von Mylendonk (in epoca despre care e vorba avea un ulcior foarte copt) nu 1 vorbea decit din cind in cind Pentru a respecta intru totul adevărul, convorbirile cu superioara nu aveau loc decit foarte rar sau aproape niciodată Cu alte cuvinte, era lăsat in pace - oarecum ca un şcolar care beneficiază de acest privilegiu deosebit de amuzant de a nu mai fi chestionat, de a nu mai avea nimic de făcut deoarece e de la sine înţeles ca va ramine repetent, tocmai pentru ca nimeni nu se mai ocupa de el — adică trăia o forma orgiaca a libertăţii, adăugam noi, şi chiar ne şi întrebam în sinea noastră daca mai poate exista şi o libertate de alta forma şi de alt soi Oricum ar fi, exista aici cineva asupra căruia autorităţile nu mai aveau nevoie sa vegheze, întrucît era sigur ca nici o sfidare şi nici o hotarîre subversiva nu se va mai dezvolta în pieptul lui - un om sigur şi definitiv aclimatizat, care de multa vreme n-ar mai fi ştiut unde sa se duca şi nici măcar nu mai era in stare sa conceapă ideea unei reîntoarceri la şes O oarecare nepăsare faţa de persoana lui nu se vadea oare chiar şi din faptul ca fusese aşezat la masa „ruşilor de rînd"7 De altfel, spunind aceasta, nu înţelegem sa facem nici cea mai mica critica în privinţa mesei astfel poreclite1 De fapt, cele şapte mese erau egale, intre ele nu exista nici o diferenţa reala Dăinuia o democraţie a meselor de onoare, ca sa ne folosim de o exprimare oarecum îndrăzneaţă Aceleaşi mincarun formidabile erau servite tuturor - atunci cind venea la rmd aceasta masa, însuşi Radamante îşi încrucişa citeodata mnnile-i enorme peste farfurie, iar reprezentanţii diverselor rase care mincau la ea erau nişte onorabili membri ai umanităţii, deşi nu ştiau latineşte şi nu mincau in conformitate cu manierele cele mai elegante
Timpul, care nu era asemenea celui măsurat de orologiile din gan, ale căror ace înaintează cu smucin, din cinci in cinci minute, ci mai curînd semăna cu cel al minutarelor de la ceasornicele mici la care
788
THOMAS MANN
mişcarea acelor este invizibila, sau cu al ierbii pe care nici un ochi n-o vede crescînd, deşi ea creşte în mod neîndoios; timpul, care era o linie formata din puncte fara întindere (şi fara îndoiala ca Naphta, care-şi găsise o moarte atît de tragica, ar fi întrebat cum pot nişte puncte fara întindere sa formeze întinderea unei linii), timpul, aşadar, continuase in felul sau tiptil, nevăzut, tainic şi totuşi activ, sa vremuiasca schimbări într-o buna zi, pentru a nu cita decît un exemplu, tînarul Teddy - fireşte însă ca nu putem spune anume în care zi - totuşi într-o buna zi n-a mai fost chiar atît de tînar. Doamnele nu mai puteau sa-l ţină pe genunchi ca în acele dimineţi cînd, sculîndu-se din pat, îşi punea în loc de pijama un costum de sport şi cobora în hol. Pe nesimţite, situaţia se modificase, căci acum el era acela care le lua pe genunchi în anumite împrejurări, ceea ce prilejuia, atît lui cît şi lor tot atîta plăcere, ba poate chiar mai multa. Devenise un adolescent. Hans Castorp nu-şi dăduse seama, însă acum constata faptul. De altminteri, nici timpul şi nici vîrsta nu-i folosiră adolescentului Teddy, căci nu era făcut pentru ele. Zilele îi erau numărate; în al douăzeci şi unulea an al vieţii, Teddy muri de boala pentru care se dovedise mai apt, şi-i dezinfectară camera. Relatam cu o voce liniştita, întrucît nu era mare diferenţa între noua lui stare şi starea anterioara.
