Viaţa pe un peron
Octavian Paler

Modul în care un om îşi acceptă
destinul este mai important decît
însuşi destinul său.
(Wilhelm von Humboldt)

Memoriei tatălui meu

1.

De cîteva săptămîni încerc să zăresc în direcţia mlaştinei silueta Eleonorei, aşa cum a plecat, cu trenciul pe umeri. Ca să treacă vremea mai uşor, m-am apucat să scriu. Chiar dacă nu ştiu ce se va întîmpla cu aceste pagini, dacă vor fi citite de cineva vreodată sau vor putrezi aici.
De fapt, scriu cum aş vorbi. În jurul meu e pustiu, iar omul dacă nu vorbeşte uneori, moare, nu-i aşa? Pe toţi cei care veţi auzi, eventual, ce spun, vă consider judecătorii mei. M-am săturat să discut doar cu mine, să mă judec singur. Şi cînd vă gîndiţi, domnilor, că a fost o vreme în adolescenţa mea insolentă cînd am vrut să mă fac sfînt, profet, predicator sau aşa ceva şi să mă duc în pustiu.
Sacră şi neruşinată naivitate a tinereţii! În realitate, gara asta pustie e chiar ca o grotă. Iar eu sînt aici ca un sfînt într-o grotă. Numai că mie mi-e foarte frică, iar unui sfînt n-ar trebui să-i fie frică. Eu sînt, din păcate, pe jumătate şobolan. Jumătate şobolan şi jumătate sfînt... Şi nici profet n-am ajuns, cu toate că am visat asta. Ca să fii profet, trebuie să aparţii unui Dumnezeu. Fiecare profet are un Dumnezeu al lui pe care-l serveşte. Nu se poate să fii profet aşa, pe contul tău. Profetul tău, cum s-ar zice. Profetul ideilor tale. Asta ar însemna că, în ascuns, te crezi tu însuţi Dumnezeu, numai că nu vrei s-o declari pe faţă... Şi, poate, nici predicator nu sînt, cu toate că am aici cel mai potrivit pustiu căruia m-aş putea adresa. Dar, după cum vedeţi, în loc să discut cu păsările cerului, eu discut cu dumneavoastră. În loc să mă adresez păianjenilor din sala de aşteptare ori vîntului care suflă dinspre pădure spre mlaştină, mă adresez unor oameni pe care nu-i văd, nu-i cunosc, şi unii, poate, încă nici nu s-au născut. Ce vreţi predicator mai ratat decît unul care, în pustiu fiind, nu poate vorbi cu pustiul şi are nevoie de oameni? Şi care, neputînd ajunge la oameni, le vorbeşte ca şi cum ar fi în faţa lor? Între mine şi dumneavoastră trec cîrdurile de ciori care zboară peste cîmpul din faţa gării şi, odată cu umbra lor, se rotesc amintirile întîmplărilor care m-au adus pe acest peron; sînt apoi săptămînile sau lunile, nici eu nu mai ştiu bine, cît am stat împreună cu Eleonora aici, drumurile prin pădure şi prin mlaştină, îmblînzitorii de cobre pe care i-am văzut ori i-am visat, tufele de aţetari pe care le văd acum sau le visez. Observaţi, domnilor, cîte lucruri ne despart? Ne desparte, poate, şi propria mea moarte. Pentru că, după ce voi termina de spus totul, şi dacă pînă atunci Eleonora nu se va întoarce, voi pleca singur.
Sînt convins că nimeni n-a avut vreodată un asemenea confesional cum e cel în care-mi fac eu spovedania. Vreţi să ştiţi cum arată? O să vi-l descriu şi veţi recunoaşte că măcar dintr-un punct de vedere sînt un privilegiat. Nu mă deranjează nimeni aici, nici măcar Dumnezeu şi totuşi vorbesc cu dumneavoastră, cei care mă auziţi şi nu vă cunosc. Pot să-mi fac în linişte spovedania. Dacă vreau o întrerup. Dacă vreau o continui. Sînt mai liber decît a fost vreodată orice păcătos.
Pustiul e o gară părăsită despre care nu ştiu decît ceea ce văd. Uneori mi se pare că au trecut foarte mulţi ani de cînd pe peronul prăfuit n-a mai coborît nimeni şi că aerul s-a lipit de ziduri ca o rugină străvezie. Alteori, dimpotrivă, am impresia că gara a fost părăsită nu mult înainte de venirea mea şi a Eleonorei şi că tăcerea ascunde o taină. O să mă întrebaţi: "Dar unde e personalul?" Ce să vă spun? A murit sau a plecat, iar clădirea, cu pereţii gălbui, scorojiţi de ploi şi de soare, a rămas la discreţia păianjenilor care-şi ţes pînza netulburaţi prin unghere. Ceasul de pe peron, care în prima clipă mi s-a părut un ceas obişnuit, cum există în toate gările, arată limpede că timpul însuşi a încetat aici să curgă normal. Numai minutarul se învîrteşte. Cealaltă limbă stă nemişcată; s-a împotmolit parcă în mîlul unei ore şi nu mai poate înainta. De aceea, vă daţi seama, şi mersul minutarului a devenit zadarnic.
În faţa peronului se întinde spre miazăzi un cîmp. Cîndva a fost, cred, cultivat. Acum e sălbăticit, acoperit cu o iarbă măruntă şi aspră. Cîmpul coboară la un moment dat într-o vale şi urcă apoi pe o colină joasă unde fîşiile de iarbă alternează cu petele cenuşii ale Pămîntului pustiit de soare. În depărtare, se vede dunga neagră a unei păduri în care se pierde linia ferată.
O altă linie ocoleşte gara, face o buclă prin spatele magaziei de mărfuri, dar după cîteva sute de metri se opreşte în faţa mlaştinii care începe acolo. Probabil ar fi trebuit să traverseze mlaştina, dar proiectul a eşuat ori a fost abandonat odată cu gara. Altă explicaţie n-am găsit. Din partea aceea vine uneori un miros putred şi greu. Din fericire, vîntul bate de obicei dinspre cîmp şi pădure, aşa că alungă miasmele smîrcurilor.
Într-o încăpere am găsit o mulţime de borderouri pe care au fost notate cu grijă orele, exacte pînă la secundă, de plecare şi de venire a trenurilor. Lipsesc însă şi numele localităţilor de unde veneau aceste trenuri, şi cele de destinaţie. Ca şi cum n-avea importanţă nici de unde veneau, nici încotro se îndreptau. Totul era să treacă la ora exactă, să nu întîrzie nici o secundă în acel drum al lor de nicăieri spre nicăieri.
Şi mai curios e că nu se văd niciunde ghişee de bilete pentru călători. Am cotrobăit prin toată gara, luînd fiecare încăpere în parte. N-am dat de nici una care ar fi putut servi unui asemenea scop, ceea ce m-a pus pe gînduri, mai ales că există o sală de aşteptare aproape normală, cu bănci de jur împrejur, lipite de pereţi. Dar fără nici un ghişeu.
În schimb, în sala de aşteptare şi pe peron ard două becuri care fac două bălţi luminoase. Sînt inutile ziua şi sărăcăcioase noaptea. N-am înţeles de unde vine curentul şi, dealtfel, nici nu pot fi stinse. Nu există nici un întrerupător. Ziua, cele două becuri răspîndesc o lumină murdară care ajută doar păianjenii să-şi continue opera. Noaptea, însă, această lumină ticăloasă nu e cu totul zadarnică. Întrucît trebuie să vă spun că, noaptea, suflă un vînt continuu şi monoton. Porneşte curînd după asfinţitul soarelui şi încetează abia spre dimineaţă. Se văd mai întîi trîmbe de praf, un praf înecăcios şi roşu, stîrnit din iarba uscată şi mai ales de pe porţiunile de pămînt gol dinspre pădure. Ceva mai tîrziu, răzbate dinspre mlaştini un sunet surd, probabil vuietul stufărişului. Fără cele două becuri, nopţile ar fi cu siguranţă mult mai greu de suportat în pustietatea asta, unde nu pricep cum am ajuns şi nici măcar unde mă aflu.
Pînă şi numele gării e o şaradă. El se reduce la trei litere, albe pe un fond albastru spălăcit, scrise pe o firmă atîrnată deasupra intrării în sala de aşteptare: ERO. Nu se văd goluri lăsate de litere căzute. După toate aparenţele, numele gării a fost scris de la început astfel, incomplet şi misterios, ca şi cum cineva ar fi vrut să lase fiecărui călător posibilitatea de a-i da ce nume vroia. Într-o zi, am luat o bucată de cretă şi m-am jucat încercînd să compun un cuvînt adăugînd o literă: EROS. EROU. ZERO.
Am şi un decalog aici. Eu l-am scris şi tot eu l-am atîrnat pe peretele sălii de aşteptare. Cum ridic ochii, îl văd. Şi de fiecare dată citesc una din cele zece porunci. De fiecare dată una singură, ca să mă conving s-o urmez.
Iată-le cum sună:
Prima poruncă: Să aştepţi oricît.
A doua poruncă: Să aştepţi orice.
A treia poruncă: Să nu-ţi aminteşti, în schimb, orice. Nu sînt bune decît amintirile care te ajută să trăieşti în prezent.
A patra poruncă: Să nu numeri zilele.
A cincea poruncă: Să nu uiţi că orice aşteptare e provizorie, chiar dacă durează toată viaţa.
A şasea poruncă: Repetă că nu există pustiu. Există doar incapacitatea noastră de a umple golul în care trăim.
A şaptea poruncă: Nu pune în aceeaşi oală şi rugăciunea şi pe Dumnezeu. Rugăciunea este uneori o formă de a spera a celui ce nu îndrăzneşte să spere singur.
A opta poruncă: Dacă gîndul ăsta te ajută, nu evita să recunoşti că speri neavînd altceva mai bun de făcut sau chiar pentru a te feri de urmările faptului că nu faci nimic.
A noua poruncă: Binecuvîntează ocazia de a-ţi aparţine în întregime. Singurătatea e o tîrfă care nu te învinuieşte că eşti egoist.
A zecea poruncă: Aminteşte-ţi că paradisul a fost, aproape sigur, într-o grotă.
Ce bună idee am avut cu decalogul ăsta. De cîte ori sînt în dificultate, apelez la el. Mă uit şi caut porunca de care am nevoie în clipa respectivă. Şi imediat îmi revin. Nu ştiu ce m-aş fi făcut fără asta. Poate că omul s-a obişnuit să i se poruncească. El îşi permite să fie surd la rugăminţi, dar devine atent cînd i se porunceşte. N-aţi văzut că şi Dumnezeu a folosit aceeaşi metodă? În loc să ne ilumineze, a descoperit că e mult mai comod să ne poruncească. În zece porunci a rezolvat totul. După aceea s-a putut retrage liniştit. Poruncile aveau să îmbrîncească pe cel ce trebuia îmbrîncit, să ucidă pe cel ce trebuia ucis, pentru ca lumea să vadă că nu e de glumit cu împărăţia cerurilor şi că, la nevoie, păcătoşii vor fi minaţi cu biciul spre mîntuire.
Dar să las în grija altora împărăţia cerurilor şi să mă ocup de pustiul meu. Mai ales că, sincer vorbind, eu mă număr printre cei care, oricît i-ar lovi cineva peste degete, nu pot spune "sînt fericit", ci "mă doare". Hotărît lucru, n-am nici jumătate de sfînt în mine.
Cea mai greu de urmat e porunca a treia. Chiar imposibil. Cum să evit amintirile care nu mă ajută să trăiesc în prezent? Cu ce rămîn dacă alung amintirile? Nu rămîn cu nimic. Rămîn cu pereţii scorojiţi ai gării, cu ciorile, cu tufele de oţetari care cresc lîngă peron. Nu, domnilor, nu pot să urmez această poruncă. În zadar mi-am dat-o. Trebuie să-mi amintesc.
Cineva mi-a povestit odată că se întorcea din alt oraş într-un autobuz plin de miros şi de zgomot. La un moment dat, zgomotele au reverberat, amintindu-i leitmotivul unui film ce încerca un avertisment pentru un posibil război atomic; pe coasta estică a Australiei, vîntul de pe un ocean mort izbea într-un geam de care era prinsă o sticlă de coca-cola, care la fiecare rafală izbea la rîndul ei într-un semnalizator morse. Atunci a avut brusc senzaţia acută a lipsei unui punct de sprijin, ca în visele în care te prăbuşeşti. S-a gîndit la Cehov şi la faptul că, probabil, nu mergem înainte din dragoste de viaţă, ci pentru că n-avem de ales. Apoi, încercînd să se liniştească, s-a uitat pe geam şi abia atunci a observat că era o după-amiază senină cu soare bun care-şi pulveriza lumina pe copacii din jur. Poate va ţine, şi-a zis, cu gîndul la şopîrlele acelea, cum se chemau oare?, cărora li se opresc bătăile inimii la zero grade.
Probabil, fiecare fiinţă are temperatura ei la care moare. Sub care nu mai rezistă. Temperatura la care moare omul e mult mai coborîtă decît a şopîrlelor, dar există o limită dincolo de care ceea ce trăieşte el este mai degrabă tăcerea dintre zgomotele sticlei de coca-cola. Pentru că, din păcate, omul este destul de des o mangustă imperfectă.
Bănuiesc că ştiţi ce este o mangustă. Poate aţi şi văzut una, în vreun film, cum se luptă cu cobra. Stau faţă în faţă, cobra şi pisica asta cu coada lungă şi stufoasă care se hrăneşte cu şerpi veninoşi. Cobra se ridică pe coadă, se leagănă în aer, parcă ar vrea să-şi hipnotizeze victima, capul i se lăţeşte, iar limba îi flutură ca un alt şarpe. În timpul ăsta, mangusta stă nemişcată şi aşteaptă clipa cînd va ataca. Ai impresia că e paralizată de frică şi că va fi o victimă sigură, încă puţin şi cobra o va muşca mortal. Dar exact în clipa cînd ţi se face milă de bietul patruped care a avut ghinionul să iasă în calea cobrei, mangusta, mai ageră ca o vulpe, se repede fulgerător cu dinţii în gîtul înfricoşătoarei reptile. Urmează o încăierare halucinantă, pe viaţă şi pe moarte. Cînd reuşeşte, în sfîrşit, să prindă cobra de cap, mangusta o azvîrle în direcţia inversă sensului în care reptila încearcă să se înfăşoare, lovind-o de pămînt pînă ce rămîne inertă.
Am simţit totdeauna o mare admiraţie pentru aceste "pisici" pe care indienii, am auzit, le îmblînzesc şi le ţin pe lîngă locuinţe ca să-i ocrotească de cobre. Mi se părea că trebuie să vedem în curajul lor un exemplu. Asta pînă în ziua cînd, din întîmplare, am aflat un amănunt care a făcut praf admiraţia mea, şi anume că mangustele sînt imune la veninul cobrei. Aşadar, "mîncătoarea de cobre" nu se deosebeşte cu nimic de o mîncătoare de şoareci. Ea nu riscă nimic, iar curajul ei nu este curaj. În schimb, din ziua aceea am înţeles, poate, mai bine ce riscă omul în faţa cobrei. El este o mangustă imperfectă. Se pomeneşte dinaintea cobrei sau iese singur în calea ei, dar nu e imun. De aceea e normal să-i fie frică. E normal să aibă tendinţa să fugă de pericol. Şi e normal să existe două categorii de victime: unele muşcate în faţă, altele în spate.
Parcă a foşnit ceva afară... Nu, n-a fost nimic. M-am înşelat. Rămîn mai departe singur. În confesionalul meu doar păianjenii îmi sînt martori. Şi uneori ţînţarii care mă vizitează noaptea, cînd vîntul face din orice un semnalizator morse.
Prin urmare, cine sînt eu? Eleonora îmi spunea "profesore". Dar nu asta e important. Adineauri, m-am uitat într-un geam şi aproape nu m-am mai recunoscut. Cu barba nerasă şi părul netuns de multă vreme, arăt mai degrabă ca unul din profeţii de ocazie, lacomi de auditoriu, gata să vorbească despre orice subiect dacă sînt ascultaţi. Alţii ar zice că par un cabotin, un pustnic, un strigoi al bibliotecilor părăsite, un actor ambulant sau un amestec din astea. Cu toate că mîinile mele mari, tăbăcite de vînt şi de soare, seamănă mai mult cu ale unui docher. În rest, nu ştiu ce să vă mai spun despre chipul meu, decît că aş vrea să fiu şi eu alături de dumneavoastră, într-o cameră normală; înainte de orice altceva, m-aş bărbieri, n-aş mai sta cu barba asta nerasă care mă îmbătrîneşte, deşi n-am decît patruzeci şi unu de ani...
Dar melancoliile nu sînt bune. "Profesore, atenţie la porunca a şasea!"

2.

Nu vreau să vă conving de nimic, domnilor, şi de fapt nu vreau nici măcar să mă credeţi. Pur şi simplu vă rog să mă ascultaţi. Asta e totul. După aceea puteţi să mă consideraţi cum veţi dori. Totdeauna mi-am zis că dacă are cineva răbdare să ne asculte, jumătate din dreptate este împlinită.
Dar s-o iau metodic, ca să vă cruţ totuşi timpul.
Ursitoarele erau bete, probabil, cînd au venit la căpătîiul meu sau, plictisite, au vrut să se amuze. Au făcut din mine un fel de acrobat fără plasă. Mi-au dat o înverşunare greoaie şi o exaltare care, amestecate, au devenit destin. Şi veţi vedea că nu vă spun baliverne. Ascultîndu-mă, o să vă amintiţi mereu de şerpii care se întorc să-şi muşte coada.
Mai întîi, cum v-am spus, am vrut să mă fac pustnic. Mă lăudam prietenilor că vreau să mă refugiez undeva pe un ţărm pustiu sau într-un schit părăsit.
Eram hotărît să mă îngrop într-o taină pe care pînă la urmă să n-o mai înţeleg nici eu. Făceam, bineînţeles, pe nebunul, dar era şi ceva serios în nebunia mea. Mi se părea că, retrăgîndu-mă într-o grotă sau într-un pustiu, toată lumea va observa absenţa mea şi va discuta tot timpul despre mine. Închideam ochii şi visam că, nesuportîndu-mi lipsa, prietenii vor trimite mesageri după mine, rugîndu-mă să mă întorc, să renunţ la hotărîrea mea, la recluziunea mea. Eu refuzam, mă arătam neînduplecat, dar în realitate abia aşteptam să fiu rugat mai departe, să insiste. Din orgoliu, vroiam să cedez cît mai tîrziu, să dau impresia că, fără insistenţele lor, aş fi rămas pînă la sfîrşit în grotă sau în pustiu. Şi că reveneam printre oameni numai pentru a le face un hatîr prietenilor mei.
Dar niciodată n-am avut putere să duc ceva pînă la capăt. Porneam pătimaş într-o parte şi n-ajungeam nicăieri. Mă aruncam în gol cu o exaltare tulbure şi pe urmă mă întrebam de ce-am făcut-o. Eu însumi nu ştiam prea bine ce vroiam ascultînd cum fierbea sîngele în mine. Aşa că nu m-am dus în nici un pustiu. Dealtfel, ca să te retragi de bunăvoie într-un pustiu trebuie să îndeplineşti, probabil, minimum trei condiţii: 1. Să crezi în Dumnezeu sau în ceva asemănător mai mult decît în tine. 2. Să ştii să renunţi. 3. Să nu vrei să vorbeşti cu nimeni despre sihăstria ta. Or, eu nu îndeplineam nici una dintre aceste condiţii. Eram prea egoist şi prea tînăr ca să renunţ la ceea ce nu avusesem încă şi pe deasupra mi se părea plictisitor să nu pot comunica nimănui impresiile mele din pustiu... Ca să nu mai spun că, probabil, nimeni nu mi-ar fi observat lipsa. Cum nimeni n-a observat-o, poate, acum. Şi mă întreb dacă am avut vreodată prieteni. Într-o vreme am crezut. Acum mă îndoiesc.
După aceea, am vrut să mă fac judecător. Dar şi aici m-am lovit de destinul meu sucit. Pentru că, domnilor, eu m-am născut în zodia Racului, dar, ca să încurce de tot lucrurile, ursitoarele mi-au dat pasiuni puternice, răstignindu-mă între ele şi tendinţa racilor de a da înapoi. Ceea ce a fost un adevărat blestem pe capul meu deoarece m-a împiedicat totdeauna să ajung la ţintă. Aplecat asupra cărţilor mele de drept, vroiam o dreptate pe care s-o împart singur, fără ajutorul nimănui. Mi se părea că nici o dreptate care nu depindea numai de mine nu putea fi destul de sigură. Eram şi la vîrsta cînd îţi închipui că rostul lumii n-a fost altul decît să pregătească apariţia ta pe pămînt, încît, cu o minte necoaptă, dar înfierbîntată, nu-mi lipsea nimic ca să mă iau în serios. Mă deranja, prin urmare, faptul că eu ca judecător urma numai să aplic legile, să le interpretez, fiind dator să judec în spiritul lor şi chiar în litera lor. Asta însemna că rolul meu era doar să împart o dreptate gîndită de alţii, de cei care făceau legile. Dacă ei se schimbau şi, odată cu ei, se schimba şi optica asupra justiţiei, trebuia să se schimbe şi optica mea, să consider drept ceea ce înainte era nedrept şi invers. Într-o noapte, înaintea ultimului examen, m-am întrebat ce-aş face într-o asemenea situaţie. Aş fi fost în stare să suport o astfel de lovitură dată orgoliului meu? Practic, dilema se punea în termenii următori: să accept că justiţia e legată la ochi şi că pe judecător nu-l interesează ce dreptate împarte, el nu este decît scutierul legiuitorului, cu atît mai aproape de perfecţiune cu cît este mai aproape de precizia unui robot perfect; ori să recunosc că n-aş putea împărţi decît o singură dreptate, cea pentru care am optat de la început şi că, deci, aş intra în conflict cu orice schimbare de optică asupra legilor... Am stat în noaptea aceea mult, încercînd să rezolv acest impas de principiu, întrucît vroiam să mă conving de faptul că înţelegeam ce este dreptatea şi eram pregătit s-o împart.
Rezultatul a fost că a doua zi nu m-am mai prezentat la examen şi am renunţat la cariera de judecător. Mi-am zis că singura dreptate posibilă e în ceea ce nu se mai poate schimba. Prin urmare în istorie. Bătălia de la Waterloo poate fi pusă pe cîntar fără probleme. Nici o surpriză nu mai e posibilă.
Aşa am ajuns la istorie. Nu cu gîndul să fiu istoric, ci cu gîndul să fiu un magistrat care în loc să judece pricini imediate judecă dosarele istoriei. Numai că, am aflat asta mai tîrziu, nu prea e nevoie de magistraţi în istorie. Ei pot fi chiar incomozi... Aşa că, după ce am studiat istoria, am devenit profesor de istorie. Era forma mea de ratare, dar mă consolam cu ideea asta. Mi-am zis că dreptatea e imposibilă şi că de fapt nimeni n-are nevoie de ea. Într-o lume în care chiar dreptatea e ratată, îmi puteam îngădui şi eu să fiu un ratat.
La drept vorbind, toată viaţa mea e un şir de pasiuni eşuate. Mereu am luat-o de la început. Ca un adevărat rac ce sînt. Dar o să mă înţelegeţi mai bine din exemple, care mă reprezintă, cred, chiar dincolo de ceea ce spun dicţionarele despre pasiuni.
În copilărie, mi-am dorit foarte mult o bicicletă. N-am avut-o şi jinduiam după ea. În ziua cînd, mai tîrziu, mi-am cumpărat una, eram foarte mîndru şi de bicicleta mea şi de mine. Am început să fac zeci de kilometri cu ea zilnic. Ieşeam în marginea oraşului şi pîndeam cicliştii care se antrenau. Mă luam după ei şi pedalam cît puteam de tare. Uneori reuşeam să-i însoţesc cîţiva kilometri. Pe urmă aşteptam alţii. Seara, mă întorceam frînt. Îmi storceam maioul de transpiraţie, făceam un duş şi mă culcam fericit. Această pasiune a eşuat în umilinţă. Într-o zi, cum mergeam foarte mîndru de mine pe bicicletă, undeva în afară de oraş, am simţit o lovitură puternică în spate, m-am trezit zburînd prin aer şi am aterizat la cîţiva centimetri de o bornă kilometrică de pe marginea şoselei. Eram, cum se spune la box, complet groggy. M-am ridicat de jos fără să-mi dau seama ce se întîmplase, cînd am văzut un camion îndepărtîndu-se şi, de la fereastra cabinei şoferului, cineva făcîndu-mi un semn batjocoritor cu mîna. Aşadar, fusesem azvîrlit intenţionat de camionul care se îndepărta încet, poate pentru ca însoţitorul şoferului să aibă timp să savureze spectacolul. M-am scuturat de ţărînă, mi-am îndreptat cum am putut cadrul bicicletei care se îndoise astfel încît roţile se adunaseră, se ghemuiseră ca labele unui animal crispat, m-am suit pe bicicleta care acum arăta jalnic şi caraghios, mai înaltă şi cu cocoaşă parcă, şi am plecat. Lumea se uita la mine curioasă şi probabil aveam un aer de Don Quijote pe o mîrţoagă sui generis. Abia aşteptam să se termine acel calvar. Eram furios şi umilit. Nu mai aveam nici o plăcere să merg cu bicicleta.
Ajuns acasă, am aruncat-o într-o magazie şi din ziua aceea cariera mea de ciclist amator s-a încheiat. Lamentabil, după cum vedeţi.
A doua pasiune a fost şahul. Jucam în fum de ţigară ore întregi fără să mă pot desprinde de pe scaun. Parcă mă ţintuia cineva acolo. Nu mîncam, mă durea stomacul de foame, dar continuam. Nu exista nimic mai important decît tabla aceea cu şaizeci şi patru de pătrate. Întreg universul încăpea acolo. A fi sau a nu fi? Nu, a cîştiga sau a nu cîştiga, aceasta era întrebarea. Vroiam să cîştig neapărat şi sufeream cînd mîncam bătaie. Totdeauna am fost un orgolios şi nu mă puteam dezminţi... Ca să-mi menajez orgoliul, m-am apucat să studiez jocul. Mi-am cumpărat cărţi de şah şi nopţi întregi am aprofundat teoria deschiderilor, am repetat finaluri, am analizat combinaţii. Treptat, povestea asta m-a acaparat cu totul. Contractasem boala... Acum nu numai orgoliul mă împingea înainte. Dimineaţa eram ca un beţiv căruia îi lipsea porţia de alcool.
Apoi, am învăţat să "citesc" o partidă şi ceasuri întregi citeam partide de şah. În tramvai, în autobuz, făceam acelaşi lucru. Într-o zi, am descoperit că puteam să joc fără tablă. Şah orb. Şi, fireşte, mi-a făcut plăcere să-mi demonstrez posibilităţile la acest capitol nou. La început, mă mulţumeam să joc cu spatele la tablă, notînd mutările pe o foaie de hîrtie. Adversarii îmi anunţau răspunsurile lor. Ulterior, am complicat puţin regia acestui spectacol. Stăteam singur într-o cameră, lîngă un telefon, iar adversarii mei în altă cameră. Eu fără tablă, ei cu tablă şi ne comunicam mutările la telefon... Pînă cînd, într-o altă zi, am descoperit că nu mai aveam nevoie nici de adversari. Puteam să-mi fiu eu însumi adversar. Am început să joc singur, gîndind pe rînd din perspectiva albului şi a negrului. Am făcut asta mai întîi la tablă. Mutam piesa albă, pe urmă îmi combăteam intenţiile cu piesele negre.
Acest joc, nu ştiu dacă vă daţi seama, era destul de periculos. Pînă atunci nu-mi pusesem la încercare decît memoria. Acum atacam chiar unicitatea fiinţei mele. Dintr-odată, fiinţa mea s-a rupt în două. Una care juca cu piesele albe, alta care juca cu piesele negre. Aceste jumătăţi din mine se combinau, se refăceau, se reuneau, într-o continuă sfîşiere şi reconstituire a unităţii mele. După un timp am renunţat şi la tablă. Stăteam întins în pat şi ore întregi, cu ochii în tavan, mă luptam corp la corp cu mine însumi, cum zicea Van Gogh, dar nu ca să creez ceva, ci ca să cîştig o partidă pe care în acelaşi timp o pierdeam. Pentru că dedublarea mea era însoţită, vă imaginaţi de ce, de o rapidă dezagregare a tuturor lucrurilor normale. Acum, nu mai aveam nici o şansă. Nu mai puteam cîştiga nici o partidă fără ca ea să însemne în acelaşi timp o înfrîngere. La jumătatea oricărui elan urma o jumătate de prăbuşire. Eram sfîşiat în două şi mă sfîşiam şi mai mult. Începeam să mă suspectez pe mine însumi şi, cumva, să mă apăr de propria mea umbră sau s-o urmăresc bănuitor pe furiş ca să-i aflu intenţiile. Cel care mă privea din oglindă era adversarul meu. Trebuia să nu mă uit în ochii lui ca să nu mă divulg. Trebuia să mă feresc de mine însumi şi trebuia să mă lovesc pe ascuns. Astfel, tot ce pînă atunci fusese clar în raporturile cu mine însumi a fost lovit dintr-odată de o confuzie gravă. Iar nenorocirea era că nu mă puteam opri. Mă comportam întocmai ca un morfinoman. M-am dus la un doctor, i-am cerut sfatul, dar el, fie că n-a înţeles ce se petrecea cu mine, fie că se va fi gîndit că oricum n-aveam să-l ascult, m-a sfătuit destul de plictisit să las şahul şi să nu mai joc. "În chestiile astea, a zis el, există o singură soluţie, cea radicală. La fel ca la orice drog. Tai drogul. Aşadar, tabla de şah trebuie dăruită unui prieten sau aruncată." Uşor de zis. Am ascuns tabla acasă, ca să n-o mai văd, şi am încercat să nu mă mai gîndesc la şah. Căutam treburi care să-mi ocupe întreg timpul şi să mă obosească. În zadar. Ajunsesem chiar să am unele tulburări psihice şi mă credeam un incurabil.
Norocul meu a fost că tocmai atunci mi-a căzut în mînă o povestire a lui Zweig despre un jucător de şah care a înnebunit tot aşa, jucînd şah orb cu el însuşi. M-am speriat îngrozitor, iar spaima a reuşit ceea ce nu reuşise doctorul. Instinctul meu de conservare m-a ajutat să-mi ţin jurămîntul, căci în noaptea aceea am jurat să mă vindec şi să nu mai joc. Dar era cumplit de greu. Sufeream, mai rău ca un alcoolic căruia i se smulge din faţă paharul. Probabil, şi într-un asemenea caz trebuie o perioadă de dezintoxicare. Încet, încet, toxinele se elimină şi revii la normal. Totuşi, încă multă vreme, cum vedeam o tablă de şah tresăream. Mi se făcea frică şi plecam mai departe, dar ceva ca o taină continua să existe. Prin urmare această pasiune a eşuat pe pragul nebuniei.
Ca să uit de şah probabil, m-am avîntat în altă pasiune. Ascultam muzică. Ore întregi ascultam acelaşi concert de vioară sau aceiaşi concert de pian. Aveam o discotecă cu aproape tot ce consideram eu "mare" în materie de muzică simfonică. Şi cum veneam acasă, puneam în funcţiune picupul, după care şapte sau opt ore mă scăldam în muzică uitînd orice altceva... Cred că această pasiune a fost mai lungă decît celelalte. Ştiam pe dinafară concertele şi simfoniile respective, dar tot le ascultam. Le cîntam cumva în gînd înainte. Pînă mi-am dat seama că de fapt nu mai ascultam, ci ascultam ceea ce exista în mine, iar sunetele propriu-zise se tîrau ca o umbră după muzica din capul meu. Eu, în realitate, pe aceea o ascultam. De la o vreme, aproape mă deranja muzica reală. O concura pe prima care cînta în mine şi mă împiedica s-o gust. S-a întîmplat ca atunci cînd te amuză să-ţi auzi ecoul vocii, pînă ce, la un moment dat asta te împiedică să mai vorbeşti şi să auzi normal. Dar altceva m-a făcut să renunţ la această pasiune...
Noi sîntem ca un cîntec, nu credeţi? Un cîntec nu se poate cînta niciodată de la sfîrşit spre început. Trebuie să-l cînţi totdeauna îndreptîndu-te spre sfîrşit. Pe parcurs, în timp ce cînţi încă şi muzica te îmbată, îţi dai seama că sfîrşitul se apropie totuşi, oricît l-ai amîna. Încerci să lungeşti puţin notele, dar asta nu dă cîntecul înapoi, nu reînvie ceea ce a murit din muzică între timp. Amîni doar sfîrşitul. Te încăpăţînezi să nu recunoşti o evidenţă. Că orice cîntec are un sfîrşit. Oricît ar fi de frumoasă o melodie, vine o clipă cînd ea e acoperită de tăcere. Cînd tăcerea e mai puternică decît muzica. Astfel că orice cîntec, orice concert mi se părea că nu este decît un continuu avertisment. Mi se repeta mereu că frumuseţea, vraja sînt provizorii. Că după ele va urma tăcerea. Că sunetele acelea minunate pe care le ascultam se vor preface în tăcere, în cenuşă. Muzica va muri. Nu putem în timpul concertului să fugim înapoi prin desişul sunetelor spre clipa cînd, îmbătaţi de muzică, am deschis buzele şi am început să murmurăm. Pe măsură ce înaintezi în emoţie, te apropii şi de sfîrşitul ei. Nimic nu te poate salva. Nu există decît frumuseţi trecătoare. Eternă e doar tăcerea. Concertele care întrerup tăcerea nu fac decît s-o tulbure cîteva clipe ca o piatră care loveşte suprafaţa încremenită a unui lac. Atît durează muzica. Atît durează cît şi cercurile concentrice de pe luciul unui lac. Restul, da, restul e tăcere. Orice am face. Concertele sînt ca şi noi. Accidente ale tăcerii. O, dacă am putea să ne întoarcem de la jumătatea unui concert înapoi spre începutul lui! Dar nu se poate. Un cîntec îmbătrîneşte în timpul cît îl cîntăm. El începe tînăr, luminos, plin de încredere şi de speranţă. Se maturizează, continuă îngîndurat, apoi deodată îmbâtrîneşte. Uneori îmbătrîneşte solemn, alteori îmbătrîneşte melancolic. Asta n-are importanţă. Ceea ce contează e că se apropie de sfîrşit şi de moarte. O moarte somptuoasă nu e mai puţin moarte... Dacă am încerca să ne întoarcem... dar nu, nu se poate. Nici să ne oprim. Ştiţi cum se aude un cîntec atunci cînd acul care se roteşte pe disc nu mai înaintează... O puneţi că un concert se poate relua de la capăt le cîte ori vrei. Nu e adevărat. De fiecare dată nu e întocmai acelaşi concert. E ceva schimbat. Ceva, infim poate, schimbat în tine însuţi. Discul e acelaşi, dar tu nu mai eşti acelaşi dinainte. Eşti altul, mereu altul. Şi astfel, dacă asculţi toată viaţa acelaşi concert, de fapt asculţi mereu alte concerte. Aşa cum nu putem citi aceeaşi carte oricît am vrea. Nu, asta e o himeră. Chiar dacă citim aceeaşi carte va trebui să recunoaştem la sfîrşit că am citit nenumărate cărţi. De fiecare dată altă carte, pentru că de fiecare dată eu nu mai eram eu cel dinainte, ci altul, puţin sau mult schimbat... Numai că la o carte e mai uşor să-ţi dai iluzia că poţi să rămîi la aceeaşi pagină. Chiar dacă şi asta e o iluzie. O minciună. Pentru că, dacă rămîi la aceeaşi pagină, de fapt citeşti mereu o pagină nouă pe măsură ce îmbătrîneşti... Dar cărţile sînt mai generoase cu iluziile noastre. Putem să le citim mai încet, să întîrziem, să amînăm, să revenim, să ne minţim, să uităm fatalitatea sfîrşitului, în timp ce ascultînd un concert e imposibil să faci asta. Iată de ce am renunţat şi la muzică.
Mi-a rămas însă cea mai mare pasiune a mea. Mă veţi întreba care e. Ce nume are. Şi mi-e foarte greu să-i dau un nume. Dacă i-aş spune "încredere în ceea ce e frumos" ar suna cumva retoric şi pe undeva neadevărat. N-am fost niciodată de un optimism prea robust. Dimpotrivă, am fost mereu vulnerabil. Călcîiul lui Ahile, la mine, s-a extins, aşa, cam pe trei sferturi din trup. Poate tocmai de aceea, pentru că mă simţeam atît de vulnerabil am început să vorbesc atît de mult despre speranţă. Şi, cum să vă spun, nu vorbeam pur şi simplu despre speranţă. O sacralizam. Aveam în faţa vieţii atitudinea unui mistic de fapt. Mă emoţiona lumina şi-mi spuneam că nu e chiar o vorbă goală religia simţurilor. Îmi plăcea să visez chiar că e posibilă un fel de atitudine vegetală în faţa lumii. Visam să ajung să stau ca o plantă la soare, să mă comport ca un arbore, care atins de lumina amiezii uită cu totul de frig.
N-o să vă surprindă prin urmare că iubesc marea. Poate o să vă surprindă puţin pretenţia că o iubesc altfel decît ceilalţi oameni. Dar vă asigur că pretenţia asta nu ascunde nici o vanitate. E vorba de altceva. Adeseori, vara, pe plajă, mă uitam în jur şi mă întrebam ce reprezenta marea pentru necunoscuţii care stăteau la soare să se bronzeze, sporovăind veseli sau prăbuşiţi în clipa lor interioară. Pentru unii, marea era cu siguranţă un exil provizoriu din plictiseala şi mediocritatea vieţii obişnuite. Veneau pe plajă şi trăiau cîtva timp în afara destinului lor. Sau vroiau să prindă puteri, ca să reziste pînă la vara viitoare. Marea era pentru ei ca o cură de întinerire forţată. Cu trupul gol la soare, încercau să uite că erau mai bătrîni decît în verile precedente. Alţii veneau dintr-o nevoie de barbarie. Nu erau nişte barbari adevăraţi pentru că nu aveau curaj să renunţe decît temporar şi parţial la confortul civilizaţiei, la tramvaie, la vacarmul oraşelor. Aduceau, dealtfel, şi pe plajă vacarmul. Erau bolnavi de el. Nu se puteau lipsi, cei mai mulţi, nici de maşini. Umblau în schimb în picioarele goale cu iluzia că au regăsit natura elementară. Iluzie de o clipă. Erau nişte barbari rataţi, ce să vă spun... Eu mă duceam la mare din alte motive. Regăseam acolo stratul cel mai primitiv al pasiunilor mele. Aveam pe nisip o plăcere aproape vicioasă. Îmi era de ajuns să mă întind pe nisipul fierbinte, să simt curii soarele îmi dogoreşte trupul, să aud cum marea foşneşte confuz la cîţiva paşi de mine continuînd o melopee din care nu pricepeam nimic decît că eternitatea nu e altceva decît murmurul indiferent al tăcerii, golul prin care alergăm, pe care îl întrerupem o clipă cu fuga noastră, dar în momentul cînd ne-am prăbuşit se reia... aşadar, îmi era de ajuns să simt asta ca să regăsesc acel adevăr elementar din mine şi să mă întorc la pasiunea mea...
Iubeam deci şi liniştea plajelor goale şi strigătele celor care aleargă pe nisip, cum iubeam şi fîntînile şi setea sau templele vechi, năpădite de iarbă, şi preotesele îngenuncheate în imaginaţia mea pe treptele lor. Şi, după cum bănuiţi, eram convins că nu există altă înţelepciune decît aceea de a vedea partea însorită a adevărului că trăim. Un prieten care locuia în alt oraş şi căruia îi plăcea să mă zgîndăre mi-a scris odată că el nu ştia ce e speranţa şi ce-ar putea face cu ea. Îmi amintea chiar faptul că grecii au scos-o ultima din cutia Pandorei, considerînd-o cel mai mare dintre rele. Oamenilor, zicea el, n-ai voie să le vorbeşti despre speranţă dacă vrei să-i salvezi. Miroase a paradis. Speranţa ne-a pregătit doar să înghiţim mai bine cacialmaua. I-am răspuns că această cacialma este singurul lucru pe care-l avem. Şi pentru că-mi vorbise despre greci, am vrut să-i povestesc despre fecioarele care undeva în Grecia veche dansau şi cîntau, ţinîndu-se de mînă, şi, cîntînd încă, se desprindeau, una cîte una, din cerc şi se aruncau în abis. Vroiam să-i spun că eu aş fi dansat şi aş fi cîntat alături de ele, dar n-aş fi putut să mă desprind din cerc. Pînă la urmă i-am povestit altceva, cum, odată, am mers o noapte întreagă printr-un desiş de jnepeni ceva mai înalţi decît un om, în jurul unei cabane, la vreo cîteva sute de metri de ea, cu convingerea că mergeam în linie dreaptă. Poate că şi viaţa e aşa. Mergem în cerc, în jurul unui punct pe care nu-l vedem şi care, totuşi, poate, e aproape, foarte aproape.
Mai gîndeam astfel în ziua cînd am pornit pe drumul care m-a adus în această gară pustie unde o aştept acum pe Eleonora, după ce am aşteptat zadarnic un tren.
Eram într-o frizerie. Ţin minte fiecare amănunt... Era chiar înaintea echinocţiului de primăvară. Aerul se încălzise brusc. Cerul se limpezise. Plutea peste oraş o lumină vegetală, cum îmi plăcea mie, care mă îmbăta şi promitea o primăvară înaltă. Un vînt călduţ ştergea ultimele dîre de frig. Lumea zîmbea pe străzi şi se simţea în aer că miracolul începea. Ce mai, afară erau prezente toate argumentele filosofiei mele... În timp ce frizerul mă tundea, vedeam în oglindă, la garderobă, o femeie cam de patruzeci de ani, cu un aer simplu, modest îmbrăcată şi cu ceva blînd şi casnic în atitudini. Una din acele femei care nu trebuie să fie nici frumoase, nici bine îmbrăcate, care au un fel de maternitate elementară şi o blîndeţe resemnată şi tăcută, trăind între gesturi mici. Stătea la garderobă, în aceeaşi poziţie, fără nici o mişcare, fără nici o vorbă, privind în gol. De fapt, aveam impresia că nici măcar nu se gîndea. "Uite aşa ar trebui să stau şi eu, dacă vreau să fiu ca un copac", mi-am zis. Cînd venea un client, îi lua cu mişcări automate pardesiul şi pălăria şi le aşeza în cui. La plecare, îi ţinea pardesiul, dădea apoi de două-trei ori cu peria, mulţumea cu voce înceată pentru bacşişul primit, după care îşi relua imobilitatea şi tăcerea. La un moment dat am văzut-o cum se îmbracă, şi-a luat o pungă de plastic şi era gata să se îndrepte spre uşă cînd s-a întîmplat ceva. Probabil, unul dintre frizerii care lucrau de partea cealaltă, şi mai spre fund, i-a zis ceva ce nu auzisem. Eu o vedeam numai pe ea. A stat cîteva clipe fără să spună nimic, privind fix spre partea din fund a frizeriei. Apoi deodată s-a congestionat şi a început să strige. Şi pe măsură ce striga, vocea ei se subţia, devenea ţipăt, pînă cînd ţipătul s-a sfărîmat. Ea îşi dădea seama că vocea n-o mai ajuta şi ţipa atunci şi mai tare. Nu înţelegeam nimic din ce spunea, dar ţipătul acela nesigur, ca o lamă de cuţit care se frînge, suna atît de strident încît era înfricoşător. Nu mai era un ţipăt omenesc. Era un ţipăt animalic plin de disperare şi de neputinţă. Nu ştiu cît a durat astfel, dar parcă nu se mai termina şi simţeam că nu mai puteam să suport. Şi poate şi mai mult m-a înfricoşat faptul că în acest timp nimeni din frizerie n-a întors privirea spre locul acela. Ca şi cum tot ce vedeam şi auzeam erau născociri ale imaginaţiei mele. Pentru ceilalţi, femeia aceea tăcea în continuare la garderoba ei sau plecase. Înţelegeţi? Ţipătul ei nu exista. În zadar ţipa, nimeni nu vroia s-o audă. Inclusiv eu, de fapt. Căci în tot acest timp nu m-am sculat de pe scaun să mă întorc. L-am lăsat pe frizer să mă tundă mai departe. Şi numai după ce femeia s-a dus undeva în spatele frizeriei, unde îşi lăsau frizerii halatele, căci i se făcuse rău, l-am întrebat pe cel care mă tundea: "Ce s-a întîmplat?" Ca şi cum eu nu fusesem de faţă sau mă gîndisem la altceva, nu fusesem atent. Frizerul mi-a explicat atunci că femeia lucra acolo de mai multă vreme şi fusese concediată, iar ea, neavînd din ce trăi, venea totuşi şi-şi făcea treaba mai departe fără nici un salariu, mulţumindu-se cu ceea ce primea bacşiş. Unul dintre frizeri îi aruncase o vorbă grosolană, adăugînd că nu era nevoie de ea acolo, de ce venea... Îi auzeam încă gemetele cînd am plătit şi am plecat cît am putut mai repede. Simţeam că trebuia să ajung afară. Să n-o mai aud pe femeia aceea gemînd. Şi parcă ţipătul ei plutea în continuare ca un tăiş de pumnal în aerul frizeriei, deşi ceea ce se petrecuse nu zdruncinase nici un detaliu. Rumoarea era aceeaşi ca de obicei. "Criză de isterie, a zis unul. Am mai văzut noi de-astea." Atît. Înţelegeţi? Acesta a fost singurul comentariu pe care l-am auzit...
Afară era primăvară. Dar, dintr-odată, am avut sentimentul că toată primăvara aceea care începea era indecentă. A fost ca o revelaţie. Am ştiut în aceeaşi clipă că nu voi mai putea să mă mint niciodată. Ţipătul dizgraţios şi disperat, aproape animalic, al acelei femei sfîşiase brutal tot ce ţesusem eu cu grijă ani de zile. Fericire? Lumină? Frumuseţe? Gogoşi! Cacialma, domnilor. Nu există decît ţipătul şi tăcerea. Gemetele de animal înjunghiat şi exclamaţia: "Am mai văzut noi de-astea". Atunci am priceput prima oară că trăisem într-o minciună aurită. Omul? Nu există "omul" decît în tratatele de filosofie care se mulţumesc cu abstracţiuni. În realitate există mai multe feluri de oameni. Există călăul, există victima, există martorul care se amuză, există martorul indiferent, care nu aude sau pleacă pentru că nu-i place spectacolul, îl deranjează sau îl face să sufere. Mai există şi cel care se revoltă. Dar pe acesta nu-l poţi vedea totdeauna; îl copleşesc martorii, dintre care se aleg mereu şi călăii şi victimele pentru că spectacolul trebuie să meargă fără oprire.
Aşa a eşuat pasiunea mea pentru o frumuseţe umană abstractă. Mi-am dat seama că ţipetele există, însă nu le auzim. Nu vrem să le auzim. Sîntem surzi, iar cei care ţipă se chinuiesc să ţipe şi mai tare văzînd că nimeni nu-i aude. Toţi îşi văd de treburile lor mai departe, ca şi cînd nimic nu s-ar fi întîmplat, iar tu te simţi atunci ca o păpuşă dezarticulată. Ca să recapeţi senzaţia că eşti om trebuie să observi un semn că te aude cineva. Altfel înnebuneşti. Şi ca să nu înnebuneşti, ţipi şi mai tare. Şi deodată observi că vocea nu te mai ascultă. Ţipătul a ajuns la limitele lui şi s-a frînt. Tăcerea a fost mai puternică decît el.
Cred că femeia aceea a înnebunit văzînd că nimeni nu se uita la ea decît prin oglindă, nimeni nu-i da atenţie. Dacă cineva, unul singur dintre cei de-acolo s-ar fi întors spre ea şi i-ar fi zis ,,Ce vrei? De ce ţipi?" probabil s-ar fi oprit. Ar fi dat o explicaţie sau ar fi plecat. Dar aşa, văzînd că ţipă în zadar, a ţipat şi mai tare ca să fie auzită. Se simţea probabil ca sub un clopot de sticlă din care privea lumea care îşi continua mişcările netulburată. Ea vroia să iasă de sub clopotul de sticlă, să-l sfărîme şi n-avea pentru asta decît o singură armă, disperarea ei. Disperarea cu care a început să ţipe ca şi cum ar fi bătut cu pumnii în clopotul invizibil de sticlă. Pînă cînd ţipătul s-a frînt.
M-am întors atunci la prima mea pasiune, înţelegînd că ea e singura care merită să fie trăită, care nu te dezonorează. Pasiunea pentru dreptate. Am priceput că există atîta nedreptate pe lumea asta încît cineva însetat de dreptate va avea totdeauna ceva de făcut. Niciodată nu va ajunge la capătul pasiunii sale. Niciodată nu-şi va epuiza şansele. Va eşua, dar o va putea lua de la capăt, chiar dacă nu va lăsa în urma lui nici o dîră de dreptate, ci numai una de sînge. Aşa a început să mă obsedeze din nou dreptatea, după ce renunţasem de mult la cariera de judecător. Probabil, mi-am zis, toţi trăim sub o crustă de sticlă, datorită ei nu auzim şi tot datorită ei nu sîntem auziţi. Şi trebuie să ne hotărîm să spargem această crustă. Am revenit a doua zi la aceeaşi frizerie. Femeia nu mai era, iar cel care o făcuse să ţipe citea liniştit un ziar. Am întrebat de ea. Nimeni nu ştia nimic. "E bolnavă?" Au ridicat din umeri. "Dar unde locuieşte?" Nu ştiau. Cînd am ieşit pe uşă, am auzit 0 voce zicîndu-le celorlalţi batjocoritor: "Încă unul care s-a ţicnit". Şi puteam da, într-adevăr, această impresie. Am venit încă de vreo trei ori la frizerie fără nici un rezultat. Poate ca să scape de mine, unul mi-a dat într-o zi o adresă vagă, un nume de stradă de la marginea oraşului. M-am dus acolo. Era o stradă nenorocită, sordidă. Am intrat din casă în casă întrebînd. În zadar. A trebuit să renunţ.
Ceva se schimbase însă definitiv în viaţa mea. Mai exact se zdruncinase. Am început să mă duc la tribunal să asist la procese. M-am apucat să studiez şi dosarele unor procese încheiate demult. Aveam un prieten la arhivă. S-a mirat mai întîi, pe urmă m-a lăsat în pace. Din păcate i-am făcut necazuri, pentru că întîlnindu-mă într-o zi cu un judecător care judecase unul din acele procese i-am zis că dăduse o sentinţă greşită. Atunci mi s-a interzis accesul la arhivă. Mă mulţumeam să asist la procesele care se judecau, cele care mi se păreau complicate şi importante. Îmi notam ce spuneau martorii, ce spunea acuzarea, ce spunea apărarea. Odată, după ce s-a citit sentinţa, m-am ridicat să protestez împotriva verdictului. Am fost scos din sală. A doua zi, directorul liceului unde eram profesor mi-a pus în vedere că de multă vreme îmi neglijam orele de curs, că făceam şcoala de rîs şi că va fi nevoit să mă concedieze dacă nu-mi băgam minţile în cap. O vreme am ocolit tribunalul. Pe urmă, într-o amiază cînd am plecat de la liceu, n-am mai rezistat şi m-am strecurat din nou în sala de judecată. Văzîndu-mă, un aprod m-a întrebat amical: "Aţi fost bolnav?" Probabil n-arătam prea bine. Am dat din cap, încuviinţînd. La plecare, acelaşi aprod m-a însoţit cîţiva paşi ca să mă întrebe: "Am văzut că scrieţi tot timpul, pot să vă fiu şi eu de folos?" Am plecat neştiind ce să-i răspund.
În vremea asta, de cîte ori ieşeam pe stradă mă uitam la toate femeile mai simple în speranţa că o voi reîntîlni pe femeia de la frizerie. Ajunsese un fel de obsesie. Mă urmărea ţipătul ei oribil, insuportabil. Uneori mă înfuriam şi dacă aş fi întîlnit-o aş fi fost în stare s-o strîng de gît. Datorită ţipătului ei, toate se răvăşiseră de la locul lor. Bruma mea de echilibru se dusese dracului...
Acum mergeam ca un cîine ţinut în zgardă, la şcoală. Gîndul mi-era continuu la faptul că trăim sub o crustă de sticlă datorită căreia nu auzim ceea ce trebuie să auzim. Vroiam să-i oblig pe cei din jurul meu să audă. Să le strig: "Nebunilor, nemernicilor, nu vă prefaceţi că nu auziţi. Întoarceţi-vă şi întrebaţi-o pe femeia care ţipă: «Ce vrei, femeie?» Sau porunciţi-i: «Încetează!» Luaţi-o de mînă şi daţi-o afară. Scuturaţi-o de umeri: «Femeie nebună, ce te-a apucat, de ce faci gălăgie aici?» Sau orice altceva. Dar pentru numele lui Dumnezeu, întoarceţi capul. Numai atît faceţi măcar. Nu vă continuaţi gesturile ca şi cum nimic nu s-ar întîmpla. Smulgeţi-vă măştile de sticlă"... Înţelegeţi, aceasta a devenit pasiunea sau, dacă vreţi, nebunia mea. Să smulg măştile de sticlă. Lumea e plină de măşti de sticlă. Te uiţi şi nu le vezi. Mîngîi faţa unei femei şi nu simţi masca asta de sticlă. Se îmbrăţişează doi amanţi şi nu simt unul la celălalt masca de sticlă. Se sărută şi nu simt. Mama îşi creşte copilul şi nu simte cum odată cu obrazul se lărgeşte şi masca de sticlă. Nu, aceste măşti nu se văd. Dar opriţi-vă undeva, vroiam să le strig, şi ţipaţi, cereţi ajutor, ameninţaţi. Imediat veţi observa măştile de sticlă. Figurile rămîn impasibile. Fiecare îşi vede de viaţa sa, sub clopotul său de sticlă. Într-o zi, în mijlocul pieţei am făcut această experienţă. Era duminică dimineaţa şi toată lumea se plimba. Deodată m-am oprit şi am început să ţip. Nimeni nu s-a apropiat de mine să întrebe ce vreau. Trecătorii au iuţit paşii şi în cîteva clipe în jurul meu era gol. Peste cîtva timp, pe motiv că nu eram în toate minţile şi că nu puteam fi lăsat să predau elevilor, am fost concediat de la liceu. Dar nu m-am întristat. M-am bucurat chiar. Acum aveam cît timp vroiam să mă duc la tribunal.
Cînd m-a văzut, aprodul m-a salutat zîmbind: "Bine aţi venit din nou pe la noi. Ce mai faceţi?" M-am aplecat şi i-am spus la ureche: "Fac procesul ţipetelor". A rămas perplex şi sînt convins că în clipa aceea m-a crezut nebun. "Bine, bine, sigur... Înţeleg... Poftiţi." Bietul om nu ştia cum să fie mai prietenos cu mine, să nu mă supere. Se temea probabil să nu mă reped să-l strîng de gît. Din ziua aceea, cînd mă zărea îşi făcea de lucru în altă parte, dar mă studia pe furiş cu o mare curiozitate. L-am surprins chiar făcîndu-i un semn discret unui grefier, cu înţelesul "ăsta e". Nu era, dealtfel, singurul care mă evita. Lumea mă cam părăsise. Pînă şi amicul meu de la arhivă se ferea de mine după ce s-a auzit că m-am dus la preşedintele tribunalului şi i-am propus să-i dea în judecată pe cei de la frizerie.
Vă daţi seama că şi preşedintele tribunalului m-a crezut nebun. De fapt, vroiam numai să văd cum reacţionează la propunerea mea. Nu mă aşteptam s-o ia în serios.
Seara, acasă, am început, totuşi, singur să fac un asemenea proces. Am enumerat mai întîi, pe hîrtie, conştiincios, argumentele care pledau contra femeii de la frizerie:
― a tulburat liniştea unui local public;
― nimeni dintre cei de-acolo nu era, în fond, vinovat de concedierea ei;
― cei prezenţi n-au făcut altceva decît s-o lase să ţipe; nimeni n-a bruscat-o; şi totuşi, în loc să se liniştească, ea a continuat şi mai tare;
― fiecare avea propriile sale necazuri, chiar fără să fi fost concediat; totuşi nici unul nu se apucase să-i reproşeze ei necazurile sale;
― ţipătul nu este un argument, este o izbucnire de disperare; dacă fiecare şi-ar ţipa disperările pe toate drumurile, nu s-ar mai putea trăi.
Pe altă hîrtie, notam argumentele care erau de partea ei:
― femeia nu voise decît să muncească onest, să-şi ducă viaţa ei amărîtă pînă la capăt; şi dintr-odată s-a văzut lipsită de această posibilitate;
― ea n-a răspuns glumei sau grosolăniei unui frizer; ceea ce a strigat în ea a fost disperarea care o sufoca;
― un om într-o asemenea situaţie este la fel de aproape de moarte şi de nevoia de tandreţe, de înţelegere; e în stare atunci să cerşească un semn de care în condiţii obişnuite se poate lipsi; şi, cînd nici cerşindu-l nu-l poate obţine, urlă ca un animal; prin acest urlet, omul face o ultimă încercare de a se salva înainte de a se scufunda cu totul;
― dacă unul, unul singur dintre cei de faţă ar fi reacţionat, ea s-ar fi oprit; dar toţi o priveau prin oglindă sau îi întorceau spatele;
― ţipătul nu este un argument, dar este o dovadă că omul acela nu mai are ce face cu logica.
Aşa a început o altă nebunie de a mea... Cum să vă explic mai bine? Tot firea mea m-a împins şi spre asta. Căci, dacă asemănaţi viaţa cu un joc de ruletă, îmi era cu neputinţă să mă învîrt printre mese şi să mizez puţin, cu ţîrîita, ca să nu risc. Nu, eu mizam de fiecare dată tot ce aveam în buzunar. Şi ce jalnici mi se păreau cei care îşi drămuiau pasiunile, ca nu cumva să se trezească săraci. Nu-mi plăcea să trăiesc din mărunţiş, aveam alte idei şi alt sînge în arterele mele decît ei. Vroiam să risc totul pe un număr cîştigător. Şi, ca să fiu pe deplin sincer, la început eram chiar convins că voi cîştiga. Riscul meu nu era decît pe jumătate risc. Doream să fiu admirat doar pentru nepăsarea cu care azvîrleam totul pe masă şi aşteptam apoi calm să se învîrtă discul ruletei. Abia cînd acesta se oprea şi vedeam că m-am înşelat, rămîneam descumpănit. Cum se întîmplase? Nu-mi explicam. "Trebuie să fie o greşeală", îmi ziceam atunci. Şi iarăşi o luam de la capăt, bănuind că unii murmurau, poate, în spatele meu: "ăsta are nervi de oţel" sau "e nebun"... Mai tîrziu, lucrurile s-au mai schimbat. Nu mai aveam insolenţa jucătorului sigur de el, ci mizam strîngînd pumnii, în vreme ce, în loc de murmure admirative, bănuiam rîsete înăbuşite. Acum îmi trebuia toată înverşunarea de care eram în stare ca s-o iau de la capăt. Fiecare pasiune mă sărăcea cu totul, mă aducea în pragul falimentului şi îmi trebuia un timp să-mi revin. Dar echilibrul nu-mi pria. Curînd, ardeam şi speram iarăşi.
Numai că de data aceasta descoperisem şi altceva, dincolo de faptul că-mi doream numerele cîştigătoare pentru a mă apăra de o resemnare sălcie. Descoperisem îndoiala şi chiar necesitatea îndoielii. Vechea mea încăpăţînare de a crede fără rezerve mi se părea acum un fel de orbire. M-am gîndit că, pentru a nu greşi, trebuia să caut în orice idee şi contrariul ei, să cîntăresc. Dreptatea nu stă pe un singur talger, mi-am zis, ci în balanţă, în cumpăna dreaptă a ambelor talgere.
Toate raţionamentele mele au început astfel să devină procese. Orice gîndeam, căutam şi reversul. Oricărei lumini, îi căutam umbra. Oricărei vorbe, îi căutam ecoul. Nu mai era nimic "curat". Totul era "murdărit" de contrariul acelui lucru. Eram un fel de Sisif, dacă vreţi, care-şi arunca singur stînca pe coasta muntelui odată ajuns sus. Într-un fel, mă întorsesem la viciul de a juca şah cu mine însumi. Acum transformam fiecare idee într-o partidă de şah. Într-un proces. Cîte idei, atîtea procese, atîtea partide de şah. Făceam exact acelaşi lucru ca atunci cînd jucam pe rînd, tot eu, cu piesele albe şi cu piesele negre.