Dar se petrecura şi decesuri mai importante, cazuri de moarte întîmplate la şes, care-l priveau mai îndeaproape pe eroul nostru, sau care, odinioară, l-ar fi afectat foarte mult. Vrem sa vorbim de recentul deces al batrînului consul Tienappel, unchiul şi tutorele lui Hans, a cărui amintire se şi înceţoşase în mintea lui. Evitase cu grija nişte condiţii de presiune atmosferica, potrivnice constituţiei sale, şi-i lăsase unchiului James grija sa se umple de ridicol; însă pîna la urma urmelor nu putuse, totuşi, scapă de apoplexie, iar ştirea morţii sale, redactata într-o forma telegrafică, dar conceputa în termeni discreţi - mai mult din consideraţie pentru decedat decît pentru destinatarul telegramei - ajunsese într-o zi pîna la şezlongul lui Hans Castorp, după care acesta cumpărase hîrtie de scrisori cu chenar negru şi scrisese unchilor-veri ca el, orfanul de tata şi de mama, care trebuia sa se considere orfan pentru a treia oara. era cu atît mai mîhnit cu cît îi era neîngaduit şi interzis sa-şi întrerupă şederea aici pentru a-l însoţi pe bătrînul unchi la ultimul sau lăcaş.
Ar însemna să înfrumuseţam lucrurile daca am vorbi de doliu şi totuşi, în acele zile, ochii lui Hans Castorp avură o expresie mai
MUNTELE VRĂJIT
789
toare decît de obicei. Aceasta moarte — care în nici un caz nu l-ar fi emoţionat adînc şi a cărei semnificaţie sufleteasca fusese redusa aproape la nimic de anişorii aceştia stranii - însemna totuşi ruperea unei noi legaturi cu lumea de jos, şi sfîrşea prin a realiza total ceea ce Hans Castorp numea, pe drept cuvînt, Libertatea. în adevăr, în intervalul de timp despre care tocmai vorbim, între el şi cîmpie încetaseră orice fel de legături. Nu mai scria nimănui şi nu mai primea scrisori de la nimeni. Nu mai cerea sa i se trimită Măria Mancini. Găsise aici o marca pe care o aprecia şi faţa de care se arata tot atît de credincios ca şi faţa de vechea lui prietena: era un produs care i-ar fi ajutat, se zice, chiar şi pe exploratorii Polului să treacă printre gheţuri cele mai grele etape, şi în tovărăşia căruia putea sta întins ca pe malul marii, şi sa ţină piept la nesfîrşit. Era o ţigară fabricată cu deosebita grija, numita „Juramîntul de la Riitli", puţin mai compacta decît Măria, cenuşie ca blana de şoarece, avînd un inel albăstrui şi o consistenţa cu care te puteai foarte bine împăca, plăcută, şi ardea cu atîta precizie — transformîndu-se într-o cenuşa densă, de un ălb de zăpadă, în care se vedeau nervurile frunzelor — încît ar fi putut ţine loc de clepsidra celui care o fuma, iar lui Hans Castorp, care nu mai purta ceasornic, îi făcea în adevăr acest serviciu. într-o zi, ceasornicul îi căzuse de pe măsuţa de noapte, iar el neglijase sa-J mai repare pentru aceleaşi motive pentru care renunţase de multa vreme sa se mai folosească de calendar, fie ca nu mai voia sa rupă în fiecare zi fila, fie ca nu mai dorea sa se informeze în legătura cu succesiunea zilelor şi a sărbătorilor: aşadar, în interesul „libertăţii" sale, pentru a-şi înlesni plimbarea pe plajă, adică aceasta încremenire întru mereu şi veşnic, aceasta vraja ermetica la care se arătase accesibil şi care fusese, de fapt, aventura fundamentala a sufletului sau, în cuprinsul căreia s-au desfăşurat pîna la capăt toate aventurile alchimiste ale acestei substanţe tainice.
Astfel vieţuia el şi astfel o data mai mult, în miezul verii, adică al anotimpului cînd sosise aici — de fapt, nici nu mai ştia bine de cînd — anul se împlini în sine însuşi pentru a şaptea oara.
Atunci răsună puternic un...
Dar pudoarea şi sfiala ne opresc sa exageram, ca povestitor zelos, ceva ce răsună şi se întîmpla atunci. Aici, mai ales aici: fara palavre şi fâra poveşti vînatoreşti! Sa ne domolim glasul pentru a anunţa ca atunci câzu lovitura de trăsnet pe care o cunoaştem cu toţii, răsuna acea
790
THOMAS MANN
detunătură ameninţătoare, urzită dintr-un amestec funest de stupiditate şi irascibilitate — bubuitul de tunet, istoric, care, s-o spunem în şoaptă şi cu respect, zgudui temeliile pămîntului, dar pentru noi reprezintă bubuitul de tunet care făcu să sară în aer Muntele Vrăjit şi-l dădu afară, trezindu-I din somn, pe cel care dormitase aici şapte ani. Buimăcit rămase întins pe iarbă şi se frecă la ochi ca un om care, în pofida nenumăratelor admonestări, neglijase să citească ziarele.
Prietenul şi mentorul lui mediteranean se silise într-o destul de slabă măsura sa le înlocuiască şi ţinuse foarte mult să-l informeze pe copilul teribil asupra evenimentelor de jos, totuşi nu găsise decît puţină atenţie la un elev care, cu toate că îi plăcea să viseze şi să „stea la cîrma" umbrelor spirituale ale lucrurilor, nu dăduse niciodată vreo atenţie lucrurilor înseşi, în tendinţa lui orgolioasă de-a lua umbrele drept lucruri şi de-a vedea în acestea din urmă nişte umbre, fapt pentţu care nu vom putea sâ-l dojenim cu asprime, deoarece raporturile între amîndouă nu sînt încă definitiv limpezite.
Lucrurile nu se mai petreceau ca în acea îndepărtată zi cînd domnul Settembrini, după ce aprinsese brusc lumina, se aşezase pe marginea patului în care Hans Castorp stătea culcat şi se silise să-l pregătească în mod folositor pentru problemele vieţii şi ale morţii. Acum, el era acela care stătea jos, cu mîinile între genunchi, la câpâtîiul umanistului, în micul cabinet de lucru al acestuia, sau care, lîngâ şezlongul lui, în studioul intim şi mansardat, cu scaunele carbonarului şi carafa de apă, ţinea tovărăşie italianului şi asculta politicos consideraţiile acestuia asupra situaţiei mondiale, căci domnul Lodovico nu mai părăsea decît rareori patul. Penibilul sfîrşit al lui Naphta, actul terorist al tăiosului şi deznădăjduitului său adversar, dăduse o grea lovitură firii lui sensibile; nu-şi măi putea reveni şi, de atunci, suferea de o mare slăbiciune. îşi întrerupsese colaborarea \&Patologia sociologică, nu mai scrisese nimic la Lexiconul tuturor operelor beletristice care aveau ca obiect suferinţa umana. Liga aştepta zadarnic respectivul volum al Enciclopediei sale, iar domnul Settembrini se văzu silit sâ-şi limiteze colaborarea la Organizaţia pentru progresul spiritului uman, făcînd numai propaganda orală, iar vizitele prieteneşti ale lui Hans Castorp îi dădeau tocmai această ocazie, care, fără ele, nu i s-ar mai fi prezentat niciodată.
Vorbea cu voce slabă, dar mult, frumos şi din adîncul inimii, despre desăvîrşirea socială a umanităţii. Cuvîntul său era purtat ca pe aripi de
MUNTELE VRĂJIT
791
porumbei, însă de îndată ce începea să vorbească despre solidaritatea popoarelor eliberate în vederea fericirii comune, vorbea astfel încît — fără să fi vrut sau fără să fi ştiut probabil el însuşi - în tonul lui se amesteca ceva cam ca un fîşîit de zbor de vulturi, şi fără îndoiala că asta se datora atît pasiunii sale politice, cît şi moştenirii primite de la bunicul şi care, adăugată la moştenirea umanistă a tatălui, căpătase la el, Ia Lodovico, o formă literară, întocmai cum umanitatea şi politica se uneau în toastul închinat civilizaţiei, în gîndul său ce unea blîndeţea porumbiţei cu îndrăzneala vulturului, gînd care-şi aştepta ziua — zorii popoarelor — cînd reacţiunea va fi înfrîntâ, iar sfînta alianţă a democraţiei civice va fi întemeiată... Pe scurt, dăinuiau aici anumite inadvertenţe. Domnul Settembrini era umanitar într-un fel mai mult sau mai puţin conştient, însă în acelaşi timp, şi chiar prin aceasta, era militarist. Avusese o comportare omenească în duelul cu îngrozitorul Naphta, însă, în problemele mari — în care sentimentul uman dădea mîna cu entuziasm politicii, pentru a proclama victoria şi atotputernicia civilizaţiei şi unde suliţa cetăţeanului era închinată pe altarul umanităţii devenea îndoielnic că el ar mai fi stăruit în atitudinea măcar teoretică de a cruţa sîngele; — ba chiar însăşi starea de spirit generală se înfăţişa în aşa fel încît, în atitudinea frumoasă a spiritului domnului Settembrini, cutezanţa vulturului biruia din ce în ce mai tare blîndeţea porumbiţei.