3.

Această nebunie a mea era chiar mai tiranică decît aceea a şahului, mai devoratoare. Cu timpul nu m-am mai putut limita la idei. Am trecut la întîmplări reale. Căutam peste tot pretexte pentru aceste "partide". Cînd le găseam, mă documentam, întrebam pe unul, pe altul, mă duceam şi citeam prin biblioteci, căutam în colecţii de ziare, mă interesam, dacă era cazul, de jurisprudenţe. Cînd aveam toate amănuntele, mă închideam în casă. Mă aşezam pe pat, ca pe vremuri cînd jucam şah, şi începeam procesul. Audiam martorii, ceream probe, dădeam cuvîntul acuzării, rosteam rechizitoriul, dădeam cuvîntul apărării, rosteam pledoaria avocatului şi pe urmă deliberam. Totul în gînd, bineînţeles. Uneori procesul dura cîteva zile. Nu ieşeam decît ca să-mi cumpăr ceva de mîncare. Atunci evitam să mă întîlnesc cu cineva, de teamă să nu-mi tulbure raţionamentele. Din pricina asta umblam pe furiş, pe lîngă ziduri, ca şi cum eram urmărit şi mă temeam să nu fiu văzut. Dacă mă trezeam brusc în faţa unor cunoscuţi, o luam la fugă înapoi. Dacă îi zăream mai devreme, treceam pe partea cealaltă a străzii sau apucam pe altă stradă. La început se uitau lung după mine, mai ales cei care nu vruseseră pînă atunci să dea crezare zvonurilor privind ciudăţeniile mele. Probabil, acum se convingeau şi îşi ziceau în sinea lor: "Săracul". Ca un animal fugărit, mă întorceam acasă după ce-mi făceam ceva cumpărături, pîine, brînză, lucruri care nu cereau să fie pregătite. În clipa cînd închideam uşa casei eram fericit. Răsuflam uşurat. Eram în sfîrşit singur cu gîndurile mele, cu "partida" mea. Nu mă mai tulbura nimeni, nu mai ameninţa nimeni să-mi încurce "mutările". Mîncam în fugă şi pe urmă mă întindeam din nou în pat. Luasem obiceiul să trag storurile ca să nu mă jeneze nici lumina de-afară. Cel mai greu era cînd ajungeam la sentinţă. Pînă acolo totul mergea uşor, aveam chiar o mare voluptate să mă prind în capcană ori să combat argumentul pe care-l găsisem înainte. Eram necruţător şi cînd pledam contra şi cînd pledam în favoarea acuzatului. Eram chiar mai pătimaş decît altădată cînd jucam şah. Atunci, rezultatul partidei nu însemna nimic. O victorie a albului sau o victorie a negrului n-avea nici o importanţă. Acum era vorba despre oameni. Era vorba de dreptatea sau nedreptatea care se putea face unui om. Nu mai erau nişte piese de lemn pe o tablă de şah, ci cauza şi soarta unui om. "Mat" putea însemna, în mintea mea, moarte sau închisoare. "Remiză", dosar clasat în lipsă de probe suficiente.
Cînd ajungeam la sentinţă, era un adevărat chin. Zile întregi întorceam totul pe toate feţele. Nici una din cele două părţi ale mele nu vroia să cedeze. Amîndouă stăteau tot timpul treze, fiecare cu mîna în gîtul celeilalte. Mă ameninţam că sînt îngăduitor cu vinovaţii şi, în acelaşi timp, mă acuzam că sînt prea crud. În acest cleşte, mă zbăteam zile întregi. Căutam o soluţie. Şi cînd credeam, în sfîrşit, că pot pronunţa o sentinţă acceptabilă, o revedeam pe femeia de la frizerie. Auzeam ţipătul ei isteric care se sfărîma ca un ţipăt de sticlă. Şi mă îngrozeam pentru că în vreme ce o priveam prin oglindă îmi dădeam seama că femeia aceea avea, de fapt, trăsăturile mele. Semăna din ce în ce mai mult cu mine. Şi cînd mă uitam atent, vedeam că eram, într-adevăr, eu. În acelaşi timp stăteam pe scaun şi frizerul mă tundea. Eu mă uitam înfricoşat prin oglindă la mine care ţipam ca un isteric. Şi eu cel de pe scaun mă temeam să nu fiu recunoscut. Să nu se vadă că tot eu ţipam.
Aş fi vrut să mă scol, să mă iau pe mine însumi de mînă, să mă dau afară, sau să-mi pun singur mîna pe gură şi să-mi şuier la ureche "Taci, nebunule, ce te-a apucat", dar mă temeam să nu se vadă că tot eu eram. Astfel că stăteam îngheţat pe scaun, terorizat, aşteptînd să se întîmple o catastrofă. Iar imaginea mea care ţipa nu înceta să ţipe decît în clipa cînd renunţam la sentinţa pe care vroiam s-o dau.
Aşa că n-am fost în stare să dau nici o sentinţă. Asta m-a îndîrjit şi mai rău. Fără sentinţă nu există justiţie. Înseamnă că nici dreptate nu există, dacă nu se poate da o sentinţă. Şi dacă pierdeam ultimul meu punct de sprijin, dreptatea, ce se va întîmpla cu mine? îmi ziceam. De aceea nu vroiam să renunţ. Dacă nu puteam da o sentinţă într-un caz, trebuia să caut alt caz, poate că acela era mai limpede. Şi mă aruncam cu toate forţele mele în acel nou proces. Plăcerea de a strînge datele procesului, de a face dosarul, mă liniştea temporar. Uitam. Acum eram convins că, în sfîrşit, voi face dreptate. Eram sigur şi cînd credeam că vinovatul va fi condamnat şi cînd credeam că dreptatea cerea achitarea lui. Mă străduiam din răsputeri să nu lipsească nici o probă de la dosar, care ar fi putut să aibă o cît de mică însemnătate. Dar iarăşi urmau, după zilele de febră în care întocmeam dosarul, zilele cînd mă zbăteam în cleştele neputinţei de a da o sentinţă.
Aţi înţeles, cred, că fiecare proces al meu eşua şi că eu nu făceam decît să ating inutilitatea perfectă, zădărnicia absolută, combătînd fiecare adevăr în care credeam. Din scop, aceste procese deveniseră metodă. Pe vremuri, cînd jucam şah, cîştigam ori cu "albele", ori cu "negrele". Foarte rar se întîmpla ca partida să se termine remiză. Acum nu mai existau decît "remize", eşecuri. De orice cauză mă apropiam, o transformam în impas iremediabil. Pe talgerele balanţei dreptăţii nu era la sfîrşit decît un pumn de nisip.
Eram istovit după un asemenea proces. Cu ochii înroşiţi de nesomn, jigărit, neras şi abătut. Zile întregi umblam ca un cîine plouat. N-aveam chef de nimic şi nu mai vroiam să vorbesc cu nimeni. Mă simţeam într-o stare de disperare cumplită. A început chiar să-mi treacă prin minte gîndul sinuciderii.
M-a apărat faptul că sinuciderea mi se părea vulgară. Asta datorită unei împrejurări mai vechi. Un vecin, un ins destul de rudimentar care căzuse în patima beţiei, a plecat într-o dimineaţă de-acasă şi mai tîrziu a fost descoperit spînzurat de o creangă a unui copac din parc. Cînd l-am văzut, mi s-a făcut rău. Avea obrazul învineţit şi buzele năpădite de muşte. Am plecat de-acolo scuturîndu-mă de silă şi contrariat. Pînă atunci crezusem că sinuciderea este un gest filosofic. Un pact cu viaţa rupt. Le atribuiam sinucigaşilor o nobleţe tragică, de oameni care îşi recunoşteau eşecul sau nefericirea şi, după ce pierduseră toate bătăliile, aveau tăria să încheie cu o victorie care nu le mai servea la nimic, o victorie asupra fricii de moarte. Ei pătrundeau liberi în metafizică după ce fuseseră umiliţi de viaţă. Dar, cunoscîndu-l pe insul care se spînzurase, nu puteam asocia metafizica de mutra lui buhăită de băutură, oricîtă imaginaţie aş fi avut. Povestea asta m-a descumpănit. Datorită ei, ideea de sinucidere mi-a devenit, brusc, respingătoare. Nu mai puteam s-o despart de obrazul învineţit şi năpădit de muşte al insului ce se spînzurase în parc. Ceea ce m-a ajutat, probabil, să nu fac o prostie.
Vă asigur că nu exagerez deloc starea în care mă aflam. Într-un ungher al camerei mele era o pînză de păianjen. Într-o seară, am observat că în timp ce-şi ţesea pînza, păianjenul se încurcase nu ştiu cum în ea. Şi astfel devenise captivul propriei sale creaţii. Mă uitam la el cum se zbătea încercînd să iasă şi nu putea. Mă gîndeam că semăna cu mine. Eram fraţi. Tot aşa făcusem şi eu. Construisem un joc pînă ce căzusem în capcana lui. Am vrut să ajut păianjenul, să-l scot de-acolo, din ghemul încîlcit de fire, dar m-a înţepat şi atunci, enervat, dintr-un singur gest am măturat toată pînza aceea cu păianjen cu tot. Cred că l-am omorît. După asta am simţit un fel de gol în stomac. Aşa se întîmplă, ştiţi şi dumneavoastră. Vrem să facem bine şi iese pe dos. Am încercat să mă liniştesc. În definitiv, ce rău săvîrşisem? Orice gospodină cînd face curat omoară un păianjen poate, fără să mai aibă remuşcări. Dar atunci de ce nu acceptăm, mi-am zis, că şi noi sîntem pentru destin nişte bieţi păianjeni şi atît?
Am ieşit pe străzi şi m-am trezit la marginea oraşului. Acolo era un zid vechi, dărăpănat. Privindu-l, m-am gîndit că totdeauna în viaţa mea a existat un zid. Mai demult, cînd am fost prima oară la şcoală, zidul era în spatele meu. Stăteam în curtea şcolii, în prima recreaţie, şi mă uitam la ceilalţi copii care se jucau. Eram în acelaşi timp speriat şi curios. Nu vroiam să intru în vorbă cu alţii şi mă temeam de ei. Dar nici nu vroiam să mă îndepărtez prea mult, să nu văd ce făceau, cum se jucau. M-am aşezat atunci cu spatele la zidul care înconjura curtea şcolii. În felul acela eram apărat din spate. Trebuia numai să supraveghez ce se întîmpla în faţa mea. Şi stăteam astfel ca o sălbăticiune prudentă şi curioasă, cu nările fremătînd, uitîndu-mă la jocurile celorlalţi, atent ca nu cumva cineva să-mi încalce teritoriul, să se apropie prea mult de mine. Pe vreo doi care au încercat i-am pus la respect cu pumnul, aşa că, pentru a nu se expune, ceilalţi m-au lăsat în pace. Îi priveam, simţeam zidul în spate, mă simţeam apărat. Nici o surpriză nu putea să se întîmple.
Aşadar, mă gîndeam eu acum, asta pierdusem. Nu mai aveam zidul din spate. Nu mai aveam nici un punct de sprijin. Trebuia să mă apăr şi să mă tem în toate părţile. Dar, cum veţi vedea mai tîrziu, mă înşelam în privinţa rolului pe care destinul îl hărăzise zidului în viaţa mea.
Mai ales mă persecuta ideea că toţi în jur aveau măşti de sticlă. Eu singur umblam cu chipul meu adevărat şi vulnerabil. Din pricina asta mi se părea că pe stradă trecătorii se uitau după mine miraţi. Devenisem o ciudăţenie, probabil, din moment ce măştile erau normale. Am început să ies şi mai rar din casă şi, cînd trebuia totuşi să ies, mă temeam să nu mă arate cineva cu degetul. Uneori aveam senzaţia că sînt un spectator rătăcit pe o scenă unde se joacă un spectacol de neînţeles. Căpătasem, cred, un aer vinovat şi sperios deoarece lumea mă privea din ce în ce mai intrigată. Mă aşteptam, în orice moment, să aud pe cineva zicînd: "Ce vrea ăsta? De unde a apărut?" Şi tot mai des mă întrebam dacă nu cumva îi deranjam pe ceilalţi şi-mi ziceam că pînă la urmă mă vor socoti primejdios şi suspect. Chipul meu adevărat devenea, poate, o mască intolerabilă într-o lume unde fireşti erau măştile.

De fapt, domnilor, simt că şi tăcerea acestei gări abia aşteaptă să-mi aşeze pe faţă o mască de sticlă. Vrea să-mi pecetluiască gura. Să încetez să vorbesc. Aş aparţine atunci gării. Aş fi şi victima şi Dumnezeul ei. Un Dumnezeu mut şi indiferent, culcat pe o bancă din sala de aşteptare, cu o mască de sticlă pe faţă. Păianjenii şi ţînţarii ar roi în jurul meu ca nişte slujitori credincioşi. Mi-e frică de asta, de aceea vorbesc continuu. Dacă m-aş opri, mi-ar fi greu să mai mişc buzele. Ele ar deveni de sticlă. Şi m-aş teme să nu le sfărîm.
Cîtă vreme era Eleonora aici, puteam vorbi cu ea. Dacă nu pleca, n-aş fi ajuns, poate, să transform gara în confesional.
Dar să nu uit. M-am întrebat odată de ce ţine Dumnezeu ca oamenii să-şi mărturisească păcatele şi greşelile. El ar trebui să ştie tot. De ce ţine atunci să ne oblige să spunem tare ceea ce el ştie? Vreţi să vă spun de ce? Ca să ne umilească, domnilor. Ca să fim smeriţi şi umili. De aceea n-aş vrea să stabiliţi vreo legătură între mine şi păcătoşii care fac penitenţă. Eu nu ţin să-mi mărturisesc păcatele, ci să nu-l săvîrşesc pe cel mai grav dintre ele, acela de a nu mai dori nimic.
Aşa că vă rog ascultaţi-mă în continuare.

Mi-am dat seama că mă pîndea un mare pericol şi am căutat o soluţie. În ciuda faptului că am avut totdeauna despre Dumnezeu nişte idei pe care bigoţii le-au socotit impertinente, am apelat atunci la religie. Dacă nu puteam crede în dreptatea omenească, am încercat să cred în dreptatea divină. Undeva în oraş locuia un preot bătrîn, care nu mai slujea la nici o biserică şi care trăia retras. Nu-l vizita nimeni şi nici el nu făcea vizite nimănui. Avea un petec de pămînt pe lîngă casă pe care toată ziua îl săpa, chiar cînd nu era nevoie. Cultiva acolo cîteva tufe de roşii şi de ardei, iar pe marginea stratului de legume punea un şir de busuioc. Îmi plăcea să mă duc pe la el. Avea ceva din liniştea unui pustnic care renunţase la toate, inclusiv la dorinţa de a convinge pe cineva, astfel că discutam cu o anumită degajare şi nu se formaliza cînd îi spuneam că eu nu eram ateu, ci păgîn, că în lupta dintre Constantin şi Maxenţiu aş fi fost de partea lui Maxenţiu. El zîmbea blînd şi-mi răspundea că omul de azi are nevoie de damnaţi care să-şi strige de pe cruce speranţa. Şi că Dumnezeu a fost compromis tot de noi cei care i-am dat un nume.
Într-o zi, am renunţat, totuşi, să mă mai duc în chilia lui îmbîcsită de cărţi vechi, unde mirosul de mucegai se amesteca cu cel de busuioc. I-am trimis o scrisoare.
Înainte de a vă spune ce i-am scris ar trebui să vă spun că bigoţii socoteau impertinentă în special ideea mea că Dumnezeu a decăzut şi că nu el are motive să ne ierte pe noi, ci noi am fi în drept, dacă am putea, să-i acordăm iertarea. Şi poate ar fi necesar să mă explic. Atît cît pricep eu lucrurile, omul l-a descoperit pe Dumnezeu nu uitîndu-se spre cer, ci căutînd în sine însuşi ce anume ar putea opune morţii şi neantului. N-am suportat gîndul că sîntem doar pulbere şi atunci am căutat în noi ceea ce s-ar opune pulberii. Dumnezeu e partea noastră care nu vrea să moară, care nu se poate consola. El s-a născut astfel dintr-o revoltă; a fost, la început, un protest. Numai că asta n-a salvat de la moarte pe nimeni. În om a biruit mai departe omul. Pulberea. Peste divinitatea din noi, pulberea s-a aşternut în continuare ca o cunună de lauri omenească. Dumnezeu din noi a fost mereu învins. El nu şi-a putut ţine niciodată promisiunile... Dar nouă ne-a fost şi mai greu decît lui. De aceea rugăciunile au devenit agresive şi s-au transformat în imprecaţie. În loc să-l mai implorăm, am strigat în gura mare că Dumnezeu a murit ca un neputincios... În aceeaşi clipă, ne-am cutremurat. Cum să rămînem singuri în univers? Înainte ca strigătul să se fi auzit peste tot, rugăciunile s-au înălţat din nou... Dumnezeu reînviat astfel este, însă, altul decît cel invocat la început. Cu totul altul. Acesta e un Dumnezeu născut din singurătate şi spaimă. Din teroare. Şi, născut din teroare, el nu putea cîrmui decît prin teroare. A scos deci sabia şi a ucis. A trecut prin foc şi sabie pe cei care nu-l adorau. A aprins rugurile şi în loc să urle, ca înainte, în noi, a început să urle prin beciuri. Şi-a condamnat chiar Fiul să fie pironit pe cruce. Şi astfel, în locul paradisului pierdut, s-a înălţat Golgota. În locul arborelui cunoaşterii, s-a ridicat o cruce. În centrul credinţei a apărut o crimă... Vi se pare că e o blasfemie ce spun? Vă mărturisesc că dacă aş fi devenit profet, aş fi refuzat să devin profetul acestui Dumnezeu involuat. Căci între un Dumnezeu neputincios care se revoltă împotriva morţii şi un tiran care şi-a ucis propriul fiu e o involuţie, nu-i aşa? Eu nu pot să cred că e destul să sanctifici o victimă pentru a te spăla pe mîini. Cel răstignit a regretat, poate, în clipa cînd i-au fost udate buzele cu oţet, iluziile sale despre cer. El a înţeles, poate, atunci că nu există glorie decît pe lumea aceasta. Pentru că, fiu al lui Dumnezeu, el este totuşi om ca şi noi... Dumneavoastră n-aţi simţit niciodată în palme urmele cuielor?... Şi vorbeam de iertare. Numai noi am fi în drept să iertăm. Mai întîi neputinţa. Şi apoi crimele. Dar Dumnezeu nu vrea iertare. Pentru că iertarea l-ar limita. Ar arăta că puterea lui nu e nemărginită şi că Dumnezeu mai poate şi greşi. Or, ce tiran a fost dispus să accepte asta?
Prin urmare i-am trimis o scrisoare preotului... Ceea ce mă separă de credinţa dumneavoastră, i-am scris, nu este atît faptul că dumneavoastră credeţi în Dumnezeu, iar eu am avut totdeauna despre Dumnezeu o părere ciudată. La urma urmei, nu mi se pare atît de important că ne deosebim în această privinţă. Metafizica singură, cînd nu e pusă în serviciul unei idei sîngeroase, nu ucide. Dumnezeu n-a devenit sîngeros decît în clipa cînd s-a găsit cineva care să ucidă în numele lui. Ceea ce mă desparte de dumneavoastră este altceva. Credinţa dumneavoastră ne cere să suportăm tot ce se întîmplă, cu gîndul la viaţa de apoi. Aici e, de fapt, problema. Amînînd totul pentru lumea de dincolo de mormînt, dumneavoastră ne cereţi să lăsăm lumea aceasta pe seama celor care se descurcă mai bine decît noi. Amînînd totul pentru Judecata de apoi, vom lăsa toate nedreptăţile neclintite. Istoria este Golgota şi dumneavoastră ne spuneţi că n-avem ceva mai bun de făcut decît să ne suim crucea şi, dacă ni se cere, să ne suim singuri pe cruce şi să întindem mîinile pentru a ni se bate cuiele. Iată ce nu pot să accept. Iluzia Judecăţii de apoi ne predă istoriei cu mîinile legate, ne lasă la cheremul istoriei, să facă ce vrea din noi. Ea ne cere nu să înţelegem istoria, ci s-o îndurăm. Să ne resemnăm. Să credem că într-o altă lume vom fi răsplătiţi pentru resemnarea noastră de acum. În felul acesta, ne trezim fără nici o apărare în faţa nedreptăţilor. Mai mult, ne pomenim că Dumnezeu a trecut de partea celor care ţin istoria în hăţuri. Dar dacă Dumnezeu face jocul tiranilor nu este şi el un tiran? Dacă el stă pe capră alături de cei care strîng hăţurile în mîini, cum pot eu să-l iubesc? Veţi zice că şi grecii au făcut acelaşi lucru prin Sisif, cu singura deosebire că Sisif îşi urca stînca, nu crucea. Dar între Sisif şi Christos eu văd o deosebire mult mai mare decît aceasta. Sisif speră că stînca lui se va opri, totuşi, într-o zi în vîrf, în vreme ce Christos nu mai speră nimic pe Golgota. El vrea să se urce pe cruce şi e pregătit pentru asta. Christos ştie că nu suie Golgota decît o singură dată. Că la capătul acestui drum nu există pentru el decît răstignirea. Şi că deci el n-are altă speranţă decît să-şi accepte osînda. Sisif vrea să iasă din osîndă. El se revoltă împotriva osîndei sale tocmai împlinind-o. Deoarece la fiecare urcare a muntelui el crede că poate aceasta va fi ultima. Dacă ar fi resemnat, ar rămîne în vale, nu s-ar mai chinui să-şi urce stînca. A urca e pentru el o formă de speranţă, în vreme ce pentru Christos este o formă de a ne arăta calea mîntuirii. Recunoaşteţi, domnule, îi spuneam în încheiere, că între speranţă şi mîntuire este o mare diferenţă. Nu ştiu ce credeţi dumneavoastră în intimitate despre infern. Eu cred că infernul există. Dar cred că există aici pe pămînt. Aşa cum aici pe pămînt e singurul loc unde s-ar putea crea paradisul.
Nu mi-a răspuns şi astfel şi acest capitol s-a închis. Încotro trebuia să mă îndrept? Mă simţeam ca un cîine în lanţ. Vroiam să mă smulg şi de-abia aşa lanţul devenea vizibil.
Cam în vremea aceea m-a părăsit şi ultima dintre femeile cu care am avut legături, după ce înfruntase cu stoicism zîmbetele altora şi ciudăţeniile mele. Mai bine zis am îndepărtat-o, aşa cum se întîmplase şi cu celelalte femei pe care le-am iubit. Firea mea era de vină. Vroiam să-mi studiez singurătatea, să o disec, să o pun sub lupă. Ca pe o algă. Sau ca pe un microb. Apoi, simţeam nevoia să fiu ca toţi oamenii. Atunci iubeam cu disperare şi cu recunoştinţă. Numai că, lungit lîngă femeia pe care o iubeam, aveam deodată iarăşi nostalgia să mă uit prin lupă. Asta nu înţelegeau femeile la mine. Ele vroiau neapărat să mă vindece de singurătate, cînd eu nu le ceream decît să mă ajute s-o îndur. Îmi spuneau: "Nu ştii ce vrei". Dar, în realitate, ele nu înţelegeau ce vroiam eu. Dacă atunci cînd ardeam de nerăbdare să mă întorc la masa mea de disecţie, una dintre ele încerca să mă reţină, socotind nevoia mea de singurătate o ofensă şi o dovadă că n-o iubeam de ajuns, deveneam irascibil şi furibund. Îmi arătam colţii, căci n-aveam nici răbdarea, nici tactul de a obţine ceea ce doream fără să jignesc. Politeţea n-a fost niciodată punctul meu forte. Cu atît mai puţin îmi era accesibilă în clipele cînd nu doream decît să fiu lăsat singur şi, în schimb, mi se cerea să spun vorbe tandre. Amanţii cei mai comozi sînt, probabil, cei care rostesc fraze de-a gata, dar eu nu m-am priceput în nici o privinţă să fiu comod. Impulsurile mele au fost totdeauna mai puternice decît mine. Mă transformau în jucăria lor. Ce mai conta că, pe deasupra, eram şi ingrat cînd încăpăţînarea mea sumbră mă împingea să pierd totul? Nu eram în stare să spun nici unul dintre acele nimicuri de rutină care plac atît de mult femeilor şi pe care orice adolescent le cunoaşte. Mi se părea că aş maimuţări dragostea. Şi pe urmă am regretat mereu prea tîrziu. În nouă cazuri din zece, dacă femeile de care m-am despărţit s-ar fi întors înapoi după ce plecaseră, poate le-aş fi căzut în genunchi. Sau, cine ştie? Poate, dimpotrivă, aş fi luat-o de la capăt. Căci aveam oroare de scuze şi de iertare. Preferam să se creadă despre mine lucruri neadevărate decît să mă explic ori să mă apăr. Asta a dus, dealtfel, şi la ruptura cu femeia de care v-am vorbit. Cearta a pornit dintr-un fleac. Auzise povestea de la frizerie într-o variantă ironică, în care eu jucam rolul unui Don Quijote scrîntit la minte şi m-a sfătuit s-o las baltă cu investigaţiile pe această temă. Lumea comenta răutăcios interesul pe care-l arătam unei întîmplări oarecare. În loc să-i explic ce era în capul meu, m-am înfuriat şi i-am strigat: "Mă dezgustă să te aud vorbind astfel. Nu vezi că şi tu porţi o mască de sticlă?" Ce mai, m-am purtat ca un neghiob. Rezultatul a fost că am îndepărtat de mine şi ultimul om apropiat.
Această pierdere a fost mai gravă decît celelalte, întrucît nu era vorba numai de o femeie, ci de dragoste. Or, pierderea dragostei este, am descoperit atunci, răul cel mai mare care i se poate întîmpla unui om. Putem trăi fără Dumnezeu, dar nu putem trăi liniştiţi fără dragoste. Şi parcă numai eu am aflat că între Dumnezeu şi dragoste e o prăpastie? Important nu e să-l găseşti pe Dumnezeu, chiar crezînd în el, ci să-l cauţi. În clipa în care îţi spui că l-ai găsit, de fapt l-ai pierdut pentru totdeauna. Nu există un mod mai sigur de a-l omorî, decît de a-i da un chip şi de a spune: iată-l în faţa mea. În vreme ce cu dragostea lucrurile stau tocmai invers. N-o ai decît dacă ai norocul s-o întîlneşti. Strîngînd în braţe aerul, reuşeşti cel mult să te sugrumi.
Dar trebuia să mă împac cu situaţia. N-aveam ce face.
Tot gîndindu-mă la ce se întîmplase, am rămas cu o idee fixă. A iubi, îmi repetam mereu, înseamnă a simţi nevoia să te dărui. Asta îmi lipsise prin urmare! Apoi am extins această concluzie. În toate dădusem dovadă de prea puţină generozitate, de prea mult egoism. Trebuia să caut prilejuri să fiu generos, să ies din găoacea mea.
Într-o seară, am observat de la distanţă un cerşetor aşezat la un colţ de stradă. Imediat mi-am zis: "Iată o ocazie". Ca să ajung mai repede, am pornit printre maşini. Şoferii mă claxonau cu furie, dar eu nu-i luam în seamă. Mintea mea lucra cu febrilitate. Mă şi vedeam dezvoltînd ideea că numai aparent generozitatea este în favoarea altora. În fapt, este în favoarea noastră. Dînd cîteva monede unui cerşetor, ne cumpărăm la un preţ foarte mic convingerea că mila e bună pentru alţii, nu pentru noi înşine. Cînd m-am apropiat, m-am pierdut însă cu firea deoarece cerşetorul purta în sîn un şarpe îmblînzit. M-am scuturat de scîrbă şi am trecut mai departe. După vreo sută de paşi m-am simţit cuprins de remuşcări şi m-am întors. Nu l-am mai găsit însă pe cerşetor. Am întrebat cîţiva trecători dacă nu-l văzuseră, dar aceştia, fără să-mi dea nici o explicaţie, au grăbit paşii.

4.