Relaţiile lui cu marile constelaţii ale lumii erau de multe ori contradictorii, tulburate şi îngreunate de o mulţime de scrupule. De curînd, adică în urmă cu doi ani sau numai cu un an şi jumătate, colaborarea diplomatică dintre ţara lui şi Austria, împotriva Albaniei, îi tulburase profund gîndirea, dar îl şi mulţumise, deoarece era îndreptată împotriva unei ţâri nelatine, pe jumătate asiatică, împotriva cnutului şi a Schliissel-burgului, însă care, în acelaşi timp, îl frâmînta şi că o mezalianţă cu duşmanul ereditar de la Viena, cu principiul reacţiunii şi al înrobirii popoarelor. Toamna trecută, marele împrumut rus făcut în Franţă, în vederea construirii unei reţele de cale ferată în Polonia, trezise în el nişte sentimente la fel de amestecate. Căci domnul Settembrini făcea Parte din partidul francofil al ţării lui, fapt care nu ne poate surprinde dacă ţinem seama că bunicul său acordase zilelor Revoluţiei din Iulie aceeaşi importanţă ca şi Facerii Lumii; însă această înţelegere a Republicii luminate cu Bizanţul scit isca în el, oricum, o stinghereală Corală, o apăsare care se prefăcea totuşi într-o speranţă plină de voioşie
792
THOMAS MANN
atunci cînd se gîndea la însemnătatea strategică a acestei reţele de cai ferate. Atunci se petrecu asasinarea arhiducelui, care a fost pentru toţi, în afară de cîţiva germani somnoroşi, prevestirea unei furtuni, un semnal pentru cei care ştiau sa prevadă şi în rîndul cărora sîntem îndreptăţiţi sâ-l numărăm şi pe domnul Settembrini. Fără îndoială că Hans Castorp îl vedea înfiorîndu-se ca om în faţa unui asemenea act de terorism, însă vedea de asemenea cum i se umflă pieptul la gîndul că acesta era un gest care va elibera un popor, fiind îndreptat împotriva obiectului urii sale, cu toate că gestul trebuia socotit drept rezultatul intrigilor moscovite, ceea ce îi căşuna lui Settembrini o oarecare strîmtorare, însă nu-l împiedica să califice ca pe-o ofensă adusă umanităţii şi ca pe o crimă înfiorătoare ultimatumul pe care monarhia îl adresase trei sâptâmîni mai tîrziu Serbiei, gîndindu-se la consecinţele viitoare pe care el, iniţiatul, le întrezărea, şi pe care le saluta cu respiraţia întretăiată de emoţie..
Pe scurt, sentimentele domnului Settembrini erau foarte amestecate, ca şi fatalitatea pe care o vedea precipitîndu-se şi asupra căreia încercă, folosind vorbe ocolite, sâ-şi lămurească elevul, cu toate că un fel de politeţe naţională şi milă îl împiedicau sâ-şi spună tot gîndul pînă la capăt. în primele zile ale mobilizării, după prima declaraţie de război, luase obiceiul sâ-şi primească vizitatorul întinzîndu-şi amîndouâ mîinile să i le strîngâ într-un fel care mergea naivului la inimă, dacă nu în minte.
— Dragă prietene! spunea italianul. Este incontestabil că odinioară voi aţi inventat şi praful de puşcă şi tiparul. însă, daca vă imaginaţi că o să mergem împotriva Revoluţiei... Caro...
în decursul acestor zile de cea mai cumplită aşteptare, în timpul cărora nervii Europei fuseseră supuşi unei adevărate torturi, Hans Castorp nu-l văzu pe domnul Settembrini. Acum ştirile atroce se înălţau direct din adîncurile cîmpiei pînă la balconul lui, zguduind sanatoriul, umplînd sufrageria cu mirosul lor de pucioasa care apăsa pieptul, pâtrunzînd pînâ şi în camerele celor grav bolnavi şi ale muribunzilor. Erau acele clipe în care cel ce dormea întins pe iarbă, neştiind ceea ce 1 s-a întîmplat, se ridica încet înainte de a se aşeza în capul oaselor şi de a se freca la ochi... Ne vom opri mai mult asupra acestei scene şi o vom dezvolta pînă la sfîrşit ca să înfăţişăm starea sufletească a eroului nostru, îşi îndoi picioarele, se ridică şi privi în jurul lui. Şi se văzu deodată scăpat de vrajă, salvat, desferecat — nu prin propriile-i forţe, aşa cum a şi
MUNTELE VRĂJIT
793
fost silit s-o constate spre zăpăceala lui, ci expulzat de nişte forţe elementare şi exterioare pentru care descătuşarea lui era cu totul secundară, însă măcar că modestul său destin se pierdu în marele destin general, totuşi, prin acest fapt nu se explică oare prezenţa unui anumit geniu bun care-l ocrotea personal, prin urmare existenţa unei anumite justiţii divine? De copilul ei răsfăţat, viaţa dovedea încă o dată că are grijă, dar nu într-un fel uşuratic, ci în mod grav şi sever, în sensul unei încercări care, în acest caz special, poate că nu însemna tocmai viaţa, ci doar trei salve în onoarea lui, a păcătosului. Şi de aceea căzu pe gînduri, cu faţa şi mîinile înălţate către cerul întunecat şi încărcat cu aburi de pucioasă, dar care nu mai era, cel puţin, bolta cavernoasă a muntelui păcătoşilor.
în această poziţie îl găsi domnul Settembrini - dăr acesta este numai un fel figurat de a vorbi; căci în realitate, o ştim, sfiala eroului nostru excludea asemenea atitudini teatrale. în aspra şi seaca realitate, mentorul îl găsi ocupat să-şi facă bagajele — căci, din clipa trezirii, Hans Castorp se văzu tîrît în vîrtejul plecărilor precipitate, cărora bubuitul de tunet din vale le dăduse semnalul. „Patria" semăna cu un furnicar cuprins de panică. Micul popor alcătuit de aceşti oameni se rostogolea de la o înălţime de cinci mii de picioare, talmeş-balmeş, spre şesul supus încercării, supraîncârcînd scările decovilului luat cu asalt, lăsînd în urma lor, dacă trebuia, bagajele ce încurcau peroanele gării — ale gării care mişuna şi mirosea a ars ca şi cum bubuitul ar fi ţîşnit de jos în sus — iar Hans se grăbea în urma lor. Lodovico îl îmbrăţişa în acest tumult — îl strînse literalmente în braţe şi-l sărută ca un meridional (sau ca un rus), pe amîndoi obrajii — ceea ce nu-l împiedică pe celălalt, cu toată emoţia, să se simtă jenat. Dar a fost cît pe-aci să-şi piardă cumpătul atunci cînd domnul Settembrini, în ultima clipă, îi spuse pe nume, îi spuse „Giovanni", neglijînd astfel forma de politeţe obişnuită în Occident, cu alte cuvinte îl tutui.
— E cosi in giu, spuse el, in giu finalmente. Addio, Giovanni mio! Aş fi preferat să te văd plecînd în alte împrejurări, dar fie şi aşa, căci zeii au hotârît astfel şi nu altfel. Mă gîndeam să te văd întorcîndu-te la munca ta, însă iată că o să lupţi alături de ai tăi. Doamne, asta ţi-a fost soarta, şi nu cea a locotenentului nostru. Aşa-i viaţa... Bate-te cu eroism, acolo unde sîngele tău îţi porunceşte. Nimeni nu poate să facă mai mult, acum. Dar iartă-mâ dacă-mi voi folosi restul puterilor ca să-mi avînt
i
794
THOMAS MANN
ţara în lupta, în direcţia în care spiritul şi interesele ei sfinte îi poruncesc sa se îndrepte. Addio!
Hans Castorp îşi vîrî capul printre alte zeci de capete care umpleau fereastra portierei. Făcu, pe deasupra lor, un semn de bun rămas. Domnul Settembrini ridică şi el mîna dreaptă fluturînd-o, în vreme ce, cu vîrful inelarului de la stînga, îşi atinse cu delicateţe colţul ochiului.