...O clipă, profesore. Ai profitat de porunca a treia ca să nu-ţi aminteşti chiar totul. Ridică-te în picioare şi mărturiseşte. Adevărul e că te-ai întors foarte încet, sperînd că n-o să-l găseşti...
Da, aşa e. Şi ştiţi de ce? Din pricina şarpelui. Îmi era teamă de şerpi. În copilărie cunoşteam o plantă cu foaie lată şi zimţată care creştea solitară şi care, aplicată pe orice rană, făcea sîngele să se coaguleze imediat. Mai tîrziu nu m-am priceput decît să-mi zgîndăr rănile. Aşa am ajuns de la repulsie în faţa şerpilor la obsesie. De aceea m-au şi interesat atîta amănuntele despre manguste. Mi se părea uneori că orice rău care mă ameninţa semăna cu o cobră. Atunci, imaginaţia mea colabora cu răul. Îl vedeam ridicîndu-se încet ca o cobră, legănîndu-şi trupul şerpuitor, sprijinindu-se pe coadă, lăţindu-şi capul, scoţînd limba şi fluturînd-o ameninţător. Răul mă privea fix, cu ochi hipnotici, mă fascina şi aştepta clipa cînd avea să dea atacul fulgerător... Iar eu... Menirea mea ar fi fost să fiu o mangustă, să atac cobra, să-i sar la gît şi să-i sfîrtec capul. Numai că, spre deosebire de mangustă, eu nu eram imun. Eram o mangustă fără imunitatea mangustei şi, ca şi cum asta nu ajungea, mă comportam cum nu se poate mai rău. Mangustei, natura i-a dat imunitatea ca să poată sta în faţa cobrei. Celorlalte animale le-a dat instinctul de conservare care le face să fugă, să se ferească. Toată lumea se comportă cumva normal în faţa cobrei. Ori fuge, ori se dă la o parte, ori, dacă e mangustă, o atacă şi o omoară. Şi iată că exista un exemplar ciudat de mangustă care n-avea instinctul de conservare al celorlalte animale, nici imunitatea mangustei. Doar o teamă paralizantă...
La început am crezut că ţipătul era cobra. Pe urmă mi-am spus că mai degrabă tăcerea din frizerie reprezenta răul, ea era cobra. Se legăna în jurul victimei care ţipa isteric, apoi a început să se legene în jurul meu. Stăteam faţă în faţă cu ea, fără să ştiu cum se va termina totul şi fără să găsesc o soluţie ca să mă retrag.
Într-o dimineaţă, mă uitam la soarele care răsărea întrebîndu-mă ce s-ar fi întîmplat dacă toate cobrele din lume l-ar fi ameninţat în clipa aceea. Fireşte, nu s-ar fi întîmplat nimic. Soarele s-ar fi înălţat mai departe indiferent şi strălucitor. Dacă s-ar fi repezit să-l muşte, cobrele ar fi reuşit cel mult să-şi umple saliva de lumină şi să-şi vadă veninul incinerat. M-am uitat în calendar. Soarele răsărise la 6,17. A doua zi, urma să răsară la 6,16, cu un minut mai devreme. M-am sculat dis-de-dimineaţă şi m-am postat la fereastră, aşteptînd. Fix la 6,16 soarele şi-a făcut apariţia, înroşind dunga orizontului. Ziua creştea lent şi nimic în lume nu putea opri soarele să răsară la ora prevăzută. Dacă toate cobrele s-ar ridica întărîtate, n-ar putea intimida dimineaţa, oprind-o să vină, cu picioarele ei desculţe şi albe, exact în clipa cînd trebuie să vină. Iată, mi-am zis, o lecţie care ni se dă în fiecare dimineaţă şi pe care ne ferim s-o înţelegem.
M-am gîndit să apelez la filosofie şi la poezie ca să-mi găsesc un punct de sprijin. Dar ce este filosofia n-am ştiut niciodată prea bine. M-am încurcat totdeauna la ideea că omul se visează nemuritor din egoism. Vă daţi seama că pe un pămînt gemînd de oameni nemuritori, prima grijă a celor care trăiesc ar fi să nu mai permită naşterea altor oameni, să-i ucidă pe cei care ar veni pe lume. Nemurirea ar sfîrşi prin a ne face călăi. Am avea un pămînt populat de călăi nemuritori. Ceea ce n-a reuşit moartea, să facă din crimă condiţia vieţii, ar reuşi nemurirea. De fapt, chiar entuziasmul meu în faţa punctualităţii soarelui ascundea o capcană. Minutul acela de lumină se oferea cu egală generozitate victimei şi călăului. Biruinţele noastre fragile şi efemere, cînd le obţinem, înseamnă mai mult decît marşul exact, invincibil şi nepăsător al dimineţii. De aceea, poate, nici o poliţie din lume n-a tras asupra soarelui.
Îmi rămînea poezia. Dar îmi rămînea, într-adevăr? De cînd începusem să mă închid în casă ca să-mi judec procesele, primăvara intrase, afară, bine, în drepturile ei. Numai că în loc să mă exalte ca altădată, primăvara mă umplea acum de revoltă. Ce valoare are să murmuri imnuri adresate soarelui cînd tăcerea însăşi e ca o cobră? A iubi soarele cînd cobra se leagănă în jurul unui om care ţipă e mai degrabă un fel de complicitate, îmi spuneam. Şi mi se părea că întreaga primăvară trecuse de partea cobrei. Cu flori, cu arbori, cu cerul limpede şi cu soarele care şiroia peste tot, cu căldura tandră care făcea să gîlgîie viaţa. Cobra se tîra prin această primăvară neruşinat de indiferentă, adulmecînd victima, gata s-o atace fulgerător, şi în timpul acesta, din parcuri, de pe alei, i se aruncau flori. Întreaga primăvară încuraja cobra să urmărească victima, să fie necruţătoare. Doamne, cum putusem fi atît de orb? Soare, primăvară, poezie. Dar ce să facă poezia împotriva cobrei? Ştiţi ce mi-a trecut prin minte atunci? Un gînd absurd pe care nu reuşeam să-l alung. Că poezia cea mai frumoasă nu e decît o formă de eşec şi de trădare. Vă miraţi? Am cunoscut un mare poet. Tot ce atingea el se prefăcea în poezie, aşa cum tot ce atingea Midas în antichitate se prefăcea în aur. Cînd îi citeam poeziile asistam parcă la un seceriş magic. Cuvinte banale, obişnuite, ajungeau să-ţi ardă buzele cînd le repetai. Tristeţea devenea poezie, revolta devenea poezie, disperarea devenea poezie, remuşcarea devenea poezie. Speranţa devenea poezie. Şi deodată mi-am zis că tocmai acolo, la limita supremă a poeziei, pe culmea ei de glorie, începeau şi eşecul şi trădarea ei. Noi care aveam atîta nevoie de poezie, aveam însă, în acelaşi timp, nevoie de revoltă, de lecţiile disperării noastre şi ale remuşcărilor noastre, aveam nevoie de speranţă. Şi, brusc, ne vedeam deposedaţi de toate acestea. Ele deveniseră poezie. Revolta se consolase să devină sacră. Remuşcarea se consolase să fie rostită în altar. Speranţa se resemnase să fie cîntată. Aşa cum Midas în antichitate n-a mai avut ce mînca şi ce îmbrăca pentru că tot ce atingea se transforma în aur, pe culmea poeziei nu mai aveam revolte, nu mai aveam remuşcări adevărate şi speranţe adevărate pentru că toate deveniseră poezie, toate uitaseră să vorbească normal şi cîntau. Poezia este mult, dar ea nu e în stare să înlăture răul. Îl poate numai exorciza. Din această pricină, în clipa cînd atinge perfecţiunea şi absolutul, cînd transformă totul în poezie, ea ne lasă cu mîinile goale. Atunci iese în faţa cobrei convinsă că va preface şi cobra în cîntec. Poezia e ca o mangustă care, în loc să atace cobra, îi cîntă. Dar ceea ce nu ştiu poeţii e că şi cobrele au imunitatea lor, aşa cum mangustele au imunitatea lor. Cobra e imună la singura ameninţare care ar fi putut-o ucide. La aceea a poeziei. În vreme ce cîntă în faţa cobrei, poe-zia-mangustă îşi dă deodată seama că acest cîntec al ei n-are nici un efect. În ochii cobrei străluceşte ceva batjocoritor, semn sigur că melodia mangustei e zadarnică. Ea singură, cobra, nu se supune acestei vrăji. Poetul îşi descoperă în sfîrşit călcîiul lui Ahile şi simte acolo o cicatrice de frig. Atunci ar vrea să fugă din faţa cobrei, dar e prea tîrziu. Cobra ştie unde să atace. Va muşca tocmai acolo unde arde frigul.
Da, vă asigur, le-am încercat pe toate. Inclusiv meseria de pustnic pînă la urmă. M-am încuiat în casă, n-am vrut să mai văd pe nimeni şi cîteva săptămîni n-am ridicat nici storurile la ferestre. Încet, încet, camera mea se transforma în grotă, în chilie. Aveam, cum s-ar zice, un deşert personal unde puteam să fiu şi Dumnezeu şi propriul meu profet.
După o vreme, cîţiva dintre vechii prieteni s-au impacientat. Au venit, au sunat la uşă, dar n-am vrut să le deschid. I-am auzit discutînd între ei, întrebîndu-se dacă nu cumva murisem. Unul era de părere să ceară ajutorul poliţiei, să forţeze uşa. Atunci le-am strigat dinlăuntru, fără să deschid, să mă lase în pace. Nu vroiam să văd pe nimeni. Nici măcar pe ei. S-au liniştit şi n-au insistat. Totdeauna, cînd am avut nevoie, cineva n-a insistat. Vorbeau în şoaptă şi nu mai auzeam din ce spuneau decît un murmur vag. După cîteva minute au plecat. Probabil erau cu toţii convinşi că înnebunisem.
În timpul acesta stăteam toată vremea cu lumina aprinsă. Îmi era frică s-o sting. Şi chiar cînd dormeam o lăsam să ardă. De aceea, după cîteva ore mă trezeam. Într-o noapte, am visat că vechiul zid care mă ocrotise în copilărie s-a alungit, mi-a dat ocol şi s-a transformat în laţ. Cum n-aveam curaj să mă sinucid, mă aştepta o moarte fracţionată. De-atunci, m-am gîndit mereu la asta. Zidul se închidea în jurul meu şi, în loc să mă apere ca altădată, mă izola din ce în ce mai mult... Aici în gară cercul s-a închis. Am ajuns să sper doar că zidul nu e perfect, că dincolo de pădure sau dincolo de mlaştină trebuie să existe o crăpătură în el, dar despre asta o să vă vorbesc mai tîrziu.
Pornisem un lung proces al celor petrecute la frizerie în care îi inculpam pe rînd pe toţi martorii. Începusem cu mine. În cadrul apărării am invocat, printre alte circumstanţe atenuante, şi zvonul că aş avea unele vulnerabilităţi psihice, unele ciudăţenii...
După cum vedeţi, nu îndrăzneam să spun cuvîntul cu care lumea mă blagoslovise cu siguranţă. În privinţa asta n-aveam nici o îndoială. Cunoşteam slăbiciunea unora pentru soluţii simple. Şi ce e mai simplu decît să-l faci pe altul nebun cînd logica lui te irită? Procedînd astfel, te scuteşti de orice alt efort, de a înţelege ce spune ori de a-l combate. Nu mai e nevoie decît să rîzi. Lui Christos i-au pironit mîinile ca să-i astupe gura, dar cei care au făcut asta au exagerat. Ar fi fost de ajuns să rîdă de el ca de un bufon.
Recunosc, însă, că rîsetele pe seama mea nu mă lăsau indiferent. Mă enervau, mă înverşunau. Trebuia să mă răzbun într-un fel. De aceea, la vreo săptămînă după ce nu vrusesem să deschid vechilor prieteni care mă căutaseră, am trimis o carte poştală unuia dintre ei, invitîndu-l să treacă pe la mine. Am fixat o zi de joi, după-amiaza. Au venit toţi. I-am simţit de la uşă că erau intrigaţi şi curioşi. Se prefăceau totuşi că nimic nu-i miră. Nici măcar faptul că în plină zi stăteam cu lumina aprinsă şi că în camera mea erau cărţi şi hîrtii aruncate peste tot. Trebuiau să calce cu grijă, ca să le ferească. I-am rugat să se aşeze fiecare unde putea. Pînă la urmă şi-au găsit loc, ba pe scaune, ba pe pat, ba pe pachetele de cărţi... Se uitau la mine şi aşteptau, căci se terminaseră întrebările de circumstanţă. Şi cum eu îi chemasem, desigur că trebuia să le dau o explicaţie.
Ştiu ce credeţi despre mine, le-am zis, dar vreţi să vă dau cea mai bună dovadă că nu sînt nebun? Ei bine, eu nu sînt în stare să urmez exemplul nebunilor lui Shakespeare care spun adevăruri, greu de suportat altfel, printre tumbe şi plecăciuni. Amintiţi-vă: îşi pun făină pe obraz şi ne avertizează că moartea dă tîrcoale. La nevoie, cu puţin efort, şi eu aş reuşi să fac nişte giumbuşlucuri. Dar altceva mă împiedică să semăn nebunilor lui Shakespeare. Nu pot să fac giumbuşlucuri şi, în acelaşi timp, să spun un adevăr, aici e buba. Nu pot să turui adevăruri printre tumbe şi plecăciuni. Dacă am făină pe obraz, mi se pune un nod în gît şi trebuie să devin flecar, să zic lucruri de mîntuială, să treacă timpul, pînă cînd, ieşind din scenă şi rămînînd singur în faţa oglinzii, pot plînge fără să mă vadă nimeni. Şi mai e ceva, am adăugat. Ii admir pe nebunii lui Shakespeare, dar mi-a intrat în cap că adevărul nu poate dormi în haine de saltimbanc. Ar fi de ajuns ca el să devină privilegiul nebunilor pentru a fi compromis. Amestecat printre tumbe şi complicităţi, va fi spus fără urmări. Lumea va rîde în loc să se cutremure. De aceea îmi place să cred că măcar unul din bufonii care zic lucruri usturătoare speră, continuîndu-şi monologul, că spectatorii i-au văzut lacrima sub fard. Şi, cine ştie, cînd ajunge în culise, izbucneşte, poate, chiar în hohote cîteodată, sub privirile mirate ale valeţilor care încearcă să-l consoleze: "De ce plîngi? Regele a fost mulţumit"... Nu, vechii mei prieteni, ― i-am liniştit ― nu vă temeţi. Eu nu voi plînge. Cel mult aş putea scrie şi eu ca Erasm Elogiul nebuniei. Dar sper că nu-l bănuiţi şi pe Erasm că a fost nebun...
Cînd am terminat, s-a lăsat o tăcere grea. Nici unul n-a comentat în vreun fel vorbele mele. Rînd pe rînd, invocînd diverse pretexte, au plecat toţi. După ce-am închis uşa, am simţit un fior rece pe şira spinării. Ştiam că acum rămăsesem absolut singur. Puteam ă mor liniştit. N-avea să mă mai deranjeze nimeni. Şi, într-adevăr, aşa a fost. Mai mult, şi pe stradă lucrurile s-au schimbat. Pînă atunci, lumea se uitase la mine curioasă, ca la o creatură ciudată. Cei mai mulţi mă socoteau un original, dacă nu chiar ţicnit, nu ocoleau însă. Acum eram ca un ciumat. Se făcuse un gol în jurul meu şi mergeam pe stradă cu acest gol după mine.
E normal, mi-am zis. Un om înţelept preferă să n-aibă încurcături. Dacă aude pe cineva ţipînd, nu se amestecă. Preferă să tacă şi să nu observe. Evită şi gîndul că, între măşti de sticlă, nedreptatea nu evoluează decît spre o nedreptate şi mai rea. Are propriile lui griji, ce-i mai trebuie şi altele? Şi-l consideră prost pe cel care aude. "Treaba lui dacă ţine să-şi facă rău singur", se gîndeşte, grăbind pasul. Dar nici nu-i place să i se aşeze oglinda în faţă. Nu pentru că s-ar căi, ci... Şi, la urma urmei, de ce-ar trebui să se justifice? Să se justifice cei care fac pe alţii să ţipe sau cei care ţipă, nu cei care îşi văd de grijile lor... Vechii mei prieteni se socoteau, fără îndoială, toţi nişte înţelepţi, iar eu eram prostul. Şi nu-mi iertaseră, probabil, că după ce eram prost mai aveam şi tupeul să-i judec. Din punctul lor de vedere, poate aveau motive să se simtă jigniţi, îndreptăţiţi să-mi întoarcă spatele. Nu-i condamnam. Cine s-a ridicat împotriva tăcerii a riscat totdeauna să se facă tăcere în jurul lui. Oamenii îţi iartă multe, dar nu-ţi iartă cînd le arăţi cu degetul laşitatea. Ei vor să pară nobili, chiar cînd nu fac nimic pentru asta sau mai ales cînd nu fac nimic.
Îmi rămîneau doar cărţile. De cînd mă ştiu, mi-a plăcut să cumpăr cărţi şi sufeream că niciodată n-aveam destui bani pentru asta. Cumpăram chiar mai multe decît reuşeam să citesc. Îmi ziceam că într-o zi voi găsi timp pentru fiecare. În felul acesta, îmi umplusem camera. Stăteam dimineaţa sau seara în pat şi mă uitam la cotoarele lor pe care le ştiam pe dinafară. Pe unele nu apucasem să le deschid niciodată. Pe altele le răsfoisem. Din altele citisem la întîmplare cîteva pagini sau cîteva capitole. Şi, în sfîrşit, pe unele le citisem sau le citisem chiar de mai multe ori. Dar mie îmi erau toate dragi. Dacă mi le-ar fi luat cineva, dacă mi-ar fi făcut curăţenie în cameră şi ar fi scos cărţile mi-ar fi fost îngrozitor de frig. Atîta vreme cît ele erau acolo mă temeam mai puţin. Îmi dădeau un sentiment de linişte relativă, pe care nimeni n-ar fi reuşit să mi-l dea. Şi pe măsură ce relaţiile mele cu lumea, în loc să se clarifice, s-au încurcat şi mai rău, cărţile mi-au devenit şi mai necesare.
Într-un ungher unde erau aruncate hîrtii, reviste şi manuscrise vechi, am găsit nişte zodiace. Am vrut să mă apuc să studiez temeinic zodiile şi, probabil, aş fi făcut o nouă pasiune, ca aceea cu şahul, dar m-a iritat un amănunt. Mi-am zis că zodiacele uzează de o şmecherie cam ieftină cînd, ca să ne gîdile vanitatea, ne pun alături de nume cu rezonanţă. În zodia mea, zodia Racului, s-au născut Proust, Rousseau, Kafka, Rembrandt, Pirandello, Lolobrigida. Ceea ce m-a făcut să şi rîd. Ce pot avea comun Proust şi Lolobrigida? Şi pe urmă cîţi imbecili şi cîţi netrebnici se vor fi născut în aceeaşi zodie cu mine? Dacă vreţi să ştiţi, compania lor astrală nu m-a stingherit deloc. Dimpotrivă. Datorită ei n-a trebuit să fiu nici umil, nici modest. Dealtfel, vă sfătuiesc şi pe dumneavoastră să nu vă gîndiţi numai la oamenii mari care s-au născut în aceeaşi zodie cu dumneavoastră. Nu-i plăcut să te simţi un fir de praf. Gîndiţi-vă şi la cei care vă vor purifica de complexe... Şi, în definitiv, ce aveam de aflat din zodia mea? Că un rac dă o enormă importanţă amintirilor? Că e susceptibil şi încăpăţînat? Toate astea le ştiam eu mai bine.
După cum ştiam că nimeni nu poate fi pironit de o singură mînă. Ar fi inestetic să atîrni într-o parte pe cruce. O răstignire cuviincioasă trebuie să te pironească de ambele mîini. Dîndu-mi pasiuni atît de îndărătnice, ursitoarele s-au văzut obligate, prin urmare, să găsească un antidot. Era necesar pentru o corectă crucificare. Şi l-au găsit în ezitările mele. Căci povestea asta cu neputinţa de a da o sentinţă era semnificativă. În realitate, totdeauna hotărîrile mele n-au fost altceva decît ezitări eşuate. Dintr-un motiv sau altul, la un moment dat ezitările mele cedau şi apărea o hotărîre pe care viaţa mi-o impunea. Eu capitulam în faţa hotărîrilor mele, nu le cuceream. Şi uneori am împins eu însumi calul troian în propria mea cetate ca să fie cucerită. Mi se părea mai simplu aşa decît să ridic de la început steagul alb şi să mă predau.
Aşa că am aruncat zodiacele. Din întîmplare, atunci am dat peste un volum, format mare, Les 9 et 10 Thermidor. Avea puţin text la început şi multe reproduceri de documente. Era acolo şi fotografia ultimului act semnat de Robespierre, pătat de sînge şi cu semnătura întreruptă de glonţ: "Ro"... Răsfoind paginile, mi-am adus aminte că eram istoric şi că odată dorisem să studiez istoria cu pasiune de magistrat. Era timpul, poate, să pun în practică ceea ce atunci nu făcusem...
Îmi dădeam seama că o dreptate făcută în dosare demult clasate de istorie era cumva inutilă. Nu mai servea nimănui. Era un compromis. Însă cel puţin mă agăţam de ceva. Nu era, poate, o cale de mîntuire, dar era un colac de salvare... Am început să bat bibliotecile şi anticariatele. Treptat, am uitat de obiecţiile iniţiale şi făceam totul cu pasiunea mea obişnuită.
Primul cu care am început a fost chiar procesul lui Robespierre. Bineînţeles, ştiţi că Robespierre n-a fost judecat. Cei declaraţi de Convenţie în afara legii erau duşi în faţa tribunalului numai pentru a fi întrebaţi cum îi cheamă. Se stabilea astfel identitatea lor, ca să nu fie trimis la ghilotină un altul. Dar sentinţa era dată dinainte. Tribunalul nu trebuia, să stabilească vina, ci identitatea. Astfel că singura întrebare pe care i-a pus-o judecătorul lui Robespierre a fost: "Tu eşti Maximilien Robespierre?" El a dat din cap. După care a fost trimis la ghilotină. Or, e păcat, nu-i aşa, ca un om să fie trimis la ghilotină fără proces. De aceea mă şi hotărîsem să-l judec eu. Fie şi zadarnic.
Am început să scotocesc prin rafturile anticarilor după cărţi despre revoluţia franceză. Dacă într-o zi găseam o informaţie nouă, un răspuns la întrebările mele, eram mulţumit. Seara îmi ajungea să beau un ceai cald şi să mănînc două felii de pîine prăjită cu unt. Treptat, ajunsesem să-l cunosc, cred, pe Robespierre mai bine decît l-au cunoscut Saint-Just şi ceilalţi prieteni ai săi.
Între timp, însă, au început să se întîmple nişte lucruri şi mai rele decît povestea cu ţipătul; şi cumva legate de ea, în continuarea ei.

5.

Goya zicea că somnul raţiunii naşte monştri. Da, e adevărat, probabil. Dar şi somnul dragostei naşte monştri. Şi somnul încrederii în ceilalţi. Poate de aceea în golul din jurul meu şi-au clocit ouăle nişte întîmplări bizare, fără ca eu să bănuiesc ceva, să mă alarmez. Multă vreme nu mi-am dat seama, de pildă, că eram urmărit. Odată, aducîndu-mi aminte că uitasem la anticariat cartea pe care o cumpărasem, m-am întors din drum şi m-am lovit nas în nas cu un individ care a bîiguit ceva, o scuză. Nu i-aş fi dat atenţie, dar semăna cu cerşetorul pe care nu-l mai găsisem la colţul străzii. Apoi, ieşind de la anticar, l-am văzut din nou. Mă aştepta. Am început să intru la idei. Individul mergea după mine, ceva mai departe acum, ca să nu bată la ochi. M-a condus pînă acasă. Din ziua aceea n-am mai ignorat strada şi am observat şi alte lucruri pe care înainte nu le remarcasem.
Pe scurt, în oraş îşi făcuseră apariţia nişte ciudaţi îmblînzitori de cobre. La început lumea se uita cu milă stingherită la ei, compătimindu-i pentru faptul că erau nevoiţi să-şi cîştige existenţa umblînd cu o cobră în sîn. "Teribilă meserie, îşi ziceau oamenii. Pînă vor fi îmblînzit cobrele, au riscat fără îndoială să fie muşcaţi." Pe urmă, în această compasiune s-a amestecat tot mai multă silă şi cu timpul sila s-a însoţit cu frica. Trecătorilor le era şi silă şi teamă. Încercau să se apropie cît mai puţin de îmblînzitori şi să întoarcă privirea. Dar era din ce în ce mai greu. Pe de o parte, îmblînzitorii erau din ce în ce mai mulţi. Pe de altă parte, erau din ce în ce mai insolenţi. Nu mai stăteau cu ochii în pămînt, ca la început cînd vroiau să provoace mila trecătorilor prefăcîndu-se umili. Acum se uitau provocator sau aruncau vorbe în doi peri. Pînă ce au devenit de-a dreptul agresivi. Scoteau cobrele din batistă sau din sîn şi le aşezau pe trotuar în faţa lor. Apoi se uitau rînjind în jur. Parcă spuneau: "Cine se apropie? Cine are chef să fie muşcat? Nu doreşte nimeni? Poftiţi, moartea e gratuită, încercaţi, nu vă costă nimic. Poftiţi". Cu un bobîrnac făceau cobra, dacă era prea leneşă, să se trezească din somn, după care scoteau din buzunar un fluier şi începeau să cînte un cîntec ciudat. Trist, ameninţător şi neruşinat în acelaşi timp. Un cîntec şerpuitor, uneori abia auzindu-se ca o insinuare, apoi izbucnind în note ascuţite ca un strigăt de ură. Trecătorii se îngrozeau şi, ca să nu fie bănuiţi că n-au înţeles mesajul cîntecului, îşi lăsau obolul în pălăria îmblînzitorului. Acesta nu se uita la ei. Cînta cu ochii închişi. Cînd termina cîntecul, rămînea ca prostit. Parcă nu-i mai păsa de nimic. Nici de cobră, nici de cei care înfricoşaţi îşi aruncau mai departe tributul umplînd pălăria cu monede care acum zornăiau de fiecare dată cînd cineva le sporea numărul. Îmblînzitorul rămînea aşa ceasuri întregi, de parcă murise. Plictisită, cobra renunţa să se mai legene şi se culca pe grămada de monede, încolăcindu-se peste ea. După un timp, îmblînzitorul tresărea brusc, ca trezit din somn. Mătura cu dosul palmei cobra de pe grămada de monede, vărsa monedele într-un sac, punea cobra la loc în batistă sau în sîn, se ridica şi pleca. Dar a doua zi reapărea în acelaşi loc.
De la o zi la alta, pe la răspîntiile oraşului, se vedeau tot mai multe asemenea scene. Nu mai puteai merge aproape nicăieri fără să te ciocneşti de ele. Unii au încercat să nu mai iasă. S-au pomenit însă că un îmblînzitor le-a sunat la uşă. Deschizînd, au văzut capul cobrei agitîndu-se în batistă. Aşa că au preferat să iasă pe stradă, să-şi dea tributul aşa.
Curios era că toţi aceşti îmblînzitori de cobre aveau chipul frizerului care îi vorbise grosolan acelei femei. Iar cînd m-am uitat mai atent, am observat că toţi ceilalţi locuitori ai oraşului începuseră să semene din ce în ce mai mult cu femeia care ţipase sau cu cei care se aflau atunci în frizerie. Inclusiv chipul meu l-am văzut la vreo doi inşi.
Mi-am dat seama că prin frica noastră îi ajutam pe îmblînzitori să ne înfricoşeze şi mai rău; treptat, frica a ajuns să acţioneze şi în absenţa lor, sporind singură.
Şi pe măsură ce ne temeam mai mult, îmblînzitorii deveneau din ce în ce mai aroganţi. Uneori scuipau pe urmele celor care dădeau un tribut prea mic. Înjurau în gura mare, admonestau pe trecători acum. Femeilor le strigau vorbe grosolane, care le făceau să roşească. Pe copii îi speriau. Pe bătrîni îi loveau peste mînă. Pe ceilalţi îi jigneau sau îi ameninţau. Aproape nimeni nu mai putea trece acum prin dreptul unui îmblînzitor fără să rişte.
Pînă la urmă şi ruşinea a trebuit să fie înghiţită. Ea a devenit un alt fel de tribut. Poate chiar tributul principal. Pentru că pe îmblînzitori nu-i mai interesau, parcă, monedele. Aveau destule. Preferau să-şi facă cheful. Şi acţionau fără nici o jenă, fără nici o pudoare. Cîte unul ajungea pînă la forme revoltătoare, inimaginabile. Îi poruncea, de pildă, unei femei care trecea cu copilul de mînă să vină să se culce cu el. Femeia protesta, se roşea, îşi ieşea din fire. Îmblînzitorul rînjea ironic şi o lăsa să termine. În timpul acesta zgîndărea cobra, care, enervată de faptul că era trezită brusc din somn, îşi lăţea imediat capul şi scotea limba ameninţător. Fără un cuvînt, îmblînzitorul privea spre copilul cu care mergea femeia. Era clară ameninţarea. Dacă nu se supunea, copilul urma să moară muşcat de cobră. Înspăimîntată, femeia accepta să se culce acolo, lîngă cobră, cu îmblînzitorul. Se lăsa posedată în văzul lumii, al celor care treceau îngroziţi întorcînd capul şi aruncînd monedele în continuare. Apoi pleca de-acolo strivită de ruşine. Unele s-au sinucis.
Acum multe femei semănau pe stradă cu cea care ţipase la frizerie. Nu mai eram sigur că aş fi putut-o recunoaşte din atîtea pe cea adevărată. Într-o zi, am avut impresia că una din aceste femei mi-a aruncat o privire duşmănoasă. Ca şi cum m-ar fi recunoscut şi ar fi avut ceva să-mi reproşeze. M-am apropiat stînjenit, am salutat-o şi, bîlbîindu-mă, am vrut să-i explic ce se întîmplase cu mine atunci. Dar de-abia am apucat să zic "Doamnă, vă rog să mă scuzaţi, daţi-mi voie să vă explic" că ea m-a şi întrerupt. "Nu vă cunosc. Ce vreţi de la mine? Ce aveţi cu mine? De ce mă urmăriţi?" Glasul ei a pornit hîrîitor şi pe parcurs a trecut în ţipăt. Atunci m-am întors şi am luat-o . la fugă. Nu m-am oprit pînă acasă. Am trîntit uşa după mine. Eram într-o surescitare teribilă. Nervii mei cedau.
Spre seară cineva mi-a vîrît pe sub uşă un bilet nesemnat. Probabil era de la un vechi prieten care nu vroia să rişte mai mult, dar nici nu-l răbdase inima să nu mă avertizeze. Îmi spunea în cîteva cuvinte că urma, aşa auzise, să fiu internat într-o casă de sănătate. Femeia pe care o oprisem pe stradă se plînsese împotriva mea.
Încă de a doua sau a treia zi am uitat, însă, de această nouă ameninţare din pricina altor întîmplări.
Cînd i-am dat unui îmblînzitor o monedă, el m-a strigat şi m-a privit ironic: "Moneda asta nu mai circulă azi". Şi mi-a întins o monedă pe care se afla chipul lui Robespierre. M-am mirat, dar n-am zis nimic. Am căutat altă monedă şi am aruncat-o pe maldărul de monede de lîngă cobră, sub privirea îmblînzitorului care-mi urmărea gesturile cu un dispreţ absent. Apoi am uitat întîmplarea. Dar povestea s-a repetat curînd şi, treptat, a devenit zilnică. Am început să fiu atent, cercetam cu grijă de la colţul străzii, şi chiar de mai multe ori, moneda pe care vroiam s-o dau, ca să mă asigur că era bună. În zadar. De fiecare dată, abia făceam cîţiva paşi, îndepărtîndu-mă, că mă auzeam strigat, iar îmblînzitorul îmi dădea înapoi o monedă cu chipul lui Robespierre, pretinzînd că i-o dădusem eu.
Atunci am început să mă tem să mai ies. Nici asta nu m-a ajutat. În fiecare seară venea acasă la mine un îmblînzitor. Suna la uşă, iar cînd deschideam se uita ironic la mine şi-mi spunea doar atît: "Mîine va fi timp frumos". Părea o formulă care-mi suna cunoscută şi nu ştiam de unde. Mi s-a întîmplat asta de vreo cinci-şase ori pînă mi-am adus aminte că erau vorbele pe care i le spusese Robespierre Eleonorei Duplay în seara dinaintea trimiterii lui la ghilotină, privind cum soarele apunea dincolo de copacii de pe Champs Elysees. Aşadar, "mîine va fi timp frumos" era un avertisment.
Din pricina monedelor primite înapoi se făcuse o foarte gravă confuzie în capul meu. Am început să încurc şi alte lucruri. Noaptea mi se părea că aud lumea înghesuindu-se pe străzi să se ducă să vadă spectacolul ghilotinei. Parcă treceau trăsuri, auzeam copitele cailor lovind caldarîmul, după care veneau căruţe cu roţile de lemn, auzeam paşii tîrşiţi ai unor beţivi care strigau parcă sughiţînd "â la guillotine, â la guillotine". Şi atunci mă repezeam la fereastră să pîndesc strada. Uneori nu vedeam nimic decît o lumină chioară şi mă înfioram. Mi se părea că în fiecare umbră văd o trăsură sau un beţiv care mormăia "â la guillotine, â la guillotine". Pe urmă apăreau farurile unei maşini care măturau strada de umbre şi-mi arătau că numai imaginaţia mea bolnavă născocea totul. Atunci mă linişteam. Mă duceam şi mă întindeam din nou în pat. Peste cîtva timp, însă, reluam totul de la început. Şi astfel, nopţile mele deveniseră un continuu coşmar. Nu mai dormeam decît pe apucate şi puţin. Cîteva ore de somn.
Ca să uit, să nu mai fac mereu drumul dintre pat şi fereastră, mă apucam de lucru. Citeam ceva despre Robespierre, mă afundam în lectura unor documente, le confruntam, deşi erau din ce în ce mai puţine lucruri noi pe care le aflam. Ştiam şi cum arăta apartamentul lui Saint-Just de pe strada Caumartin. Avea în dormitor un pat turcesc, cu două spătare, acoperit cu damasc bleu. Scaunele şi perdelele erau de aceeaşi culoare. Sau cum arăta fotoliul rulant al lui Couthon, celălalt triumvir şi prieten al lui Robespierre. Probabil, ştiţi că acest Couthon era infirm de ambele picioare. Ca să meargă prin Paris, se folosea de un fotoliu rulant, inventat special pentru el. Fotoliul avea două manivele adaptate la extremitatea fiecăruia dintre braţe. Un angrenaj transmitea mişcarea celor trei roţi şi căruciorul putea să capete o viteză destul de mare. Cînd venea la Convenţie, unul din jandarmii de gardă îl lua din cărucior şi-l ducea în spate pînă la locul lui. Ca să facă echitaţie, se servea de asemenea de un aparat special care îi permitea să se ţină în şa. În acest fel se plimba adesea seara într-o grădină din Monceaux.
Cît despre Robespierre, ştiam tot atît de multe despre el ca şi despre mine. Ba, ca să fiu drept, la el toate mi se păreau mai logice decît în viaţa mea. Într-o noapte, am luat nişte ochelari vechi de soare, le-am spart sticla şi, după ce mi i-am aşezat pe nas, i-am ridicat pe frunte cum făcea Robespierre cînd se ducea la tribună, în vreme ce-şi răsfoia cu mîinile crispate manuscrisul discursului plin de ştersături. Arătam întocmai ca el, mai ales că şi eu aveam aceeaşi culoare de om care suferă de bilă. Dacă o să încep să mă cred Robespierre? m-am întrebat. Pe cine aş trimite la eşafod? M-am gîndit imediat la îmblînzitorii care-mi dădeau, rînjind batjocoritor, monedele înapoi şi la mutra pe care ar fi făcut-o dacă le-aş fi replicat: "Dar nu vedeţi că pe moneda asta e chipul meu?" După care aş fi zis trecătorilor: "Cetăţeni, aduceţi căruţe în care să încapă toţi. Îi condamn să-şi ghilotineze singuri cobrele". În noaptea aceea m-am simţit mai liniştit.
Lucrurile nu s-au oprit aici. Un alt îmblînzitor a început să sune la uşă în fiecare seară şi, dacă nu-i deschideam, bătea cu pumnul sau îmi azvîrlea cu pietricele în geam. Pînă la urmă trebuia să-i deschid, n-aveam încotro. Şi îşi făcuse obiceiul să vină la aceeaşi oră, cînd umbra amurgului cădea roşie peste oraş însîngerînd acoperişurile de tablă... Ieşeam la uşă, iar el mă întîmpina în tăcere ca şi cum eu îl căutasem. Avea ochii tulburi şi o gură oribilă. Cînd deschidea buzele, groase ca nişte lipitori, i se vedeau dinţii îngălbeniţi. Rînjea fără să spună un cuvînt şi-şi ţinea tot timpul la piept o mînă ce-mi făcea rău. Avusese, probabil, o boală de piele care-i lăsase un fel de pete, ca o lepră albă, pe dosul palmelor. Nu se vedea ce ţinea sub cămaşă, dar după mişcări n-aveam nici o îndoială. Trebuia să fie o cobră... Îmblînzitorul mă fixa cu ochii săi tulburi şi toată atitudinea lui era batjocoritoare. În schimb, singurele vorbe pe care le rostea pînă la urmă erau spuse cu o umilinţă prefăcută. "Mă iertaţi." Atît zicea. În fiecare seară aceleaşi două cuvinte... Simţeam că se apropia din ce în ce mai mult momentul cînd n-aveam să mai pot rezista, cînd ultima mea baricadă interioară se va prăbuşi. Dacă nu cumva mintea mea o şi luase razna. Cum se apropia seara, începeam să tremur. Arătam jalnic. Iar după ce pleca îmblînzitorul, rămîneam cu ochii în gol, pironit pe un scaun sau pe marginea patului ceasuri în şir. Foarte greu mai reuşeam să adorm.
Între timp, găsisem printre discurile mele un cîntec care mă tulburase altădată. Pe un fond, ca de tropăit de cizme, o voce de femeie cînta aceste versuri:

Inamicul a intrat în oraş
şi noi ne-am uitat pe ferestre.
Inamicul s-a oprit în piaţă
şi noi am deschis ferestrele.
Inamicul a citit prin difuzoare ceva
şi noi am ieşit din case.
Inamicul ne-a îmbarcat bărbaţii în maşini
şi noi le-am făcut cu mîna semn de rămas bun.
Inamicul ne-a împuşcat apoi mamele şi copiii
şi noi am strigat "trăiască inamicul".

Am ascultat cîntecul şi l-am reascultat ore în şir. Vroiam un singur lucru. Să mă antrenez să spun "Nu, eu nu strig «trăiască inamicul»." Eram sigur că voi fi destul de tare, că voi reuşi să nu strig. Dimineaţa ieşeam în stradă, dar cum vedeam un îmblînzitor mi se făcea teamă şi începeam să tremur. Simţeam că dacă s-ar fi apropiat, dacă ar fi rînjit la mine şi ar fi scos capul cobrei din sîn, aş fi murmurat "trăiască inamicul" şi atunci mi se făcea ruşine şi silă, fugeam acasă şi ascultam din nou cîntecul acela cu ritm de cizme tropăite.
În asemenea împrejurări, înţelepţii zic totdeauna: "Important e să nu fim muşcaţi. Trebuie să fii imbecil ca să ieşi singur în calea cobrei". Şi îşi caută un loc cît mai ferit de unde pot eventual să vadă fără să fie văzuţi. Instinctul de conservare mă îndemna şi pe mine să procedez la fel, iar îmblînzitorului care mă căuta şi-mi spunea "Mă iertaţi" să-i răspund pe un ton mieros "Mi-a făcut plăcere, pe mîine". Dar, din motive pe care nu le-aş numi de conştiinţă, ci ţinînd mai degrabă de ceva mult mai simplu, poate chiar de defectele mele, nu reuşeam să-mi înfrîng spaimele şi să le ignor. Căutam, ce-i drept, să-mi stîrnesc orgoliul. Îmi ziceam astfel, uneori noaptea, că acceptînd dreptul cobrei de a exista, accepţi inclusiv posibilitatea de a fi muşcat; că frica ne face egoişti, iar egoismul sfîrşeşte ceea ce a început frica... Dar dincolo de aceste vorbe mari, rămîneam ceasuri întregi golit de vlagă, din ce în ce mai răvăşit şi mai aproape de starea unui vas spart.
De-a lungul nopţilor de insomnie, mi se părea uneori că-l cunoşteam de undeva pe îmblînzitorul care mă vizita seară de seară. Am început să mă uit mai atent la el. Era destul de bine legat, simplu, viguros şi grosolan. Purta perucă sub pălărie. Cînd nu rînjea, se uita în gol, ca şi cum n-aş fi existat în cadrul uşii. Avea o grimasă şi colţurile gurii lăsate. Doar cînd zicea "Mă iertaţi", cu vocea lui aspră, grimasa dispărea.
De fiecare dată, deschizînd uşa, mă întrebam: acum ce va face, va rînji sau va privi prin mine ca prin sticlă? Mă rugam să rînjească. Era mai suportabil. Cînd privea în gol, ochii lui deveneau reci, ca două bucăţi de gheaţă tulbure.
Odată a venit fără pălărie şi fără perucă. Părul rărit nu mai văzuse foarfeca demult. Cădea în neorînduială. Individul nu se pieptăna, probabil, decît cu degetele. Atunci mi s-a părut şi mai cunoscut, iar noaptea m-am lămurit. Semăna întocmai cu călăul pe care-l văzusem într-o stampă făcîndu-şi meseria pe eşafod.
Abia am aşteptat a doua zi să vină seara. Cînd i-am auzit paşii tîrşiţi pe trepte, m-am şi repezit la uşă. De obicei îl lăsam să bată, să-mi arunce cu pietricele în geamuri, doar-doar va crede că nu eram acasă. Acum, înainte ca el să sune, am şi deschis uşa. Asta l-a mirat. A rămas o clipă descumpănit; pe urmă şi-a arborat rînjetul. Dar pe mine nu mă mai interesa rînjetul lui. Îi cercetam trăsăturile şi le comparam cu cele ale desenului pe care-l studiasem toată noaptea. Nu era nici o îndoială. Semăna foarte bine. Am simţit atunci că mă cuprind ameţelile. Ce putea să însemne asta? Ce să caute în orăşelul meu un călău care servise pe eşafod la sfîrşitul secolului al XVIII-lea? El se uita la mine iscoditor. Avea o căutătură vicleană. Şi pentru prima oară îl simţeam stingherit. Mai repede decît în alte zile îşi bîigui obişnuitul "Mă iertaţi" şi vru să plece. Eu însă nu mă mişcam din pragul casei. Rămăsesem cu ochii pironiţi pe el, persecutat de aceeaşi întrebare: "Ce să caute...?" Mi se părea o farsă. Poate că era numai o asemănare... Aş fi vrut să stau de vorbă cu el, să-l descos, să mă dumiresc. După ce a coborît treptele, l-am ajuns din urmă şi i-am ieşit în faţă. L-am invitat să se întoarcă, să intre în casă. Vroiam să-l confrunt pe furiş cu stampa care-l reprezenta pe călăul Parisului. Atunci a luat-o la fugă, ca să scape de mine. Fugea el, fugeam şi eu. Îl strigam, dar degeaba. El fugea şi mai tare. Pînă l-am pierdut din vedere pe o stradă mai deochiată, plină de cîrciumi sordide.
Ca să-l găsesc, am intrat din circiumă în circiumă. Un miros acru de tutun, amestecat cu aburi de alcool şi cu o vorbărie vulgară, plutea în acele încăperi pline cu clienţi de o anumită condiţie. Chelnerii îmi aruncau priviri piezişe. Nu făceam parte, în mod evident, dintre cei ce frecventau obişnuit cîrciumile respective... Ca să mă pot uita în linişte, ceream peste tot ceva de băut. Mi-era indiferent ce anume. Alegeam prima băutură pe care o vedeam. La a patra sau a cincea circiumă, mă îmbătasem atît de rău încît abia mă mai ţineam pe picioare. Nu renunţasem totuşi să-l caut. Căpătasem curaj şi întrebam cu glas tare acum pe cine îmi apărea în faţă.
De obicei, cei pe care-i întrebam ridicau din umeri şi se îndepărtau. Un roşcovan cu o voce subţire şi neplăcută păru însă interesat, ciuli urechile şi se apropie de mine. "Dar de ce-l cauţi?" mă întrebă el. În mod normal, n-aş fi suflat o vorbă despre ceea ce mi se păruse, de teamă să nu fiu socotit nebun. Beat, nu mai aveam însă nici o teamă de ridicol. I-am povestit tot. El ascultă atent, fără să pufnească în rîs, ceea ce, chiar în acele condiţii, m-a mirat. Mi-a spus că vroia să meargă cu mine acasă, să vadă şi el desenul. Tipul băuse zdravăn, eu însumi îl văzusem înghiţind aproape o jumătate de sticlă de rom, dar mergea perfect drept, ca şi cum n-ar fi băut decît apă. Mă sprijinea şi pe mine, căci mă împleticeam rău de tot. În cele din urmă am ajuns acasă. I-am dat desenul şi, în vreme ce el îl examina, am adormit.
Cînd m-am trezit eram singur. Era spre dimineaţă. M-am uitat pe fereastră şi am văzut cum întunericul se destrăma ca o cîrpă murdară. Mă pregăteam să-mi fac un ceai, deoarece mă durea stomacul, cu siguranţă din pricina băuturilor pe care le înghiţisem şi cu care nu eram obişnuit, cînd am auzit tropăituri de paşi pe trepte, afară. În prima clipă mi-am zis că îmblînzitorul îşi schimbase ora, dar pe urmă mi-am dat seama, după zgomote, că erau mai mulţi inşi. S-au oprit în faţa uşii mele şi au sunat. Am deschis. Erau trei îmblînzitori, alţii decît cel care mă vizitase pînă atunci. Semănau cumva între ei şi era destul de greu să-i deosebesc. În plus, toţi trei îşi ţineau mîna la sîn, iar sub cămaşă, la fiecare, se simţea aceeaşi mişcare de reptilă. "De ce-or fi semănînd ăştia toţi unul cu altul?", mă gîndeam. Şi eram atît de preocupat de acest lucru încît nici nu i-am întrebat ce căutau atît de dimineaţă acasă la mine.
Se pare că unul dintre ei mă întrebase ceva, ce eu nu auzisem, căci aşteptau şi se uitau la mine cu o anumită nerăbdare agresivă. Nu înţelegeam de ce, în loc să rînjească, aşa cum făcuse celălalt îmblînzitor, aceştia erau încruntaţi şi posomoriţi. În cele din urmă m-am lămurit că mă întrebaseră despre îmblînzitorul care venea zilnic să mă sune şi vroiau să afle de la mine cum se întîmplase că fusese găsit înjunghiat. Am tresărit, gîndindu-mă că astfel nu voi mai putea dezlega niciodată enigma acelui personaj. Probabil, însă, ei au luat tresărirea mea drept altceva, deoarece au devenit pe loc şi mai ameninţători. Îşi încordaseră mîinile la sîn şi, sub cămăşile murdare, se simţeau reptilele foindu-se şi mai tare. Mi-am dat seama că mă bănuiau pe mine de moartea îmblînzitorului. Le-am povestit atunci cum îmi petrecusem seara şi au devenit foarte interesaţi cînd le-am spus despre individul care mă trăsese de limbă la circiumă. Mi-au pus o mie de întrebări. Cum arăta? Dacă-l mai văzusem vreodată? În ce circiumă l-am întîlnit? Dacă luase desenul... Abia atunci mi-a trecut prin minte că uitasem de stampa pe care i-o dădusem roşcovanului. Am intrat în casă, lăsîndu-i pe cei trei îmblînzitori să mă aştepte afară şi nu mi-a trebuit prea mult timp să constat că roşcovanul luase într-adevăr stampa cu el. M-am întors şi le-am spus, dar vorbele mele avură darul să-i înfurie şi mai rău. M-au învinuit că-i minţeam, că roşcovanul era o născocire de a mea şi că, la urma urmei, eu fugisem după îmblînzitor pe stradă; mai tîrziu, beat, îl înjunghiasem. Au început să mă ameninţe şi, înainte de a pleca, mi-au atras atenţia pe un ton poruncitor să nu plec nicăieri de-acasă.
Mă vedeam de-acum dus la tribunal, învinuit de omor. Culmea e că simţeam teama ca o dungă rece pe gît, parcă mă aştepta ghilotina. Probabil, pentru că citisem atîta despre eşafod... Toată ziua n-am ieşit din casă. Spre seară, am văzut doi îmblînzitori trecînd pe stradă şi cercetînd îndelung fereastra unde mă aflam. Unul i-a şoptit celuilalt ceva la ureche.
M-am hotărît, uitînd vechea mea aversiune faţă de ideea asta, să iau o doză mare de somnifere capabilă să ucidă un bou. Şi cum stăteam cu somniferele în palmă, mi-a trecut prin minte un gînd stupid: "Aceasta va fi singura mea sentinţă. Una, într-adevăr, definitivă, fără recurs". Dar, se pare că soarta nu admite la mine excepţii. Pentru că în clipa cînd m-am dus la bucătărie să iau un pahar cu apă, am auzit din nou, ţipătul acelei femei. Şi mai îngrozitor. Şi mai casant. Acum am distins şi un cuvînt. "Laşule!" ţipa ea şi ţipătul ei s-a sfărîmat iar în o mie de cioburi, care au zornăit parcă pe cimentul de la bucătărie. Îmi scăpase paharul din mînă şi se sfărîmase întocmai ca ţipătul femeii. Am aruncat somniferele în lada de gunoi şi am ieşit afară.
Ore întregi am mers în neştire. M-am pomenit la un moment dat în gară, am luat primul tren şi am mers aşa, pînă cînd, zărind un controlor, mi-am adus aminte că plecasem fără bilet şi fără nici un ban la mine. M-am strecurat pe culoar şi la prima gară am coborît. Acolo m-am suit pe furiş într-un mărfar care tocmai pornea. Eram obosit, m-a furat somnul şi, cînd m-am trezit, mărfarul se oprise pe un cîmp cotropit de pădure unde nu se zărea nici o lumină. Am stat cît am stat şi pe urmă m-am dat jos să mă dezmorţesc. Abia am făcut însă cîţiva paşi, depărtîndu-mă puţin, că trenul a plecat pe neaşteptate. M-am încurcat pe întuneric în bălăriile de lîngă terasament şi nu l-am mai putut prinde.
Nu ştiam unde mă aflu şi am pornit de-a lungul liniei. Am mers aşa multă vreme, depăşind pădurea. M-am oprit să mă odihnesc puţin şi apoi am plecat mai departe. Nici urmă de vreo gară. Era o cîmpie nesfîrşită parcă şi complet pustie. Mă intriga faptul că nu mai trecea nici un tren, nici într-o direcţie, nici în alta. Dimineaţa, eram istovit. M-am culcat pe marginea şanţului în iarbă. Spre seară mi-am continuat drumul şi, pe întuneric, am ajuns în cele din urmă într-o haltă. Acolo era un tren de marfă gol. Şi nimeni în jur. M-am suit în el şi m-am culcat din nou. "Să mă ducă unde-o vrea, mi-am zis. Pînă la celălalt capăt al lumii."
Nu ştiu cît am dormit. M-am pomenit în gara asta pustie.

6.

Bănuiesc, domnilor, că-mi cîntăriţi afirmaţiile, întrebîndu-vă ce e adevărat în ele. Nu vă grăbiţi să trageţi o concluzie, vă rog.
Dealtfel, vă înţeleg reticenţele. Destul de des, omul e un fel de romancier ratat al propriei sale vieţi. Povesteşte lucruri pe care nu le-a trăit decît în închipuire şi, uneori, imaginaţia se cocoaţă în locul soartei. Pe vremuri, am iubit o femeie de care m-am despărţit pentru că la un moment dat am înţeles greşit o absenţă a ei. N-am întrebat-o nimic şi am dispărut fără nici o explicaţie. După ani de zile am reîntîlnit-o şi am stat de vorbă. Atunci am priceput că întreaga tăcere care se aşternuse între noi fusese rezultatul unei închipuiri. Dar nu se mai putea îndrepta nimic. Irealitatea crease o realitate de care trebuia să ţinem seama.
În sfîrşit, credeţi ce doriţi. Poate că am rătăcit, totuşi, uneori drumul între coşmar şi realitate. De un singur lucru vă rog să nu vă îndoiţi, că nu mă joc cu vorbele. Vreţi să vă mărturisesc un secret? Vorbesc ireverenţios despre Dumnezeu, cum m-aţi auzit, pentru că de el m-am temut mai puţin decît de oameni. Şi dacă dumneavoastră n-aţi descoperit niciodată cum se leagănă în apropiere ceva ca o cobră sau n-aţi aflat că "trăiască inamicul" nu e o simplă poveste cîntată, mulţumiţi norocului dumneavoastră. N-aţi gustat din descoperirile amare pe care le poate face un om. Vă bucuraţi numai de descoperirile utile. Vă invidiez, dar asta nu mă ajută. Eu trebuie să mă întorc la decalogul meu.
Uneori, închid ochii şi ascult vîntul. Atunci am impresia că şi gara asta e o nălucire, că ea nu există, e ceva de nicăieri. Rămîn aşa cu pleoapele strînse şi mă întreb unde mă voi trezi cînd voi deschide brusc ochii. Pe ţărmul unei mări? În camera mea, printre cărţi? Şi cît e oare ceasul? Pe urmă aud vîntul bufnind în geamurile înţepenite şi cîte o pasăre ţipînd în tufele de oţetari din apropierea peronului.
La început, cînd m-am pomenit aici, mă aşteptam din moment în moment să constat că eram victima unei farse ori a unei iluzii optice. În prima noapte nici n-am aţipit măcar. Ascultam sunetele arţarului din spatele gării... dar mi se pare că nu v-am spus încă nimic despre acest arţar. Un arţar bătrîn, scorburos şi uscat, de o formă ciudată, semănînd în acelaşi timp cu o paiaţă şi cu o spînzurătoare. Îl năpădiseră urzicile şi omizile şi rămăsese aproape fără crengi. Cum a pornit vîntul, a început să facă un fel de plecăciuni ţepene şi caraghioase, ca nişte temenele de clovn, însoţindu-le cu nişte ţipete scurte şi scîncete ce păreau şi tînguire şi rîs piţigăiat. Zgomotele astea îmi întăreau şi mai mult senzaţia că eram victima unei farse.
De fapt, domnilor, mi-e foarte greu să vă fac să înţelegeţi exact ce-am simţit atunci. Acum m-am obişnuit cu aerul de moarte ireală care pluteşte aici, dar în prima noapte, vă daţi seama, totul se petrecea ca şi cum visam încă.
Mai curioasă a fost reacţia mea cînd s-a făcut dimineaţă şi a trebuit să accept că gara exista. Atunci m-am liniştit brusc, într-un fel care nu prevestea însă nimic bun. Treceam dintr-o încăpere în alta fără să mă mai mir. Nu mă mai preocupa nici cum am ajuns aici, nici cum voi pleca. Mă pregăteam parcă să aştept şi vroiam să văd cum va arăta aşteptarea. Acest calm nu putea să anunţe decît o criză. Ca înaintea trăsnetului cînd ploaia se opreşte o clipă şi în aer pluteşte o linişte nefirească.
M-a mirat doar cantitatea destul de mare a proviziilor de alimente din magazie. În spatele gării am descoperit, ascunsă printre urzici, o fîntînă cu ghizdurile putrezite, unde apa se înverzise şi prinsese parcă o pîclă. Probabil, nimeni nu mai băuse din ea de multă vreme. Am curăţat-o, fiind însetat, după care am mai dat o raită prin toate încăperile.
Pe telegraf, ca şi acum, era un strat gros de praf. Deasupra, pe perete, o hartă despre care nici azi nu ştiu mai mult. Arată, probabil, bălţile din mlaştină şi cărările dintre ele. Alături, tronează un cap de lup împăiat, cu colţii ieşiţi în afară. Poate că a fost prins în pădure. Sau poate că în mlaştină, cînd îngheaţă bălţile, vin lupii. Acum, vara, nu se apropie.
O uşă a sălii de aşteptare dă pe peron. Alta, spre un coridor care duce la nişte încăperi de unde erau dirijate probabil trenurile. Într-una din ele există, prins în perete, un telefon care seamănă mai degrabă cu cele din cabinele publice. Inutil să vă spun că firele sînt rupte şi telefonul mut. O singură dată... dar asta s-a întîmplat mai tîrziu, cînd a plecat Eleonora. Tot acolo se află o masă, iar pe ea un sfeşnic cu două lumînări, pe jumătate arse, în faţa unui jilţ de piele. Jilţul e ros şi arată destul de mizerabil, în schimb sfeşnicul, chiar pătat de funingine, îmi place mult. Întîi am vrut să-mi fixez acolo confesionalul. Să mă aşez în jilţ la masă, cu foile dinaintea mea lîngă sfeşnic. Ca Shakespeare. Pînă la urmă am preferat sala de aşteptare. Poate pentru că aici am crezut mereu că aştept într-adevăr ceva.
"Mereu" e un fel de a spune. În sfîrşit, asta n-are importanţă. Văd acelaşi peron, aceleaşi ziduri scorojite, acelaşi geam murdar în care se decupează cîmpul. Stau pe aceeaşi bancă făcută din şipci de lemn şi vopsită într-o culoare nedefinită, ceva între galben şi maro. Nu înţeleg mai bine ca în primele zile ce caut aici, dar cît de cît, s-ar zice, m-am adaptat, chiar dacă şobolanul nu lasă sfîntul să-şi facă apariţia. Atunci, după ce-am dat de cîteva ori ocol gării, m-am pomenit deodată că nu mai vroiam nimic. Trecuse liniştea. Energiile mele vitale păreau sleite. Aşa a început criza pe care o prevestise calmul meu nefiresc; cu o stare de letargie care m-a cuprins şi apoi m-a doborît.
Nu ştiu dacă aţi trăit vreodată o asemenea stare. Nu eşti nici mort, nici viu. Te simţi ca un foc care abia mai pîlpîie, gata să se stingă. Stai cu ochii deschişi, te uiţi într-un punct fix, dar nu vezi nimic. Şi nici nu te gîndeşti la nimic decît la propria ta oboseală de a trăi şi de a muri. Răstignit undeva între viaţă şi moarte, nu eşti bun pentru nici una dintre ele. Parcă pluteşti în derivă şi aştepţi să fii aruncat pe un mal,. ori al vieţii, ori al morţii, ţi-e egal. O clipă mi-a trecut prin minte că, poate, murisem, iar gara reprezenta. ceea ce se întîmpla după viaţa mea. Numai aşa puteam să-mi explic lucrurile fără nici o logică de care mă loveam.
Dar e timpul să vă vorbesc şi despre Eleonora. Am amînat să vă spun cum am întîlnit-o, pentru că nici azi nu pricep de ce lucrurile s-au petrecut aşa. Normal ar fi fost ca într-o gară pustie doi oameni să se apropie din prima clipă. Şi totuşi după o zi şi o noapte eram încă doi necunoscuţi. Dar poate că şi ea murise, mi-am zis, şi ea era acolo, ca şi mine, după moartea ei. Nimerisem amîndoi în aceeaşi cută de pustiu a eternităţii. O priveam cum stătea cuibărită pe o bancă din sala de aşteptare, aparţinînd cumva gării, ca şi ceasul, ca şi mobilierul. Nu ştiam încă nimic despre ea. Nu apucasem să discutăm, schimbasem doar cîteva vorbe fără importanţă înaintea crizei de oboseală, iar acum nu mai aveam putere s-o fac. Stăteam îndobitocit şi n-aveam forţă nici să mă mir îndeajuns, nici să vorbesc. Încercam să mă gîndesc la ce se întîmplase, să pun cît de cît ordine în mintea mea şi nu izbuteam. Alunecam mereu în gol. Auzeam vîntul îngînîndu-se cu pustiul care-mi ţiuia în urechi şi nu mă mai gîndeam la altceva. Fără să simt nimic din ceea ce se numeşte antipatie spontană faţă de necunoscuta care se afla în aceeaşi gară cu mine, mă comportam ca şi cum ar fi fost aşa. De cîteva ori, cînd m-a întrebat ceva, am privit-o fără o vorbă, parcă atunci o vedeam prima oară.
Uneori simţeam că mă înăbuş. Începuse vara şi căldura transforma spre amiază zidurile gării în cuptor încins. Tot ce făceam atunci era să caut puţină răcoare. Pe urmă mă întorceam pe peron unde şi dormeam, pe bancă. Noaptea, ţînţarii îmi ciuruiau mîinile şi obrazul. N-aveam energie să mă apăr şi, oricum, ar fi fost inutil. Erau prea mulţi. "Din afurisita aia de mlaştină vin", mi-am zis. Trăiam cu simţurile aţipite, ca într-o cameră cu storurile trase, în care nu pătrunde de afară decît puţină lumină, cît să nu te împiedici de lucruri, să ştii dacă e noapte sau zi şi că aştepţi să te lămureşti asupra celor ce ţi s-au întîmplat: cine a tras storurile? şi de ce? şi cine le va ridica într-o zi, dacă le va ridica? În acelaşi timp, şi la fel de obosit, stai la pîndă şi te ascunzi; eşti vînător şi vînat; parcă tu însuţi ai pus cîndva capcane, le-ai mascat cu crenguţe şi frunze, şi ai uitat locurile, iar acum, la fiecare pas, poţi cădea într-una din ele, de aceea vrei să rămîi nemişcat, să nu mai schiţezi nici un gest, nici de atac, nici de apărare, cufundat în toropeală ca într-o apă călduţă şi confuză...
Un fel de somn treaz. Uneori chiar aţipeam. Mă trezeam bălăbănindu-mă, gata să cad de pe bancă şi atunci îmi reveneam pentru cîtva timp. Dar pînă şi mişcările necesare le făceam greu. Sufeream pînă ce mă duceam în spatele gării să beau apă sau să înghit ceva din proviziile găsite în magazie. Simţeam o durere surdă, leşioasă, în genunchi care mă împiedica să mă ridic de pe bancă.
Noaptea dormeam cu întreruperi. Cîte un ceas, două, mă afundam în somn, apoi mă trezeam legănat de vuietul vîntului şi stăteam ascultînd pînă adormeam din nou. Parcă în felul ăsta călătoream tot timpul cu scurte opriri prin diverse gări pierdute în imensitatea unei pustietăţi fără început şi fără sfîrşit în care o întîmplare ciudată mă aruncase cum arunci o sticlă într-un ocean. Numai că în măsura în care destinul meu purta un mesaj, eu nu-l puteam descifra. Devenisem propria mea hieroglifă.
Încet, încet, timpul meu interior a început să meargă, ca şi ceasul gării, în afara timpului. Cred că, inconştient, din laşitate sau din disperare, am şi dorit asta, să-mi uzez treptat simţurile, să nu mai aud, să nu mai văd, să iau culoarea gării şi a peronului, să devin, cum să vă spun, un obiect, să semăn cu mobilierul gării. Era, probabil, cea mai proastă soluţie, dar singura spre care m-au împins mereu defectele mele. Dacă mi-a lipsit ceva, am preferat totdeauna să-mi lipsească cu totul. Instinctiv, căutam, poate, în felul meu să mă acomodez cu zădărnicia acestei gări şi cu singurătatea ei absolută, să supravieţuiesc, înţelegînd sau mai degrabă intuind că, în ritmul normal de existenţă, n-aş fi putut rezista multă vreme. Or, nu ştiam cît aveam de stat aici. De aceea mă comportam cumva ca acele animale ce iau culoarea pietrelor, a vegetaţiei sau a terenului din locul unde se află. Şi îmi încetineam parcă instinctiv ritmul existenţei coborînd aproape la starea de larvă.
În fond, domnilor, cam aşa ar fi explicat un diavol ironic starea mea: "În gara asta pustie, pentru a fi perfectă, lipsea ceva. Un călător care să nu mai fie călător. Care să renunţe la condiţia de călător. Care să renunţe la aşteptare. Să devină ca orice obiect al gării, căci un călător care ar aştepta într-un loc unde nu e nimic de aşteptat, care s-ar agita într-un loc unde orice efort e zadarnic, ar strica armonia"... Nu, nu glumesc. Dealtminteri, ştiu că totul vi se pare bizar. Pustiul nu-l poate înţelege decît cine l-a trăit.
Şi dacă vă întrebaţi cum se poate ca unul care se află în situaţia mea să mai vorbească despre diavoli ironici, înseamnă că nu cunoaşteţi un lucru important. Că omul rîde uneori ca să-şi dea curaj. Cînd simte că tăcerea îl strînge de gît, rîde cîteodată prosteşte. Asta îl convinge că nu e totul pierdut. Dumneavoastră aţi crezut că se poate rîde numai de alţii? Vă înşelaţi. În pustiu, rîsul e ca o piramidă. Iertaţi-mă de aceea dacă rîd uneori. E o dovadă că mai sper să ies din capcana acestei gări.
Datorită stării de letargie nu m-am dus dincolo de pădure, să caut o ieşire, un drum, cum era firesc. Curios e că nu m-am dus nici după aceea o vreme. Dar să nu sar de la una la alta. Stăteam, deci, în gară ca o haină veche mîncată de molii. Devenisem numai amintire. Numai trecut. Un trecut care respira, mînca, clar atît. Ce mai, aproape o larvă.
Ciudat e că amintirile nici nu se îndepărtau, nici nu se apropiau. Rămîneau la aceeaşi depărtare de mine, nemişcate, şi mă supravegheau, arătîndu-şi faţa pe rînd... după-amiaza cu soare auriu de toamnă cînd treaz şi cu ochii închişi mă visam sfînt într-o insulă unde primeam scrisori o dată pe lună... Îmblînzitorul care după ce s-a culcat cu o femeie pe trotuar a îmbrîncit-o peste cobră... cartea în care scria ceva despre balenele pe care oceanul le azvîrle uneori pe plaje pustii... nu avusesem şi eu soarta lor? Mă uimea că vedeam clar, pentru prima oară, în memoria mea ca într-un lac în care zăreşti şi pietrele de la fund. Nu eram sigur nici că trăiesc, nici că am murit şi, de fapt, îmi era indiferent adevărul.
Dar dezgustul de a exista e tot o dovadă că exişti, că nu poţi altfel decît să exişti. Cu timpul am început să judec, să ies din criză. Îmi făcea silă gîndul că trebuia să mă scol, să mănînc, să beau apă, dar am început să mă ridic mai des ca să mă obişnuiesc. Ştiţi cum e. Cînd îţi împarţi suferinţa, cînd o fărîmiţezi, o suporţi mai uşor. Într-o după-amiază stam la fereastra sălii de aşteptare şi mă uitam afară. Vedeam o bucată de peron, tufele de oţetari şi cîmpul. Mi-am amintit că acasă stam tot aşa uneori la fereastră. Urmăream viermuiala de pe stradă care la un moment dat îşi pierdea orice înţeles, ascultam zgomotul maşinilor şi al paşilor din care, treptat, se forma o altfel de tăcere decît tăcerea obişnuită. Observam gesturile trecătorilor şi încercam să deduc din ele ce anume spuneau. Pentru fiecare pieton care întîrzia mai mult în dreptul ferestrelor mele aveam timp să-mi imaginez o poveste. Pentru cei grăbiţi mă mulţumeam cu o frîntură, cu o întîmplare, cu o supoziţie. Mă străduiam să le ghicesc şi caracterul din felul cum mergeau. Dar dincolo de acest joc nu ştiam despre trecătorii de pe strada mea mai mult decît despre tufele de oţetari sau despre cîmpul pe care-l vedeam acum. La urma urmei, ce se schimbase? Decorul? Nu, nu era numai atît. Acasă, oricînd aş fi putut coborî în stradă. Aş fi putut opri pe cineva să-i spun: "Iertaţi-mă, eu sînt Cutare. Dumneavoastră cine sînteţi?" Pe cînd acum... Începeam să deosebesc singurătatea de pustiu şi să înţeleg prăpastia care le desparte.

Mai devreme, cînd v-am lăsat să credeţi că sînt altul acum, m-am grăbit, poate. Mi se întîmplă uneori să recad în aceeaşi stare. Cînd mergi în cerc, păţeşti totdeauna aşa. Nu ajungi decît în tine însuţi. Alergi sau dormi, rămîi la fel de aproape sau la fel de departe de ţintă. Dar, fireşte, există cercuri şi cercuri. Există cercul fetelor din Grecia care cîntau şi dansau ţinîndu-se de mînă. Ele se rupeau din cerc doar pentru a se arunca în abis. Cercul era viaţa, puntea de deasupra abisului. Şi există cercul din noaptea aceea cînd am mers în jurul unei cabane. Ţinta era atunci dincolo de cerc, în afara lui. Trebuia să mă smulg din cerc ca să ajung unde trebuia. În care din cele două situaţii mă găsesc, prin urmare, acum? Ce se află dincolo de cercul meu? Abisul sau cabana? Şi ce este adevărat? Ceea ce îmi amintesc sau vîntul pe care-l aud? Somnul de peste noapte sau nedumerirea de peste zi?
E greu de trăit pe un cerc, domnilor. Oriunde în altă parte lucrurile sînt cît de cît logice. Dar aici nu ştii dacă mai are rost să mergi pentru a ajunge în acelaşi punct în care te afli. Asta te tulbură. Ridici din umeri şi-ţi spui că e totuna, poate, dacă rămîi pe loc sau îţi tîrîi picioarele de-a lungul cercului. Dacă te revolţi, faci o săritură din destin. Fie şi în abis. Dar trebuie să ai putere pentru această săritură. Mi-e somn. Voi continua mîine. M-î-i-n-e. Există "mîine"? Pe un cerc nu există decît amintiri pe care calci mereu, ca pe şopîrle, sau "azi". Voi continua azi.

Atunci, ca şi acum, stam fie în sala de aşteptare, fie pe peron. În spatele gării nu mi-a plăcut de la început să mă duc. Acolo zidurile arată mai dărăpănate, gata să se surpe, accentuînd senzaţia de pustiu, de gol şi de moarte. Tencuiala a căzut şi bălăriile aproape înăbuşă zidul descărnat. Te şi vezi înmormîntat de bălării, împreună cu ruinele gării. Dar cel mai mult mă indispune faptul că acolo nu există practic nici un orizont. De pe peron şi din sala de aşteptare se vede în depărtare pădurea, în vreme ce, în direcţia mlaştinilor, la cîteva sute de paşi se ridică o barieră de stuf şi dincolo de ea nu se mai zăreşte nimic.
Cum stam într-o zi pe peron, deodată am simţit că se rupe crusta şi că pot ieşi din muţenie. M-am dus la necunoscuta din sala de aşteptare şi i-am zis: "Iertaţi-mă, eu sînt Cutare. Dumneavoastră cine sînteţi?" Cam aşa s-a întîmplat.
După aceea am început să discutăm ba de una, ba de alta. Cel puţin în privinţa asta lucrurile au intrat cît de cît în normal. Deşi "normal" nu e tocmai cuvîntul potrivit. Dar nu găsesc altul. Şi n-are importanţă. Mă înţelegeţi, sper. Ne-am povestit unul altuia cum am nimerit în gară, încercînd împreună să găsim în toate un rost, o explicaţie, un sens. Şi pe măsură ce-au trecut zilele, am ajuns, cred, chiar s-o obosesc cu peroraţiile mele. Pentru că, de fapt, niciodată n-am ştiut să ascult. M-am priceput ori să tac, ori să vorbesc singur, ceea ce nu e, poate, decît tot o formă de tăcere.
Nu-i spuneam Eleonora. Numele mi se părea prea lung şi pe urmă o suspectam că nu era numele ei adevărat. Aveam senzaţia că-l născocise ca să scape de mine. M-am obişnuit să-i spun "fetiţo", deşi nu mai era la vîrsta cînd i s-ar fi potrivit acest apelativ. Se apropia de patruzeci de ani. Dealtfel, nici eu nu-i spusesem numele meu. Nu pentru că n-am vrut, ci pentru că eu însumi m-am înstrăinat demult de acest nume. Cînd îmi aduc aminte cîteodată de el mi se pare că nu l-am purtat niciodată şi că din greşeală a fost trecut în actele mele. Ea s-a deprins să-mi zică "profesore" şi nici nu m-a întrebat de nume. În definitiv, i-aş fi putut spune unul la întîmplare, primul care mi-ar fi trecut prin minte, fără să poată fi sigură că era cel adevărat, cum nici eu nu eram sigur în legătură cu al ei. Aşa că fiecare a acceptat tacit identitatea evazivă a unor apelative ad-hoc. Nu era, vă imaginaţi, nici o primejdie să se producă vreo încurcătură.
În ciuda căldurii care făcea atmosfera înăbuşitoare, nu se despărţea niciodată de trenciul în care am văzut-o îmbrăcată prima oară. Peste zi îl folosea drept pernă, cînd se culca pe bancă. Noaptea se îmbrăca sau se învelea cu el ca să se apere de ţînţari. Îşi scotea pantofii din picioare şi se ghemuia pe bancă, stînd nemişcată pînă dimineaţa cînd se ridica, îşi netezea fusta şi bluza, îşi aranja părul, cu cărare pe mijlocul capului, şi ieşea pe peron. Era o femeie slabă şi destul de înaltă, care-şi impusese probabil să meargă dreaptă şi, din pricina asta, mersul ei avea ceva prea disciplinat. Cînd se muta de pe peron în sala de aşteptare sau invers, primii paşi îi făcea totdeauna repede, ca şi cum nu vroia să piardă timp, pe urmă îşi dădea seama de ridicolul grabei. Dar încetinit, mersul îi devenea mai puţin sigur. Parcă echilibrul ei ţinea de o anumită ordine a mişcărilor. Cum ieşea din această ordine, se clătina. Lipsa de acţiune o descuraja evident, o lăsa fără un punct de sprijin. Devenea imediat vulnerabilă. Ceva se stingea pe faţa ei osoasă, cu pomeţii proeminenţi şi abia atunci îţi dădeai seama că ochii sumbri, care se dilatau uneori în plină zi ca la pisici în întuneric, erau frumoşi şi jucau rolul principal în fizionomia ei, îmblînzindu-i trăsăturile puţin cam severe.
Timpul trecea ca o omidă care se tîra pe lucruri, pe ziduri şi pe noi, la fel cum în spatele gării omizile se tîrau pe trunchiul arţarului bătrîn, dar, nu ştiu de ce, eram convins că în ziua cînd ceasul va porni normal, măsurînd şi orele, va veni şi trenul pe care-l aşteptam. Eram încredinţat că acesta urma să fie semnul. Într-o dimineaţă chiar am sărit speriat din somn. "Ce e?" m-a întrebat Eleonora venind repede pe peron. "Credeam că a venit trenul, i-am zis. Am visat că a pornit ceasul."
Acum o aştept doar pe ea, de tren am şi uitat, dar în principiu, spuneţi şi dumneavoastră, ce poţi să faci într-o gară? Să aştepţi un tren! Un tren care vine sau un tren care pleacă. Să aştepţi pe cineva care vine cu trenul sau să aştepţi ca tu însuţi să te sui într-un tren. Chiar şi într-o gară ca asta, complet pustie, sau mai ales într-o gară ca asta nu poţi să faci decît acelaşi lucru: să aştepţi un tren. Aşa că după ce-am vrut să fiu larvă, m-am pomenit aşteptînd.
Numai că dificultatea de-abia aici începe; din momentul în care îţi dai seama că aştepţi un tren despre care nu ştii nimic. De aceea nu comparaţi aşteptarea de care vă vorbesc eu cu ceea ce aţi trăit dumneavoastră prin gări. Vedeţi, într-o gară obişnuită e totdeauna forfotă. Unele trenuri vin. Altele pleacă. Şi mereu ai impresia că aşteptarea este ceva trecător. Ceva între plecare şi sosire. Pe cînd aici nu există decît aşteptarea. "Ştii în ce situaţie sîntem noi? i-am zis odată Eleonorei. Închipuie-ţi că dincolo de pădure e o autostradă pe care maşinile trec în goană. Dar nici una nu opreşte. Toţi sînt grăbiţi. Nimeni n-are timp de pierdut. Trec ca şi cum nu ne-ar vedea. Şi poate că nici nu ne văd... În zadar le facem semn. Noi nu existăm pentru ei. Nimeni nu există pentru altul. Nu există decît cursa fiecăruia. În clipa în care se opreşte, moare. De aceea, toţi trebuie să fie surzi. Piciorul pe accelerator şi privirea fixă pe şoseaua unde gonesc. Atît. Restul... Restul nu contează... Iar noi, fetiţo, sîntem «restul», înţelegi? Sîntem în afara autostrăzii. În afara cursei. Cursa noastră s-a încheiat, în această gară, pe acest peron. De ce să pretindem altora să-şi întrerupă cursa lor, să se pună în pericol din pricina noastră? Într-o zi şi ei vor avea peronul lor pustiu, gara lor fără trenuri. Alţii vor trece pe lîngă ei fără să-i vadă..." ...Dar m-am înfierbîntat şi poate v-aţi pierdut răbdarea. Aşadar, gara unde ne aflam, eu şi Eleonora, avea ceva din toate gările prin care am trecut şi totuşi nu semăna cu nici una dintre ele. Iar trenurile deveniseră pentru noi "Trenul". Aşteptam acest Tren, căci era singurul lucru logic ce ne rămînea de făcut. Sau, dacă vreţi, primul lucru logic.
Nici eu, nici ea n-aveam nici un fel de bagaj. Doar memoria fiecăruia.
Dar ar fi timpul, poate, să cunoaşteţi şi povestea Eleonorei. Ţin minte şi tonul cu care vorbea. M-a izbit o anumită ariditate ironică sub care încerca uneori să-şi ascundă emoţiile. Şi o aud parcă, aşa cum aud vîntul...

7.

«În copilărie îmi plăceau enorm hîrtiile de staniol colorate. Le netezeam, le aranjam şi le strîngeam cu grijă într-o cutie. Fiecare avea altă culoare. Într-o zi, cineva mi le-a luat şi a făcut din ele un glob. Strînse în bulgărele acela cenuşiu, foiţele mele colorate nu m-au mai interesat. Aşa am procedat, în general, şi cu amintirile mele. N-am vrut să tîrăsc după mine prin viaţă bulgărele de staniol şi am preferat să trăiesc fiecare clipă pentru ea însăşi, pînă nu intra şi ea în globul acela posomorit.
De aceea n-am amintiri prea multe. Mă refer la amintirile normale pe care le are orice om. Nu mă am decît pe mine şi, de fapt, totdeauna am crezut că pot ieşi din coaja oricăror lucruri întîmplate fără să privesc în urmă. Pe de altă parte, m-am învăţat să nu mă zbat prea tare. Asta şi pentru că ursitoarele mele au vrut să nu pot face în orice împrejurare deosebirea dintre bine şi rău.
M-am născut în zodia Capricornului. Uneori, să nu rîzi, m-am gîndit că Christos a deschis această zodie şi eu o închei. Iar între noi au fost oameni care au ars pentru adevăruri mari: împărăteasa Livia, sfînta Thereza, Newton, Pasteur, Ioana d'Arc, Jack London. Eu sînt însă un Capricorn ratat. Mi-am trădat zodia, m-am speriat şi de urcuş şi de suferinţă. În loc de orice, am preferat uitarea, repede şi imediat, cum spun eu.
Pe la douăzeci şi ceva de ani am înţeles că nu eram făcută nici pentru carieră strălucită, nici pentru adevăruri mari. Eram făcută pentru adevăruri mici: să mă bucur, dacă izbuteam, de un lucru, pînă nu intra în bulgărele de staniol. Îmi erau clarificate relaţiile dintre mine şi lume, ştiam ce mi se potriveşte şi ce nu. Am pus tot ce aflasem într-o ecuaţie şi, după puţin exerciţiu, ştiam exact ce trebuia să-mi iasă după semnul egal. Cei mai mulţi vor să mănînce bine şase zile şi în a şaptea se roagă pentru a-şi aranja relaţiile în lumea viitoare. Eu nu mă pricepeam nici la una, nici la alta. Am abandonat lupta şi pentru lumea aceasta şi pentru lumea de apoi. Eram mulţumită cu ce mi se oferea.
Genul ăsta de viaţă n-a fost, poate, o fericire, darnici tragedie. Formula lui Scarlet O'Hara era că şi mîine este o zi. A mea, din contră, că vreau să uit, repede, astăzi. Invidiez cîteodată fumătorii. Au acele cinci minute cînd nu rămîn singuri cu conflictul lor şi au timp să-şi revină. Eu în orice împrejurare din viaţă am stat numai cu mine şi cu luciditatea mea. E tare obositor, să ştii. Şi apoi îmi plac femeile fumătoare, sînt distinse şi dezinvolte.
E adevărat că am fost prea multă vreme singură. Dar despre singurătate nu merită să vorbeşti. E ca şi cum ai avea într-o ureche un cercel de aur şi în cealaltă unul de tinichea. Puteam uita şi asta îmi era de ajuns. Nici cînd am fost bolnavă nu mi-a plăcut să mă văicăresc ori să-mi dau importanţă. Nu sînt dintre cei care, dacă au o boală, trebuie s-o cunoască toată lumea. Eu m-am închis în mine, cu boala mea, ca să n-o impun nimănui. Nu vroiam nici dădăceală, nici alintări. Vroiam doar să mă fac bine. Şi, dacă se putea, fără să fiu silită să dau lămuriri.
Aşa s-a întîmplat şi cînd m-am mutat singură. Mama era văduvă şi într-o zi m-a anunţat că se va remărita. M-a luat prin surprindere şi nu ştiam ce să spun, deşi de fapt o înţelegeam. Era dreptul ei la viaţă. Tata a murit cînd eu eram mică, iar ea avea mai mult nevoie să primească dragoste decît să ofere. "Vei vedea, mi-a zis, o să fie totul bine, vom forma o nouă familie." "N-aş vrea să stau cu voi", i-am spus atunci într-o doară, ca să spun ceva. M-a privit lung, pe urmă a început să plîngă încetişor. Brusc, s-a oprit, şi-a şters lacrimile şi s-a fardat la loc. "Bine, cum vrei tu" a zis. M-a durut că se consolase aşa de repede, dar am rămas. Mai tîrziu, mi-a părut rău, totuşi. Fără voie, am auzit nişte discuţii neplăcute pe seama mea. Mamei nu puteam, bineînţeles, să-i reproşez nimic, dar am căutat un motiv să mă mut.
Am rămas singură. Din cînd în cînd îi dădeam telefon şi o întrebam cum mergea cu sănătatea. Atît. Ea nu mă întreba ce făceam, ce intenţionam şi, dacă n-aş fi sunat-o eu, ar fi trecut, probabil, luni de zile fără să mă caute.
N-ar mai fi nimic de povestit pînă în ziua cînd ecuaţia mea s-a zdruncinat... Totul a început, de fapt, cu un telefon. Cineva a făcut, într-o zi, din greşeală numărul meu şi m-a amuzat cît de rău se bîlbîia tot cerîndu-şi scuze. La un moment dat, am pufnit amîndoi în rîs. În ziua următoare m-a sunat din nou, a treia zi la fel. De fiecare dată la ora cinci după-amiază, fix. La început mă agasa asta, mă sîcîia. Pe urmă a început să mă distreze. Era un joc, dar, ce mai, a sfîrşit prin a deveni necesitate. Nu mai aveam răbdare, doream să vină cît mai repede ora cinci. Cînd se apropia ora, fugeam de oriunde. Lăsam totul baltă şi mă duceam acasă. Ajungeam înainte de ora cinci. Mă dezbrăcam în fugă, dacă mai aveam vreme îmi mai făceam o cafea, cu ochii mereu la ceas. Şi cînd mai erau zece minute mă aşezam în fotoliu aproape de telefon. Priveam cum treceau minutele şi secundele. Fix la cinci, suna. O secundă aveam tentaţia să nu ridic imediat. Să nu mă trădez că aşteptasem nerăbdătoare. Cu mîna întinsă spre receptor, lăsam să sune de două, trei ori. N-aveam curajul să-l las mai mult. Odată am încercat. Cînd soneria telefonului s-a oprit, m-am speriat. Nu-i ştiam numărul. Şi dacă n-avea să mai sune? Din fericire, peste un minut numai, a sunat din nou. "Azi ai întîrziat", mi-a zis pe un ton de reproş glumeţ. "Acum am intrat pe uşă", am minţit.
Discuţia pornea totdeauna din acelaşi punct. "Ce mai faci?" Apoi curgea la întîmplare. Îmi povestea fel de fel de lucruri. Eu mai mult ascultam. El ştia despre mine cîte ceva, însă niciodată nu m-am întrebat de unde. "Cum arăţi?", l-am întrebat odată şi în clipa aceea mi-am dat seama că, în schimb, eu nu ştiam, de fapt, nimic despre el. Nici ce profesie avea, nici cum arăta. "De ce te interesează?" mi-a replicat după o lungă tăcere. "Aşa.:. Aş vrea să nu fii numai o voce" am zis. Mi-a răspuns pe un ton, brusc, uscat: "Lasă, poate altădată". Era evident că nu-i făcea plăcere. Evita. De aceea nu l-am mai întrebat nimic.
Apoi am început să-i povestesc eu tot felul de fleacuri. Îl amuzau grozav. Pe mine mă sîcîia însă din ce în ce mai mult întrebarea: de ce nu vrea să ne cunoaştem? "Crezi că vom discuta astfel toată viaţa la telefon?" l-am tachinat într-o zi. Şi iarăşi m-am lovit de tonul uscat, care nu era al lui. "Cînd te plictiseşti, spune-mi. Te las în pace. Vrei să închid acum?" "Nu, n-am zis asta, i-am răspuns cam descumpănită. De fapt, ar trebui să înţelegi... Înseamnă că doar te distrezi." Vocea lui deveni dintr-odată aspră. "Nu glumi, te rog, pe tema asta." Atunci am fixat, în sfîrşit, o întîlnire. M-am dus şi am aşteptat o jumătate de oră. N-a venit. Cînd am ajuns acasă, a sunat telefonul. "De ce n-ai venit la întîlnire?", l-am întrebat. "M-am temut." Numai la acest răspuns nu mă aşteptasem. "Te-ai temut? De cine?" "De noi, a zis el. Dacă eu nu arătam cum te aşteptai tu? Dacă tu nu arătai cum te-am văzut eu?" N-am mai insistat.
Am continuat aşa cîteva luni. În fiecare zi mă suna fix la cinci. Stăteam de vorbă despre vreme, despre ce se întîmpla în lume. Despre noi. Despre orice, cu excepţia vieţii lui. După vreo jumătate de oră, zicea invariabil: "Te las. Pe mîine." într-o zi n-a mai sunat. În noaptea aceea mi-a venit greu să adorm. Şi în următoarea. Am început să iau somnifere. Mă îndrăgostisem cumva de o voce? Ar fi fost absurd. Explicaţia era probabil că mă obişnuisem cu acele convorbiri, iar acum îmi lipseau. Eram prea singură ca să mă debarasez uşor de unicul meu "punct fix". Cum se apropia ora cinci mă aşezam în fotoliu şi aşteptam. Nu ştiam ce să fac altceva. Într-o zi a sunat iar. "Iartă-mă. Am fost plecat şi n-am putut să te sun." Asta a fost toată explicaţia. Eu n-am pus întrebări. Dar din ziua aceea m-a sunat mai rar şi la ore diferite. Era totdeauna grăbit şi se temea parcă de ceva. Ca şi cum se simţea ameninţat, urmărit.
Într-o după-amiază, cînd mă întorceam acasă, mi-a ieşit în faţă un individ slab, cu ochelari, care mi-a pus în mînă un plic alb, murdar de transpiraţie, şi s-a îndepărtat fără o vorbă. Cînd am citit, am încremenit. Într-un stil vulgar, era relatată acolo o poveste întreagă despre necunoscutul cu care vorbeam la telefon. Că era un individ fără scrupule, care-şi tortura nevasta şi copiii, că era un escroc, un individ dubios, urmărit de poliţie şi că prin urmare era mai prudent din partea mea să nu-i mai răspund. În aceeaşi seară, cînd a sunat telefonul, m-am străduit să fiu cît mai calmă. Nu puteam totuşi să trec peste ceea ce se întîmplase. ,,O porcărie", îngăimă el după o tăcere lungă. "Nu-i adevărat?" l-am întrebat eu. Şi cum tăcea, am adăugat: "Ar fi timpul, poate, să ne explicăm". "Nu asta e important", murmură el. "Dar ce e important?" A urmat o pauză. Răspunsul lui abia l-am auzit: "Faptul că mi-ai devenit dragă". Nu cred că a fost făcută vreodată o declaraţie de dragoste cu un ton mai obosit şi mai trist. Nu m-a lăsat să comentez în nici un fel vorbele lui care, de ce să nu recunosc, m-au tulburat. Mi-a spus grăbit că va lipsi o vreme din oraş, şi-a cerut scuze şi a închis. N-am apucat să-l mai. Întreb ce înseamnă "o vreme". Am rămas cu receptorul în mînă, îmi vuia capul şi mă năpădea cînd un rîs idiot, cînd plînsul.
A doua zi şi a treia zi, văzînd că într-adevăr nu mai suna, mi-am zis că nu era exclus să aibă dreptate cei ce-mi trimiseseră rîndurile acelea vulgare ca să mă avertizeze. În consecinţă, am încercat să şterg cu buretele toată povestea. Telefonul mă fascina însă. Mă învîrteam prin casă, aproape fără să-l pierd din ochi. Parcă aş fi vrut "să văd" dacă începe să sune. Era limpede, obişnuinţa devenise obsesie. Am început atunci să-mi caut fel de fel de pretexte pentru a întîrzia în oraş pînă noaptea tîrziu. Umblam mult, ca să obosesc şi să pot dormi. Devenisem însă nervoasă şi nu mai reuşeam, ca pînă atunci, să mă domin.
De aceea am crezut că nervii mi-au jucat o festă în seara cînd a început şirul unor întîmplări greu de explicat şi azi. Mă întorceam spre casă, cînd am auzit un zgomot sec în spatele meu şi deodată pe stradă, o stradă mai puţin populată, s-a făcut întuneric. Am încremenit. După colţ, la cîteva sute de metri, mai ardea un felinar, dar lumina aceea, filtrată printre case, mi se părea foarte departe. Inima îmi bătea puternic şi, paralizată de teamă, cîteva clipe nici n-am avut curaj să mă întorc, să văd dacă nu mă urmărea nimeni. Dar nu se zărea mai nimic din cauza întunericului. Am pornit mai departe, la colţ am cotit şi pe măsură ce mă apropiam de lumina celuilalt felinar mă linişteam. Atunci a pocnit şi al doilea bec şi întreaga stradă s-a cufundat în beznă. Poate pentru că fusesem cumva pregătită de primul şoc, acum nu m-am mai înfricoşat atît de tare. Puteam chiar să-raţionez. M-am gîndit mai întîi că vreun copil trăsese cu praştia în becuri ca să le spargă. Dar dacă era un răufăcător? Abia la acest gînd şi-a făcut efectul al doilea şoc. Nu se auzea însă nici o mişcare. Strada părea perfect pustie. În afară de zgomotul vîntului nu se auzea nimic. După cîteva minute am îndrăznit să plec mai departe. Dealtfel, nu mai aveam mult de mers pînă acasă. Păşeam cu grijă, aproape bîjbîind, deoarece era una din acele nopţi oarbe, fără lună, cînd stelele sporesc noaptea în loc s-o limiteze. Cînd am ajuns acasă, am răsuflat uşurată. Apoi am uitat de această întîmplare, m-am întors la gîndurile obişnuite.
În zilele următoare nu s-a mai petrecut nimic. Dar în a patra sau a cincea zi s-a repetat aceeaşi poveste cu becurile într-o altă parte a oraşului. O stradă nu prea lungă, dar centrală, a rămas cufundată în beznă, încît trecătorii, în primele clipe, se ciocneau, bîjbîind, speriindu-se unii de alţii.
Întîmplările astea nu erau chiar simple întîmplări. Ele au început să se îndesească. Din ce în ce mai multe becuri se spărgeau. Şi culmea era că nimeni nu pricepea cum anume, din ce cauză. Pur şi simplu becurile crăpau brusc. Parcă arunca cineva cu piatra în ele. Treptat, a pornit să se răspîndească în oraş un fel de teamă bizară. Ziarele au scris la început ceva despre asta, apoi, deodată, au tăcut. Unii erau de părere că totul era trecut sub tăcere pentru ca să nu sporească şi mai mult panica populaţiei, deşi tocmai absenţa oricărei ştiri avea darul să creeze panică. Efectul a fost că frica s-a întins ca o molimă. Oamenii nu ştiau de ce anume le era frică, dar ieşeau din ce în ce mai puţin seara. După o anumită oră, străzile rămîneau practic goale. Cei care întîrziau mergeau pe lîngă ziduri şi se uitau mereu înapoi. Nu era nimeni. Dar... O frunză uscată căzînd şi fîşîind era destul ca să-i umple de spaimă.
La un moment dat, municipalitatea a renunţat să mai pună becuri pe străzile unde toate felinarele rămăseseră oarbe. Oricum, s-a zis, ele urmau să fie sparte. Cheltuială în zadar. Nervi. Unii au protestat, arătînd că de-abia astfel cei ce spărgeau becurile erau încurajaţi. Dar au protestat în zadar. Străzile, tot mai multe, rămîneau în întuneric. Pe mari porţiuni, nu se mai vedea nimic. Şi vitrinele luminoase au fost sparte. Nu se fura nimic din ele, la început, inclusiv din cele cu bijuterii. Numai că orice lumină era vînată şi ucisă ca un animal.
Din pricina acestei vînători de becuri, poliţia a intrat în stare de alarmă, concentrîndu-şi forţele pe cîteva bulevarde din centru unde încă mai existau lumini. Poliţiştii patrulau, se aşezau chiar lîngă stîlpii pe care erau instalate becurile şi în dreptul vitrinelor luminoase. La început erau foarte siguri pe ei. Şefii lor tocmai făcuseră declaraţii furtunoase, ameninţînd pe cei care sfidau ordinea publică şi dînd cetăţenilor asigurări, invitîndu-i să stea liniştiţi întrucît vinovaţii urmau să fie prinşi şi pedepsiţi aspru. Dar în ciuda acestor declaraţii belicoase şi a faptului că poliţiştii umblau înarmaţi pînă-n dinţi, becurile pocneau mai departe. Moralul poliţiştilor a început să scadă, iar unora le-au cedat nervii. Într-o dimineaţă a fost găsit mort un poliţist. Mai întîi s-a crezut că a fost ucis de cei care spărgeau becurile. Pe urmă s-a descoperit că fusese împuşcat de un alt poliţist care, fiindu-i frică şi auzind zgomot, a tras. Din seara aceea poliţia a primit ordin să nu mai tragă pe întuneric, dar această măsură n-a făcut decît să sporească şi mai mult frica poliţiştilor. Nu mai umblau decît în grup şi pe lîngă ziduri. Cu timpul au început să-şi dea demisia sau să rămînă acasă sub pretextul că erau bolnavi. Cei care erau mai în vîrstă încercau să-şi facă formele de ieşire la pensie. Cîţiva au recunoscut pe faţă că le era frică. "Avem copii, ziceau, şi nu vrem să-i lăsăm orfani." Poliţia a sfîrşit astfel prin a ceda şi ea străzile.
Acum, oraşul arăta ca o imensă omidă neagră. De frică, parcă nici nu mai respira. Din spatele ferestrelor întunecate, oamenii spionau străzile aşteptînd să se întîmple ceva. Dar nu se întîmpla nimic. Numai întunericul se lăţea tot mai mult.
Pînă la urmă, au fost sparte şi ultimele becuri. N-a mai rămas decît cel de la poarta poliţiei, pe care poliţiştii îl schimbau de cîteva ori pe noapte. În rest, toate străzile erau, noaptea, ca arse, chiar şi cele din centru. Doar cîte un chefliu, beat turtă, mai trecea atunci, sau cîte o maşină grăbită care n-ar fi oprit pentru nimic în lume. Dealtfel, nici stopurile nu mai funcţionau.
N-a fost nimeni sugrumat, înjunghiat şi, o vreme, nu s-a petrecut nimic scandalos, în afară de povestea cu becurile. Cu toate acestea teama ne stăpînea pe toţi. Trenurile au încetat să mai vină noaptea. După căderea serii nu mai sosea nici un tren şi nu mai pleca nici un tren. Şi de unde la început toată lumea discutase numai despre aceste întîmplări, acum nimeni nu mai vroia să deschidă gura. Oraşul părea lovit de o epidemie secretă, care ne înfricoşa pe toţi şi acţiona asupra încrederii oamenilor în ei înşişi. Cînd mergeam pe stradă n-aveam măşti de tifon pe faţă, dar ne comportam ca şi cînd am fi avut. Deşi, împotriva unei epidemii de frică nu se poate lupta cu măşti de tifon.
Totul părea cu atît mai înfricoşător cu cît molima n-avea nume. Nimeni nu ştia cum să-i spună, deoarece nu era vorba numai de frică. Era ca o tăcere rea şi ocultă care ne pîndea pe toţi de cum se însera, ca un animal cu o sută de mii de ochi minusculi, unul pentru fiecare fereastră a oraşului. Care pîndea şi aştepta ce? Nimeni nu ştia să răspundă. Dar toată lumea bănuia că trebuia să urmeze ceva.
Paradoxal, aproape toţi am răsuflat uşuraţi în prima clipă cînd am auzit că în oraş au început furturile. Era primul lucru logic după multă vreme. Hoţii au început să bîntuie, ocrotiţi de întuneric şi de faptul că poliţia era ca paralizată. Dar curînd totul a luat proporţii de coşmar. Au fost şi cîteva cazuri de fete prinse la căderea serii şi violate. Într-o noapte, mai mulţi indivizi au pătruns într-o casă, l-au schilodit pe un funcţionar şi au siluit-o pe soţia lui. Tot felul de grozăvii se auzeau din toate părţile. Oamenii au început să se baricadeze prin case şi să pună drugi de fier la uşi. Au apărut şi gratii la ferestre, astfel că oraşul semăna tot mai mult cu o uriaşă puşcărie. Nimeni nu se mai sinchisea de estetică. Singura grijă a fiecăruia era să se apere de primejdie. Ce importanţă avea că, punînd gratii, fiecare cameră se transforma într-o celulă? Oamenii, se pare, nu mai aveau încredere decît în aceste celule.
Cineva a lansat ideea că într-o asemenea situaţie lucrul cel mai înţelept era ca fiecare să aibă un cîine care să-l apere. Şi, probabil, cei care au lansat ideea erau pregătiţi s-o exploateze, pentru că în cîteva zile toate pieţele oraşului au fost inundate de cîini de toate rasele, care de care mai voinic şi mai rău. Cînd cîinii mîrîiau şi îşi arătau colţii, cei care vroiau să-i cumpere se fereau instinctiv, dar pe urmă tocmai aspectul lor fioros era un argument ca tîrgul să fie încheiat la preţuri piperate. S-a pornit o adevărată speculă cu cîini. O afacere din care unii s-au îmbogăţit, căci de groază fiecare plătea oricît numai să se ştie cît de cît apărat.
Se părea că, în sfîrşit, urma o linişte relativă, cu toate că această linişte avea ceva ciudat în ea. Chiar ziua, dacă cineva se ducea într-un loc unde bănuia că avea să întîrzie pînă seara, îşi lua cîinele cu el. Devenise ceva obişnuit să fie văzuţi pe stradă tot atîţia cîini cîţi şi oameni. Serviciile din timpul nopţii s-au redus la strictul necesar. Taxiurile nu mai circulau. Farmaciile de serviciu stăteau zăvorite, cel care avea strictă nevoie de un medicament trebuia să bată mult pînă să i se deschidă, iar farmacistul vorbea de după zăbrele de fier. Din spatele lui se auzea un mîrîit.
Curînd s-a văzut că scepticii avuseseră dreptate. Calmul s-a dovedit şubred. Întunericul înrăia probabil cîinii, încît aceştia săreau gardurile şi muşcau pe oricine se apropia noaptea de casele pe care le apărau. Era ceva în bezna oraşului care îi înnebunea parcă. Pe stradă, noaptea, dacă stăpînul, silit să iasă dintr-un motiv sau altul, nu-şi ţinea zdravăn de zgardă cîinele şi avea neşansa să se întîlnească cu cineva, se întîmplau adevărate nenorociri. Cei doi cîini se sfîşiau unul pe altul şi cu gurile pline de sînge se repezeau fiecare asupra stăpînului celuilalt.
În felul ăsta cîinii au devenit periculoşi. Se părea că din nou se intrase într-o fundătură şi că frica era fără leac. Atunci, cineva a spus că ar fi bine să fie angajaţi nişte dresori.
Aşa şi-au făcut apariţia în oraş dresorii. Cîinii au fost dresaţi şi, acum, nu mai muşcau decît dacă erau asmuţiţi de dresori. Doar nopţile cu lună erau de nesuportat. În acele nopţi, urletele cîinilor se abăteau asupra oraşului ca un viscol înnebunitor prevestind lucruri încă şi mai rele. Era cu neputinţă să doarmă cineva. Cîinii păreau întărîtaţi de lumina lunii şi se repezeau furioşi la garduri, lătrînd ore în şir fără oprire. Nimeni nu-i putea potoli atunci. Nici măcar dresorii. Îi lăsau să latre pînă oboseau, mai bine zis pînă ce luna cobora undeva dincolo de plopii care împînzeau marginile oraşului. Atunci, istoviţi de atîta lătrat, cîinii se retrăgeau mîrîind, parcă satisfăcuţi că alungaseră luna care-i înnebunea de fiecare dată. Aşa că, în loc să fie romantice, nopţile cu lună erau acum mai cumplite, mai înfricoşătoare decît cele de vreme rea. De-abia aşteptam să treacă nopţile cu lună şi să înceapă ploile. Ploile lungi şi apăsătoare care alungau cîinii prin cuşti şi, în sfîrşit, nu se mai auzeau lătrături decît rar, cînd cîinii tresăreau prin somn sau cineva făcea zgomot pe stradă.
Acum dresorii erau la modă. Foarte curînd ei au ajuns să stăpînească oraşul. Mergeau pe stradă cu biciul în mînă, chipurile ca să ţină cîinii la respect, dar se vedea destul de clar din atitudinea lor, din felul poruncitor în care se adresau, că tratau întreg oraşul ca pe un manej. Cînd îşi arătau bunăvoinţa, dădeau parcă obişnuita bucăţică de zahăr, nimic mai mult. Nimeni nu s-a mirat cînd primarul a fost schimbat cu un dresor. La fel, şeful poliţiei şi preşedintele tribunalului. În toate funcţiile-cheie au fost puşi dresori. Pînă la urmă, toată lumea s-a obişnuit şi cu asta, aşa cum se obişnuise cu întunericul, aşa că puţinii care îşi arătaseră teama că lucrurile mergeau din rău în mai rău au preferat să fie prudenţi şi să tacă. Mai ales că nimeni nu se mai gîndea să schimbe ceva. Primăria a anunţat că renunţa să pună becuri noi, o vreme, ca să nu-i mai întărite pe cei care le spărgeau. Poliţia a încetat şi ea orice cercetări. Practic, toţi păreau resemnaţi. Oraşul era la cheremul dresorilor, dar se ajunsese la un fel de echilibru al fricii. Oamenii se temeau în acelaşi timp de întuneric, de hoţi, de cîini şi de dresori. Şi toate acestea se anulau reciproc.
Într-una din acele seri, telefonul a sunat din nou. Era el. Mi-a zis "bună seara" şi în loc de obişnuitul "ce mai faci?" sau de o explicaţie a absenţei sale m-a întrebat cu glas precipitat: "Ai auzit şi tu ce se întîmplă?" "La ce te referi?" "La povestea cu cîinii, bineînţeles. Cîinii şi becurile sparte." "Da, sigur că ştiu", i-am zis. A tăcut o vreme şi a oftat lung. Parcă nu era decis cu ce să continue. Sau poate se temea că era auzit şi de altcineva în afară de mine. Deodată, ca şi cum se hotărîse să spună ce avea de spus cu orice risc, a început să vorbească. Avea, în vocea strangulată de emoţie şi de grabă, ceva neobişnuit, necunoscut, un amestec de îndîrjire şi frică. Era glasul unui om încolţit, hăituit, care, probabil, se uita în jurul lui tot timpul, simţindu-se pîndit, urmărit, studiat. Aşa cum eram eu însămi în perioada aceea, de fapt. Mă temeam să umblu pe stradă, mă temeam să vorbesc pînă şi cu vecinii sau cu colegii despre ceea ce se întîmpla. Cu excepţia mea toată lumea avea cîini, dar nu discutam despre ei. Nici despre becurile sparte. Numai cînd şi cînd, cineva lăsa, fără voie, să-i scape un "Aţi auzit...?" Dar imediat renunţa. Bărbia începea să-i tremure şi se gîndea probabil că era mult mai înţelept să fie prudent, să nu discute nimic. Se auziseră lucruri groaznice. Unii care protestaseră s-au trezit pe neaşteptate, pe stradă, muşcaţi de cîini. Cînd s-au dus la spital, li s-a spus că doctorii n-aveau voie să-i îngrijească. Trebuiau să dovedească mai întîi ce fel de cîine i-a muşcat. Aşa că în clipa cînd a început să vorbească mi s-a făcut frică. Dar cum să închid telefonul? Nu puteam. Mi-era atît de frică încît nici nu auzeam bine ce spunea. Căpătase o voce puţin şuierătoare din pricina grabei de a spune totul dintr-o răsuflare. Se temea probabil că dacă se va opri, va renunţa, nu va mai avea putere să continue. Aşa că o vreme n-am reţinut decît cuvinte disparate dintr-o poveste lungă despre soţia lui, despre felul cum s-au căsătorit şi despre cei doi copii pe care-i avea, despre neînţelegerile cu soţia lui şi despre cauzele acestor neînţelegeri. Vroiam chiar să-l întrerup şi să-i spun că nu mă interesau problemele lui de familie cînd l-am auzit zicînd: "Acum, mi-e teamă că mă omoară". Am îngheţat. "Cum să te omoare? Nu înţeleg." "În somn", mi-a răspuns el, deşi eu altceva întrebasem. "Dar de ce să te omoare? Nu înţeleg." Şi cum el tăcea, am adăugat ezitînd: "Din cauza mea?" "Nu, nu, protestă el, tu n-ai nici un amestec. Din cauza mea." Am răsuflat uşurată. Se vede că rămînem egoişti în faţa primejdiei. Pe urmă mi-au revenit şi perplexitatea şi teama. "Dar ce lucru îngrozitor ai făcut? Şi chiar dacă ai fi făcut, cum să te temi de aşa ceva? E absurd." "Ba nu-i absurd deloc, mă contrazise el. E foarte probabil să se întîmple astfel. Foarte probabil. Şi dacă într-o zi nu te voi mai suna, să ştii că asta a fost." Simţeam că trăiesc un coşmar. "Dar de ce? Spune odată, de ce? Fă-mă să înţeleg. E nebună?" "Nu e nebună." "Atunci?" "Îşi iubeşte copiii ca o nebună. Şi se teme pentru ei. Ca să-i scape pe ei, e gata să mă omoare pe mine"... A adăugat că de cînd i s-a înfiripat gîndul ăsta nu mai putea dormi. Apoi a început să-mi explice. Am aflat că era judecător... "Va să zică de aceea îmi telefona zilnic la ora cinci fix, pentru că era învăţat cu punctualitatea", mi-am spus... Luase pe contul lui anchetarea cazului becurilor sparte şi nimerise pe o pistă primejdioasă, incredibilă, de care ştia numai el. Era sigur că dresorii au spart becurile. Le-au spart ca să terorizeze oraşul, să fie nevoie de cîini şi, fiind nevoie de cîini, să fie nevoie de ei, să pună stăpînire pe tot şi să stăpînească prin frică. Totul se desfăşurase, era convins, după un plan diabolic şi era hotărît să dea de firul lui. Fără să-şi facă publică bănuiala, îşi continua discret cercetările. Dar de la o vreme observase că era peste tot urmărit. Oriunde se ducea în oraş, cineva cu un cîine se ţinea după el. De cîteva ori s-a întîlnit faţă în faţă cu un individ încălţat în cizme negre, care ducea de zgardă un cîine mare cît un viţel. Cînd a trecut pe lîngă el, cîinele a mîrîit, gata să-l muşte de picior, dar individul l-a tras de zgardă şi nu l-a lăsat. Apoi, în vreme ce se îndepărta l-a auzit chicotind către cîine: "Nu acum, nu acum. Lasă, ai răbdare, mai tîrziu va fi al tău." Cînd ridica receptorul, auzea uneori o răsuflare precipitată şi un mîrîit. Chiar un lătrat a auzit într-o zi. Simţea că nu mai putea să rabde. Clocotea de revoltă. Dar nu putea să spună nimic. Cui să spună? Încă n-avea probe destule şi era primejdios să se afle ce ştia. Într-o zi l-a întrebat pe unul care îl urmărea cu un cîine lup: "Ce-aveţi cu mine?" Individul a rînjit fără să zică nimic. Asta l-a înfuriat. "Ce-aveţi cu mine? i-a strigat. Nici nu mă cunoşti." "Eu nu te cunosc, a chicotit individul, dar te cunoaşte dresorul şef. Eu execut ordinele dresorului şef." Şi s-a îndepărtat. Toate aceste urmăriri i-au confirmat că nu se înşelase şi că bănuiala lui era întemeiată. A stat un timp acasă. De cîte ori ridica receptorul auzea acum respiraţia aceea şuierătoare şi un mîrîit. Se simţea din ce în ce mai singur şi mai hăituit. Soţiei sale i se făcuse la început milă de el şi se frământa sfătuindu-l să fie atent. Apoi, cînd i-a încolţit gîndul că din cauza lui ar putea pătimi şi copiii, şi-a schimbat atitudinea şi a încercat să-l convingă să lase totul baltă. Dar cum el se încăpăţîna, i-a devenit ostilă. Cînd îl auzea repetînd că era hotărît să dovedească adevărul, se înfuria: "Acum nu e vremea să fii Don Quijote. Mai bine fă ce face toată lumea". "Inclusiv să latru?" a întrebat-o el. "Inclusiv să latri dacă trebuie să-ţi salvezi copiii. Vrei să-i împingi singur în ghearele cîinilor?"... Culmea era că şi ea îi ura pe dresori, numai că în certurile lor nu mai vroia s-o recunoască, ba chiar găsea şi justificări prezenţei dresorilor. "Cu atîţia cîini, era nevoie şi de dresori, trebuie să înţelegem asta. Altfel nu ne-am mai putea descurca, nu-ţi dai seama? Cine ar păzi cîinii? Şi dacă am alunga cîinii, cine ne-ar apăra de cei care sparg becurile?" "Adică tot de dresori, îi replica el. Nu vezi că aici duc toate firele?" Dar nu ajungeau la nici un rezultat şi, treptat, a înţeles că ea începuse să-l urască.
După una din aceste certuri, excedat, a făcut imprudenţa să spună la telefon unui prieten ceva despre bănuiala lui. Din ziua aceea n-a mai avut pace. Îl sunau la diferite ore şi de preferinţă în cursul nopţii. Cum ridica receptorul, auzea un lătrat oribil, apoi un rîs şi iar un lătrat. A încercat s-o lase pe ea să răspundă. Se întîmpla acelaşi lucru. După cîteva asemenea şocuri, ea şi-a pierdut cumpătul cu totul. Tremura de frică şi l-a implorat să se ducă să ceară iertare, să promită că nu va face nimic, mai mult, va recunoaşte dacă va fi nevoie că a fost o prostie ceea ce gîndise pînă atunci; a stat la pîndă, a făcut cercetări şi s-a convins, da, că fusese o prostie bănuiala lui. Dar el nu vroia: "Nu, în ruptul capului nu vreau. Dacă trebuie să păţesc ceva, cel puţin să ştie lumea adevărul". "Dar ce mă interesează pe mine adevărul? ţipa ea isterizată de frică. Şi ce-i interesează pe copii adevărul? Ascultă, i-a zis într-o zi cu o furie rece, dacă pui în pericol viaţa copiilor şi soarta lor, să ştii că te omor cu mîna mea, nu mai e nevoie să-ţi facă ei de petrecanie. Nu-ţi îngădui să-i sacrifici pe copii." "Dar nu mă sacrific decît pe mine" i-a răspuns el. "Cum te sacrifici numai pe tine? Crezi că se vor mulţumi să se răzbune împotriva ta? Ei ştiu că eu ştiu. Şi că şi copiii au auzit. Dacă nu te astîmperi, o vom păţi cu toţii. Şi nu-mi pasă de mine, înţelegi? Dar pentru nimic în lume nu voi admite să pui în pericol viaţa şi viitorul copiilor. Crezi că după ce dresorii îţi vor plăti ţie ce au de plătit, copiii vor avea linişte? Că se vor putea duce unde vor şi vor putea face tot ce vor? Toată viaţa îi va urmări nebunia ta. Şi, fără nici o vină, vor plăti ei." Simţea în tonul ei o îndîrjire pe care nu i-o cunoscuse înainte. O ură de care n-o crezuse în stare şi care a ajuns la paroxism cînd s-a auzit că prietenul căruia îi împărtăşise la telefon bănuiala lui a fost muşcat de un cîine turbat.
Din ziua aceea şi-a dat seama că, în absenţa lui, ea începuse să-i umble prin hîrtiile unde-şi ţinea un fel de jurnal profesional. Le găsea prea meticulos aranjate. Spiritul ei ordonat nu suporta odată ce punea mîna pe un lucru să nu-l aranjeze cum trebuia; sau poate făcea asta ca să nu se cunoască vreo urmă, dar abia astfel se trăda... Nu i-a fost greu să înţeleagă ce anume căuta. Vroia să afle din jurnal dacă a renunţat sau nu la ideea lui nebunească şi ce intenţii avea. Iritat, a început să scrie în jurnal mai mult decît avea de gînd să facă. Şi-a compus o psihologie de ins care bravează totul, care iese în stradă şi strigă, în sfîrşit tot ce i-a trecut prin minte, ca s-o sperie şi s-o pedepsească, fără să se gîndească la urmări. Scria şi lucruri de genul acesta: "Ştiu cît vor suferi copiii mei, dar nu pot sacrifica adevărul de dragul lor"... În zilele următoare a văzut-o crispată, neagră de spaimă. Nu-i reproşa nimic, dar acum îl privea cu ură. De cîte ori îi întîlnea ochii se cutremura. "M-ar omorî", şi-a zis într-o zi... A început să bată în retragere, să încerce s-o liniştească. Dar abia astfel reuşi s-o exaspereze şi mai mult. Bănuia probabil că descoperise căutările ei prin hîrtii şi că încerca s-o înşele. În zadar a notat el într-o zi în jurnal: "Am minţit în tot ce-am scris pînă acum. Pură ficţiune. De fapt, n-am intenţia să fac nimic". Şi-a dat seama nu numai că nu l-a crezut, dar că-l ura şi mai mult: devenise periculos.
Între timp, continuau telefoanele, lătrăturile la telefon, urmăririle. Într-una din zile, unul din copii a fost muşcat la poartă. Cîinele a dispărut imediat. Ea s-a speriat îngrozitor. Atunci, după multe zile de tăcere, i-a vorbit. Dar i-a vorbit într-un fel care l-a îngheţat. "Ai văzut?" Şi era o nemaipomenită ură în glasul ei. Avea aerul unui om care luase o hotărîre. A încercat să discute cu ea, dar era prea tîrziu. Nu-l mai credea capabil decît de manevre... Acum se apropia de casă ca de o capcană. Odată, intrînd pe uşă a găsit-o discutînd la telefon. Era palidă şi a închis imediat cum l-a văzut. I s-a părut ciudată această grabă. Dacă erau ei la telefon? Şi au sfătuit-o...
După ce mi-a spus totul, am încercat să-l liniştesc. Dar mi-am dat seama că era în zadar.
Apoi n-a mai sunat. Am aşteptat cîteva zile, o săptămînă, nimic. Cum ultima oară îmi lăsase numărul, am sunat eu. Pustiu. Nu răspundea nimeni. Telefonul suna în gol... Am început să stau ore întregi la telefon, formînd încontinuu numărul. Ştiam că era o prostie, dar intrasem acum într-un automatism din care nu puteam ieşi... Într-o seară mă durea capul îngrozitor şi am vrut să mă duc pînă la farmacie să-mi iau un calmant, dar cum se lăsase întunericul mi s-a făcut frică şi m-am întors de la poartă. Am pus ca de obicei bara de fier care bloca uşa, apoi, terorizată de o bănuială tulbure, am controlat, ca niciodată, peste tot, şi pe sub pat şi prin toate cotloanele. Eram pe punctul să mă liniştesc cînd a sunat telefonul. Am tresărit, cu speranţa că mă suna el. Am ridicat receptorul, dar n-a zis nimeni nimic. Am auzit totuşi zgomotul unui telefon care s-a închis. A doua zi a sunat din nou. De asemenea nimic. Aceeaşi tăcere şi acelaşi zgomot de telefon închis. A treia zi, am simţit o răsuflare curioasă în receptor. Pe urmă, un mîrîit... În noaptea aceea am avut un coşmar. Se făcea că judecătorul fusese omorît. Soţia lui, în timp ce el dormea, deschisese robinetul de gaz din camera lui. M-am dus la înmormîntare şi am văzut-o. Era descompusă la faţă şi avea o privire halucinată care-ţi făcea rău. La poarta cimitirului au aşteptat-o doi inşi cu doi buldogi şi au arestat-o. Tot de la cimitir, copiii au fost duşi direct la orfelinat. Stăteam pe trotuar foarte aproape de indivizii care au luat-o cu ei şi nu mai înţelegeam nimic. Ce interes aveau s-o pedepsească? Ea făcuse ceea ce aveau de gînd, oricum, să facă ei. Îi scutise de o grijă, de o crimă. În felul acesta îşi obţinuse iertarea. Dar poate că iertare nu există în asemenea împrejurări, mi-a trecut deodată prin minte. Odată el mort, crima era un bun prilej să scape şi de ea. Doar ea ştia. Ei ştiau că ea ştie. Aveau acum cel mai bun pretext s-o lichideze legal, să-i facă proces şi s-o condamne.
M-am trezit îngrozită. Şi deodată, cum mă uitam în gol, m-a fulgerat un gînd. "Dar şi eu ştiu. Înseamnă că nu mă vor cruţa nici pe mine"... Peste vreo oră a sunat telefonul. Şi iarăşi am auzit respiraţia cuiva. După ce am închis, am reînceput să formez numărul lui. Soneria suna continuu în gol.
Îmi era teamă acum să ies pe stradă şi ziua. Cîteva zile am mai încercat să mă duc la slujbă, dar acolo nu eram în stare să fac nimic. Toată lumea mă întreba ce se întîmpla cu mine, deoarece mă mişcam ca o somnambulă, iar eu nu eram în stare să dau nici o explicaţie. Ca să scap de aceste întrebări care mă exasperau, mi-am luat un concediu neplătit şi am rămas acasă. Ştiam că mă va teroriza telefonul, dar cel puţin nu mai trebuia să discut cu nimeni. Şi pe urmă oricum n-aş fi scăpat noaptea de telefoane. Poate că, sunînd ziua, mă vor lăsa în pace noaptea, mi-am zis. În plus, nu-mi dădea pace visul groaznic pe care-l avusesem. Vroiam să mai sun, să mă conving, să aflu ce se întîmplase.
Nu mai ieşeam aproape deloc din casă. Seara am început să înghit somniferele fără să le mai număr. Şi totuşi nu puteam dormi decît pe apucate, o oră, două. În rest, stam cu ochii la telefon şi aşteptam, cînd nu sunam eu. Uneori, mă exaspera chiar tăcerea. Parcă vroiam să aud mîrîitul acela îngrozitor, să se termine odată. Tremuram şi aşteptam. Mă temeam să adorm şi să mă trezească soneria telefonului din somn. Atunci era şi mai rău... Cînd suna, încercam să mă stăpînesc. Auzeam cunoscuta respiraţie şuierătoare urmată de un mîrîit şi stam aşa, suspendată parcă deasupra unui abis în care mă puteam prăbuşi în clipa următoare, aşteptînd ţăcănitul aparatului de partea cealaltă... Aproape automat, făceam apoi numărul judecătorului. Dar nu mai speram să-mi răspundă nimeni. După două-trei apeluri închideam... Într-o seară, în loc de mîrîitul unui cîine am auzit o voce rea, brutală şi poruncitoare: "Să nu încerci să smulgi firele telefonului. Vom veni noaptea să ţi-l punem la loc". Am rămas năucită... Alunecam parcă într-o apă adîncă şi n-aveam putere nici să mă agăţ de ceva, nici să dau din mîini, să înot. Nu mai puteam decît să aştept îngrozită valul care mă va lovi.
Ultimul rest de energie l-am găsit acolo unde mă aşteptam mai puţin: chiar în disperarea mea. Mi s-a făcut teamă să nu înnebunesc. Trebuia să scap, să nu mai văd telefonul, să mă duc undeva, oriunde, altfel cu siguranţă intram în ospiciu... Cît am stat astfel? O săptămînă? Două? O lună? Habar n-am. Ştiu numai că la un moment dat nu mai dormeam deloc şi parcă telefonul suna continuu şi chiar sunetul lui semăna cu un lătrat de cîine...
Nu ştiu cum am plecat de-acasă şi unde am vrut de fapt să mă duc. M-am pomenit mergînd în neştire pe străzile oraşului, stăpînită numai de gîndul că nu trebuia să mă opresc. Dacă mă opresc, îmi repetam mereu, înnebunesc ori mor... Am ajuns la marginea oraşului şi de-acolo am pornit pe cîmp. Nu mă interesa în ce direcţie mergeam. Totul era să nu mă opresc. Ultimele case au rămas în urmă. Vîntul rece mă făcea să tremur şi, o clipă, am ezitat. Dar acelaşi îndemn, singurul de care mai era în stare fiinţa mea, "nu te opri", m-a făcut să continui.
Cum plouase cu o zi înainte, pămîntul moale mi se lipea de tălpile pantofilor. Am mers aşa nu ştiu cît. Cînd n-am mai putut, m-am ghemuit pe un răzor şi am adormit. M-am trezit cînd soarele era sus, singură pe un cîmp de pe care fusese strînsă rapiţa.
N-aveam la mine o oglindă. Cît de rău arătam oare? M-am gîndit un moment să mă întorc. Pe urmă am pornit la întîmplare. Oricum nu mai ştiam în ce parte era oraşul. Seara m-am oprit şi m-am odihnit din nou cîteva ore, după care am încercat să ajung la un drum. De jur-împrejur nu se vedea în depărtare nici o lumină... A doua zi eram istovită. Cred că arătam ca o nălucă şi aproape mă temeam să nu mă întîlnesc cu cineva. Mă opream din ce în ce mai des, eram la capătul puterilor şi, pe deasupra, făcusem la piciorul drept o bătătură. Fiecare pas era un chin. Spre seară a început o ploaie subţire. Noroc că-mi luasem trenciul cu mine... Eram gata să mă culc pe pămînt, cu riscul să răcesc. Mă simţeam stoarsă de ultima picătură de energie, cînd am ajuns într-un fel de haltă, în cîmp pustiu. Acolo era un tren de marfă. M-am dus pînă la locomotivă. Nimeni. În pichetul de haltă, de asemenea nimeni. M-am urcat într-un vagon gol ca să mă adăpostesc de ploaie. Dar acolo am adormit. Cînd m-am trezit, mă aflam aici...
...Sincer vorbind, nici eu nu-mi prea dau seama ce-ar trebui să cred. Că am înnebunit subit? Că într-o criză de frică am pornit fără să ştiu unde voi ajunge? Sau că trăiesc un coşmar şi că într-o dimineaţă mă voi trezi în patul meu?... Dacă sînt într-un coşmar, n-am altceva de făcut decît să aştept să mă trezesc. Orice zbucium ar fi în zadar. Visul nu poate fi grăbit cînd îl trăieşti, cînd îl visezi, nu-i aşa? În vis eşti prizonierul visului. Aluneci pe apele lui şi nu poţi să ieşi la mal decît dacă un val al visului vrea să te azvîrle. Aşa că, probabil, tot ce-mi rămîne de făcut e să aştept...»