Unde ne aflăm? Ce înseamnă astă? Unde ne-a dus visul? Amurg, ploaie, noroi şi roşeaţa tulbure a cerului incendiat, un bubuit surd răsună fără încetare, umple aerul jilav sfişiat de şuierături ascuţite, de urlete turbate şi infernale, a căror traiectorie sfîrşeşte într-o explozie de ţan-dari, împroşcaturi, trosnituri şi pălălăi, de gemete şi de răcnete, de bătăi sacadate de tobe gata-gata să crape, şi care se accelerează din ce în ce măi iute, din ce în ce mai iute... In fund, se vede o pădurice pe liziera căreia se revarsă un furnicar cenuşiu care aleargă, Cade şi sare. O linie de colnice se întinde în faţa incendiului depărtat, a cărui roşeaţă se intensifică uneori în limbi de flăcări pîlpîitoare. In jurul nostru, cîmpii unduioase, răvăşite, ude. Un drum noroios acoperit cu crengi ca într-o pădure; un drum de vară, hurducat şi desfundat, goneşte spre colină, trunchiuri de arbori despuiaţi şi fără ramuri se înalţă în ploaia rece... Iată un stîlp indicator — inutil sâ-l cercetezi; semiobscuritatea ne-ar face să vedem ca prin ceaţă ce este scris pe tăblia âtîrnâtă sus, chiar dacă n-ar fi ciopîrţită de obuzul care a facut-o ferfeniţă. Sîntem în Est sau în Vest? Nu ştim, vedem numai cîmpie, este însuşi războiul. Iar noi sîntem nişte umbre sfioase Ia marginea drumului, ruşinaţi că beneficiem de obscuritatea ce ne învăluie şi ne apără, dar prea puţin dispuşi să ne împăunăm cu lăudăroşenii şi cu minciuni sfruntate, sîntem aduşi aici de însuşi duhul povestirii noastre, ca să privim chipul simplu ăl unuia dintre aceşti camarazi în uniformă cenuşie, care aleargă şi grăbesc goniţi tot înainte de pîrîitul sacadat, râspîndindu-se dincolo de liziera pădurii, adică sîntem aduşi de camaradul nostru pe care l-am urmărit de-a lungul atîtor anişori, de bravul păcătos al cărui glas l-am auzit atît de des, ca sa-i mai vedem pentru ultima dată chipul simplu, înainte de a-l pierde din ochi pe vecie.
Camarazii aceştia sînt aduşi ca să jertfească ultimul lor strop de voinicie în bătălia care a durat toată ziua şi al cărei scop este recucerirea poziţiilor de pe colină, şi â celor două sate care ard, ocupate alaltăieri de
MUNTELE VRĂJIT
795
inamic. Este un regiment de voluntari, cu sîngele tînâr, format în cea mai mare parte din studenţi care nu se află de mult timp pe front. Au fost sculaţi din somn în plină noapte, au călătorit pîna dimineaţa şi au mârşâluit prin ploaie pînâ spre amurg, pe drumuri proaste — dar de fapt nici nu există vreo şosea, căci drumurile sînt blocate — şi au trecut peste cîmpii şi peste mlaştini mergînd şapte ore, cu mantalele ude, în echipament de atac, ceea ce nu constituie o plimbare de plăcere; căci dacă nu voiai să-ţi pierzi cizmele, trebuia aproape la fiecare pas sa te apleci şi, vîrînd degetul în urechea carîmbului, să-ţi tragi piciorul din pămîntul clisos care plescâia. Deci le-a trebuit o oră ca să traverseze o mica fîneaţă. Da, sîngele lor tînăr a rezistat, iar trupurile atîţate şi gata epuizate, dar susţinute de cele mai adînci rezerve vitale, nu s-au sinchisit de faptul că erau nedormiţi şi nemîncaţi. Chipurile lor ude, stropite de noroi, cu cureluşa pe sub bărbie, sînt învăpăiate sub căştile vopsite în cenuşiu şi care le aluneca pe ceafă. Dogoresc de efort, dar şi din pricina pierderilor de oameni pe care le-au încercat traversînd pădurea mlăştinoasă. Căci inamicul, avertizat de apropierea lor, a îndreptat un foc de baraj de şrapnele şi obuze de mare calibru în calea lor, un foc care le-a şi izbit coloanele în plină pădure şi care încă mai plesneşte, piuie, împroaşcă şi arde cu pălălăi pe cîmpia vasta şi spartă.