8.

Poate că imaginaţia Eleonorei amplificase unele amănunte şi amestecase unele întîmplări. Parcă am citit odată ceva, o notiţă, despre un film în care oamenii îşi cumpărau cîini ca să se apere de o teamă contagioasă. Sau poate mă înşel. Dar, din multe puncte de vedere, povestea ei semăna cu a mea. Amîndoi rămăsesem fără subterfugii.
Şi totuşi ne deosebea ceva important. Din tot ce spunea, ea îmi apărea ca o femeie normală pe care împrejurările au exasperat-o şi au transformat-o în victimă, pe cînd la mine lucrurile au fost mai complicate, eu însumi am ajutat împrejurările să nu mă cruţe. Adevărul, domnilor, e că nu sînt un răstignit cum mi-a plăcut să cred şi cum am spus-o chiar. Sau, dacă vreţi, m-am născut gata răstignit. Am venit pe lume avînd în carnea palmelor cuie. Lumea n-a făcut decît să mi le bată mai tare.
De aceea şi frica mea e ambiguă. Undeva la jumătatea fricii m-am revoltat mereu şi am ridicat fruntea din ţărînă. Pînă atunci şobolan, aveam dintr-odată gust să devin martir. Învingeam şobolanul din mine, dar fără să-i zdrobesc capul. Pentru că în clipa cînd trebuia să-mi asum întreg riscul curajului meu, cînd eram gata să merit aureola de sfînt care nu se teme de nimic în afară de Dumnezeu, deodată renăştea şobolanul. Îmi era iarăşi frică.
Aici în gară, mă culc uneori sfînt şi mă trezesc şobolan. Cum deschid ochii, mă sperii de singurătatea din jur. Şi cînd vă gîndiţi că sînt destui care vorbesc despre tăria de a te retrage într-o grotă, de a te hrăni cu ierburi şi de a dormi pe piatra goală! Poate unii sînt în stare, dar cei mai mulţi pălăvrăgesc despre lucruri pe care nu le cunosc. Nu, domnilor, eu nu cred în pustiu. Cred în dumneavoastră..
Cel puţin profeţii au o scuză. Ei nu au nevoie să. discute. Vor să proclame fără să fie contrazişi. Pustiul îi ajută să uite orice obiecţie li s-ar putea aduce şi să-şi facă o educaţie spartană a monologului. Dar cei care, ca să pară interesanţi, ţin prelegeri despre filosofia grotelor ce scuză au? Spre deosebire de Eleonora, eu cred că trebuie să vorbim despre singurătate, măcar pentru a o deosebi de pustiu. Singurătatea te înăbuşă. În schimb, pustiul te digeră ca un şarpe boa. Întîi te înghite şi pe urmă te digeră încet. Eu eram prea tînăr şi necopt la minte cînd am vrut să mă fac pustnic, ca să ştiu asta.
Dar mai bine să vă povestesc mai departe.

Vară era extrem de călduroasă, iar zilele semănau una cu alta. Toate începeau cu un soare strălucitor, continuau cu o căldură de iad şi se terminau cu un cer plin de praf roşu. Vîntul de noapte nu reuşea să alunge zăpuşeala, dar o făcea mai suportabilă. Ziua parcă eram bătuţi cu bice fierbinţi. Pînă şi umbra zidurilor ardea, n-aveam unde să ne refugiem. Tufele de oţetari căpătaseră un sunet uscat şi flăcări mari ţîşneau parcă din bălării. Toată partea dinspre pădure arăta cîrpită din petice gălbui şi cenuşii. Aşa o vedeam de pe peron unde stăteam vlăguiţi de căldură aşteptînd să vină seara şi ducîndu-ne mereu la fîntînă după apă. Tînjeam după o ploaie care să calmeze aerul surescitat, dar n-aveam noroc. Cînd se înnegura puţin, norii se dovedeau sterili. Se risipeau repede şi cerul redevenea sticlos. Apoi, zile întregi, singura umbră care-l traversa era a ciorilor ce vin în răstimpuri ca un nor de scrum pînă deasupra gării, de unde, după cîteva ocoluri, fac cale întoarsă.
E ceva ce nu înţeleg în povestea asta cu ciorile. Foarte rar se abat deasupra mlaştinii. Atunci încep să zboare dezordonat, în zigzaguri bezmetice. Parcă le sperie sau le îmbată ceva de jos. E un mister pentru mine ce se întîmplă, de ce păsările simt mlaştina şi se feresc să-i treacă graniţa, în vreme ce fluturii par fascinaţi de aerul puturos al bălţilor. Uneori, în roiuri mari, se precipită într-acolo atraşi de o forţă irezistibilă şi cad seceraţi. Din gară se vede deodată apărînd un fel de brumă ciudată pe bariera de stuf.
După ce ne trezeam, avea loc, aproape mereu la început, aceeaşi scenă. Ne repezeam la fîntînă să ne spălăm, ca şi cum ne aştepta o zi încărcată, cu treburi multe sau drumuri lungi. Apoi ne opream dezorientaţi ca nişte oameni care nu mai ştiu în ce direcţie s-o ia. Ne pomeneam că n-avem ce face. O vreme, ne-am ocupat timpul punînd ordine în magazie. Pe lîngă proviziile de alimente, am găsit acolo şi o plită pe care puteam să fierbem urzici. Apoi am curăţat încă o dată fîntîna. Eleonora s-a apucat să şteargă praful din sala de aşteptare şi din celelalte încăperi, iar eu, găsind nişte unelte prin magazie, m-am apucat să repar banca de pe peron care avea un picior rupt şi o şipcă desprinsă. Orice putea fi un pretext bun pentru o ocupaţie. Totul era să nu ne oprim, să nu începem să ne gîndim la situaţia noastră şi să ne punem întrebări. Trăiam ca în faţa unui zid care nu ne îngăduia să privim dincolo de el şi încercam să uităm asta.
Dar era inevitabil ca într-o zi să epuizăm şansele de a face ceva. În ziua aceea, cînd a venit, arătam, cred, ca o maşinărie căreia i s-a rupt arcul. Mai ţin minte trei lucruri din ea. Mai întîi că a zburat pe lîngă mine o lăcustă lăsînd în urmă un sunet uscat, ca o dîră, şi că sunetul respectiv m-a obsedat multă vreme. Apoi că s-a înnorat şi a început să plouă. Era o ploaie meschină, cum nu prea se întîlneşte vara. Una din acele ploi care putrezesc în aer şi te scot din sărite; care, parcă, nu se mai termină niciodată; suprimă orizontul, îmbîcsesc aerul şi-ţi toacă nervii dacă n-ai ce face. Priveşti un timp cum sporesc băltoacele, ai senzaţia, ascultînd ploaia, că te afli într-o imensă peşteră şi că tu nu eşti altceva decît o stalagmită. Pe ochi ţi se aşază o pîclă umedă, iar în auz curge continuu acel foşnet de ploaie fără sfîrşit... Stam sub streaşina gării şi uitasem că dorisem să vină o ploaie. Priveam ceasul de pe peron. Nu ştiu ce vroiam să văd, căci ora era aceeaşi, numai minutarul se învîrtea, ca de obicei. Undeva în acoperiş se făcuse o spărtură chiar deasupra ceasului şi prin ea se prelingea o şuviţă de apă. Deodată, dintr-un impuls pe care nu mi l-am putut stăpîni, m-am repezit la marginea peronului, am luat o piatră şi am aruncat-o în geamul ceasului făcîndu-l ţăndări. Mă aşteptam să se oprească şi minutarul, dar nu s-a întîmplat aşa. Ploaia ajungea acum pe limbile ruginite, se distingea un scîncet metalic pe care înainte nu-l auzisem, iar aspectul ceasului m-a crispat şi mai mult. M-am dus în sala de aşteptare şi, căutîndu-mi un loc cît mai ferit, deoarece ploaia pătrundea pe alocuri prin acoperişul de tablă ciuruit de rugină lăsînd dîre mari pe pereţi, m-am ghemuit pe una din bănci încercînd, bineînţeles în zadar, să adorm.
Întîmplarea era un semn că ieşirea din letargie nu înlăturase primejdiile care ne ameninţau moralul. Într-adevăr, peste apa fîntînii, care trebuia curăţată din cînd în cînd, a început să apară iarăşi o pîclă verde, ca o cocleală, iar prin sala de aşteptare păianjenii au reînceput să-şi ţeasă pînza, deoarece, după cîteva zile de derută, renunţasem să ne mai zbatem. Mîncam în silă şi aveam sentimentul că lucrurile nu puteau evolua decît spre mai rău.
Trebuia să începem, prin urmare, să învăţăm ceea ce eu n-am ştiut niciodată: să aşteptăm. Atunci am descoperit că aşteptarea e o meserie pe care o înveţi, aşa cum pictorul învaţă să-şi amestece culorile.
Vi se pare exagerată această afirmaţie? Probabil, din nou faceţi greşeala de a judeca după ce ştiţi dumneavoastră şi trebuie încă o dată să vă atrag respectuos atenţia că în pustiu sînt alte legi.
Cineva îmi spunea odată că Hamlet îşi permite să ezite pentru că are timp. Şi că, în schimb, oamenii obişnuiţi nu-şi pot îngădui acest lux. Ei sînt constrînşi să ia hotărîri în fiecare zi şi chiar de mai multe ori pe zi, întrucît viaţa nu seamănă cu scările castelului de la Elsinor. Dar, domnilor, tocmai aici e problema. Există situaţii cînd a avea timp nu e un privilegiu, ci un risc şi încă un risc foarte grav, iar eu mă găsesc într-o asemenea situaţie. Imaginaţi-vă, vă rog, acest peron pustiu unde nenorocirea e că am la dispoziţie mai mult timp decît Hamlet. ,,A fi sau a nu fi?" După ce am repetat întrebarea, aud cum ţiuie vîntul lovindu-se de acoperişul gării şi cum cîrîie ciorile. Credeţi-mă, timpul prea mult ameninţă să-ţi sară în beregată ca lupii. Atunci nici un răspuns nu mai e bun.
Cabotinul din mine e gata să ricaneze. Cum să înţeleagă aşteptarea cei care n-au trăit-o decît în raţii mici? Pe ei nu-i interesează decît să apese pe accelerator, privind fix în faţă. Atît. Nimeni n-are timp de pierdut. Nimeni n-are timp pentru altul. Nu există decît cursa fiecăruia. Restul nu contează. În schimb, pentru mine aşteptarea e un cuvînt şi înţelept şi teribil. De ce înţelept? Păi sigur că este. Cînd nu mai poţi face nimic, cînd te simţi ca o gînganie în pumnul destinului, nu zici: sînt disperat; zici: aştept. Va veni, nu va veni ce aştepţi, nu se ştie. Important e că aştepţi. Din moment ce aştepţi, faci ceva. Ţi-ai găsit o ocupaţie. Cum mi-am găsit eu aici, unde am învăţat o nouă meserie, aceea de a aştepta. Foarte grea meserie, domnilor. Mult mai grea decît aceea de a călători, de a alerga, de a te îmbulzi. Pentru că atunci cînd alergi, îţi foloseşti picioarele. Cînd te îmbulzeşti, îţi foloseşti braţele. Dar cînd aştepţi nu-ţi foloseşti decît puterea de a spera. Şi aici e greutatea. Căci această putere se uzează şi ea, domnilor, ca orice lucru. Şi, în clipa în care puterea de a spera s-a uzat, eşti pierdut. Nu te mai salvează nimic, pentru că nu mai izbuteşti să aştepţi. Nemaiaşteptînd, trebuie să mori.
Şi nu pot să-l contrazic pe acest cabotin care scoate din cînd în cînd capul din mine. Cel puţin în privinţa aşteptării are dreptate. Mă uit la şinele prăfuite. Ce tren să mai vină? Ce tren să mai plece? Aici nu mai există sosiri, nici plecări. Există numai peronul şi aşteptarea. E una din acele situaţii cînd cauţi în aşteptare un bîrlog, un refugiu. Să treacă timpul, deoarece lucrul cel mai important pe care-l faci e să aştepţi. Pustiul latră uneori ca şi cîinii. Şi, cum să vă spun, muşcă chiar de inimă. A aştepta înseamnă atunci a supravieţui cît mai mult, a aluneca spre moarte încet. Totul e să te descurci cît mai bine cu frica şi să-ţi găseşti chiar în frică un loc mai ferit. Aştepţi, supravieţuieşti şi în vremea asta moartea vine bîjbîind.
Uneori îi spuneam Eleonorei că un singur lucru era mai important pentru noi decît venirea unui tren: încrederea că trenul va veni. Crezînd aşa, puteam începe să aşteptăm. Ca în porunca a doua.
De fapt, am înţeles atunci ceva la care nu mă gîndisem niciodată. Că uneori a aştepta poate fi, la urma urmei, un mod de a pleca şi de a sosi. Cîtă vreme aştepţi, totdeauna mai există un tren care va veni sau va pleca. Chiar dacă nu ştii cît trebuie să aştepţi. Peroanele sînt cu totul pustii numai cînd le pustiim noi înşine, mi-am spus. Şi am încercat din toate puterile să cred asta. E adevărat că nu reuşeam totdeauna, iar acum nu mai reuşesc nici atît. Dar dacă aş fi renunţat cu totul, aş fi murit. Încercam să ne umplem timpul cu ceva, dar fără panică. Uneori ne întrebam cît vom putea rezista astfel. Pe urmă tot noi ne ziceam ca să ne dăm curaj: "Important e că deocamdată merge".
Într-o dimineaţă am avut chiar o clipă de fericire. Cerul era limpede şi, deasupra pădurii, se ridicase un soare inflamat şi roşu. Aşezaţi pe banca de pe peron, priveam cîmpul. Iarba, udă de rouă, strălucea. Pînă şi scaieţii fulgerau în răstimpuri. Cîrduri de ciori se îndreptau prin aerul dimineţii spre mlaştină de unde făceau cale întoarsă. Acesta era imperiul în care domneam noi, singurii săi locuitori. Probabil nu era trecut pe nici o hartă şi n-avea nici un nume.

9.

Astăzi, în schimb, n-ar trebui să spun decît atît, domnilor: "Totdeauna m-a obosit vacarmul, dar pustiul mă oboseşte şi mai mult". Sînt într-o dispoziţie neagră şi-mi vine greu să continui chiar mărturia, singurul lucru pe care-l am de făcut acum. Dar trebuie să mai rămîn încă. Mai sper ca Eleonora să apară şi n-aş vrea să găsească gara goală. Singură, cu siguranţă ea n-ar pleca niciodată de aici. De aceea trebuie prin forţa lucrurilor să fiu prolix. Vedeţi pe ce căi te sileşte pustiul să devii predicator? Înainte de a-ţi închide gura, te face să vorbeşti continuu. Oare unde am citit că întreaga aspiraţie a filosofici e să ajungă să spună totul într-o singură propoziţie? Aşa ceva e cu neputinţă aici. Dimpotrivă, aici întreaga aspiraţie e să nu ajungi niciodată să spui totul. Ce să mai faci după aceea? Trebuie să repeţi sau să te culci şi să strigi ţînţarilor: "Vă aştept. Acum nu vă mai supăr cu nici un cuvînt".
Eu încă trebuie să-i supăr pe ai mei. Trebuie să vă povestesc primul drum în mlaştină.
Într-o zi a apărut pe neaşteptate o pisică. Era primul eveniment mai important. Leşinată de căldură, s-a oprit şi ne-a privit cu ochi indiferenţi. Pe urmă s-a culcat pe una din şine. Dacă ar fi venit vreun tren ar fi călcat-o. Am alungat-o, dar abia după aceea mi-am dat seama de absurditatea gestului.
Brusc, m-am hotărît s-o urmăresc, să aflu de unde apăruse şi, urmărind-o, am văzut că pisica a dispărut în mlaştină.
Era prima oară că vedeam mlaştina de aproape. Duhoarea bălţilor se simţea puternic acum. Nu departe de locul unde se oprea linia ferată, zăcea în apa noroioasă invadată de lintiţă un schelet de pe care, la apropierea mea, broaştele au sărit cu zgomot. Am înaintat pe fîşia de pămînt tare dintre două smîrcuri şi am dat de o altă barieră de stuf care mă împiedica să văd mai departe. M-am hotărît să trec şi de ea.
În bălţi nămolul era amestecat cu resturi vegetale. Dacă lunecam în el, cu siguranţă n-aş fi reuşit să mai ies. Nemişcarea calmă şi puturoasă a smîrcurilor era o capcană perfidă.
Mi s-a părut că mătasea broaştei care acoperea o baltă avea o culoare nefirească, albicioasă şi, aplecîndu-mă, am descoperit un strat de fluturi morţi. Prin urmare, roiurile de fluturi pe care le vedeam din gară căzînd secerate nu erau o iluzie optică.
Bănuiam că trebuia să existe o taină în mlaştină, dar m-am decis să amîn pentru altă dată explorarea ei. M-am întors, am ocolit o baltă, apoi alta, şi deodată am descoperit că nu mergeam pe unde venisem. În terenul mocirlos nu se zărea nici o urmă de pas. Probabil, mi-am zis, n-am fost atent şi am luat-o prin altă parte. Dar eram mai degrabă intrigat decît speriat.
Mi-a trecut prin minte că în asemenea împrejurări trebuie să te comporţi ca la pocher. N-ai voie să se vadă că te temi. Dacă te temi, eşti pe jumătate pierdut.
De jur-împrejur nu se zărea, în afară de stufăriş, decît aceeaşi apă stătută amestecată cu noroi şi resturi vegetale şi, printre bălţi, locuri înguste de pămînt tare care oricînd se putea dovedi înşelător. Încotro s-o apuc? m-am întrebat. Am pornit la întîmplare. După o vreme, am avut impresia că, în loc să ies spre marginea mlaştinii, mă afundam în ea. Am luat-o, aşadar, în direcţia opusă, pînă am reuşit să mă zăpăcesc de tot. Şi nu lipsea decît un pas greşit ca să alunec, rămînînd prizonierul unui labirint noroios îngrăşat de fluturi. Întotdeauna e de ajuns un pas greşit, nu-i aşa? Apoi mi-am amintit de harta din gară. Din moment ce fusese nevoie de o hartă însemna că riscul rătăcirii era real. Cei care o făcuseră ştiau cît de amăgitoare era mlaştina. Dar ce căutaseră ei printre bălţi ar fi greu de spus.
M-am uitat din nou în jur, întrebîndu-mă în ce direcţie s-o iau. Şi totuşi parcă pe acolo venisem. Am recunoscut o movilă cu mărăcini pe care o remarcasem mai devreme, deoarece avea o formă bizară de lup. Ar fi fost greu să existe două la fel. Am lovit cu piciorul în movilă şi am avut impresia că sub un strat subţire de ţărînă era piatră. O clipă am fost ispitit să dau ţărîna la o parte. M-am gîndit însă că n-avea nici un rost.
Vă repet, nu intrasem în panică. Mi-am continuat zigzagurile printre smîrcuri, liniştit, ca şi cum nu mă interesa unde mă va prinde seara. Trebuie să ştiţi că de obicei am avut reacţii întîrziate la pericol. De cîte ori m-am aflat în primejdie, intervenea un soi de anestezie a simţurilor care mă făcea să mă consider martor la ceea ce trăiam, dîndu-mi o detaşare pe care curajul nu mi-ar fi dat-o probabil, şi acţionam aproape mecanic, fără să mă tem şi mirîndu-mă de spaima celorlalţi.
Dealtminteri, din pricina asta îmi amintesc de momentele de pericol prin care am trecut ca de nişte vise. O singură dată am stat în faţa primejdiei cu simţurile neaţipite. Asta s-a întîmplat demult, în copilărie. Mă pierdusem într-o pădure din care nu mai găseam nici o ieşire. Alergam în toate direcţiile, orbecăind, lovindu-mă de mărăcini, dînd la o parte cu mîinile însîngerate de ghimpi crengile de trandafiri sălbateci şi, cînd credeam că voi ajunge în sfîrşit la un luminiş, totul se încurca din nou. Mă întorceam şi porneam în direcţia opusă. În zadar. Pădurea se strîngea în jurul meu, înlănţuindu-mă cu toate tentaculele şi nu mai vroia să-mi dea drumul, se pregătea să mă înghită. Obosit şi înfricoşat, m-am oprit, m-am aşezat pe un maldăr de frunze uscate şi am început să plîng. Neputinţă, umilinţă, revoltă, frică, toate erau în plînsul meu. Deodată, am auzit un sunet vag de clopot. M-am luat după el şi, mai tîrziu, am ieşit într-o poiană... De unde venise sunetul acela vag de clopot, n-am ştiut niciodată. L-am auzit pînă ce am ieşit din pădure, apoi, brusc, a dispărut. Oricît m-am învîrtit şi am aşteptat nu l-am mai auzit... Ba nu, l-am mai auzit o dată, să nu mint. Era o noapte oarbă de iarnă, mă pierdusem pe un cîmp viscolit şi nu mai ştiam încotro să mă îndrept. Totul era alb în jur, un întuneric alb, o mlaştină albă, vîntul spulbera zăpada orbindu-mă şi orice drum dispăruse. Eram gata să cedez, să mă aşez în zăpadă epuizat, renunţînd să mă mai lupt cu viscolul, cînd am auzit din nou acel clopot... Apoi am rămas singur cu meandrele vieţii mele... Mă credeţi că n-am mai izbutit niciodată să plîng? Şi n-am mai avut reflexe prompte în faţa primejdiei...
Mergeam, aşadar, căutînd o ieşire din mlaştină, cînd am încremenit. Printre trestii, am zărit lucind un foc în faţa căruia, nu-mi venea să-mi cred ochilor, trei inşi cîntau cu fluierele unor cobre aşezate pe nişte butuci înalţi şi rotunzi. Cîntecul nu-l auzeam. Am mai făcut cîţiva paşi, cu grijă ca să nu mă trădez, şi am ciulit urechile. O pală de vînt m-a ajurat şi ea să aud melodia, care m-a tulburat şi mai rău. Era aceeaşi melodie, cînd şerpuitoare şi tristă, rînd insinuantă şi provocatoare, izbucnind în strigăte de ură, pe care o cunoşteam foarte bine. Uneori, îmblînzitorii se opreau, lovind cobra neascultătoare cu băţul. Aveau mîinile şi picioarele înfăşurate în cîrpe groase, probabil ca să nu fie muşcaţi. Unul dintre ei plătise cu viaţa o clipă de neatenţie. Zăcea, mort, puţin mai departe, lîngă o colibă de stuf. Cineva îi azvîrlise peste faţă o cîrpă roşie şi nimeni nu se mai sinchisea de el.
La un moment dat îmblînzitorii s-au oprit din strania lor ocupaţie. Au rămas privind în gol, absenţi, ascultînd parcă vîntul care suna printre trestii. Tăcerea lor semăna cu un ritual. Sau poate dormeau în picioare în timp ce cobrele se încolăciseră pe butuci.
Nu îndrăzneam să fac nici un gest. Mă temeam că, mişcînd trestiile, îi voi trezi pe îmblînzitori şi voi atrage atenţia asupra mea. Am stat de aceea neclintit multă vreme ascultînd şi eu vîntul. Amorţisem cînd, de undeva din spatele colibei, s-a auzit un scheunat de cîine. Atunci îmblînzitorii au tresărit şi şi-au reluat cîntecul. Una dintre cobre se dovedi recalcitrantă şi, după cîteva încercări zadarnice de a o zgîndări cu băţul, îmblînzitorul, furios, o lovi cu putere şi îi zdrobi capul. Scoase apoi un fel de strigăt şuierat şi am văzut apărînd din colibă o mangustă căreia i-a azvîrlit cobra moartă s-o înfulece. Dintr-un sac a scuturat pe butuc altă cobră şi ritualul s-a reluat ca şi cum nu se întîmplase nimic.
Abia atunci am observat că mai era un ins acolo, care supraveghea totul. Se vedea clar că era un fel de şef. Cînd unul dintre îmblînzitori nu se dovedea destul de zelos şi nu cînta cu destulă pasiune, îl lovea peste mînă cu o nuia. Imediat, cîntecul izbucnea cu o energie sporită. Era şi mai trist, mai tulbure şi mai înfricoşător. Iar cobra simţea parcă schimbarea. Devenea şi ea mai sprintenă, mai mlădioasă şi mai docilă.
Îmblînzitorii păreau membri ai unei secte exotice, organizată după reguli aspre, necruţătoare, ca în toate ordinele oculte bazate pe supunere oarbă şi fanatism. Mi-a trecut prin minte un şir întreg de presupuneri; că erau, poate, sau fuseseră cîndva certaţi cu legea şi că au fost ticăloşiţi de singurătatea smîrcurilor; că se ascunseseră în mlaştină să uite şi să fie uitaţi, să-şi piardă urma şi numele; şi, o vreme, poate, acesta fusese singurul lor gînd; apoi, treptat, în inima lor se va fi înfiripat o dorinţă sumbră de răzbunare împotriva lumii care îi silise să trăiască ascunşi ca fiarele sau ca nişte leproşi; au găsit în cobre arma de care aveau nevoie şi în ură forţă pentru utopia lor neagră şi începuseră să se organizeze; vor fi învăţat să urască tot ce se afla dincolo de mlaştină şi gara a fost, poate, prima lor victimă; hăituiţi, vroiau să hăituiască pe alţii; ticăloşiţi, vroiau să-i ticăloşească pe toţi; şi cum nu credeau decît în frică, o răspîndeau; nu încercau, ca alte secte, să convingă, să-şi facă adepţi; se mulţumeau să supună, să înfricoşeze şi, în loc de adepţi, să facă victime; n-aveau nici răbdare să-i convertească la religia lor pe cei care nu le semănau şi n-aveau nici încredere că oamenii pot fi mîntuiţi; de aceea preferau să-şi impună credinţa cu ajutorul cobrelor cîntecul şerpuitor care făcea cobra să se înalţe ţinea loc de predică; nu discutau, dealtfel, nici între ei; poate renunţaseră demult şi la cuvinte; poruncile se dovedeau mai limpezi date cu nuiaua şi cu băţul, iar pentru altceva decît pentru porunci nu vedeau la ce-ar fi putut fi folositoare cuvintele...
Toate acestea nu erau, bineînţeles, decît simple bănuieli şi presupuneri. Dar ele se înşirau atît de logic în capul meu încît în clipa aceea eram aproape sigur că adevărul nu putea fi altul. Şi aş fi continuat probabil să-mi las imaginaţia să lucreze, dacă îmblînzitorii nu s-ar fi oprit, adulmecînd parcă, în tăcere, ceva. Simţeam că soarta mea atîrna de un fir de păr şi nu mai îndrăzneam nici să respir. Şeful îmblînzitorilor asculta şi el vîntul. În clipa următoare din colibă îşi făcu apariţia o femeie îmbrăcată aproape în zdrenţe, dar zdrenţele nu făceau decît să-i scoată şi mai mult în relief frumuseţea neruşinată şi provocatoare, aşa cum în noroi florile sînt şi mai strălucitoare uneori. Era înaltă, avea părul scurt, carnea arămie şi contrasta violent cu aspectul sordid al îmblânzitorilor. Exista ceva exotic în toată fiinţa ei de floare echivocă a smîrcurilor. O frumuseţe tulbure, păcătoasă şi perfidă ca locurile unde trăia, accentuată de mersul lasciv, de tîrfă care-şi cunoaşte farmecele. Dar faţa ei frumoasă se schimonosi deodată îngrozitor. Parcă i se aplicase o mască terorizată. Au trecut cîteva momente pînă m-am dumirit ce se întîmpla. Unul dintre îmblînzitori, la un semn al şefului probabil, căci acesta urmărea atent scena, deschisese gura sacului cu cobre şi de-acolo îşi înălţa încet capul o cobră. Femeia scoase un ţipăt înfiorător care se frînse în cele din urmă într-un acces de tuse isterică. Înecată de această tuse, ea încercă să ţipe mai departe în timp ce îmblînzitorii adulmecau, imobili, vîntul. Eram gata să ies din trestii cînd femeia înclină capul şi, la un semn al şefului, îmblînzitorul care deschisese sacul împinse cu piciorul cobra la loc. Apoi femeia dispăru în colibă, iar ceilalţi căzură într-o somnolenţă ciudată. Cînd s-a auzit din nou un scheunat de cîine, s-au scuturat din somnolenţă, au luat cobrele de pe butuci, le-au vîrît în sac, şi-au desfăşurat cîrpele de pe mîini şi de pe picioare şi au dispărut la rîndul lor în colibă. Am profitat de asta ca să mă retrag prin stufăriş.
Am rătăcit printre bălţi pînă ce am auzit nişte ţipete în spate. M-am întors şi am văzut că nu foarte departe un stol de ciori care zburaseră spre mine făceau un ocol brusc, îndepărtîndu-se. Mi-am amintit că văzusem de multe ori, din gară, aceeaşi scenă, dar răsturnată: ciorile lovindu-se parcă de o barieră invizibilă şi revenind spre gară. Prin urmare acolo era marginea mlaştinilor, prima barieră de stuf. Am pornit şi era gata-gata să mă încurc din nou cînd, din fericire, alt cîrd de ciori apăru şi făcu cale întoarsă Continuînd să merg în direcţia aceea, am reuşit în cele din urmă să ies la liman. Am trecut din nou pe lîngă scheletul înnămolit în prima baltă şi am răsuflat uşurat cînd am ajuns la capătul liniei ferate.
Începuse să sufle un vînt puternic, ceea ce se întîmpla foarte rar în timpul zilei. Arţarul, pe care păsările îl ocoleau, scotea obişnuitul lui sunet tînguitor şi bătea mătănii între urzici. M-am gîndit că niciodată nu văzusem ceva mai caraghios, dar în aceeaşi clipă mi s-a părut că aud un geamăt, apoi un icnet batjocoritor care mă însoţea în vreme ce intram în clădirea gării.
Nu i-am spus Eleonorei ce văzusem în mlaştină ca să n-o înfricoşez. Nu puteam să uit însă ritualul îmblînzirii cobrelor şi mă întrebam dacă membrii acelei secte pustiiseră gara. Probabil, îmi ziceam, i-au hărţuit pe cei din gară pînă cînd acestora li se făcuse lehamite şi-şi luaseră lumea în cap. Era chiar de mirare că îmblînzitorii nu dăduseră foc clădirii. Sau n-o făcuseră, poate, pentru a-şi contempla victoria. Gara pustie era în ochii lor ca un templu. Cu puţină imaginaţie, şi-ar fi instalat idolul în sala de aşteptare.
Căci religia lor, dacă aveau una, nu putea fi decît religia fricii. Cruciaţii acelei religii negre, îmbrăcaţi nu în armuri, ci în haine de cerşetori, visau probabil să vină o zi cînd n-ar fi nevoie decît de o nuia şi de o cobră ca nimeni să nu mai crîcnească. Pînă atunci aduceau pe altarele lor de noroi ofrande de fluturi morţi şi cerşeau prin oraşe, cum îi văzusem. Pe la răspîntiile străzilor cîntecul lor trist şi ameninţător le stîrnea poate nostalgia mlaştinilor... Dar de ce ne lăsau în pace în gară? Poate că nu aflaseră despre sosirea noastră. Sau poate că aceşti cavaleri ticăloşi ai fricii ştiau că, neavînd unde să plecăm, oricum îi vom căuta noi cînd nu vom mai suporta pustietatea gării.
Însă pe măsură ce priveam trîmbele de praf roşu ridicate de vînt de pe cîmpul din faţa peronului, nu mai eram sigur că văzusem într-adevăr ce-mi aminteam. Mi-am propus ca în zilele următoare să caut coliba în mlaştină şi să mă încredinţez dacă nu cumva aţipisem între trestii şi visasem totul.