Aceşti trei mii de flăcăi înflăcăraţi trebuie să treacă, adică trebuie, în calitatea lor de trupe de ajutor, să hotărască cu baionetele soarta finala a atacului împotriva tranşeelor şi a satelor care ard îndărătul şirului de coline şi sâ-l execute pînă la un punct fixat prin ordinul pe care comandantul lor îl are în buzunar. Sînt trei mii, ca să nu mai ramîna decît două mii atunci cînd vor ajunge sa se reverse în faţa colinelor şi a satelor; aşa se explică de ce sînt atît de mulţi. Alcătuiesc un corp format în aşa fel încît chiar după pierderi grave să mai poată încă acţiona, să învingă şi sa salute biruinţa printr-un „Ura" izbucnit din mii de gîtlejuri — fâra să se sinchisească de cei care, câzînd, vor fi rămas în urmă. Nu numai unul s-a pierdut, s-a prăbuşit în decursul acelui marş forţat, fie pentru că era prea tînăr, fie pentru că era prea firav. A pălit, s-a clătinat, a scrîşnit din dinţi, impunîndu-şi o rezistenţa bărbătească pe care n-o avea, însă cu toate acestea a sfîrşit prin a rămîne în urmă. S-a mai tîrît o clipă de-a lungul coloanei care mărşăluia, dar l-au depăşit pluton după pluton, iar el a dispărut, a rămas în urmă, întins acolo unde nu era bine să râmîi. Apoi a venit pădurea care i-a hăcuit. însă aceia care acum se avîntâ,
796
THOMAS MANN
râspîndindu-se mereu înainte, sînt încă destul de numeroşi; trei mii de luptători pot să suporte o pierdere fârâ sa fie nimiciţi... Iată-i câ se revarsă peste terenul desfundat de ploi, clisos, sfîrtecat de explozii, peste şoseaua, drumeagul şi cîmpul plin de noroi; iar noi, umbre care privim din marginea drumului, ne aflam totuşi chiar în mijlocul lor. La liziera pădurii şi-au pus baionetele la arme, cu gesturi scurte şi precise, goarna răsună stăruitor, toba bate, rostogolindu-şi răpăitul înfundat, iar ei se avînta înainte, de bine de râu, cu râcnete răguşite, cu picioarele îngreunate ca de un coşmar, deoarece bulgarii de pămînt se lipeau ca plumbul de cizmele butucănoase.
Se arunca pe burtă sub proiectilele care şuieră, pentru ca apoi sa sarâ şi sâ-şi reia goana mereu înainte, cu strigatele scurte ale tînărului lor curaj, Ijtndcâ n-au fost încă atinşi de nici un glonte. Cînd sînt loviţi, se prăvălesc, bâtînd din braţe, izbiţi în frunte, în inimă, în măruntaie. Stau culcaţi, cu faţa în noroi, şi nu mai mişcă. Stau culcaţi, cu raniţa în spate, cu occipitul înfundat în pămînt, zgîriind aerul cu mîinile. însă pădurea trimite alţii care se arunca la pămînt, sar şi înaintează, poticnindu-se, urlînd sau tăcînd, trecînd peste cei rămaşi în urmă.
Acest tineret cu raniţele şi baionetele, cu mantalele pline de noroi şi cu cizmele lui! S-ar putea, cu o imaginaţie umanistă şi îmbătata de frumuseţe, să întrevezi alte imagini. S-ar putea să-ţi închipui acest tineret; strunind şi scaldînd caii într-un golf, plimbîndu-se pe plajă cu iubita, cu buzele la urechea gingaşei logodnice, sau învâţîndu-se cu o prietenească drăgălăşenie sa tragă cu arcul. în loc de toate acestea, sta culcat, cu nasul în această mîzgâ de foc. Este un lucru minunat şi de care rămîi totuşi buimăcit câ se supune cu atîta bucurie, deşi pradă unor terori nemaiauzite, unei inexprimabile nostalgii şi unui dor care trece dincolo de cuvinte, de mamele lor, însă faptul acesta n-ar trebui să fie un motiv ca să-l pui într-o asemenea situaţie.