10.

Vă miraţi, poate, că nu sînt sigur de amintirile mele. Daţi-mi voie să vă lămuresc printr-un exemplu. Odată mi-am dat întîlnire cu un amic la o piscină din marginea oraşului. La capătul bazinului erau două rînduri de fotolii roşii din plastic. Tineri şi tinere, amestecaţi, stăteau pe fotoliile acelea. Mai erau cîteva libere. M-am aşezat pe unul din ele şi am început să-i cercetez pe cei care înotau. Purtau căşti, aproape toate la fel, date de la garderobă. Roz. Cel cu care îmi dădusem întîlnire nu venise. Ca să treacă timpul, m-am hotărît să mă arunc în bazin să înot. Apa era cam rece însă. Şi încă o mică surpriză neplăcută. Tot timpul înotasem pînă atunci în apă de mare. În piscină aveam senzaţia că înaintam mai greu. Mă simţeam mai puţin la îndemînă, ca şi cum uitasem să înot. Am ieşit. Şi tocmai mă gîndeam că aşteptam degeaba şi mă pregăteam să mă îmbrac şi să plec, cînd uitîndu-mă în bazin mi s-a părut că toţi cei care înotau, purtînd căşti roz, semănau cu amicul pe care-l aşteptam. Am făcut un semn unuia, la întîmplare, dar el nu mi-a răspuns. Pe urmă m-am jenat să repet gestul. Stam pe fotoliul de plastic să văd dacă nu cumva vreunul mă recunoştea, cînd am simţit o mînă pe umăr. Cel pe care-l aşteptasem tocmai venise, era îmbrăcat şi se scuza de întîrziere... Înţelegeţi, aşadar, cum stau eu între amintirile mele. Le privesc şi nu ştiu care dintre ele va veni să mă bată pe umăr.
Şi cînd una mă bate pe umăr nu sînt sigur dacă nu e o nălucire de o clipă. Chiar atunci pe peron, după ce mă întorsesem din mlaştină, am avut un moment de confuzie şi derută. Cum stam lîngă Eleonora pe bancă şi priveam trîmbele stîrnite de vînt, o rafală violentă a transformat întreg peronul într-un vîrtej de praf care m-a orbit şi m-a silit să închid ochii. M-am simţit ca un beduin în deşert. Şi deodată am avut senzaţia că din norul de praf apare un tren, roşu-cenuşiu ca şi ceaţa uscată care plutea deasupra cîmpului. Era alcătuit în întregime din praf, încît mă miram cum reuşeau roţile să se învîrtă şi vagoanele să stea întregi fără să se prăbuşească. Trenul opri cu un scîrţîit prelung exact în faţa gării. Nu coborî nimeni şi nu urcă nimeni. Uşile rămîneau închise. Dealtfel, vagoanele n-aveau trepte. Chiar să fi vrut cineva să urce sau să coboare n-ar fi reuşit.
O clipă, mi s-a părut că văd la una din ferestre figura unui bărbat. Semăna cu mine şi nu mă mira asta. Apoi, cu acelaşi scîrţîit prelung, trenul s-a pus în mişcare, s-a îndepărtat şi, înainte de a ajunge la jumătatea cîmpului, a dispărut într-un alt vîrtej de praf spulberat de vînt.
Cam aşa s-au întîmplat lucrurile totdeauna. Mi-am trăit viaţa ca un somnambul.
I-am spus Eleonorei:
― Uneori, mă simt aici ca într-o gară de tranzit... Dar poate că toată lumea trăieşte într-o gară de tranzit, fără să-şi dea seama. Noi... cel puţin vedem asta în fiecare moment.
― Tranzit spre ce? zise ea.
Da, "spre ce" mă întrebam şi eu privind rotocoalele de praf care îngroşau mereu ceaţa uscată de deasupra cîmpului. Spre ce... Pădurea nu se mai zărea aproape deloc.
Cînd atingea maximum de intensitate, vîntul vuia sinistru. Am întrebat-o pe Eleonora dacă îi era frică. Ea a scuturat din cap într-un fel care putea fi interpretat oricum. Părea preocupată să urmărească dansul trîmbelor de praf. Nu ştiu ce mi-a venit să insist.
― Să presupunem că ar veni un tren pe care ar scrie numele oraşului tău. Şi din tren ar coborî cu un cîine de zgardă unul din dresorii pe care i-ai văzut pe străzi. S-ar apropia de tine zicîndu-ţi: "Fetiţo"... nu, scuză-mă, "fetiţo" îţi spun numai eu... sau nu ţi-ar zice nimic. Ţi-ar arăta vagonul în care să te urci, în timp ce la picioarele tale clinele ar mîrîi ameninţător. Ce-ai face? Te-ai urca în tren bucuroasă că ai scăpat în sfîrşit de acest peron?
M-a privit lung şi nu mi-a răspuns. S-a gîndit, poate, că e o glumă de cabotin... Ştiţi după ce se recunoaşte un cabotin, domnilor? El nu e în stare să fie la înălţimea tragediei pe care o trăieşte şi de aceea simte nevoia s-o ia în derîdere în faţa spectatorilor.
Din spatele gării se auzeau scîncetele arţarului. Vîntul ameninţa să smulgă tabla de pe acoperiş şi biciuia tufele de oţetari. Pădurea nu se mai zărea acum deloc.
Mi-am adus aminte de vorba unuia din profesorii mei: "Femeia este fizică, iar bărbatul metafizic". Şi mi-a venit să rîd. În ce măsură eram eu metafizic? Doar dacă acceptam că metafizica mea era lipită pe o hîrtie de muşte. Şi iarăşi m-am gîndit la întrebarea Eleonorei: "Tranzit spre ce?"

Mai tîrziu, am revenit la gîndul că viaţa însăşi e o stare de tranzit între naştere şi moarte... un peron unde te zbaţi să ocupi un loc într-un tren... eşti fericit că ai prins un loc la clasa I sau la fereastră... altul e necăjit că a rămas în picioare pe culoar... alţii nu reuşesc să se prindă nici de scări, rămîn pe peron să aştepte următorul tren... Şi fiecare uită, poate, un singur lucru... că trenurile astea nu duc nicăieri... cel care a ocupat un loc la fereastră este, fără să ştie, egal cu cel care stă în picioare pe culoar şi cu cel care vine abia cu următorul tren... În cele din urmă se vor întîlni toţi undeva, într-un deşert, unde chiar şinele se transformă în nisip... În loc să se uite în jur, oamenii se îmbulzesc, se calcă în picioare, îşi dau ghionturi... Încercam să mă conving, probabil, că n-aveam motive să mă plîng. Cel puţin în gara noastră, îmi ziceam, avem avantajul de a vedea viaţa în stare pură, destinul nu ne amăgeşte, nu ne sileşte să ne zbatem, ne lasă să ne instalăm în starea de tranzit şi s-o trăim cît mai liniştiţi, ştiind că ea e totul...
Dar vine o zi cînd priveşti peronul gol, trîmbele de praf pe care le ridică vîntul şi nu mai poţi alunga gîndul că te joci cu vorbele, că nu se poate trăi astfel, că pustiul este chiar mai rău decît frica sau, dacă vreţi, o altfel de frică... Descoperi ceea ce ştiai de la început, că aşteptarea are valoare cîtă vreme aştepţi să se întîmple ceva, cîtă vreme îţi poţi închipui că se va întîmpla ceva, chiar dacă nu se va întîmpla nimic. Altfel, aşteptarea devine un timp gol. A aştepta aşteptarea? Ar fi absurd. Aşa ceva nu există. A aştepta aşteptarea e moarte.
Ştiţi, domnilor, ce-mi trece prin minte acum? Că şi destinul nostru seamănă cumva cu borderourile pe care le-am găsit aici, unde sînt trecute cifrele exacte de plecare a trenurilor şi nici o destinaţie. El începe să curgă la o oră anume. Spre ce? Poate că totul depinde de noi, de călători. Noi trebuie să completăm destinaţiile pe care vrem să le dăm vieţii noastre. Şi poate că nu există "nicăieri". Există numai călători care nu dau vieţii lor nici o destinaţie. Care renunţă sau nu pot sau rîd, zicînd că nu-i interesează decît călătoria în sine. Din păcate, trebuie să recunosc că eu n-am ştiut niciodată să răspund la întrebarea "spre ce?" şi n-am pierdut nici un prilej pentru a ezita între două lucruri atunci cînd am putut să ezit. Umblet de somnambul între o mlaştină şi o pădure. Asta explică multe.
De fapt, într-un fel, totdeauna am trăit pe un peron cu privirea îndreptată spre o pădure. Şi totdeauna am ezitat să ajung dincolo de pădure. Am rămas pe peron sau m-am dus plin de entuziasm pînă la jumătatea drumului unde m-am oprit. Are vreun nume acest defect? Nu m-aş mira. Una din prejudecăţile lumii noastre este nevoia de a pune etichete, de a clasifica totul; oamenilor li se pare că au şi înţeles ceea ce au clasat. Dar nu mă pot opri să gîndesc că pretutindeni există o pădure în care se pierde o linie ferată. Pentru că mereu există un orizont dincolo de care considerăm că e normal să ajungem. Şi o mlaştină unde ne atrag amintirile. Eu am imaginat gări, peroane şi am trăit aşteptările. Acesta a fost, se pare, destinul meu. Aici l-am văzut limpede, ca pe o tablă de şah. De o parte peronul, de cealaltă parte orizontul. Şi între ele, ceasul care mă calcă pe nervi.
Eleonora zicea că nu vroia să poarte un cercel de aur şi altul de tinichea. În schimb, eu n-aş putea proceda altfel. Mă aprind şi pe urmă tot eu pun flacăra pe un bloc de gheaţă. Pentru că asta au fost pasiunile mele, flăcări pe un bloc de gheaţă, încercări disperate de a ieşi din imobilitate, din cleştele ezitărilor. E un lucru destul de cunoscut că timizii sînt uneori mai curajoşi decît curajoşii. Ei au îndrăzneli de care un om normal nu e în stare. După cum nehotărîţii sînt capabili de pasiuni nebuneşti. Numai că eu în zadar mă avîntam. După o vreme ajungeam de unde am plecat. Pe peron, domnilor. Blestemat caracter. Totdeauna m-am reîntors pe peronul meu să reîncep să aştept şi apoi să mă apuc de altceva.
Aşa păţeşte cine e şi şobolan şi sfînt. Nu se pricepe unde să-şi aşeze cortul. N-am fost nici resemnat, pentru că n-am renunţat niciodată cu totul să mă uit spre pădurile care se vedeau de pe peroanele mele, şi nici nu m-am priceput să caut o ieşire. Am amînat mereu, balansîndu-mă între peron şi orizont. Metafizică prinsă de o hîrtie de muşte, într-adevăr.
V-am spus, dealtfel, că n-am nimic comun cu Christos decît răstignirea, şi chiar răstignirea este la mine un defect. Şi, bineînţeles, de martiri stupizi ca mine care se crucifică singuri între toate peroanele şi orizonturile, aşteptînd să li se bată cuiele, lumea n-are nevoie. Poate chiar de aceea prietenii mei m-au părăsit.
Adevărul e că nici măcar aici nu poţi să crezi pînă la capăt că viaţa e doar o stare de tranzit; că am apărut undeva într-o gară şi pe urmă am trecut din gară în gară, din tren în tren, mergînd spre nicăieri, pînă ce, undeva pe un peron sau într-un vagon, murim. Soarele care scaldă tufele de oţetari te contrazice. De vină eşti tu şi coaja în care te afli.
Din nefericire, se pare însă că sînt victima optimă. Îmblînzitorii n-au trebuit decît să-mi arate cobra. Eu le-am făcut singur treaba după aceea. Am visat cobra şi am făcut din ea o obsesie.
Sigur că trebuia să mă întorc în mlaştină.

11.

Chiar a doua zi, cînd nici o adiere de vînt nu mai clătina tufele de oţetari, m-am dus să mă conving dacă visasem sau nu. M-am învîrtit însă pe cărările dintre smîrcuri fără nici un rezultat. Nici urmă de colibă. Şi, ca şi prima oară, nu rămînea nici un semn în spatele meu. Mlaştina îmi ştergea urmele paşilor, ceea ce mă intriga cu atît mai mult cu cît nu găseam nici o explicaţie. Am încercat să mă lămuresc, să merg numai cu ochii în pămînt, să fac zece paşi şi după aceea să mă întorc. În zadar. Totdeauna intervenea ceva. Făceam un pas la stînga sau la dreapta ca să ocolesc un obstacol şi, gata, nu mai regăseam urmele pe care le lăsasem. De zeci de ori am încercat acelaşi lucru. Degeaba. De fiecare dată nimeream altundeva. Singura explicaţie pe care mi-am putut-o da e că orice revenire e, probabil, o iluzie, chiar dacă o dorim cu tot dinadinsul. Nu mergem decît înainte.
După cîteva ceasuri, am dat peste o piatră bizară. Era un idol, cioplit neîndemînatic şi grosolan. Un fluture mort aşezat între buzele idolului făcea ca gura acestuia să pară obscenă. Abia în clipa următoare am observat că buzele groase erau desfăcute într-un rînjet batjocoritor şi crud, iar obrazul, cu maxilare puternice, iradia o vrajă malefică. Lovitura fatală o dădeau însă ochii. Nu erau absenţi, ca la alţi idoli, ci arătau ca un tăiş de pumnal şi mă priveau scormonitor. Cînd i-am văzut, m-am simţit ca în faţa unei cobre şi n-am mai îndrăznit să mă mişc. Am avut atunci impresia că buzele s-au mişcat, ca două omizi, şi mă aşteptam să aud un hohot de rîs. Dar m-am înşelat. Nimic n-a tulburat liniştea.
În schimb, eu eram parcă paralizat. Orice voinţă dispăruse în mine, nu mai făceam nici o mişcare şi nu-mi mai puteam dezlipi privirea de ochii idolului care nu mă mai slăbeau nici o clipă. Erau cruzi şi misterioşi. Parcă de sub masca de piatră mă fixau nişte ochi vii, înzestraţi cu o putere hipnotică. Şi ciudat e că totul îmi era foarte clar. Ştiam unde mă aflam şi ce anume se petrecea cu mine. Dar n-aveam putere să mă împotrivesc. Dacă idolul mi-ar fi poruncit, aş fi îngenuncheat în faţa lui. Am încercat de cîteva ori să mă smulg din această vrajă, dar picioarele nu mă mai ascultau. De fapt, nu picioarele. Centrul voinţei era atins. Acum chiar semănam cu o insectă prinsă pe o hîrtie de muşte.
Şi deodată, la fel de inexplicabil, vraja se desfăcu. Am simţit năvălindu-mi în nări mirosul de pămînt putred, iar idolul nu mai era decît o bucată de piatră cioplită cu stîngăcie şi violenţă. Am plecat mai departe.
În jurul meu era acum o linişte nefirească. Nu se legănau nici vîrfurile trestiilor decît cînd ţipau păsările. Şi pe măsură ce mlaştina devenea mai tăcută, păsările ţipau din ce în ce mai des, iar ţipătul lor crescu în intensitate pînă ce se sfărîma ca un geam lovit cu piatra. Atunci se aşternu iarăşi liniştea nefirească dinainte.
Mă simţeam obosit, cu toate că nu mersesem mult. Pe deasupra, mă dureau şi ochii, ca atunci cînd priveşti mult o lumină prea dură. M-am aşezat pe o movilă şi cred că am aţipit imediat. Dar şi în vis continuam să aud ţipetele păsărilor. Şi parcă un cîrd de ciori, în loc să se întoarcă la marginea mlaştinii, au tăbărît pe mine furioase şi m-au orbit cu ciocurile şi cu ghearele. Cum să mai ies orb din mlaştină? mi-am zis. Dacă voi porni, voi luneca în primul smîrc şi-mi voi găsi moartea într-o baltă noroioasă laolaltă cu fluturii. Atunci am auzit un sunet de clopot. L-am recunoscut şi m-a cuprins o mare emoţie. Nu mă mai interesa că eram orb. Regăsisem clopotul. Şi, într-adevăr, clopotul se îndepărta încet. Am pornit parcă după el şi curînd am priceput că ieşisem din mlaştină. Am auzit foarte aproape de mine sunetul arţarului din spatele gării. Şi în aceeaşi clipă clopotul a dispărut din nou. Am deschis ochii şi mi-am dat seama că visasem...
Oricum, ciudată mlaştină, ce ziceţi? Şi încă nu observasem scena care m-a tulburat cel mai mult în ziua aceea. De fapt, un lucru banal care se poate întîmpla oriunde, însă pentru mine a însemnat mai mult decît o prelegere de filosofie. Iată despre ce este vorba. În mijlocul unei bălţi, era o mică insulă acoperită cu pietre albe ca nişte oase între care nu creştea nimic. Acolo pe pietre sau pe oasele acelea, căci nu distingeam prea bine ce erau, am zărit doi şerpi încolăciţi. Poate făceau dragoste. Să vă spun drept, nu ştiu cum fac şerpii dragoste. Sau poate se luptau. Deodată am văzut cum un fulger negru cade prin aer chiar peste insulă şi chiar peste şerpii încolăciţi. Era un vultur care a înhăţat unul din şerpi şi s-a ridicat cu el în văzduh.
Aşadar, vulturul le-a întrerupt şerpilor dragostea sau lupta. Eu i-am văzut înlănţuiţi, nu mă pricep să spun ce anume a fost. Dar, poate că între dragoste şi luptă nu e nici o deosebire. Dragostea e luptă între două suflete şi între două trupuri în care uneori nu e nici un învingător, alteori nu e nici un învins. Şi, oricum, pentru unul din şerpi nu mai avea importanţă diferenţa dintre dragoste şi luptă. Pentru el totul se sfîrşise. Nu va mai face nici dragoste, nici nu se va mai lupta cu nimeni. Moartea pune punct şi iubirilor şi luptelor. Fiecare rămîne atunci cu cît a iubit şi cu cît a luptat. Mai are timp, poate, doar să regrete că n-a iubit şi n-a luptat destul sau că a trăit ca un şarpe singur, care nu şi-a găsit alt şarpe cu care să se iubească sau să se lupte.
Celălalt şarpe rămăsese să facă dragoste cu alţi şerpi sau să se lupte cu alţi şerpi. El rămînea, cum s-ar zice, pe peronul lui. Mai putea să ia totul de la început. Alte iubiri sau alte lupte.
Mă simţeam frate cu şerpii pe care-i văzusem, aşa cum mă simţisem frate cu păianjenul pe care-l omorîsem într-un moment de enervare. Vă miră cumva asta? Nu există, credeţi, fraternitate decît între oameni? Nu, nu-i adevărat. Şi nu putem fi fraţi chiar cu toţi oamenii. Unii sînt îmblînzitori. Alţii, îmblînziţi, nesupuşi sau victime. Unii ţipă. Alţii îşi aşază pe faţă masca de sticlă şi nu mai aud nimic. Pot să mă simt frate cu toţi? Nu, domnilor, sîntem fraţi totdeauna doar cu o parte dintre oameni, trebuie să ne hotărîm cu care anume. În schimb, sîntem fraţi cu alte vieţuitoare care ne seamănă. E curios numai că a trebuit să ajung într-o mlaştină ca să aflu că dragostea e şi luptă sau chiar luptă.
Am ieşit dintre bălţi orientîndu-mă, bineînţeles, după zborul ciorilor şi cu gîndul să mă reîntorc, poate, într-o altă zi.

12.

Eleonora a fost de părere că nu mai puteam amîna, trebuia să ne ducem să vedem ce era dincolo de pădure. I-am dat dreptate, hotărîndu-mă pe loc. În definitiv, era timpul să ne lămurim.
Am străbătut un cîmp pe care creştea numai o iarbă aspră. Mai tîrziu am dat de mărăcinişuri. Ne feream cît puteam picioarele şi mîinile, dar tot ne-am umplut de zgîrieturi. Trebuia să fim atenţi şi la mărăcinişurile tîrîte pe jos în iarbă şi la crengile mai agresive, adevărate bice cu ghimpi, pe care le îndepărtam cu mîna ca să ne facem loc.
Am coborît după aceea într-o vale. Mărăcinii se împuţinau. Erau şi mai rari şi mai scunzi, iar printre tufe se lăţeau mari pete negre. Treptat, mărăcinii au dispărut aproape de tot, lăsînd locul umbrelor pe care le priveam perplecşi. Cine dăduse foc ierbii uscate în pustietatea aceea şi cînd se întîmplase asta? Tufele care mai rămăseseră aveau o parte din crengi carbonizate. Dacă le atingeam, se sfărîmau şi împrăştiau pe jos un fel de nisip negru.
Distanţa pînă la pădure se dovedea mult mai mare decît bănuisem noi, în gară, privind în linie dreaptă. Valea în care coboram acum era destul de adîncă. Şi parcă nu se mai sfîrşea iarba arsă. Ne-a însoţit pînă într-o albie săpată de torente, unde nu curgea nici un fir de apă. Pămîntul, argilos şi uscat, crăpase acolo în toate direcţiile.
De cealaltă parte a văii, începea un povîrniş unde locul mărăcinilor era luat de ferigi înalte prin care, speriate, fugeau la apropierea noastră şopîrle mici şi verzui. Alunecam mereu şi o vreme am crezut că din pricina Pămîntului umed de sub ferigi, pînă ne-am lămurit că sub picioarele noastre era o pînză albicioasă şi vie de omizi. Le striveam călcîndu-le şi alunecam după aceea pe pasta scîrnavă şi gelatinoasă, un fel de noroi animal. Ni s-a făcut silă şi am căutat să ieşim cît mai repede din ferigi.
Am ajuns mai întîi la un mormînt. Era o movilă lunguiaţă, invadată de rugi de mure şi abia cînd am văzut crucea rudimentară de piatră, înverzită de licheni, ne-am dat seama că ne aflam de fapt dinaintea unui mormînt. După aceea am mers o vreme printre muşuroaie imense care păreau muşuroaie de termite. Sau vor fi fost tot morminte? N-aveam de unde să ştim. Ne obişnuisem cu ele şi treceam ca printr-un imens cimitir păgîn de vreo jumătate de oră, cînd ne-am pomenit în faţa unei capele, părăsită de multă vreme probabil, după felul cum arăta. Ultimele pete albe de var cădeau de pe zid, iar înlăuntru, printre pietre, crescuse iarba şi-şi făcuseră şopîrlele cuib. Cînd am intrat, o mulţime de şopîrle speriate ne-au trecut printre picioare. Pe altarul de cărămidă erau amestecate crengi şi flori putrezite. Prin geamurile sparte vîntul putea să şuiere în voie, iar deasupra, pe cupola joasă, abia se mai distingeau în tencuiala cojită urmele unui Christ pictat care binecuvînta acum un liliac ce murise parcă într-o mică spărtură. Dar liliacul era numai adormit. Speriat de sunetul paşilor noştri, s-a trezit din somn şi a început să zboare în zigzaguri negre. Eleonora scoase un ţipăt şi îşi acoperi părul cu mîinile, de teamă, probabil, să nu i se agaţe liliacul în păr. Din fericire acesta nimeri în golul unde fusese altădată o fereastră şi dispăru.
Urcînd pe platou, ne-am pomenit în faţa unei colibe părăsite. Între pietre, deasupra tăciunilor stinşi, chiar în mijlocul colibei, atîrna un ceaun gol prins de un cîrlig înnegrit de funingine. M-am uitat în jur, dar n-am mai găsit nici un semn despre cel care trăise sau doar trecuse pe acolo. În timpul acesta, Eleonora se ghemui fără o vorbă pe un butuc. Nu mai avea resurse prea mari să continue drumul, dar nu vroia s-o arate. Am întrebat-o dacă era obosită şi fără voia mea întrebarea suna ca un reproş, deşi n-am avut această intenţie. Mi-a răspuns că îi vîjîia capul şi avea o durere în genunchi, dar să nu-mi fac griji, mi-a zis, va merge mai departe. Vorbea cu o linişte care putea fi şi resemnare, dar şi rezultatul unei mari încordări. Am ezitat atunci o clipă, am vrut să renunţ, să ne întoarcem, însă ea, dîndu-şi seama de asta, s-a sculat de pe butuc, pornind din nou la drum.
De la colibă încolo totul era pustiu. Doar o iarbă sumară şi uscată acoperea vag pămîntul care, fiind nisipos, ne făcea să alunecăm. Pădurea încă tot nu se vedea.
Şi pe măsură ce mergeam, Eleonora aluneca din ce în ce mai des. La un moment dat, şi-a pierdut echilibrul şi a căzut. M-am speriat, dar, fără să se ridice, ea mi-a făcut un semn să stau liniştit. Era numai învinsă de oboseală şi de epuizare.
M-am întins şi eu pe iarbă ca s-o las să se odihnească. Deasupra mea era un cer spălăcit, fără nici un nor. În jur, spaţiu gol şi arid. Mi-am amintit de un tablou cu ramă albă pe care-l văzusem undeva. Uitasem unde, în schimb fiecare amănunt al lui îmi era viu în minte. Mai ales copacul. Un copac aproape mistic, semănînd cumva cu acele siluete ale lui El Greco despre care nu ştii niciodată dacă se roagă sau se lasă devorate de extazul lor. Rădăcinile copacului erau acoperite cu smocuri de iarbă şi licheni. De fapt, era singura vegetaţie adevărată în tablou. Şi copacul şi zarea pe care se profila el se scăldau în aceeaşi ariditate. Undeva între ramurile goale şi aproape scheletice se afla o scorbură care putea fi şi cuib de pasăre şi culcuş de şarpe. Totul părea ars, existînd într-un timp de cenuşă, întocmai ca în locul unde mă găseam acum.
Vă imaginaţi, prin urmare, uimirea cu care am auzit deodată un cuc strigîndu-şi numele. Ca în copilărie, am început să număr. Cucul şi-a strigat numele de patruzeci şi unu de ori. Mi-am simţit inima bătînd cu putere, tulburat de coincidenţa cu numărul anilor mei. Şi, în clipa aceea, mi-am adus aminte un amănunt pe care-l uitasem demult. Cînd eram foarte tînăr, mama s-a dus la cineva care i-a făcut horoscopul meu. Acel cineva i-a spus, şi mama s-a speriat, că mi se va întîmpla ceva foarte grav, poate chiar moartea, la patruzeci şi unu de ani. Auzind asta, am rîs şi am zis în sinea mea: "Prostii!" Nu pentru că n-aş fi crezut deloc în horoscoape, ci pentru că mai aveam destul pînă la patruzeci şi unu de ani. Şi iată că eram chiar în anul cu pricina, anul de cumpănă. Pierdusem însă şirul zilelor şi nu mai ştiam dacă fusese ziua mea sau nu...
Am încercat să alung acest gînd urmărind în traiectoria ei pata neagră a unei păsări. Era o cioară, poate. Iar de la cioara asta sau ce va fi fost am ajuns la alte lucruri. Cum mi se întîmplă de obicei. Mi-am zis atunci că lumea e plină de hieroglife. Ne uităm la o bucată de cer, la o pasăre, ascultăm un cuc cîntînd, şi nu ne trece prin cap că toate acestea sînt, poate, hieroglife ale naturii pe care nu le înţelegem. Tot ce ne înconjoară e format din hieroglife. Ele există şi aşteaptă un Champollion care să le dezlege. Dar oamenii nu prea au chef să devină Champollion, Lor le e mult mai simplu să spună despre un nor că e un nor şi despre o cioară că e o cioară. De ce să se mai complice? La ce foloseşte? Ca să dezlegi hieroglife, trebuie să renunţi la o parte din viaţă. Şi trebuie să alegi. Îţi trăieşti viaţa sau o înţelegi? Una din două. Nu poţi, se pare, să le ai pe amîndouă în acelaşi timp. Dar de ce eu nu aveam nici una, nici alta? Nici nu-mi trăiam viaţa şi nici n-o înţelegeam. De ce mi se făcuse această nedreptate? La patruzeci şi unu de ani descopeream că viaţa mea încăpea în strigătul unui cuc şi ca viaţă trăită şi ca viaţă înţeleasă. Ştiam despre mine doar că eram ceva între şobolan şi sfînt şi că trăiam într-o gară pustie. Cîţiva paşi mai încolo stătea lungită, dormind poate, o femeie despre care ştiam ce-mi povestise ea. În rest, viaţa mea era populată numai de năluci ca mlaştina. Cerul pe care-l priveam rămînea cer, pasărea care trecuse rămînea pasăre, iar eu, da, devenisem propria mea hieroglifă. Hotărît lucru, dacă aş fi avut ambiţia să urmez exemplul lui Champollion n-aş fi putut fi decît un Champollion ratat... Cucul îşi reluă strigătele. Am numărat din nou. Iarăşi patruzeci şi unu. Aşadar... Mi-a venit în minte un vers ciudat dintr-un cîntec al rezistenţei greceşti: "Eu întotdeauna fumez o ţigară înainte de a muri". Din păcate n-aveam ţigări... Şi totuşi trăiam. Horoscopul minţise. Trăiam, chiar dacă eram în pustietatea aceea.
Am auzit o tuse şi, întorcînd capul, am văzut că Eleonora se ridicase. O durea genunchiul şi nu mai putea fi vorba să mergem mai departe. Era o problemă chiar drumul de întoarcere.
Am trecut prin dreptul colibei fără să mai intrăm. O clipă, am vrut să înnoptăm acolo, pe urmă ne-am hotărît să încercăm să ajungem la gară. Nici la capelă nu ne-am oprit. Cînd am ajuns însă în partea acoperită cu ferigi a povîrnişului am regretat. Se însera şi, cu siguranţă, n-aveam cum să mai ajungem în noaptea aceea în gară. În plus, nimerisem acum într-o zonă unde pămîntul era şi mai plin de omizi şi alunecam la fiecare pas pe mîzga lor lipicioasă.
Cu greu am ajuns la albia din fundul văii. Soarele asfinţise, noaptea era grăbită şi, acum, nu se mai distingea aproape nimic. Ne-am continuat drumul, mergînd oarecum la întîmplare, pînă ce tufele de mărăcini au început să se îndesească. Atunci ne-am văzut nevoiţi să renunţăm. Orbecăind, nimeream în mărăcini tot timpul. Încotro ne îndreptam, ne loveam parcă de garduri de sîrmă ghimpată. Nu mai puteam nici să ne orientăm, aşa că ne-am întors şi ne-am oprit pe o fîşie de iarbă neatinsă de foc ca să aşteptăm dimineaţa.
Deodată, începu să se lumineze. Răsărea luna. Priveliştea deveni în clipa următoare de-a dreptul halucinantă. Petele negre lăsate de foc păreau lupi tolăniţi pe iarbă, care din moment în moment, înnebuniţi de lumina agresivă a lunii, puteau începe să urle. M-am gîndit la ce-mi povestise Eleonora despre nopţile cu lună în care nici dresorii nu mai puteau potoli cîinii, dar n-am scos o vorbă, n-avea rost să-i stîrnesc amintirile.
Am stat aşa, în tăcere şi cu nervii încordaţi, privind umbrele, ca şi cum ne aşteptam ca ele să se însufleţească. În cele din urmă, obosiţi, am aţipit.
A doua zi, în drum spre gară, aveam sentimentul ciudat că ne întoarcem acasă. Cînd am zărit clădirea coşcovită, petele tufelor de oţetari şi cei doi plopi singuratici ― nu v-am spus pînă acum că sînt doi plopi în spatele magaziei? ― am răsuflat uşuraţi.
Aproape de peron, pe jumătate îngropată în praf, am găsit o foaie de hîrtie murdară. Am despăturit-o, am cercetat-o pe ambele feţe, după care am azvîrlit-o. Nu era decît o listă de trenuri anulate. Numai cifre.
Am trecut repede prin sala de aşteptare şi prin celelalte încăperi. Totul arăta cum ştiam. Nu se clintise nici un fir de praf. Păianjenii îşi ţeseau pînza mai departe nestingheriţi.
Cînd s-a lăsat însă noaptea şi a început vîntul, m-a cuprins o nelinişte. O teamă. Aşa din senin, aşteptînd să adorm. Cum să vă explic? Înlăuntrul aşteptării începe să foiască uneori ceva. Auzi un sunet care te face să tresari şi deodată vezi cum din aşteptare se ridică un cap care se leagănă şi se lăţeşte, scoţînd limba şi apropiindu-se de tine. Atunci recunoşti cobra.
Era, poate, un semn că devenisem şi mai vulnerabil. Uneori vulnerabilitatea, domnilor, îţi arată că n-ai decăzut pînă acolo unde să suporţi orice, dar, credeţi-mă, nu e simplu, nu e simplu deloc...
Am adormit greu, repetîndu-mi că trebuia să fac ceva. Dar ce anume? Şi, să nu rîdeţi, noaptea am visat că trenurile care au trecut pe aici aveau afişate pe vagoane reproduceri după tabloul lui Gauguin "De unde venim? Cine sîntem? Încotro ne îndreptăm?"

13.

A doua zi s-a întîmplat ceva deconcertant. Nu-mi dau seama cum s-au petrecut exact lucrurile. Cred că Eleonora a vrut să facă o glumă şi mi-a zis că "ar da un telefon". La care eu, în loc să mă uit mirat sau să pufnesc în rîs, i-am răspuns pe tonul cel mai serios.
― Du-te, dar nu sta mult.
Ea a rămas încremenită. Se aşteptase la orice. Să-i zic: "Stai locului, femeie nebună, n-ai văzut că telefonul are firele rupte? Şi pe urmă nu vezi că pustietatea asta n-are legătură cu lumea? Poate că trenul pe care-l aşteptăm nici nu există. L-am născocit noi ca să avem ce aştepta. Singuri ne-am pironit aici. Sîntem propriii noştri gardieni". Sau aş fi putut să-i rîd în nas. Dar m-am mulţumit să repet cu tonul cel mai normal din lume:
― Du-te. Mai aflăm şi noi noutăţi.
Acum nu mai ştia ce să facă şi ce să creadă. Aştepta descumpănită. De ce-i spusesem "Du-te"? În glumă? Îmi băteam joc de ea?
― Ei, ce mai stai? Du-te odată, am îndemnat-o din nou. Şi pentru că nu pleca, am adăugat: Cui vrei să telefonezi?
― Unor prieteni, bîigui ea încurcată, neştiind ce să răspundă.
― Şi ce le spui? am insistat.
În situaţia aceea de perplexitate, negăsind altă soluţie pentru a ieşi din încurcătură, se hotărî să braveze.
― Că nu pot veni deocamdată, zise ea. Să nu mă aştepte. Mai stau încă în vacanţă cîteva zile. Pînă vine trenul.
― Şi te vor crede?
― Mi s-a mai întîmplat, continuă ea pe acelaşi ton de bravadă. Odată, cînd am fost plecată la schi, am rămas blocată o săptămînă într-o gară din pricina viscolului. Dădeam în fiecare zi telefon şi le spuneam că nu vreau să plec, că mă simt bine. Nici nu pomeneam de viscol.
― Bine, du-te, dar să nu întîrzii, i-am zis din nou. Cel mai mult o descumpănea, îmi dădeam seama,
tonul meu liniştit, în care nu izbutea să surprindă nici o urmă de ironie. Mai făcu o încercare ca să mă silească să mă dau de gol.
― Cunoscuţii mei n-au unde să mă caute. Şi e normal să vrea să mă felicite de ziua mea.
De data aceasta am ridicat mirat capul.
― Ziceai că te-ai născut în zodia Capricornului. Acum e vară.
― E vorba de ziua mea onomastică, improviză ea. După asta am mormăit un "Aha... Bine, du-te", iar ea, neştiind ce să mai spună, se îndreptă cu paşi automaţi spre sala de aşteptare şi de-acolo, după un moment de ezitare, dispăru în coridor.
S-a întors peste cîteva minute. Cred că se aştepta să izbucnesc în rîs: "Ei, ţi-a plăcut cum te-am luat în serios? Altă dată să nu mai glumeşti. Să te-nveţi minte". În loc de asta, am ridicat spre ea o privire curioasă. Şi, cum nu zicea nimic, am întrebat-o:
― Ei, ai vorbit?
A dat din cap afirmativ sperînd, probabil, că după aceea o voi lăsa în pace ori voi rîde. Dar eu am insistat cerînd amănunte şi mirîndu-mă în acelaşi timp că nici Eleonora nu se hotăra să pună punct jocului.
― Ce mai e nou? Cu cine ai vorbit?
― Cu o prietenă, spuse ea, în mod vădit, la întîmplare.
― Şi?
― Şi ce?... Ce anume vrei să ştii.? îmi întoarse întrebarea, recăpătîndu-şi, brusc, calmul.
― Te-au crezut, într-adevăr?
― Le-am dat asigurări că e minunat aici. Lume multă, distracţie, prieteni.
― Ai imaginaţie, am exclamat impresionat de dezinvoltura cu care intrase în rol.
― Ce vroiai să le spun? Că stau cu un necunoscut pe un peron pustiu? Le-aş da griji. În primul rînd, "cine e bărbatul acela?" Ce să le răspund?
― Că nici el nu mai ştie cine este. Cîndva, a fost profesor de istorie.
― Îţi dai seama, îmi replică ea, ce-ar fi gîndit despre mine? Că-mi bat joc. Aşa vor fi liniştiţi pînă mîine.
Am tresărit surprins.
― Mîine le telefonezi din nou?
― Trebuie. S-ar îngrijora, spuse ea perfect calmă.
În lipsă de altceva, am bîiguit ceva total idiot:
― Ai dreptate... Măcar ei să stea liniştiţi...

Mă aştept să judecaţi acest joc cu zîmbetul îngăduitor pe care-l afişează totdeauna oamenii serioşi cînd vin în contact cu ceea ce ei numesc "porniri puerile". Şi dacă v-aţi format despre mine părerea că sînt un cabotin puţin scrîntit la minte, aveţi, probabil, acum, un motiv în plus. Dar, fără să mă apăr, mi-aş îngădui să vă atrag atenţia asupra unui lucru: că Fata Morgana s-a născut nu întîmplător într-un deşert.
Şi pe urmă, începută ca un joc, povestea cu telefonul s-a transformat destul de repede în altceva. Într-un fel de ritual echivoc. Eleonora mi-a mărturisit mai tîrziu că ajunsese să joace acest rol pînă la capăt. Cînd lua receptorul în mînă, o fracţiune de secundă chiar avea senzaţia că putea forma un număr în clipa următoare. În această senzaţie jucau, probabil, un rol şi amintirile ei. Sau poate că adevărul era mult mai complicat şi nu-l înţeleg prea bine nici eu care l-am trăit. Oricum, totul se petrecea ca şi cum telefoanele erau adevărate. Cum se apropia, aproximativ, ora cînd în mod obişnuit ea trebuia să se ducă la telefon, mă arătam sau chiar deveneam nerăbdător.
― Ce faci cu telefonul? Azi nu te duci?
― Nu mă zori, se prefăcea ea uneori.
― Poate aduci ceva noutăţi. Hai, du-te, şi vezi, nu întîrzia.
Asta-i culmea, veţi spune. "Nu întîrzia!" Nu întîrzia de la ce? Ca să vină pe peron, să se aşeze pe o bancă şi să aştepte mai departe? Aveţi dreptate, domnilor, şi totuşi aşa-i ziceam: "Du-te, dar nu întîrzia".
De fiecare dată, Eleonora trebuia să inventeze ceva. Ce "aflase", ce era nou.
O întrebam de pildă:
― Ce s-a mai întîmplat cu dresorii, fetiţo?
Cînd n-avea nimic pregătit, amîna:
― Am uitat să întreb. Bine că mi-ai adus aminte. Şi eu sînt foarte curioasă. M-am luat cu vorba şi am uitat. Dar lasă că aflu mîine sigur.
Într-o zi, am întrebat-o ca de obicei:
― Ai vorbit?
― Da.
― Şi totul e bine?
― Dimpotrivă, răspunse ea, e prost.
― Adică?
― Toată lumea e îngrijorată de dispariţia mea. Nu mai crede nimeni în istoria cu vacanţa. Sînt convinşi că am fost răpită sau chiar mai rău. Se agită, mă caută peste tot, adăugă ea, incitîndu-mă, fără să vrea, să-i ating punctul cel mai dureros:
― Te caută cu cîini poliţişti?
Am văzut-o devenind brusc palidă.
― Iartă-mă, uitasem, am încercat să îndrept gafa pe care o făcusem, dar era prea tîrziu. Ea nu mai scoase o vorbă cîteva ceasuri.

Recunosc, domnilor. Mi-e teamă mereu că n-am fost destul de limpede şi poate e normal în situaţia mea. De aceea prefer să gîndesc cu voce tare, cu riscul de a lămuri uneori ceea ce aţi şi înţeles. Nu sînt atît de excentric, ca să nu zic nebun, deşi uneori bănuiesc acest cuvînt pe buzele dumneavoastră, încît să fi crezut vreo clipă că Eleonora putea vorbi într-adevăr la telefon cu cineva. Ştiam prea bine, ca şi ea, că telefonul din gară era mort. Dar acele "convorbiri" nu erau simplă maimuţăreală, din contră erau un lucru grav şi serios, la fel de grav şi de serios, dacă vreţi, ca o rugăciune. Era un mod de a exorciza pustiul absolut în care trăiam, agăţîndu-ne de amintiri şi obişnuinţe.
Vreţi o dovadă? Uneori, noi înşine eram gata să renunţăm. Atunci redeveneam lucizi. Aşteptarea, ne gîndeam, ne dă iluzia că facem ceva aşteptînd, cînd, de fapt, nu facem decît să murim suportabil, puţin cîte puţin.
― Mai întîi ne vom consola, i-am zis într-o zi Eleonorei, pe urmă ne vom plictisi, apoi tu n-o să te mai duci la telefon, eu n-o să mă mai uit spre pădure şi ne vom duce în sala de aşteptare să ne aşteptăm moartea. Singurul lucru pe care vom mai avea putere atunci să-l aşteptăm.
Şi aveam dreptate. Pustiul te reduce întîi la tăcere, nu te mai lasă să întorci capul, te sileşte să mori puţin cîte puţin, încremenit în propria ta tăcere, în propria ta frică de moarte. Dar Eleonora m-a contrazis:
― Lucrurile pe care le-am dorit eu, profesore, nu le-am putut obţine niciodată cerîndu-le sau luptîndu-mă pentru ele. Cum poţi să lupţi pentru tandreţe? Sau pentru duioşie? Cel mult poţi să le aştepţi. Aşa că eu sînt învăţată să aştept. Cred că asta fac de cînd mă ştiu. Aştept. Aici nu fac decît să aştept altfel. Să aştept altundeva decît în camera mea, lîngă telefonul meu.
După cum vedeţi, de la Eleonora am învăţat porunca a opta.
― Numai că aici aşteptarea a devenit altceva, fetiţo, i-am spus. Asta-i nenorocirea. Aşteptarea vrea să existe aici pentru ea însăşi. "Fără mine muriţi, zice ea. Nu mai aveţi nimic altceva în afară de mine." Or, mă tem că încet, încet, ne vom obişnui să locuim în această aşteptare. Atunci, de fapt, nu mai aştepţi nimic.
― Tocmai de aceea, mi-a replicat ea, prefer să mă duc în fiecare zi la telefon chiar dacă rîzi de mine.
― Dar nu rîd de tine, am protestat... Dimpotrivă, te-am rugat să-mi povesteşti şi mie ce se mai întîmplă.
― Ce să se întîmple? A început procesul, zise pe neaşteptate.
― Cum?
― Cum ţi-am spus. A început procesul, repetă ea liniştită, lăsîndu-mă perplex.

14.

Între timp nu mai plouase deloc, cerul era ca de scrum, fără un nor, iar vîntul, cînd ieşea din letargie, semăna cu respiraţia unui om bolnav. Mari crăpături apăreau în pămînt ca nişte şerpi. Sporind, ele ajunseseră să compună desene ciudate, astfel că întreg cîmpul din faţa gării semăna acum cu un pergament uscat, acoperit cu o scriere necunoscută. Un gust de cenuşă, care la început stăruia în aer numai la amiază, devenise aproape permanent. Pînă şi noaptea căldura era sufocantă. Iarba se asprise şi pe alocuri se sfărîma.
Dacă mai continua astfel, exista riscul ca apa din fîntînă să sece cu totul. Aceasta era pentru noi o îngrijorare nouă, neprevăzută şi teribilă. După ce că stăm într-o gară pustie, departe de lume, ne vedeam ameninţaţi să murim de sete. Nivelul apei coborîse mult. La început, dacă ne aplecam, puteam bea direct din fîntînă. Acum, ca să ajungem la apă, a fost nevoie să legăm o frînghie de toarta unui vas şi să-l coborîm astfel pînă în adîncul fîntînii unde mai era o băltoacă mocirloasă. De cîte ori mă duceam să iau apă, care acum trebuia fiartă, priveam îngrijorat cerul şi rămîneam pe gînduri văzînd că nici un nor nu se arăta de nicăieri.
Şi pe măsură ce treceau zilele, deveneam, poate şi din cauza căldurii istovitoare, irascibil. Mă enervau ţînţarii care veneau în număr din ce în ce mai mare şi care, noaptea, ne trezeau din somn înţepîndu-ne. Mai ales pe mine, căci de bine de rău ea se mai apăra învelindu-se cu trenciul. De asemenea, mă agasa cîrîitul ciorilor care se înmulţiseră, probabil alungate de secetă din altă parte, şi formau adevărate cicatrice negre pe cîmp. Stăteau aţipite în ţărînă şi, cînd ieşeau din somnolenţă, dădeau ocoluri cîrîind întruna.
Nu mai reuşeam acum să adormim decît cu greu şi doar pentru două, trei ceasuri. Căldura era înăbuşitoare. Mă trezeam în mijlocul nopţii şi dădeam ocol gării ca să nu mai simt presiunea îngrozitoare a sîngelui în artere. Dacă stam întins pe bancă, îmi simţeam pulsul în şira spinării şi nu-mi mai puteam stăpîni panica.
Într-o noapte cu lună plină şi cer bolnav, ars de febră, aplecîndu-mă deasupra fîntînii am avut impresia că nu mai văd nimic. O gaură mare, oarbă, în pămînt, ca o orbită în care ochiul a secat. M-am întors pe peron şi m-am trîntit pe bancă fără o vorbă. Eram ca prostit.
― Ce e? m-a întrebat Eleonora.
― Apa, am bîiguit eu.
― Ce e cu apa?
― S-a terminat.
― Cum s-a terminat? se răsti ea, ca şi cum mi-ar fi reproşat mie acest fapt, revoltată şi înfricoşată.
― Du-te şi te uită, i-am zis.
A rămas pironită pe bancă, îmbrăcată în trenciul care într-o noapte atît de zăpuşitoare părea şi mai curios, mai nepotrivit. Nu îndrăznea să se ridice. Luna scălda zidurile, linia ferată şi cîmpul într-o lumină albă, secetoasă. Dunga neagră a pădurii se desluşea undeva la orizont ca un început de nor, dar ţîrîitul liniştit al greierilor anunţa că nu erau încă speranţe de ploaie.
― Şi ce vom face acum? mă întrebă ea cu o voce sugrumată.
― Nu ştiu. Poate plouă. Asta e, i-am răspuns iritat şi tăios.
Eleonora se sculă şi se duse în sala de aşteptare. Mi se păru că o aud plîngînd. Apoi i-am auzit paşii îndepărtîndu-se. După un timp, am auzit aceiaşi paşi făcînd drumul înapoi. Mai grăbiţi însă. S-a precipitat din sala de aşteptare pe peron, strigînd aproape:
― Astea nu sînt glume.
― Nu înţeleg, am zis nedumerit.
― Ei, nu-nţelegi, mă repezi ea. Sînt lucruri cu care nu se glumeşte.
Şi cum o priveam mai departe la fel de nedumerit, a continuat:
― E tot atîta apă ca şi ieri. De ce trebuia farsa asta de prost gust?
Dar eu o luasem la fugă prin sala de aşteptare. Am revenit, gîfîind, după un minut, m-am repezit la ea, am luat-o în braţe şi am învîrtit-o pe peron.
― Ai dreptate, fetiţo.
Apoi am prins-o de mînă.
― Hai cu mine. Să facem provizii de apă.
Am luat absolut toate vasele pe care le-am găsit prin magazie şi pînă dimineaţă le-am umplut cu apă fiartă. La sfîrşit, am răsuflat uşuraţi. Aveam acum rezerve de apă pentru mai multe săptămîni şi între timp trebuia să plouă.
Ne miram singuri cum nu ne gîndisem de la început la asta. Era prea simplu, probabil, de aceea.
― Dar ascultă, mă iscodi Eleonora, chiar n-ai glumit?
I-am explicat că uitîndu-mă în fîntînă, mă aşteptam să zăresc luna reflectată în apă şi am avut un şoc nevăzînd nimic. În sfîrşit, bine că mă înşelasem.
Viaţa pe peron a reintrat atunci oarecum în normal. Căldura încă era exasperantă, aerul mirosea a ars, totul se usca în jurul gării, dar gîndul că aveam cel puţin apă de băut ne relaxase nervii. Cîteva nopţi mai tîrziu, ne-am trezit speriaţi de zgomotul pe care-l făceau tunetele. Parcă rostogolea cineva bolovani pe acoperişul de tablă al gării.
Ne-am aşezat pe marginea peronului şi am aşteptat. Tunetele se prăbuşeau unul după altul. Aerul se răcorise brusc şi era chiar plăcut să stai afară acum. Uitasem parcă de toate. Eleonora îmi era ca o soră, dar în momentele acelea m-am simţit legat şi altfel de ea. Cum să vă spun, eram amîndoi ca şarpele rămas pe pietre în mlaştină după ce plecase vulturul. Trăiam şi puteam spera încă în iubirile şi luptele noastre.
Poate că pentru a-şi regăsi dragostea de viaţă, cînd o pierd sau se uzează, oamenii sînt siliţi uneori să străbată un coşmar. Dacă au noroc să iasă din el nemutilaţi, pot spera din nou. Aşa s-a întîmplat şi în povestea cu apa. Pe vremuri, mă obişnuisem să spun, şi o făceam cu o anumită emfază, că nu scopul e important, ci ardoarea cu care-l căutăm. Da, chiar aşa ziceam. Era una dintre multele insolenţe cu care am încercat să mă apăr şi să-mi ascund slăbiciunile. Bănuiam, poate, că făceam parte dintre cei care poartă ratarea în ei înşişi. Dar într-o privinţă nu greşeam. N-am ştiut ce caut în viaţă, dar viaţa nu mi-a fost indiferentă. Acesta a fost mereu singurul meu punct de sprijin adevărat. Şi, în noaptea aceea, aproape mă bucuram că spaima de a rămîne fără apă şi de a muri de sete mi-l luminase din nou.
A plouat puţin, iar în fîntînă a continuat să rămînă aceeaşi apă noroioasă, însă a fost prima noapte cînd am adormit liniştit.

15.

Acum, Eleonora se ducea la telefon cu o emoţie neprefăcută. Privind-o cum se îndrepta spre sala de aşteptare şi cum dispărea apoi pe uşa care da în coridor, aveai senzaţia că acolo trebuia să fie o cabină telefonică adevărată. Zîmbiţi, probabil. Iertaţi-mă, n-ar trebui. Acesta e omul, domnilor. Rezistă la multe, dar cîteodată îl doboară golul din jur. Presiunea dinlăuntrul său devine atunci prea puternică, iar sîngele ameninţă să ţîşnească prin toţi porii. Moartea nu-i vine din afară, ci dinlăuntru. Golul din jur nu e vinovat decît că a rupt echilibrul. De fapt, asta făceam noi, ne amăgeam conştient ca să umplem cu ceva golul din jur şi să ne apărăm împotriva noastră.
Nici înainte de a deveni pentru ceilalţi un om ciudat nu rîdeam de asemenea lucruri. Ştiam că irealitatea nu se opune totdeauna realităţii. Dimpotrivă, sînt. situaţii cînd te ajută s-o suporţi. În gară am învăţat altceva, ce înseamnă să născoceşti din teamă o irealitate, să te îmbraci în ea, ajungînd astfel la o realitate dublă în care te mişti cu grijă ca nu cumva dintr-o neatenţie să strici totul, devenind ridicol în propriii tăi ochi şi, mai ales, fără apărare. Mai contează că această irealitate e naivă? Nu credeţi oare că sînt şi minciuni care te ajută să trăieşti?
Cîndva, e drept, am trăit fără să am nevoie decît de ceea ce puteam atinge cu mîna. Dar asta s-a întîmplat atît de demult încît am şi uitat ce condiţii ar trebui să îndeplinească un asemenea om: să mănînce, să doarmă, trişîndu-i şi pe Dumnezeu şi pe femeia cu care se culcă? Şi, pe urmă, nu e meritul meu că am uitat. Adevărul e că-mi lipsea priceperea de a ţinti numai spre ceea ce poate fi vînat; ţinteam nu neapărat mai sus, ci alături, adică acolo unde nu exista decît ceea ce îmi imaginam eu. Am avut prin urmare timp să aflu că nu orice joc e pueril la o anumită vîrstă. Cu toate că, repet, nu mai era un joc.
Iată de ce cînd Eleonora mi-a zis din nou, venind de la telefon, că a început procesul, am înţeles că acesta era, de fapt, un pretext pentru a discuta despre cele întîmplate. O frămîntau amintirile, soarta judecătorului şi se întreba, poate, în ce măsură nu avea şi ea o vină în sfîrşitul lui, în cazul în care ameninţarea de care se temuse se dovedise reală. Aşa că mi-am luat în serios rolul de balanţă a dreptăţii.
Numai că s-a petrecut ceva care o să vă pună probabil şi mai mult pe gînduri. Şi mă tem că atunci cînd o să vă explic despre ce e vorba veţi exclama: "Ei, asta-i bună! S-au întrecut cu gluma". Dar n-am ajuns încă acolo. Deocamdată trebuie să vă spun că "jocul" care ne era de folos amîndurora a avut urmări neaşteptate pentru mine. Zgîndărind în cenuşa unui viciu pe care-l crezusem stins, i-am stîrnit din nou flăcările. Vechea mea pasiune a proceselor a reizbucnit cu violenţă. Eram din nou cel de odinioară, capabil să uite şi de foame şi de lume pentru a strînge probe pro şi contra pe drumul spinos al dreptăţii. Cazul judecătorului despre care îmi povestise Eleonora mă fascina cu atît mai mult cu cît de data aceasta era vorba despre un martir al dorinţei de justiţie. N-aveam de unde să ştim, desigur, dacă judecătorul fusese sau nu omorît. Dar crima putea fi săvîrşită şi asta mă interesa. Mintea mea nu mai lucra acum decît într-o singură direcţie. Uitasem să mă mai duc în mlaştină şi mă întorceam cu privirea mult mai rar spre pădure. Nici gara nu mi se mai părea atît de pustie. Dintr-odată toate căpătaseră parcă un sens. Aveam un rost, nu mai stăteam cu braţele încrucişate. Şi bineînţeles că am tîrît-o şi pe Eleonora în această pasiune sau nebunie a mea, cum vreţi să-i ziceţi.
― Poate că ai fost căutată de poliţie după ce s-a aflat de convorbirile tale telefonice cu judecătorul, i-am spus, şi, nefiind găsită, bănuiala a început să planeze şi asupra ta. "De ce altceva a dispărut?" se poate întreba procurorul, care trebuie să fie unealta dresorilor. Aceştia ştiu că tu le cunoşti secretul şi că de groaza lor ai fugit. E firesc, prin urmare, să vrea să scape de tine învinuindu-te că ai dispărut ca să nu fii arătată cu degetul şi pusă în cauză. Îţi dai seama, ei n-au chef să fie pomeniţi în această poveste, de aceea vor prefera să facă din ea o poveste de dragoste terminată prost, printr-o criză de gelozie care a împins-o pe soţia judecătorului să-şi omoare bărbatul,, tu fiind, însă, la originea răului. Parcă îi şi aud perorînd: "Un om nevinovat nu pleacă noaptea fugind fără nici o noimă. Dacă s-ar întoarce, ar face-o numai închipuindu-şi că nu sînt probe împotriva ei. Dar singură s-a trădat".
― Mă înspăimânţi, profesore, mă sileşti să mă simt chiar vinovată, zise Eleonora rămînînd cîteva clipe pe gînduri... Şi pe urmă să presupunem că ea şi-a omorît într-adevăr soţul. Recunosc că, dacă aş fi judecător, mi-ar fi foarte greu să dau o sentinţă... E, pe de o parte, crima. Crima e crimă, e greu să-i găseşti vreo scuză. Cel mult circumstanţe atenuante. Nimeni n-are voie să ridice viaţa altui om. Am dreptate?
Am aprobat-o, fireşte.
― În principiu, da.
― Mai ales atunci cînd acest om e tatăl copiilor tăi, a continuat ea, cînd ai trăit cu el alături, te-ai culcat cu el, te-a iubit, poate, şi l-ai iubit. Dar, pe de altă parte, şi această femeie ar avea justificările ei. Surescitarea în care trăia, spaimele ei, teroarea că, dacă nu va face nimic, copiii ei vor muri. S-a trezit în ea instinctul de leoaică ai cărei pui erau în primejdie. Şi-a apărat copiii chiar împotriva bărbatului ei şi, poate, i-ar fi apărat chiar împotriva ei însăşi.
Am ajuns astfel, domnilor, la ceea ce spuneam că o să consideraţi, poate, o glumă împinsă prea departe. Pînă atunci îmi judecasem toate procesele de unul singur, întins în pat, cu ochii în tavan. Audiam martorii, pronunţam rechizitoriul, susţineam apărarea, dar totul în gînd. Acum, pentru prima oară, am fost ispitit să fac totul ca în realitate. Să fac un proces adevărat în care să-mi rostesc cu voce tare pledoariile. Poate gara pustie m-a împins la asta. Poate convingerea că Eleonora nu va rîde de mine. Ea era implicată în "jocul" nostru, nu era un străin care să mă privească bănuitor şi ironic. Aşa că am trecut la fapte.
― Ai asistat vreodată la vreun proces, fetiţo?
― Nu, îmi răspunse ea mirată, presimţind totuşi ceva.
M-am ridicat de pe bancă.
― Atunci ai să asişti aici la unul. Dacă nu putem să facem nimic, să facem măcar dreptate... Aşadar, eu voi fi procurorul şi tot eu voi fi avocatul apărării. Voi chema martorii mai întîi.
― Care martori? întrebă Eleonora stupefiată.
― Cum care martori, fetiţo? Unde ai mai pomenit tu proces fără martori? Atunci pe ce probe se poate pronunţa o sentinţă? Am să te citez pe tine ca martoră.
Şi zicînd asta am tras-o cîţiva paşi îndărăt.
― Trebuie să spui tot ce ştii, pentru ca sentinţa să fie cît mai dreaptă. Pregăteşte-te, am zorit-o. Aveam de gînd să las pentru mîine, dar amîn pentru mîine numai rechizitoriul. Audierile le începem azi. Treci la locul martorilor, fetiţo, i-am poruncit, arătîndu-i banca pe care stătusem amîndoi mai devreme.
Ea se supuse zîmbind. Se aşeză pe bancă. Mi-am adus atunci din magazie o ladă goală şi cîteva foi albe, apoi m-am retras în sala de aşteptare. După o vreme, mi-am făcut de-acolo o intrare marţială. M-am oprit pe peron, măturînd cu privirile o sală imaginară şi, cînd am ajuns cu privirea la ea, m-am încruntat.
― A venit curtea, fetiţo, scoală-te în picioare.
Vorbeam atît de serios, încît fără voie m-a ascultat. După cîteva clipe i-am făcut un semn condescendent.
― Poţi să stai jos acum.
M-am aşezat şi eu pe lada goală, ca pe un jilţ. Nici un judecător n-a arătat, cred, mai solemn pe jilţul său. Am răsfoit cele cîteva hîrtii albe, după care am anunţat cu o voce gravă:
― Începem audierea martorilor.
Şi m-am întors spre ea, făcîndu-i semn să se apropie.
― Jură că vei spune adevărul şi numai adevărul.
― Jur, murmură ea automat.
Nu-i venea deloc să rîdă. Ba chiar am surprins-o uitîndu-se în jur, ca şi cum ar fi vrut să vadă publicul.
― O cunoşti pe acuzată? am început seria întrebărilor.
Surprinsă, mai mult bîigui răspunsul:
― Nu prea.
― Ce înseamnă "nu prea"? i-am retezat-o destul de sever. Ai întîlnit-o vreodată?
― Nu.
― Ai stat de vorbă cu ea la telefon?
― Nu.
― Atunci ţi s-a vorbit despre ea?
― Da.
― Cine ţi-a vorbit?
Eleonora mă privi atent, ca şi cum vroia să se convingă de faptul că nu glumeam. Am întrebat-o a doua oară, mai apăsat:
― Răspunde, cine ţi-a vorbit?
― Soţul ei.
― Vorbeşte mai tare.
― Soţul ei, repetă ea.
― Şi ce ţi-a zis?
― Că vrea să-l omoare.
― Atît ţi-a spus?
― Nu, o întreagă poveste... Cea cu cîinii...
M-am prefăcut, bineînţeles, că nu ştiam nimic şi am rugat-o să relateze toată povestea pe scurt. Apoi, am răsfoit din nou foile pe care le aveam în mînă înainte de a continua.
― Şi cît timp ai discutat cu victima pînă ce ai aflat că se temea pentru viaţa lui?
― Cîteva luni, probabil. Mi-e greu să precizez, zise Eleonora.
― Şi în acest timp n-aţi discutat decît la telefon? Nu v-aţi întîlnit niciodată?
― Niciodată.
― Nu ţi se pare curios ca doi oameni să discute în fiecare zi la telefon fără să se cunoască?
― Ba da, se bîlbîi ea.
― Continuă, i-am zis.
― Mă suna în fiecare zi la cinci fix.
― De ce la cinci?
― Nu ştiu.
― Nu l-ai întrebat?
― Nu.
― S-a întîmplat în vreo zi să te sune la altă oră?
― Nu. O vreme adică...
― Şi ce semnificaţie dai, am întrebat-o, acestei punctualităţi?
― Nu m-am gîndit. Poate, pentru că era judecător.
Îmi răspundea scurt, dar sînt convins că unui judecător adevărat nu i-ar fi răspuns altfel.
― Şi ce vorbeaţi la telefon?
― Diverse... Simţind, probabil, că mă pregăteam s-o întreb ce însemna "diverse" adăugă... Despre vreme, despre noi, despre o mie de fleacuri.
― Au existat zile în care nu te-a sunat?
― La început, nu.
― Şi pe urmă?
― Pe urmă a intervenit o perioadă în care nu m-a mai sunat deloc.
― Ştii cumva de ce?
Ea ridică din umeri.
― Nu mi-a explicat. M-a avertizat numai că s-ar putea un timp să nu mă mai cheme.
― Şi ce-ai făcut în timpul ăsta?
― Am aşteptat, zise ea sec.
― La ora cinci, în fiecare zi?
― Da.
― Şi după cîtă vreme a început să te sune din nou?
Stătu o clipă pe gînduri.
― Cred că după vreo trei săptămîni... Nu, două.
― Ai observat ceva deosebit la el?
Iarăşi ezită.
― La început, nu.
― Şi apoi?
― Un fel de nervozitate, zise ea. Şi parcă se temea, avea din cînd în cînd o voce de om hăituit.
În cele din urmă, îmi vorbi şi despre scrisoarea pe care i-o dase un individ pe stradă.
― Raporturile dintre voi s-au schimbat după aceea? am întrebat-o.
― într-o oarecare măsură.
― I-ai reproşat ceva?
― Ce să-i reproşez? N-aveam nici un drept.
Am simţit că vroia să mai adauge ceva. Dar a renunţat.
― Şi cînd ţi-a spus prima oară că era în pericol?
― În ultima zi cînd mi-a dat telefon.
― Ţi-a promis cumva atunci că te mai sună? am zis, accentuînd întrebarea. Poate nu vroia să mai continuaţi aceste convorbiri.
― Nici înainte nu spunea că a doua zi mă va suna din nou, preciză Eleonora. Era de la sine înţeles.
― Şi din ziua aceea n-ai mai auzit nimic despre el?
― De la cine să aud?
Era sincer mirată.
― Cum de la cine? De la vecini, de la prieteni.
― Din ziua aceea, zise ea, n-am mai prea ieşit pe stradă.
Urmau întrebările cele mai spinoase.
― Din vocea lui la telefon reieşea, am înţeles, că se temea. Dar credea oare într-adevăr în ameninţarea de a fi omorît de soţia lui? Ce părere ai?
Ezită şi apoi răspunse aproape în şoaptă:
― Nu ştiu.
― Bine, îmi dau seama că nu vrei să influenţezi curtea, să trecem mai departe, i-am spus. Ce era cu persoanele care nu vorbeau după ce el ridica receptorul?
Eleonora ezită din nou:
― Nu ştiu dacă erau propriu-zis "persoane".
― Cum adică?
― Uneori cînd ridica receptorul nu auzea nimic. Alteori auzea un mîrîit şi mai tîrziu lătrături de cîine.
― Prietenul dumitale, am întrebat-o după o pauză, a fost internat vreodată în ospiciu, ţi-a vorbit vreodată despre aşa ceva? Ţi-a dat vreun amănunt din care să fi reieşit că a avut vreodată sănătatea zdruncinată?
― Nu, nu mi-a spus nimic... Şi mă privi uşor iritată, parcă, de întrebarea mea.
― Dar dumneata?
De data asta a tresărit.
― Nu înţeleg.
― Dumneata, am continuat prefăcîndu-mă că n-am observat nimic, ai avut antecedente din care s-ar putea trage concluzia că ai sănătatea zdruncinată?
Mi s-a părut că-mi va da o replică mînioasă. Dar s-a stăpînit.
― Vreţi să mă întrebaţi, cu alte cuvinte, dacă a fost cineva în familia mea nebun sau dacă eu însămi n-am fost cumva internată într-o casă de sănătate? Nu, domnule. Afară doar dacă n-am înnebunit între timp. Şi n-am cum să consult un doctor acum.
― Zici că şi dumneata ai auzit cîini la telefon, am continuat eu imperturbabil.
― Da şi eu, veni imediat răspunsul.
― Ai impresia sau eşti sigură?
― Sînt sigură.
― Nu cumva era un om care imita un cîine?
Mă privi îngîndurată.
― Asta nu ştiu. S-ar putea.
― Şi niciodată "persoanele" de la telefon n-au vorbit?
― Nu... Ba da, se corectă imediat, într-o noapte cineva mi-a spus pe un ton brutal să nu cumva să smulg firele telefonului.
― De ce? Şi cum tăcea, am adăugat: Vroiau să nu te poţi calma?
― Probabil, admise ea.
Am răsfoit cîteva clipe prin hîrtii, apoi am privit-o în faţă.
― Ştii ce înseamnă a fi bolnav de frică?
― Bănuiesc că da.
― Nu cumva frica te-a făcut să-ţi închipui toate astea?
― Eram un om normal, răspunse ea, cînd au început să crape becurile şi au apărut dresorii.
― Dar cine sînt dresorii ăştia? De unde au apărut?
― Nu ştiu, ridică Eleonora din umeri. Trebuiau stăpîniţi cîinii ca să nu mai muşte. Aşa vorbea lumea. Şi pe urmă i-am văzut pe stradă. Aveau toţi cizme negre şi duceau de zgardă cîini.
― Asta e tot ce ştii?
― Tot.
M-am sculat şi am dus lada la magazie. Cînd m-am întors, nu mai aveam morga judecătorului. Ieşisem din rol.
― Azi am terminat cu martorii, fetiţo. Mîine voi fi procuror, i-am spus. Voi pronunţa rechizitoriul.

16.

A doua zi, Eleonora s-a aşezat din nou pe aceeaşi bancă. Am adus din magazie lada care trebuia să marcheze locul unde stăteau judecătorii, am aranjat-o cu meticulozitate de regizor şi, cîtva timp, m-am plimbat pe peron ca în faţa unei săli arhipline care aştepta cu sufletul la gură rechizitoriul meu. Vroiam să-mi compun şi "o stare" de procuror... Pe care o simt şi acum. Reînvie pe măsură ce vă povestesc. Ca o stare de febră. Parcă retrăiesc totul, fiecare gest, fiecare cuvînt. Şi, de ce să nu recunosc, îmi place să mă ascult, domnilor. Ce vreţi, slăbiciune de predicator eşuat... M-am apropiat de ceea ce convenţional însemna masa judecătorilor, mi-am aplecat capul în pămînt şi, apoi, ridicîndu-l, am început.

«Onorată curte, ne aflăm, desigur, în faţa unui caz complex unde fiecare detaliu trebuie cîntărit cu grijă. O crimă rămîne, totuşi, o crimă, orice circumstanţe ar fi invocate.
Şi nu numai eu mi-am pus întrebarea: cum se poate, oare, să iubeşti un om, să te măriţi cu el, să te culci cu el, să ai copii cu el, să împarţi cu el grijile, speranţele, şi pe urmă să-l ucizi?... Mi se va spune că în clipa asasinatului situaţia nu mai era aceeaşi. Iubirea murise şi în locul ei nu mai rămăsese decît obişnuinţă. Între cei doi nu mai existau decît umbre. Aşa e. Nu mai aveau nimic comun decît amintirile şi copiii. Iar ea credea că şi pe copii el îi punea în primejdie. Deci, singurele care o mai puteau împiedica să nu-l ucidă erau amintirile. Mi se va spune apoi că între amintiri şi copii, o femeie normală trebuie să aleagă copiii. Într-adevăr, cine ar prefera să păstreze o amintire în locul unui copil? Da, onorată instanţă. Şi totuşi, repet, crima rămîne crimă. În clipa în care am începe să scuzăm crimele, aceasta, vrem sau nu vrem, ar fi o încurajare a crimei.
Căci circumstanţele atenuante găsite de justiţie sînt vinovate pentru multe crime care s-au săvîrşit. Sînt destui asasini care şi-au răpus victimele cu grija de a-şi asigura şi nişte circumstanţe atenuante. Dacă n-ar fi existat atîtea circumstanţe atenuante în justiţie, ar fi existat mai puţine crime. Şi puneţi, vă rog, în balanţă oamenii nevinovaţi care au murit datorită acestui fapt şi rezultatele milei greşit înţelese de judecători. S-au făcut oare criminalii mai buni? Merită oare să moară un singur om nevinovat pentru a fi noi clemenţi cu criminalii? Răspunsul meu e: categoric nu! Şi vreau să adaug că ideea în sine de circumstanţă atenuantă se bazează pe o iluzie, pe o eroare. Ce modifică, de fapt, acceptarea unei circumstanţe atenuante? Mai poate fi înviată victima? Nu, moartea unui om rămîne ireversibilă, din păcate. Atunci? Să recunoaştem că circumstanţele atenuante acţionează numai contra victimelor şi în favoarea criminalilor. De aceea, convingerea acuzării e că singura realitate de care trebuie să ţinem seama este că un om, un criminal, a ridicat viaţa altui om, unei victime.
Şi pe urmă o crimă este ea însăşi un proces. E adevărat, un proces în care criminalul îşi arogă singur rolul de instanţă care condamnă la moarte, dar un proces. Hotărîrea de a omorî este ca o sentinţă. Iar criminalul trece la executarea acestei sentinţe. Oare nu avea victima anumite circumstanţe atenuante de care acuzata, în rolul de instanţă pe care şi l-a luat, trebuia să ţină seama? Asemenea circumstanţe erau cu duiumul. Cum bănuiesc că apărarea va căuta să înduioşeze curtea invocînd circumstanţe atenuante pentru criminal, eu voi căuta să invoc circumstanţele atenuante de care trebuia să beneficieze victima şi care i-au fost refuzate. De ce ar avea dreptul la circumstanţe numai criminalii, nu şi victimele?
Iată, victima era un om hăituit. Un om care a acţionat din dragoste de adevăr. Puneţi-vă în situaţia lui. Să fii urmărit, să trăieşti acest coşmar care e relatat pe larg în dosar şi asupra căruia nu mai vreau să insist, să te simţi tot timpul încolţit, în primejdie, să auzi cîini lătrînd la telefon, să nu vezi în jurul tău decît indivizi care te urmăresc şi cîini care aşteaptă să te muşte, să ştii că acest spectacol sinistru este pus la cale cu sînge rece din culise, că cei care spărgeau becurile erau aceiaşi care umblau acum cu cîinii şi care vroiau să pună mîna cu totul pe oraş, să ştii, aşadar, toate astea, să vrei să scoţi adevărul la lumină, şi cine să te oprească? Propria ta soţie. Ea să te îndemne la compromis, la umilinţă, la acceptarea fricii, la desfiinţarea ta ca om. Să nu uităm că victima însăşi era un judecător. Iar un judecător nu poate trăi fără să creadă în adevăr. Odată umilită încrederea lui în adevăr, profesiunea lui a încetat, n-a mai rămas decît caricatura ei. Acest om îşi apăra mai mult decît demnitatea. Îşi apăra încrederea lui în dreptate. Sigur, ar fi trebuit poate să se gîndească şi la soţia lui, s-o facă să-l înţeleagă, s-o aducă de partea lui. Dar el n-a crezut-o, nici o clipă, în stare de o asemenea faptă. Nu bănuia că o împingea singur spre ură şi crimă. Acest om, vreau să spun, a fost animat de cele mai bune intenţii. Ce i se poate reproşa la urma urmei? Faptul că n-a acceptat să se umilească? Şi că a ţinut să creadă în adevăr? Că, înspăimîntat de frică, a mai găsit încă resurse să se; împotrivească fricii? Acuzata i-a imputat că nu-l interesa ce se va întîmpla cu copiii lui. Ei bine, nu-i adevărat. Rog curtea să consulte cu atenţie dosarul şi nu va găsi nici o dovadă din care să reiasă cinismul pe care acuzata vrea să ne facă să credem că fostul ei soţ îl afişa. Dimpotrivă, victima a fost permanent convinsă că nu se va întîmpla nimic copiilor săi. Las la o parte faptul că poate se înşela. Problema care ne interesează pe noi e ce credea, de fapt, victima. Era sau nu era cinic judecătorul cînd îşi continua încăpăţînat ancheta? El vroia să cunoască adevărul. Iar profesia unui judecător este chiar adevărul. Vă întreb pe dumneavoastră care sînteţi judecători. Aţi putea să renunţaţi la adevăr? Aţi putea să trădaţi adevărul ca să vă salvaţi pielea? Dacă răspunsul este "da", înseamnă că judecătorul ucis a fost un idealist. Dar dacă n-ar exista nici un judecător idealist, probabil n-ar mai exista justiţie. Justiţia se sprijină, onorată instanţă, pe judecători care pun adevărul deasupra oricărui alt interes. Să respectăm memoria unui judecător idealist şi să nu-i reproşăm că n-a ştiut să sacrifice adevărul. Interesul său ar fi fost să înceteze ancheta, să lase totul baltă, în felul acesta ar fi avut poate linişte şi nu s-ar fi întîmplat nimic. Dar n-a putut. Era vinovat pentru asta? Şi, oare, trebuia cumva să sacrifice un adevăr care interesa un oraş întreg pentru a-şi apăra pielea lui? Soţia sa asta îi cerea în fond. "Nu trebuie să te intereseze oraşul, n-au decît să moară toţi, dar nu vreau să mă expui pe mine şi pe copii." Judecătorul nu ştia, desigur, că prin hotărîrea sa de a afla adevărul a împins lucrurile atît de departe încît s-ar fi putut să sufere soţia şi copiii lui. Poate, dacă ar fi înţeles asta, ar fi cedat. Să nu-l facem mai idealist şi mai erou decît era. Să nu-i dăm proporţii de erou antic sau de erou racinian. Deşi n-ar strica, poate, să existe printre noi din cînd în cînd şi eroi antici şi eroi racinieni. Vreau să spun că acest judecător cinstit, acest om al dreptăţii şi al adevărului n-a nedreptăţit cu nimic, conştient, nici pe soţia sa, nici pe copiii săi. Dimpotrivă, cînd şi-a dat seama ce se întîmpla cu soţia sa, a încercat să repare lucrurile. Din păcate, ea nu l-a crezut. Nu l-a crezut şi l-a ucis. Iar acum cere înţelegere şi clemenţă, invocă circumstanţe atenuante. Oare i le-aţi putea acorda cu conştiinţa senină? Circumstanţele atenuante acordate acuzatei n-ar face decît să atîrne o piatră de moară de picioarele adevărului. Cine dintre cei care asistă la acest proces va mai risca ceva pentru adevăr dacă dumneavoastră veţi acorda circumstanţe atenuante? Cine va mai ezita să fie cinic, să nu-l intereseze decît propria persoană, indiferent ce se întîmplă cu ceilalţi?
Gîndiţi-vă, domnilor judecători, că dînd circumstanţe atenuante în acest caz faceţi o triplă nedreptate. Mai întîi nedreptăţiţi victima, apoi nedreptăţiţi chiar profesia dumneavoastră şi în cele din urmă îi nedreptăţiţi pe alţii, care vor fi ucişi de-acum înainte pentru că judecătorii vor renunţa la anchetele lor, din egoism, şi pentru că asasinii îşi vor pregăti cu grijă circumstanţele atenuante. Hotărîţi, dar nu uitaţi toate astea în clipa cînd veţi pronunţa verdictul. Nu uitaţi că pe lume nu există numai dresori. Există şi victimele lor şi aveţi datoria să judecaţi astfel încît să fie mai puţine victime. Nu uitaţi că pe lume există nu numai compasiune. Există şi frică. foarte multă frică, iar judecătorii trebuie să micşoreze frica, dacă pot, nu s-o ajute.»

Bineînţeles, spusesem totul prin prisma acelei "stări de procuror". Pentru că, trebuie să ştiţi, în procesele mele jucam totdeauna cinstit. Aruncam de fiecare dată toate cărţile pe masă. Nu avansam un argument doar ca să-mi ofer singur prilejul să-l combat apoi. În rolul procurorului, eram procuror. În acela al apărătorului, eram apărător. Lupta era, aşadar, dreaptă, fără şiretlicuri.
Cînd am terminat, eram obosit. Eleonora s-a îndreptat spre mine. A vrut să-mi spună ceva, pe urmă a renunţat. Dealtfel, probabil, fiecare simţea nevoia de puţină tăcere.
A doua zi, am făcut aceeaşi minimă punere în scenă şi am pronunţat apărarea. Mă urmăriţi?

«Am ascultat ieri cu surprindere rechizitoriul. Vă mărturisesc că nu credeam că se poate pleda cu atîta pasiune împotriva singurului sentiment care dă justiţiei un sens înalt. Pentru că nu dreptatea este lucrul cel mai înalt la care poate aspira cineva care a îmbrăcat roba de judecător. Dreptatea poate fi oarbă şi rece. Dreptatea poate, cădea ca un cuţit de ghilotină pe gîtul unui condamnat. O, nu vă temeţi. Nu voi pleda împotriva dreptăţii. Scopul justiţiei este, ştiu şi eu, dreptatea, obiectul justiţiei este dreptatea. Şi totuşi, onorată curte, un adevărat judecător nu se poate opri aici. Dreptatea singură nu e de ajuns pentru a da grandoare justiţiei. Dreptate au făcut şi cei care au aplicat legea talionului. Care au spus "ochi pentru ochi, dinte pentru dinte". Dreptate au făcut şi cei care au tăiat mîna celui care fura sau au jupuit de viu pe cel care ucidea. Dreptatea s-a împărţit în multe feluri pe lume. Şi există dreptăţi care s-au făcut cu aceeaşi răceală ca şi nedreptăţile. Dreptatea a fost uneori la fel de crudă ca şi nedreptatea. Şi atunci vă întreb. Asta a urmărit justiţia? Pentru asta a fost instituită? Pentru a răspunde unei cruzimi nedrepte cu o cruzime dreaptă? Dacă scopul societăţii a rămas cruzimea şi singurul lucru pe care l-a visat omul a fost ca această cruzime să nu fie nedreaptă, ci dreaptă,, atunci îl înţeleg şi îl aprob pe domnul procuror. Dar dacă omul a urmărit să înlocuiască nu numai nedreptatea cu dreptatea, ci să înlăture chiar cruzimea, atunci cer iertare instanţei, dar nu pot decît să-mi exprim surprinderea pentru cele auzite ieri în această sală. Domnul procuror a pledat cu înfocare şi intransigenţă pentru ceea ce credeam depăşit. Pentru aplicarea legii talionului. Dinte pentru dinte, ochi pentru ochi. Crimă pentru crimă, acesta a fost de fapt îndemnul pe care ni l-a făcut domnul procuror. Care e în fond logica sa? A murit victima? Moartea sa e ireversibilă? Atunci să moară şi acuzata. Nu e aceasta chiar legea talionului?
Domnul procuror a declarat că se pronunţă în principiu împotriva circumstanţelor atenuante. Îi voi urma exemplul şi mă voi opri tot la principii. Eu cred că dreptatea singură nu dă măreţie justiţiei. Pentru a fi într-adevăr măreaţă şi umană, justiţia trebuie să însoţească dreptatea cu compasiunea. Numai aceasta ne salvează de la trista condiţie de automaţi ai dreptăţii. Pentru că un judecător n-are voie să judece doar cu raţiunea. El trebuie să judece şi cu inima. Căci numai inima noastră e în stare să înţeleagă întreaga tragedie în care ne aflăm uneori chiar în faţa dreptăţii.
Cine nu s-a cutremurat cînd Oedip îşi descoperă crimele? Or, cel care judecă numai cu raţiunea va rezolva simplu şi acest caz. Oedip şi-a omorît tatăl şi s-a culcat cu mama sa, nelegiuiri ireversibile. E, deci, un criminal care trebuie aruncat în prăpastie. A-l ierta înseamnă a încuraja paricidurile şi incesturile, după teoria acuzării. Din punctul de vedere susţinut de procuror în ajun, pentru ca nici un Oedip să nu îndrăznească să mai ridice mîna asupra tatălui său şi să se îndrepte spre patul mamei sale, justiţia trebuie să-l judece pe Oedip fără milă. Or, abia aşa ar fi mai oarbă decît Oedip după ce el şi-a scos ochii. Am spus "milă", dar ar fi trebuit, poate, să folosesc alt cuvînt. În faţa tragediei lui Sofocle nu simpla milă ne împiedică să-l privim pe Oedip ca pe un criminal. În ciuda faptului că mîinile lui sînt pătate de sînge, simţim un fel de fraternitate care ne leagă de el, o fraternitate tragică, deoarece ne dăm seama că el a fost unealta destinului, că n-a ucis pentru că a vrut, că destinul l-a împins la crimă. Ei bine, onorată instanţă, aceeaşi "milă tragică" o cer pentru acuzată. Cum a ajuns ea să ucidă? Cine a împins-o la asta? A avut ea vreodată instincte criminale care au răbufnit acum? Cei care au împins-o sînt cei care au răspîndit frica. Da, ei sînt principalii vinovaţi. Toţi cei care au spart becurile îngrozind lumea, toţi cei care au umplut oraşul de cîini, toţi dresorii care au apărut peste noapte, toţi indivizii care plimbîndu-se cu cîinii de zgardă i-au ameninţat soţul, toţi cei care au făcut-o să creadă că o primejdie gravă plana asupra copiilor ei. În acele momente acuzata nu mai era o femeie stăpînă pe sine. Era o unealtă în mîinile fricii dezlănţuite. Ea n-a făcut decît să cedeze în faţa fricii, să lase frica din ea să ucidă. Nu ea a ucis, ci frica. Iar în acest proces nu există o singură victimă. Există două victime. Nu voi susţine, în replică la pledoaria acuzării, că judecătorul ucis de soţia sa era de vină. Şi că şi-a meritat parţial soarta. Nu, el rămîne, cum a zis acuzarea, o victimă. Numai că alături de el, mai tragică, este o altă victimă. O femeie care va trăi de-acum înainte ca Oedip; pe care frica a scos-o din minţi, a transformat-o în unealta ei; care, într-un moment de disperare, a ucis pentru a-şi apăra copiii ameninţaţi şi care acum are o rană ce nu se va mai vindeca niciodată. Ei bine, domnilor judecători, veţi da dreptate fricii? Veţi lovi acolo unde a lovit şi frica? Veţi desăvîrşi opera fricii? Frica a făcut dintr-o femeie, care n-avea altă vină decît că îşi iubea copiii, un criminal. Dar un criminal care este, de fapt. o victimă. Nu cer prin urmare circumstanţe atenuante pentru clienta mea. Învinuiesc frica deoarece ea a tîrît ambele victime într-o tragedie.
Într-adevăr, aveţi datoria să judecaţi astfel încît să fie mai puţine victime. Aveţi datoria să micşoraţi frica, dacă puteţi, nu s-o ajutaţi. Sînt de acord din acest punct de vedere cu domnul procuror. Numai că domnia-sa, orbit de legea talionului, n-a vrut să vadă adevărul după ce l-a invocat tot timpul. Or, adevărul acesta e: în timp ce frica rîde poate în hohote undeva în afara acestei săli, victima ei aşteaptă să devină şi victima judecătorilor. Alegeţi cui vreţi să daţi dreptate. Nu vă cer milă, ci vă cer să nu înjosiţi dreptatea, împingînd-o în tabăra fricii.»
Terminînd, m-am dus spre Eleonora.
― Ei, fetiţo, acum să te văd. Retrage-te şi deliberează.
― Eu? se bîlbîi ea speriată.
― Evident. Ştii că sentinţele n-au fost niciodată specialitatea mea...

17.

Ceea ce mi se întîmplase şi altădată mi s-a întîmplat pînă la urmă şi atunci. Procesul mi-a dat o stare de efervescenţă, dar după ce a trecut exaltarea provocată de el am rămas cu o senzaţie de gol. În plus, datorită faptului că de data aceasta avusesem martori, lucrurile s-au agravat. Totul a început să mi se pară ridicol, o exhibiţie penibilă şi mă feream de Eleonora. Mă gîndeam că avea acum motive puternice să mă creadă un cabotin; şi ce zic eu cabotin... cabotinii vor să joace pentru un public numeros, or, eu mă mulţumeam cu o singură persoană şi cu păianjenii din sala de aşteptare... Poate mă urmărise cu compasiune. Îşi va fi spus: "Păcat de calităţile lui"... Sau se prefăcuse că mă ia în serios, ca să nu mă contrarieze, cum procedezi cu nebunii, de teamă că altfel, cine ştie, puteam să devin furios, să mă reped la ea şi s-o strîng de gît. Era mai prudent să mă lase să mă joc de-a procesele dacă aveam chef şi pe urmă era chiar amuzant să observi logica unui nebun surescitat de convingerea că el reprezintă Tribunalul. Poate că în sinea ei nu s-ar fi mirat să mă audă într-o zi că-mi asum chiar rolul lui Dumnezeu, convocîndu-i şi pe ea şi pe dresori la Judecata de apoi... Toate prostiile astea îmi treceau prin cap şi clocoteam de furie şi de ruşine. Eram îndîrjit împotriva Eleonorei şi cîteva zile n-am discutat nimic cu ea. Ce vreţi, domnilor, m-am obişnuit cu ideea că oamenii mă privesc bănuitor. Nu mai ştiu să am încredere în simpatia lor, ceea ce, îmi dau seama, e un lucru foarte grav.
Astăzi înţeleg chiar mai mult. Atunci încă mai exista un spectator, un martor la ceea ce spuneam. Cît timp mai există cineva lîngă tine înseamnă că poţi vorbi ca pentru toată lumea, chiar dacă te ascultă şi păianjenii. Şi nu e nevoie să ridici tonul. Abia acum, după plecarea Eleonorei, ştiu de fapt ce deosebire este între singurătate şi pustiu. Şi că există şi o altfel de frică. Vedeţi în ce situaţie ciudată mă găsesc, domnilor? Eu am descoperit frica între oameni. Trăiam între oameni şi visam pustiul; iar într-o bună zi oamenii m-au făcut să aflu ce înseamnă cobra, ce înseamnă frica. Aici totul părea inofensiv. Mă speria numai golul din jurul meu. Pentru ca într-o zi să mă lovesc iarăşi de cobre, să descopăr că orice pustiu cloceşte o cobră. În gara asta am aflat că frica de pustiu e şi mai rea decît frica de oameni. Cu oamenii te mai înţelegi, te fereşti, te explici, profiţi de o licărire de compasiune. Uneori frica aţipeşte sau oboseşte. Deh, oamenii au slăbiciunile lor. Nu sînt absoluţi ca pustiul. Pustiul nu iartă, nu uită şi n-are momente de slăbiciune. El e orb şi implacabil. Un călău somnolent şi necruţător care n-are nici vanitatea puterii, nici nevoia de a se spăla pe mîini ca Pilat sau de a se arăta uneori mărinimos. Te ucide ca pe o gînganie fără să-ţi dea nici o importanţă. În pustiu nu există martiri. Nu există decît gîngănii. Vă daţi seama că Golgota nu era cu putinţă decît între oameni? Pustiul nu bate cuie. El te omoară fără să, te atingă, fără să te vadă şi fără să te urască. Îmblînzitorii rămîn uneori imobili şi visează parcă, adulmecînd vîntul. Pustiul nici nu visează, nici nu se trezeşte. Da, domnilor, nu există un călău mai curat şi mai înfricoşător.
Şi ce concluzie să trag de aici? Că nu există scăpare din frică? Pe lîngă toate defectele mangustelor imperfecte, eu mai am un defect. Odată ce-am văzut cobra, o duc se pare cu mine. Chiar dacă fug de ea. Şi cînd mă aştept mai puţin, o văd din nou. Dar nu am singurul defect care ar fi închis zidul în jurul meu lăsîndu-l fără nici o fisură. Nu mi-am pierdut cu totul speranţa niciodată. Uneori îmi repet că pentru a redescoperi paradisul trebuie să treci prin infern. Şi că pentru a regăsi viaţa normală, după ce n-ai ştiut s-o preţuieşti, trebuie să străbaţi un coşmar. Să străbaţi, adică să depăşeşti. Un coşmar fără limite ar fi un coşmar zadarnic, deoarece învăţătura lui nu ţi-ar mai servi la nimic. Am rămas un naiv, poate, dar eu vreau să cred că toate coşmarurile sînt provizorii. De aceea vă şi vorbesc mai departe. Mai sper că într-o zi o să vă şi văd în vreme ce vorbesc».
Am pus, dealtfel, lîngă decalog o altă foaie de hîrtie pe care am scris cu litere mari:
"Iremediabilă e numai greşeala de a te lăsa strivit."

Poate că aţi înţeles, în sfîrşit, din asta cine sînt, domnilor. Aţi observat că de cînd am început să vorbesc nu fac decît să repet "eu, eu, eu"? V-am spus ceva pînă acum în afară de gîndurile mele, de amintirile mele? Nu, şi nici să nu vă aşteptaţi s-o fac. Nu pot altfel, deoarece simt nevoia să mă explic. Şi pe măsură ce mă explic mai mult, am impresia că mă încurc mai mult. Ceea ce mă descumpăneşte şi mă împinge să ridic tonul şi să reiau totul de la capăt. Poate n-am fost destul de limpede. Poate am vorbit prea încet. Se pare că, pentru destui inşi, înţelepciunea este arta de a te iubi numai pe tine fără ca asta să bată la ochi. Ei îşi iau aerul unor surori de caritate avînd grijă însă numai de sănătatea lor. Eu nu sînt nici pe departe un înţelept. Poate nu mi-am detestat defectele cît ar fi trebuit. M-am lovit totdeauna de gîndul că au grijă de asta ceilalţi. Dar iubesc multe lucruri dincolo de mine. Spun "eu, eu, eu" numai pentru că vreau să mă explic şi pentru că în timp ce vreau să mă explic mi se pare că intru în conflict cu cei care mă ascultă... Nu, nu vă reproşez nimic. Vreau doar să vă arăt că mereu am visat binele şi toate mi-au ieşit pe dos... Dealtminteri, ştiu că mărturisirile prea sincere par scandaloase. Mulţi s-au învăţat cu o anumită pudoare a minciunilor cuviincioase, tresar cînd le spui prea direct ce ai de spus.
Nu le convine. Preferă să audă totul ca prin vată. Atunci rămîn liberi să reacţioneze cum vor, inclusiv să se comporte ca şi cînd n-ar fi auzit... Dar eu însumi n-am fost de atîtea ori surd? Uneori ştim de la noi cum arată surzenia şi tocmai de aceea ne pierdem încrederea în simpatia celorlalţi.
După cum vedeţi nu mă feresc să-mi recunosc defectele. Sînt chiar înclinat să le exagerez într-un sens. Adică sînt gata să accept că defectele mele s-au transformat în destin. Ceea ce în adîncul meu nu vreau să cred. Nu eu am creat cobrele pe lume şi nu eu am împărţit oamenii în îmblînzitori şi victime. Nu eu am ţipat în frizeria aceea, deşi aş fi putut s-o fac. Eu cel mult pot fi acuzat că n-am zis: "O criză de isterie, am mai văzut noi de-astea". Dacă aş fi zis aşa, poate aş fi fost scutit de tot ce-a urmat. Sau măcar dacă aş fi ales limpede între două căi: ori să nu mă iubesc deloc, ori să nu mă iubesc decît pe mine. Ori sfînt, ori şobolan, nu poţi să fii şi una şi alta în acelaşi timp. Cu toate acestea sînt gata să-i absolv pe cei care m-au împins în pustiu şi să caut răul numai în mine. O, nu vreau să vă înşel, să vă mint şi să-mi dau importanţă. Nu fac asta din generozitate, din mărinimie. Dacă nu sînt sfînt, nu pot nici să întorc obrazul şi să vă rog: "Loviţi-mă încă mai tare!" Fac asta dintr-un motiv egoist. Fără să vă daţi seama, v-am atras într-o cursă, domnilor, e momentul să recunosc. Credeaţi că ascultaţi o spovedanie şi de fapt ascultaţi o pledoarie. Sala de aşteptare nu e confesional, ci sală de tribunal. Pentru că am rămas singur cu pustiul, m-am hotărît să înfrunt cel mai dificil dintre procesele mele şi cel mai inutil.
Acum aţi înţeles. Nu sînt nici sfînt, nici profet, nici predicator. Sînt pur şi simplu un om care-şi pledează cauza. Am început, aşteptînd-o pe Eleonora, propriul meu proces. V-am ales drept judecători şi am început să-mi depun mărturia.
Poate că era inevitabil. Întotdeauna mi-am judecat, indirect, numai procesul meu. Chiar cînd n-am vrut asta. Toate procesele mele n-au fost, poate, decît prilejuri pentru a judeca un singur mare proces, în care nu puteam obţine decît condamnarea mea. Dar, iertaţi-mă, domnilor, cine nu-şi pledează cauza? Oare dumneavoastră nu pledaţi acum prin tăcerea prudentă cu care, probabil, mă ascultaţi, cauza oamenilor respectabili care nu umblă ca mine după năluci? De ce mi-aţi reproşa mie ceea ce face toată lumea? Poate nu ştiu să spun ce am de spus în tăcere, dar nu mă judecaţi după faptul că vorbesc atît. Sînt, într-adevăr, împrejurări cînd, dacă nu vorbeşti, mori.
Şi trebuia să mă hotărăsc. Dacă nu mă judecam singur, rămîneam nejudecat de nimeni. Nu, nu ţin prin asta să-mi cuceresc o aureolă romantică. La ce mi-ar folosi? Între altele, vă mărturisesc că unul dintre cele mai mari defecte ale mele a fost că nu m-am priceput să mint nici măcar cînd alţii nu-mi cereau decît asta. Dar "nejudecat" înseamnă în capul meu "neiertat". Şi am să-mi reproşez destule lucruri, care aici, în pustietatea asta, au ieşit la suprafaţă ca untdelemnul. Nu m-am priceput nici să călătoresc prin viaţă, nici să iau din ea doar peronul. N-am fost mulţumit cu ceea ce am avut, dar n-am ştiut nici ce vroiam să obţin. Şi luptînd împotriva ratării, n-am făcut decît s-o ajut, să mi-o pregătesc. Am dorit mereu să ies din coaja mea pe o plajă în faţa mării unde să mă pot face una cu nisipul, cu pietrele şi cu pescăruşii şi în acelaşi timp, obsedat de mine însumi, am făcut totul ca singurătatea mea să devină perfectă. Şi astfel n-am trăit poate decît pentru mine, cu toate că am iubit atîtea lucruri. Ca şi cum toate eforturile mele au fost îndreptate spre un singur scop: să-mi ridic singur, dinlăuntru, propria închisoare şi să-i astup toate căile de ieşire. Dacă Eleonora n-ar fi plecat, m-aş fi îndrăgostit poate de ea şi aş fi fost salvat atunci. Puteam aştepta liniştit. Dacă nu cumva chiar dragostea era trenul pe care-l aşteptam. Acum coaja din jurul meu nu mai are cum să crape. Şi, bineînţeles, nu vine nici un tren.
De fapt, v-am spus; nu mai aştept trenul demult. O mai aştept pe Eleonora. Nu-i aşa că e mai important să aştepţi pe cineva decît un tren? Dacă nu vine, voi încerca un lucru care-mi pare uneori un fel de a da o raită dincolo de moarte.
Într-o noapte am visat ceva îngrozitor. Mă aflam în faţa unui ecran cu puncte şi săgeţi luminoase. Ca la un mare aeroport. În dreptul fiecărui punct exista o cifră de culoare albastră. Săgeţile erau portocalii şi se mişcau, lunecau ca nişte şopîrle luminoase. Pe măsură ce mă uitam, îmi dam seama că era o regulă în acele mişcări. O forţă nevăzută le comanda. La început mi-am închipuit că trebuia să fie o rampă de lansare pentru rachete acolo. Apoi am descoperit cu groază o rîpă pe care umblau, în sus şi în jos, elefanţi orbi. Rîpa semăna cu povîrnişul plin de ferigi întîlnit în drumul spre pădure. Şi toată era plină de omizi. Un strat gros de omizi pe care elefanţii le zdrobeau mergînd, lăsînd în urma lor un mîl alunecos şi scîrbos care se lăţea pe iarbă. Dar pe măsură ce omizile mureau zdrobite ca sub şenilele unor tancuri, altele urcau şi coborau, venind din toate părţile sub picioarele elefanţilor. Mîlul animal se îngroşa, picioarele elefanţilor se afundau tot mai mult în el şi am înţeles că nimeni n-avea scăpare acolo... omizile urmau să-i înghită pe elefanţi, să-i acopere sub nămolul lor foşnitor, dar, intrînd în mîzga lăsată de omizile moarte, mureau la rîndul lor în mlaştina aceea aproape vie... Am vrut să plec, scîrbit şi înspăimîntat, dar am făcut un pas greşit şi am alunecat în ea. Mă duceam la vale, apropiindu-mă de elefanţi şi în zadar încercam să mă opresc. Atunci m-am trezit. Dimineaţa scălda geamurile murdare ale gării. Şi chiar deasupra mea un păianjen îşi ţesea pînza. Dar uneori mi se pare că mai alunec încă...
Nu e şi destinul ca un elefant orb? m-am întrebat atunci. El nu alege între bine şi rău. Şi dacă nimereşti între copitele lui...
Eleonora mi-a spus mai tîrziu că mă credea în stare să pledez orice, la fel de bine, şi pro şi contra. Se înşela. Dacă s-ar putea pleda la fel de bine şi pro şi contra, ar însemna că nu există dreptate; există numai pledoarii; şi că nu există nimic adevărat; există doar oameni care motivează mai bine o cauză şi alţii care o motivează rău. Aşa că nu vreau să mă disculp. Faptul că mă ascultaţi e mai important pentru mine decît un verdict.
Dar destul cu justificările şi divagaţiile. Eleonora era nedumerită de ostilitatea mea inexplicabilă, iar eu mă afundam în impas. Ca să uit, m-am dus în mlaştină din nou.
De ce m-am dus noaptea, n-aş putea să vă explic.