Iată-l pe prietenul nostru, iatâ-l pe Hans Castorp! L-am recunoscut chiar de departe, după barbişonul pe care şi l-a lăsat să crească la masa „ruşilor de rînd". E învăpăiat, ud de ploaie pînâ la piele, ca şi ceilalţi. Aleargă cu picioarele îngreunate de bulgării clisoşi, cu puşca în mină. Uitaţi-vâ cum calcă pe mîna unui camarad căzut — iar cizma lui cu cuie îngroapă aceasta mînâ în pamîntul mlăştinos şi sfîrtecat de exploziile de oţel. Cu toate acestea, este el. Şi cîntă! Fredonează în neştire, cuprins de o
MUNTELE VRĂJIT         797
înflăcărare năucă şi fără gînduri şi se mai foloseşte astfel de respiraţia-i întretăiată ca să îngîne pentru el însuşi:
Crestez în coaja ta Cîte-un cuvînt iubit...
Cade. Nu, s-a aruncat pe burtă, pentru că o bestie infernală vine în goană, un obuz mare, brizant, o înfiorătoare câpăţînă de zahăr a întunericului. Stă întins, cu faţa în mîzga rece, cu ochii holbaţi, cu picioarele răşchirate, cu călcîiele întoarse spre pămînt. Creaţia unei ştiinţe devenite barbară, încărcată cu tot ce este mai râu, pătrunde pieziş în pâmînt la treizeci de paşi de el, ca însuşi diavolul, explodează cu o înfiorătoare putere de moarte şi ridică, la înălţimea unei case, o trîmbâ de ţărînâ, de foc şi de schije - şi de omenire sfîrtecatâ. Căci doi oameni stăteau întinşi acolo — erau doi prieteni, îngrămădiţi la un loc în spaima lor: acum au fost terciuiţi şi spulberaţi.
Vai, ne este ruşine că stăm la adăpost ca nişte umbre! Să plecăm! N-o să ne apucăm să povestim şi asemenea scene! Prietenul nostru a fost atins? O clipă a crezut şi el că este. Un bulgăre mare de pâmînt l-a lovit în tibie, fârâ îndoială câ l-a durut, dar e ridicol. Se ridică, se împleticeşte, înaintează şchiopătînd, cu picioarele îngreunate de glod, cîntînd inconştient:
Şi ra-mu-ra-i foş-neş-te, Che-mîn-du-mă pe mi-ne.
Şi aşa se întîmplâ câ, în învălmăşeala, în ploaie şi în amurg, l-am pierdut din ochi.
Adio, Hans Castorp, brav copil răsfăţat al vieţii ! Povestea ta s-a sfîrşit. Am isprăvit cu povestitul ei; n-a fost nici amuzantă, nici plictisitoare, ci rămîne doar o povestire ermetică. Am povestit-o pentru ea însăşi, nu de dragul tău, căci ai fost un nătărău, dar, în definitiv, a fost povestea ta, numai a ta. întrucît ai trăit-o, fârâ îndoiala câ trebuie sâ fi avut şi stofa necesară, şi nu negăm simpatia de pedagog ce-am simţit-o pentru tine în decursul acestei povestiri, şi care ne-ar putea face sâ ne atingem uşor şi discret coada ochiului cu vîrful degetului, la gîndul câ nu te vom mâi vedea şi nici nu te vom mai auzi vreodată, de azi înainte.
798
THOMAS MANN
Drum bun — fie ca vei trai, fie că vei cădea! Sorţii tăi sînt neprielnici; acest mîrşav dans în care ai fost tîrît va mai dura vreo cîţiva anişon ucigaşi şi n-am putea pune rămăşag ca ai mari şanse sa scapi.
Ca sa fim sinceri, aceasta întrebare o lăsam, cu destula nepăsare, fara răspuns. Aventura carnala şi spirituala care ţi-a înălţat simplitatea, ţi-a îngăduit sa depăşeşti în mod spiritual ceea ce nu vei supravieţui fara îndoiala, în mod carnal. Au fost clipe cînd din moarte şi desfrîu trupesc a ţîşnit, în visurile tale în care „stăteai la cîrma", un vis de dragoste. Oare din aceasta sărbătoare a morţii, din pîrjolul nemernic care a incendiat de jur-împrejur cerul acestei înserări ploioase, se va înalţă, într-o zi, dragostea?
Finis operis