18.

Am intrat în stufăriş şi, ca de obicei, mirosul bălţii mi-a dat o stare bizară de somnolenţă sau, mai exact, de confuzie care mă făcea să reacţionez ca în somn. Cum era lună, vedeam destul de bine la cîţiva paşi înaintea mea. În orice caz, îndeajuns pentru a mă mira faptul că, în ciuda vîntului, apa rămînea neclintită şi căpătase un luciu ciudat.
La un moment dat, m-am oprit să-mi trag sufletul. Atunci am făcut o descoperire care m-a împietrit. Luciul bălţii din stînga mea, peste care pilcurile de stuf aruncau o umbră înfricoşată, nu era decît un imens ochi deschis asupra mea de mlaştină.
Descoperirea asta m-a buimăcit. "E ochiul lui Dumnezeu", mi-am zis. Şi eram gata să mă prăvălesc în genunchi, dar gîndul că Dumnezeu n-ar putea avea un ochi atît de noroios m-a oprit. Ar fi fost o blasfemie gestul meu, nu o umilinţă.
Pe urmă, reacţia mea a fost şi mai stupidă. Mă simţeam stingherit şi supravegheat de acel ochi uriaş. Mă privea fix. Numai pupila mişca încet, ca o omidă. În rest, ochiul părea îngheţat, aţintit asupra mea ca un reflector rece. Iar imobilitatea lui devenea şi mai înfricoşătoare din pricina mişcărilor pupilei, transformîndu-mă în fir de praf, în gînganie, în gunoi. Mi s-a făcut frig. O frică iraţională a pus stăpînire pe mine cînd am văzut o broască tîrîndu-se, ca un punct negru, pe luciul acelui ochi imens care nu clipea măcar, rămînea mai departe fix şi sticlos. Am luat-o la fugă, dar după cîţiva paşi înotam pînă aproape de genunchi în pămîntul mocirlos şi m-am poticnit. Un rîs bubuitor a umplut mlaştina, cutremurînd liniştea şi făcînd trestiile să foşnească.
Atunci am simţit o mînă pe umăr. Am sărit ca ars, dar, din spate, o voce răguşită mi-a poruncit: "Stai, nu te întoarce!" M-am supus. După cîteva clipe, în care nu s-a mai auzit decît foşnetul trestiilor, aceeaşi voce a continuat: "Crezi că e atît de simplu?" Nu înţelegeam ce anume trebuia să fie simplu şi nu era, dar n-am întrebat. Necunoscutul rîse în spatele meu. Nu era acelaşi rîs pe care-l auzisem înainte reverberînd. Era mai ascuţit şi întrerupt de sughiţuri. Fără să întorc capul, am încercat să trag cu coada ochiului şi am zărit două picioare pline de noroi. Aceeaşi voce m-a apostrofat ironic: "Decît să te chinui aşa, îţi dau voie să te întorci". Dar parcă acum îmi era teamă. Am rămas nemişcat. "Hai, Întoarce-te!" îmi porunci vocea. Şi m-am supus.
Primul lucru care m-a izbit la necunoscutul din faţa mea a fost gura ştirbă. Lăbărţate într-un rînjet batjocoritor, buzele cărnoase dezveleau gingiile goale în care mai stăteau înfipţi cîţiva dinţi putrezi. Apoi i-am văzut faţa ciuruită de vărsat, sprîncenele spălăcite, ochii reci, de broască, şi guşa. O guşă mare pe care o purta sub barba roşie ca pe un medalion. Părea plictisit de prezenţa mea acolo şi mă lumina cu o torţă a cărei flacără îi ascundea o parte din trup. Îi distingeam bine doar capul şi picioarele crăcănate. Nu îndrăzneam să zic nimic, aşteptam. Am observat că avea pungi mari sub ochi şi că îi zvîcnea puternic jugulara, încît credeai că dintr-un moment în altul i se putea întîmpla ceva. Fără să spună nimic, a ridicat apoi torţa şi a apropiat-o, ca şi cum ar fi vrut să mă vadă mai bine, şi atunci am simţit un miros de ars. În prima clipă am crezut că flacăra mi-a ars ochii. Dar ea îmi pîrlise numai sprîncenele. "Trebuie să fie un îmblînzitor", mi-am zis, şi mă aşteptam să-l văd scoţînd din sîn o cobră. Tocmai trecea un nor în dreptul lunii. "Aşteaptă, cu siguranţă, să reapară luna ca să mă înspăimînte", m-am gîndit. Cînd norul a trecut, mi-am dat seama că avea tatuată pe braţ o cobră, dar că la sîn strîngea o mangustă. Cu o mînă ţinea torţa, iar cu cealaltă strîngea la piept mangusta care mîrîia acum spre mine, arătîndu-şi dinţii ascuţiţi. "Ştii că n-aveai voie să pătrunzi în această mlaştină?" m-a întrebat îmblînzitorul. "Nu ştiam", m-am bîlbîit eu.
Aşteptam să se întîmple ceva şi nu se întîmpla nimic. Îmblînzitorul nu-mi mai dădea nici o atenţie. Privea în gol, ascultînd vîntul şi parcă vedea în clipa aceea un lucru pe care eu nu-l puteam vedea. Mangusta adormise în braţele lui. Nu îndrăzneam să mă mişc şi, dealtfel, nici nu ştiu dacă aş fi reuşit s-o fac. Ascultam şi eu vîntul. Într-un timp, am auzit un schelălăit de cîine. Atunci îmblînzitorul a tresărit şi, scuturîndu-se din toropeala care-l copleşise, a ridicat torţa şi a zis poruncitor: "Luaţi-l!"
Doi inşi pe care nu-i văzusem pînă atunci, unul înalt şi uscat, altul bondoc şi cu fruntea teşită, s-au apropiat şi m-au înhăţat. M-au prins de umeri ţinîndu-mă strîns, ca să nu pot scăpa, şi m-au tîrît prin mlaştină. Înotam în noroi pînă la genunchi acum, dar ei nu se opreau nici o clipă. Se vedea că erau învăţaţi să meargă prin noroi şi cunoşteau perfect fiecare smîrc, fiecare perdea de stuf, deoarece nu ezitau deloc.
Am zărit, mai întîi, licărind prin stufăriş, o lumină roşie care creştea pe măsură ce înaintam. Am priceput apoi că era lumina unui foc. Curînd am văzut clar flăcările focului, şi în aceeaşi clipă am încremenit recunoscînd locul. Eram în faţa colibei unde îi văzusem pe îmblânzitori şi pe care o căutasem în zadar.
Mă izbea un miros îngrozitor pe care nu-l puteam defini. Era un miros dulceag şi greţos în acelaşi timp. Te făcea să vomiţi. Ştiţi cum miroase lemnul de santal? Ei bine, imaginaţi-vă acest miros dulceag amestecat cu miros de baltă stătută. Ceva de-ţi venea să-ţi verşi maţele.
Apropiindu-ne, eram mirat că nu vedeam pe nimeni în jurul focului. Locul părea pustiu. La uşa colibei, cei doi îmblînzitori m-au părăsit dispărînd undeva în spate. Am mai auzit cîtva timp zgomote şi pe urmă n-am mai auzit decît vîntul. Suna printre trestii şi uneori părea o melodie. O melodie ciudată pe care o cunoşteam de undeva. Am ciulit urechea. Da, era cîntecul pe care-l cîntau îmblînzitorii cobrelor. Era ca şi cum îmblînzitorii stăteau ascunşi în stufăriş şi de-acolo cîntau îngînîndu-şi melodia cu vîntul.
Din ce în ce mai mult, mă intriga faptul că mă lăsaseră singur. De ce mă aduseseră atunci acolo? Mi se părea curioasă purtarea celor doi îmblînzitori. M-am gîndit că dispăruseră să bea ceva şi pe urmă aveau să se întoarcă, să-mi facă de petrecanie sau să mă ducă în altă parte. Dar mai degrabă vroiau, probabil, să-mi facă de petrecanie. "Voi putrezi în smîrcuri ca fluturii", mi-am spus. Şi scuturîndu-mă de silă, m-am hotărît să încerc să fug. Mă puteam strecura pînă în stufăriş. Apoi... N-aveam să găsesc, desigur, drumul de întoarcere, dar mă puteam ascunde pînă dimineaţa şi atunci, uitîndu-mă la zborul ciorilor... Eram gata să trec la acţiune cînd am îngheţat. "Aşadar, de aceea..." Atît am fost în stare să bîigui. Pe urmă, parcă totul mi s-a ars în minte şi nu mai aveam în cap decît cenuşă. În faţa mea, la lumina flăcărilor, două cobre mă priveau fix. Erau somnoroase încă şi încolăcite, dar nu mă pierdeau din ochi. Cît aveau să întîrzie astfel? Nu mult timp. Din clipă în clipă, aveau să se trezească de-a binelea. Le şi vedeam înălţîndu-se pe coadă, începînd să se legene, scoţînd limbile şi şerpuind dinaintea mea, aşteptînd să fac o mişcare ca să mă atace. Cît puteam rezista, trebuia să rămîn ca o stană de piatră. Dar oricît mi-aş fi încordat voinţa, tot aveam să obosesc, să adorm în picioare, să mă clatin. Ar fi fost de ajuns. Prin întuneric, am observat un băţ pe butucul înalt de lîngă mine. Am întins încet mîna, ferindu-mă să fac mişcări brusce, şi l-am luat. Era o copilărie să mă apăr cu un băţ de cobre şi totuşi trebuia să fac ceva.
Nu era însă un băţ obişnuit ceea ce strîngeam eu în mînă. Din fericire era unul din fluierele pe care le foloseau îmblânzitorii. Atunci, n-o să vă vină să credeţi, din disperare am dus încet fluierul la gură şi, încercînd să imit melodia pe care o auzisem, ascultînd şi vîntul, am început să cînt. Cîntecul era mai degrabă trist, nu reuşeam să scot accentele insinuante pe care le auzisem la îmblînzitori, dar se pare că, oricum, el îşi făcea efectul. Cele două cobre s-au trezit de-a binelea, au ridicat capul şi au început să danseze în aer. Acum îmi era frică să mă opresc. Trebuia să cînt aşa fără oprire. Cum aş fi încheiat cîntecul, cobrele ar fi ieşit de sub vrajă.
Flăcările au scăzut cu timpul şi lingeau tăciunii gata să se stingă. Eu tot mai cîntam. Şi mă miram singur de unde ştiam să cînt melodia aceea pe care doar o ascultasem pînă atunci. Cînd, deodată, am auzit paşi în spatele meu şi cineva mi-a smuls fluierul. Cobrele s-au oprit o clipă în aer şi, imediat, unul din cei doi îmblînzitori, căci se întorseseră, a pornit să cînte el, în vreme ce celălalt îşi înfăşura mîinile şi picioarele în cîrpe, după care a luat un băţ şi a vîrît cobrele în sac.
M-au luat de-acolo şi m-au dus prin stufăriş la marginea unei bălţi care scînteia în lumina lunii. Acolo era o barcă veche, aproape putredă, legată de trestii. M-au împins în barcă, pe urmă s-au suit şi ei şi s-au apucat să vîslească din toate puterile. Curînd nu s-a mai auzit decît plescăitul vîslelor.
Abia atunci mi-am dat seama ce semnificaţie avusese întîmplarea de la colibă. Vasăzică putusem să joc rolul îmblînzitorului. "Ce uşor e să treci dintre victime între îmblînzitori", mi-am spus şi, în clipa aceea, mi-a fost scîrbă de mine. Parcă eram murdar tot. Melodia pe care-o cîntasem mă murdărise. Poate că tocmai de aceea mă lăsaseră acolo, lîngă colibă, singur, ca să zdruncine ultimul rest de încredere în mine. "Ce simplu e, la urma urmei, să te degradezi, mă gîndeam. Nu trebuie decît să se tulbure apa, să iasă la iveală noroiul"... Şi am vrut să mă aplec, să mă privesc în luciul bălţii, dar tocmai atunci am ajuns la un mal năpădit de stuf şi unul dintre îmblînzitori m-a îmbrîncit din barcă.
Pămîntul era, acolo, pietros. După vreo sută de paşi, am ajuns în faţa unei găuri mari şi negre, ca un crater căscat în pămînt. Nu distingeam altceva, căci luna dispăruse sub un nor. Cei doi au aprins o torţă şi, la picioarele mele, am văzut atunci nişte trepte de piatră, tocite, mîncate de ploi şi pe jumătate cotropite de iarbă. Fără o vorbă, mi-au făcut semn să cobor. I-am ascultat. Pe măsură ce coboram, simţeam un aer rece, de grotă sau de pivniţă.
Jos, începea un fel de culoar. M-au împins pe el şi am bănuit că pătrundeam într-o peşteră. Cînd mă atingeam de pereţii de piatră, îi simţeam umezi, lunecoşi şi parcă auzeam apropiindu-se un susur de apă. După o vreme, coridorul s-a lărgit şi nu mai trebuia să mergem ghemuiţi. Torţa a luminat un perete în care era săpată o uşă, tot de piatră, barată cu un drug mare de fier. Au deschis-o, mi-au făcut vînt dincolo de ea şi am auzit cum au trîntit-o la loc.
Aerul era foarte rece şi acum auzeam limpede apa curgînd pe pereţi, nu foarte departe de mine. Încercam să-mi imaginez cum arăta peştera cînd, deodată, o lumină violentă mi-a ars ochii. Cîteva clipe am rămas zăpăcit şi mai orb decît înainte. Stam cu pleoapele strînse şi totuşi lumina spărgea ecranul pleoapelor. În zadar mă forţam să închid ochii. Şi chiar cînd mi-am îngropat obrazul în palme, n-am scăpat cu totul de senzaţia că mă cufundam într-un fel de mlaştină albă. Auzeam din ce în ce mai limpede apa curgînd pe pereţi. "Poate am înnebunit", m-am gîndit cu spaimă, dar pe urmă mi-am zis că un nebun nu se mai teme de nebunie.
O clipă, lumina aceea brutală a slăbit şi atunci am întrezărit ce se afla în jur. Era o peşteră plină de stalactite şi de stalagmite dar... poate a fost numai o părere, provocată de obsesiile mele, dar stalactitele şi stalagmitele semănau cu nişte cobre pietrificate. Apoi, lumina a devenit din nou orbitoare şi n-am mai văzut nimic. Numai că imaginaţia mea lucra. Îmi închipuiam cum cobrele de calcar începeau să se însufleţească, să se mişte, să se întindă spre mine. Uneori cîte o picătură de apă îmi sărea în obraz sau pe mîini şi atunci tresăream ca muşcat.
M-am hotărît să caut uşa peşterii. Poate n-o blocaseră cu drugul de fier. Orbecăind, m-am îndreptat spre perete, retrăgîndu-mă de cîte ori mă loveam de vreo stalactită sau vreo stalagmită. În cele din urmă am reuşit să ajung. Pe peretele peşterii curgea o perdea subţire de apă. Am început să merg de-a lungul lui, pipăind cu degetele fiecare crăpătură, aşteptînd cu înfrigurare să găsesc crăpătura uşii şi cînd mi-am dat seama că făcusem, probabil, ocolul peşterii fără să descopăr ceea ce căutam m-a apucat un fel de disperare. Am pornit mai departe, de data aceasta mai încet, pipăind metodic fiecare centimetru pătrat din perete, verificînd fiecare zgîrietură. Lumina nu slăbea o clipă, năvălea prin pleoapele mele neputincioase şi mă orbea. Nu mă opream totuşi. Am făcut, astfel, de cîteva ori ocolul peşterii fără să dau de nici un semn de uşă. M-am pomenit strigînd de furie şi de neputinţă şi mă mir că în clipa aceea n-am înnebunit de-a binelea, deoarece în locul vocii mele am auzit ţipătul femeii de la frizerie, isteric, sfărîmîndu-se de pereţii de piatră. Deodată, m-am simţit apucat de umăr şi tras afară.
Nu vedeam nimic. Eram ca şi orb. Mergeam lovindu-mă de pereţii de piatră şi cînd am ajuns la capătul coridorului a trebuit să pipăi cu mîinile treptele ca să pot urca. Sus, după ce-am ieşit, m-au suit din nou în barcă, apoi, lăsînd barca, am mers o vreme prin stufăriş şi, undeva pe un dîmb plin de iarbă şi înconjurat de arbuşti, m-au legat cu spatele de un ciot. După care m-au lăsat iarăşi singur. Mă întrebam ce mai urma. Dar, probabil, mlaştina are într-adevăr ceva hipnotic, deoarece am adormit.
Cînd am deschis ochii luna strălucea şi am zărit o umbră în iarbă. M-am uitat mai bine şi am recunoscut-o pe femeia care mă uimise la colibă prin frumuseţea ei insolentă. Îşi lepădase zdrenţele şi se tăvălea neruşinată în iarbă la cîţiva paşi de mine. Am rămas cu privirea pironită de ea. Uitasem de cînd nu mai ştiam să mă bucur de nimic, de cînd nu făceam altceva decît să-mi sporesc spaimele. Acum, holbîndu-mă la femeia aceea goală, totul îmi dispăruse din minte. Nu mai eram decît un trup biciuit de dorinţă. Îi vedeam pulpele strălucitoare, sexul şi ochii provocatori. Nu scotea o vorbă, dar mă privea într-un fel care mă scotea din minţi. Luase o floare şi o mîngîia, dar o mîngîia obscen. Parcă îi simţeam mîngîierile, iar dorinţa muşca şi mai dureros din mine, în vreme ce ea îşi prelingea mîna pe tulpina florii fără nici un echivoc în neruşinarea gestului, privindu-mă fix cu ochii mari, rotunzi şi perfizi. Mă smulgeam să-mi rup legăturile şi nu puteam. Deodată am auzit paşi şi a apărut îmblînzitorul cu fruntea teşită. Ajungînd lîngă femeie, s-a oprit. În ochii ei dispăruse provocarea şi a licărit spaima. Fără o vorbă, îmblînzitorul a smuls-o de-acolo, a împins-o cîţiva paşi mai departe într-un tufiş şi acolo, fără să se sinchisească de mine, a posedat-o. După care a luat-o cu el, lăsîndu-mă scîrbit şi umilit.
Dimineaţa, am simţit că nu mă mai strîngea nimic. Nu-mi venea să cred. Şi totuşi aşa era. Nu eram legat, nu se vedea nici urmă de legătură şi parcă visasem totul.
Am cutreierat din nou prin mlaştină, să caut coliba, dar în zadar.
De fapt, nici eu nu ştiu ce să cred despre povestea asta cu coliba şi îmblînzitorii. Singurul lucru pe care pot să vi-l spun sigur e că, ajungînd în gară, aveam sprîncenele arse.

19.

Imaginea acelei femei îmi tulbura acum nopţile. O visam cum sta goală în iarbă la doi paşi de mine, cum mîngîia floarea şi mă privea cu neruşinare. Într-o noapte, ducîndu-mă în mlaştină, am văzut-o la lumina lunii. Se spăla de noroi într-o baltă. De sub noroi pulpele ei izbucneau strălucitoare; dar exact în clipa cînd a ieşit pe mal, de undeva din stufăriş a apărut un îmblînzitor care s-a distrat aruncînd un pumn de noroi peste sexul ei. Un alt îmblînzitor, în care l-am recunoscut pe bondoc, s-a apropiat de mine şi mi-a spus cu o voce rece: "Dacă te mai prind pe aici o păţeşti".
Nu m-am mai dus în mlaştină decît atunci cînd am căutat-o pe Eleonora.

Într-una din zile, cerul s-a înnegrit violent, de furtună. Nori ameninţători şi sumbri se tîrau în direcţia gării. Tremurînd, Eleonora mi-a spus că nu mai pomenise nori atît de cumpliţi.
Era, într-adevăr, un spectacol neobişnuit să vezi peste toată pustietatea asta învălmăşindu-se nori de iad, sfîşiaţi de fulgere şi înaintînd ca o canonadă de artilerie. Tunetele făceau să vibreze geamurile gării.
Spre deosebire de Eleonora, eu am copilărit în plină natură şi nu mă tem de furtuni. O dată am văzut cum un arbore a fost lovit de trăsnet chiar în faţa mea. Am căzut la pămînt ori m-am trîntit instinctiv în clipa aceea. Cînd am ridicat ochii, arborele era despicat în două. Parcă fusese despicat de o secure uriaşă. Altă dată, în timpul secerişului, trăsnetul a lovit un copil. L-a omorît pe loc. Copilul arăta frumos, liniştit, fără nici o umbră de spaimă pe faţă. Numai nările îi erau carbonizate.
Curînd a început ploaia şi atunci tunetele s-au rărit. Ploua torenţial, cu furie şi cu bucăţi de gheaţă cît un ou. O grindină cum nu mai întîlnisem. Bucăţile de gheaţă loveau cu zgomot acoperişul de tablă şi, de pe fereastra sălii de aşteptare, le vedeam rostogolindu-se pe peron, în vreme ce vîntul gonea norii ca pe o turmă de bivoli.
O rafală de vînt smulse uşa din spatele gării şi o izbi de perete. M-am dus s-o închid şi am rămas acolo, privind la furtuna de-afară.
Veneam destul de rar în acea parte a gării şi numai de nevoie, cînd trebuia să culegem urzici sau să scoatem apă din fîntînă. În rest, preferam să stăm în sala de aşteptare şi mai ales pe peron. Dar mi se pare că v-am mai spus asta. De cîte ori bufnea vîntul, izbea uşa de perete şi rafalele ploii pătrundeau înlăuntru. Pe podeaua murdară începuseră să se formeze mici pîrîiaşe. Trebuia să închid uşa mereu şi mi-am dat seama că, enervat, o trînteam de fiecare dată mai tare.
În timpul acesta, arţarul îndoit de furtună scotea scîncete de animal bătut. Apoi aceste scîncete s-au schimbat în chicote ascuţite. Parcă rîdea de mine paiaţa, făcînd plecăciuni.
Probabil că la mijloc au fost nu numai zgomotele arţarului. Doar le mai auzisem de atîtea ori pînă atunci. Aproape mă obişnuisem cu ele. Eram însă surescitat. Poate că tensiunea furtunii stîrnise materiile inflamabile din mine. Nici nu ştiu cînd am ajuns în magazie, am luat un topor pe care-l găsisem mai demult aruncat printre alte lucruri şi am ieşit în ploaie.
Pe măsură ce-l tăiam, arţarul scotea ţipete scurte care se amestecau cu loviturile toporului. Dar în faţa mea nu era un arţar, ci chiar destinul care-şi bătea joc de atîta vreme de mine, care mă transformase în marioneta lui, iar acum scotea chicote ascuţite. Mă răfuiam nu cu arţarul, ci cu destinul. De aceea loveam cu înverşunare, fără să mă opresc. Nu-mi păsa nici de ploaia care curgea peste mine. Simţeam că, măcar o dată, aveam şi eu dreptul să nu mai rabd. Strîngeam palmele pe coada toporului şi izbeam, fără nici o pauză, cu toată puterea, făcînd arţarul să se clatine şi să se îndoaie tot mai mult, pînă cînd, în sfîrşit, trunchiul lui se frînse şi căzu printre bălării.
Dar cînd am privit arţarul trîntit la pămînt, toată înverşunarea mea s-a risipit brusc şi, în. locul ei, a apărut o stare de jenă. Mă luptasem, de fapt, cu un biet copac bătrîn. M-am simţit ridicol. Da, acestea erau luptele mele... Şi mi s-a făcut silă de mine şi de destin.
Cînd am ajuns în sala de aşteptare eram ud.
― Ai tăiat arţarul? m-a întrebat Eleonora.
― Da... Era plin de omizi, am adăugat ca o scuză.
Ceva se rupsese în mine prin prăbuşirea arţarului; mi se părea că săvîrşisem o crimă. N-am mai scos nici o vorbă şi am încercat să adorm.
Cînd m-am trezit, îmi ardeau obrajii. Vorbeam muşcînd ca din iască şi trebuia să-mi umezesc mereu buzele cu limba. Răcisem, probabil.
Vreo două zile mi-a fost rău. Aveam febră şi transpiram abundent. Dar, în chip straniu, boala îmi dădea o stare de veselie idioată. Sărisem de la o extremă la alta. Eleonora se uita îngrijorată la mine, în timp ce eu aveam chef să iau în derîdere totul.
― Şi ce-o să facem dacă vine trenul? i-am zis pe un ton sarcastic. Ne vom sui în el, vom ajunge la destinaţie şi, gata, aventura a luat sfîrşit. Totul redevine anost. Începe plictiseala. Gări normale, în care trenurile vin şi pleacă, în care lumea se calcă în picioare, se înghesuie. Săli de aşteptare ticsite, în care te îneacă mirosul de fum de ţigară şi de transpiraţie. Ceasuri care merg cu o precizie necruţătoare, arătîndu-ţi în fiecare clipă cum ţi se scurtează viaţa. Unde vom mai găsi noi atîta linişte? O linie ferată pe care poţi să te culci şi nici un tren nu vine să te sfîrtece. Un ceas care merge pe jumătate, cu o singură limbă, în afara timpului. Unde mai găseşti un telefon la care poţi să vorbeşti cu ai tăi chiar dacă n-ai pe nimeni, o sală de aşteptare în care poţi să aştepţi oricît, căci aşteptarea nu se termină; în care nimeni nu-ţi spune să te grăbeşti, în care nimeni nu te împinge... Şi dacă trenul vine, poate nu se opreşte în gară. Poate va trece ca o nălucă şi nici nu vom avea timp să-l privim, să ne dăm seama dacă acesta era într-adevăr trenul pe care-l aşteptam... Sau se va opri şi va avea toate uşile închise. Vom bate degeaba cu pumnii în ele. S-ar putea să fie bătute în cuie, iar dinlăuntru să nu se audă nici un zgomot. Va sta un timp, după care se va urni şi va pleca mai departe la fel de mut şi orb cum a venit, fără să ştim ce transportă, de unde vine şi încotro se duce... Sau va veni şi nu va mai pleca nicăieri. Va rămîne să ruginească aici în gară, în ploaie şi soare. Dar noi nu vom avea de unde să ştim cît va rămîne astfel. Ne va fi teamă să nu plece pe neaşteptate, într-o noapte, în timp ce dormim. Dimineaţa să ne trezim din nou într-o gară pustie. Singura soluţie atunci ar fi să ne mutăm în tren. Să dormim pe băncile lui. Nu ne vom da jos decît pe rînd, să bem apă, să căutăm ceva de mîncare sau să ne facem nevoile. Dar întotdeauna cu grijă să nu ne depărtăm prea mult. Să putem oricînd fugi şi să-l prindem. Atunci n-am mai trăi pe un peron, ci într-un vagon. N-am mai aştepta un tren. Am aştepta o plecare. Fără să ştim dacă ea va avea vreodată loc sau nu... Aşa că, fetiţo, sînt destule pericole care ne pîndesc şi dacă vine trenul. Uneori, chiar mă întreb dacă nu-i mai bine ca el să nu sosească; să ne lase să-l aşteptăm mereu cu speranţa că va sosi într-o zi...
Dintr-odată, vorbăria mea mi s-a părut mai mult decît stupidă. M-am oprit. "Ce se întîmplă oare cu mine? m-am întrebat. Din ce în ce mai des, sînt ca o minge de biliard." Acum aş fi vrut să strig sau să. tac, să tac o mie de ani. M-am privit într-un geam şi am văzut că aveam încă ochii tulburi, aburiţi de febră şi eram tras la faţă.

20.

Ceva spusesem, totuşi, adevărat. Undeva spre limita disperării, eu am găsit totdeauna speranţa. Vi se pare un paradox? Nu, vă asigur că e purul adevăr.
Vă amintiţi ce povesteşte Dostoievski despre minutele petrecute în faţa plutonului de execuţie? Despărţise, dacă ţin bine minte, acele minute în mai multe părţi. O parte pentru a-şi lua rămas bun în gînd de la prieteni. O parte pentru a-şi aminti viaţa. Şi o parte pentru a privi cum soarele strălucea pe tabla unei cupole... Poate că trebuie să simţi sudoarea morţii ca să înţelegi, într-adevăr, cît de frumoasă e o cupolă care străluceşte. Pe care, altfel, o priveşti întrebîndu-te cît e de veche sau în ce stil e construită. Sau pur şi simplu n-o observi deloc.
Şi poate că e o lege a compensaţiilor în toate. Cei care speră sînt tocmai cei care au cea mai mare nevoie de speranţă. La ce e bună speranţa pentru cel care are totul? În schimb, unul ca mine trebuie să creadă că orice rău are o limită. Inclusiv pustiul... Uneori, e drept, omul oboseşte aşteptînd. Şi n-aţi auzit, oare, de situaţii în care, cînd soseşte în sfîrşit ceea ce el a aşteptat, soseşte prea tîrziu? E, poate, o victorie pe care a dorit-o mult, dar, obţinînd-o prea tîrziu, nu mai are ce face cu ea; o victorie care reuşeşte doar să-l obosească şi mai mult. Şi renunţă la ea cu o ultimă mare tristeţe deoarece nu e simplu să porţi o bătălie şi, ajuns la capăt, să-ţi dai seama că asta a fost totul. Bătălia. A existat cîndva un scop, dar de atîta aşteptare scopul a murit... Ei bine, domnilor, eu vreau să ies din pustiu. Şi, cînd speri, chiar dacă ţi-e frică, găseşti putere să iei zidul de la capăt. Te resemnezi la nevoie cu singurătatea, dar nu vrei să te resemnezi cu desăvîrşirea ei. Încă mai crezi că ea nu e totală. Că undeva există, subţire cît o lamă de cuţit, o crăpătură. Dacă n-o găseşti, încerci din nou. Ca în peştera din mlaştină. N-ai altă şansă decît să pipăi zidul mai departe, căutînd fisura care trebuie să existe undeva... Căci eu nu pot, domnilor, să dorm liniştit într-o găoace.

M-am gîndit la necunoscuţii care au dirijat aici trenurile spre nicăieri. Cum au suportat şi nu s-au dus în mlaştină să uite? Dar, oare, n-au făcut tocmai asta? Pustiul e în stare să sălbăticească un om. Aici, dacă nu eşti sfînt, rişti să devii îmblînzitor. Nimic nu înrăieşte, poate, mai mult decît zădărnicia. Aşa am ajuns la o ipoteză care mă frămîntă acum. Dacă există într-adevăr îmblînzitorii din mlaştină, oare nu sînt ei, cumva, cei care au dirijat altădată trenurile în gară? Au suportat cît au suportat pustiul şi zădărnicia pînă ce n-au mai putut. Atunci au îngenuncheat în faţa capului de lup împăiat şi s-au convertit la religia urii. S-au afundat în mlaştină, iar pustiul care clocise ura din ei a lucrat mai departe. Pînă ce din fibra lor omenească n-a mai rămas nimic şi s-au ticăloşit cu totul. Aceasta era opera pustiului. Transformarea unui om în îmblînzitor. Dealtfel, s-au mai văzut cazuri de predicatori care au eşuat între fiare.
În pustiu orice e cu putinţă şi mai ales victoria fiarei din om. Căci în fiecare dintre noi, lîngă Dumnezeu se află şi o fiară, nu-i aşa? Fiara doarme şi aşteaptă. Şi cum adulmecă singurătatea, deschide ochii şi mîrîie. Iar în pustiu se trezeşte de-a binelea. Se propteşte dinaintea lui Dumnezeu şi începe lupta. Dumnezeu din noi contra fiarei din noi. Dacă biruie Dumnezeu, pustnicul devine sfînt. Dacă biruie fiara, pustnicul devine şi el fiară. Dar cel mai adesea e învins Dumnezeu. Sînt foarte puţini sfinţi pe lume, domnilor. Numărul îmblînzitorilor e mult mai mare. Rar, foarte rar, nu biruie nici Dumnezeu, nici fiara şi omul rămîne om chiar în pustiu... Uneori, cînd îmblînzitorii se opresc să asculte vîntul, ei îşi amintesc, poate, că au fost odată altceva, au avut alte suflete şi cad într-o toropeală visătoare. Dar primul lătrat care se aude îi trezeşte.
Şi de ce apar uneori aceşti îmblînzitori în lume? Nu pentru a instaura împărăţia grotelor? S-ar zice că ei vor să aşeze lumea între o pădure şi o mlaştină, avînd ca templu o gară pustie; un templu cu altarul pătat de muşte şi acoperit cu pînze de păianjen; cu un jilţ de piele ros în faţa unui sfeşnic, în loc de tron; gol; tronul pustiului nu poate fi decît gol; cine trece, trebuie să treacă fără să înţeleagă nimic şi să se închine. Dar cine trece? Deocamdată mă tem că eu încep să devin opera îmblînzitorilor. M-am temut de ei şi, de fapt, devin ceea ce au vrut ei. Răbdători şi siguri de efectul pustiului, aşteaptă, poate, să-şi arate colţii fiara din mine... Nu, nu vă speriaţi. Încă mai sînt om.
Încă mai ţin minte ce am trăit, ce am visat. Şi, mai ales, încă mai am sentimentul că am greşit faţă de viaţa mea. Cîtă vreme omul se simte vinovat e încă om, nu-i aşa? Abia cînd începe să devină fiară pierde orice urmă de regret şi de vinovăţie. De aceea nu sînt încă pregătit să devin îmblînzitor, de aceea nu mă caută şi m-au lăsat să plec din mlaştină. Deocamdată trebuie să rămîn singur aici, să uit, să-mi uzez amintirile şi remuşcările pînă cînd vîntul va aşeza peste toate un strat gros de praf şi n-o să mai ţin minte nimic. Atunci voi fi fiară. Cînd mi se va întinde fluierul, voi cînta melodia care supune cobrele, la fel ca ei. Numai uneori, ascultînd vîntul îmi voi aduce aminte ca prin vis, poate, de timpul petrecut în gara aceasta.
Aşadar, domnilor, nu pentru a vă solicita compasiunea continui. Vreau să înţeleg care a situaţia încleştării dintre Dumnezeu şi fiară în mine. Ce şanse am să rămîn mai departe om.

21.

La puţin timp după ce-am tăiat arţarul, cîteva nopţi am visat că plecam mereu spre pădure. Eleonora se obişnuise. Cum ne trezeam dimineaţa, aştepta să încep să-i povestesc. Nu zicea niciodată nimic. Mă asculta şi, în timpul ăsta, îmi inspecta pe furiş pantofii. Probabil ca să vadă dacă erau murdari de noroi. Bănuia, cred, că nu era totul vis.
În prima noapte, am nimerit într-o mare livadă de măslini bătrîni şi fără rod. Ocolisem parcă terenul cu mărăcini şi, din întîmplare, descoperisem un drum care nu mai trecea pe la coliba părăsită şi pe la capelă. În mijlocul livezii era o casă dărăpănată. Am încercat să mă apropii, dar n-a fost chip din pricina unor cîini care se zbăteau în lanţ, gata să mă sfîşie. Degeaba m-am învîrtit, degeaba am strigat. N-a ieşit nimeni.
Mai departe am dat de o mirişte la marginea căreia putrezeau, fără să păzească nimic, sperietori făcute din paie, cu pălării vechi de postav pe cap, arătînd ca nişte paiaţe. Mergeam îngîndurat pe cîmpul scăldat de lumina lunii cînd m-am înfiorat auzind, nu foarte departe, urletul unui lup. Sta la marginea unor tufişuri, privea spre paiaţele de paie şi urla. Pe mine nici nu mă vedea parcă. M-am retras repede şi m-am ascuns după o tufă de măceş. Acolo mi-a venit inima la loc şi am putut să văd mai bine scena aceea ciudată. Lupul urla ameninţător spre paiaţele de paie, dar nu îndrăznea să se apropie de ele. Pînă la urmă a obosit şi s-a retras undeva în tufişurile din care ieşise, iar sperietorile au rămas în cîmpul gol, inutile şi ironice.
Am făcut un ocol. Acum bătea vîntul şi am simţit cum mă cuprindea o toropeală împotriva căreia nu puteam lupta. Ascultam vîntul stînd în picioare, nemişcat. "Ca îmblînzitorii", mi-am zis şi iarăşi am fost dezgustat de mine. Vîntul curgea în jurul meu ca o apă. O apă în care dacă mă prăbuşeam, m-aş fi înecat şi rîul mi-ar fi dus cadavrul spre locul de vărsare. Mă străduiam de aceea să nu mă clatin.
După o vreme a dispărut toropeala. M-am întors, dar paiaţele de paie nu mai erau acolo. Am ocolit toată miriştea şi nimic...
În noaptea următoare am dat parcă de o poartă ruginită şi încuiată. M-am chinuit destul de mult s-o împing, s-o forţez. În zadar. Era înţepenită zdravăn. Şi tocmai în gaura cheii îşi făcuse pînza un păianjen, aşa că nu puteam vedea ce era dincolo. Dar, spre uimirea mea, am descoperit prin apropiere urme de paşi. Se pierdeau pe iarbă şi eram gata să renunţ să le mai urmăresc cînd le-am văzut din nou, întipărite în pămîntul moale de pe marginea unui şanţ. După mărime, erau urmele unui bărbat. M-am luat după ele. Nu era prea greu deoarece, fiind lună, le vedeam destul de bine. Simţeam pămîntul sub picioare devenind din ce în ce mai moale şi mai lipicios, cînd mi-am dat seama că nimerisem în marginea unei mlaştini care semăna cu cea din spatele gării, numai că era plină de flori grase şi strălucitoare. Mirosul dulce al florilor se amesteca cu mirosul greţos al mlaştinii şi, împreună, te ameţeau. M-am apropiat să culeg nişte flori, dar m-am oprit la timp. Dacă mai înaintam un pas, pămîntul gelatinos m-ar fi prins ca într-o capcană.
La întoarcere, tot uitîndu-mă la urmele pe care le lăsasem mi-am dat seama că acestea semănau întru totul cu cele care mă călăuziseră în mlaştină. Am încremenit. Nu-mi venea să cred. Cum puteau fi urmele acelui bărbat necunoscut chiar urmele mele dacă eu nu trecusem niciodată pe acolo pînă atunci? Mi-am adus aminte că la pantoful meu stîng tocul era rupt într-o parte şi am controlat încă o dată urmele. După asta n-am mai avut nici o îndoială. La toate, semnul se vedea foarte clar.
M-am dus din nou pînă la poarta ruginită unde am constatat că urmele o luau în altă direcţie. Aveam o senzaţie stranie. Mergeam pe urmele mele într-o direcţie cu totul necunoscută mie, unde nu fusesem niciodată. Uitasem oare? Priveam în jur cu atenţie, dar nu recunoşteam nimic, nici un amănunt.
Tot mergînd aşa, uimit la culme, am călcat pe un şarpe care m-a muşcat. Noroc că nu era veninos. Dar în clipa aceea n-aveam de unde să ştiu asta. M-am aplecat şi mi-am supt sîngele din rană pînă ce mi s-a făcut greaţă de gustul sîngelui şi mi-a venit să vomez. Peste puţin timp, am simţit că aveam ameţeli şi fierbinţeli. Abia mai puteam să mişc piciorul. M-am aşezat jos şi destul de repede m-am cufundat parcă într-un somn care semăna cu moartea. Apoi mi-am revenit. Şi descoperind că trăiam, am simţit o moleşeală dulce inundînd-mi trupul. M-am uitat în jur. Nu mai era lună şi nu se vedea nimic decît la cîţiva paşi. Şi ce credeţi? De undeva a început să cînte un cuc. Am început să număr. Şi-a strigat numele de patruzeci şi unu de ori. A făcut o pauză, apoi şi-a reluat strigătele. Am numărat din nou. Şi iarăşi patruzeci şi unu. Apoi din nou. Niciodată nu greşea... Cînd a tăcut de tot, m-am sculat şi am plecat orbecăind, la întîmplare. Am nimerit în nişte mărăcini din care abia m-am descurcat să ies.
Într-una din nopţile următoare am aflat, în sfîrşit, ce se ascundea dincolo de poarta ruginită. Şi n-o să vă vină să credeţi ce-am visat. Era o mare!
Am găsit poarta deschisă, bălăbănindu-se în bătaia vîntului. Am făcut cîţiva paşi şi m-am pomenit pe un ţărm. Luna strălucea, dezvăluindu-mi o plajă cu un nisip foarte fin şi marea care foşnea stins, plină parcă de comori barbare de aur ale căror reflexe urcau pînă la suprafaţă ca o dogoare. Am simţit cum mă cuprinde un fel de vrajă, m-am dezbrăcat şi am făcut o baie gol. La un moment dat m-am speriat crezînd că am văzut prin apă umbra unui rechin. Am ieşit imediat pe ţărm. Îmi bătea inima să-mi spargă pieptul. Dar nu era nimic. Mă înşelasem. Apa era cutremurată doar de lumina lunii. Devenise aproape muzică. O muzică lascivă, care trecea uneori într-un dans. M-am întins pe nisip cu ochii la cerul înstelat şi ascultam. Uneori se auzea un ţipăt de pasăre, apoi foşnetul mării relua melodia aceea lascivă care mă făcea să mă simt fericit.
Aproape aţipisem, cînd marea a început să aibă valuri. Sunau adînc şi, ascultîndu-le, am uitat cu timpul şi de gară şi de trenuri. Nu mai existau decît marea şi sunetul acela legănător, ritmic, fără început şi fără sfîrşit.
Mai tîrziu, mi s-a făcut frig. M-am sculat şi m-am apropiat de mare. Era acum rece ca gheaţa, ceea ce mi s-a părut cu totul de neînţeles. Chiar vîntul suna altfel. Aspru şi duşmănos. Ridica valuri mari care se prăbuşeau la ţărm cu un vuiet din ce în ce mai mare.
Atunci s-a petrecut un fapt încă şi mai ciudat. Valurile aruncaseră pe nisip tot felul de lucruri: ancore ruginite, meduze moarte, alge, sfărâmăturile unei bărci. Printre ele, am găsit o monedă de bronz. Era coclită, veche şi ştirbită într-o parte. Mă pregăteam s-o arunc în nisip, cînd am descoperit pe ea efigia lui Robespierre. Am rămas fără aer parcă, buimăcit de surpriză. Moneda aruncată de valuri pe plajă arăta întocmai ca monedele pe care mi le dăduseră înapoi îmblînzitorii! Eram uluit şi derutat. Ce putea să însemne asta? De necrezut, într-adevăr... După ce mi-am mai venit în fire, m-am gîndit la o ipoteză, îmblînzitorii găsiseră, probabil, un vas cu monede. "Poate chiar pe plaja asta", mi-am zis. Nu ştiau cu siguranţă nimic despre Robespierre, dar cineva le spusese, poate, că fusese ghilotinat după ce ghilotinase pe alţii şi amănuntul le făcuse plăcere, căci ei nu credeau în dreptate, ci în moarte... Mi-au revenit în minte săptămînile în care cotrobăisem prin anticariate, nopţile cînd mă repezeam la geam... Mai eram oare viu? Simţeam că n-aveam sînge şi că în loc de sînge prin mine curgeau amintiri tulburi, acolo pe ţărmul unei mări necunoscute, aruncat eu însumi ca o monedă veche. Valurile mă azvîrliseră dintr-un trecut în care vîrstele şi întîmplările se încurcau. Am luat un pumn de nisip şi l-am lăsat să curgă încet. Parcă chiar viaţa mea se scurgea printre degete, nisipul revenea în nisip, clipa trăită se întorcea în resturile altor clipe şi mă întrebam cine am fost de fapt. Şi de ce mă expulzase marea acolo? Era vina mea sau nu că mă aflam noaptea, singur, pe o plajă pustie? Şi dacă era vina mea, care era acea vină?
Dar dacă uitasem cine eram nu însemna că...? Acum vîntul cînta parcă melodia îmblînzitorilor, iar valurile începuseră să se legene şi să danseze ca o cobră. M-am aplecat şi am luat din nisip o creangă ruptă şi am dus-o la gură ca pe un fluier. Şi în aceeaşi clipă m-am îngrozit. Aşadar, începusem să devin îmblînzitor? "Doamne..." Dar de ce-l mai invocam eu pe Dumnezeu? Dacă aveam gust să cînt ca îmblînzitorii însemna că fiara din mine îi pusese piciorul pe beregată lui Dumnezeu. El nu mă mai putea ajuta. Numai amintirile mele puteau să-mi fie de folos. Şi greşelile mele. M-am aşezat cu capul în palme şi am căutat să-mi aduc aminte. Orice. Numai să mă încredinţez că nu era aşa cum mă temeam. Atunci m-am gîndit din nou la fetele din Grecia care dansau, cîntau şi apoi se aruncau în abis. "Adevărata tărie este de a dansa şi de a cînta înainte de a ne prăbuşi" mi-am zis şi eram gata să mă scol; să cînt şi să dansez pe nisip, iar apoi să mă arunc în valuri. Dar nu m-am ridicat. "Vorbe. Din păcate exemplul acelor fete nu mi se potriveşte deloc. Eu n-am avut niciodată nici nobleţea, nici discreţia lor."
După cum vedeţi, ştiam adevărul chiar în vis, domnilor. A fost o vreme cînd am crezut că fericirea mi se cuvenea datorită calităţilor mele. Şi, neobţinînd-o, am socotit asta nu un nenoroc, ci o nedreptate care mi se făcea. M-am revoltat, dar destul de repede am constatat că lumii îi era indiferentă revolta mea în aceeaşi măsură ca şi nefericirea mea. Atunci, în marele meu orgoliu, am găsit cea mai rea soluţie. Am început să am vanitatea şi voluptatea suferinţei. Şi am ajuns într-un punct unde sinceritatea era străină de modestie. Strigam: iată cît sînt de vulnerabil, admiraţi-mă pentru îndrăzneala de a o recunoaşte! Or, suferinţa, dacă nu găsim în ea un minimum de forţă, ne cere să fim măcar decenţi, să n-o exhibăm.
Dar acum lucrurile se schimbaseră. Dacă reuşeam să mă simt vinovat însemna că nu eram încă în pericol. De aceea nu mă feream să mă judec. Stam pe nisip şi eram bucuros pentru fiecare vină pe care mi-o găseam şi mă speriam de cîte ori îmi căutam justificări. În timpul ăsta vîntul cînta mereu aceeaşi melodie, iar valurile dansau, legănîndu-se şerpuitor. Din cînd în cînd mă încerca ispita să întind mîna, să iau creanga ruptă, dar mă opream la timp, înainte de a o atinge... Treptat, am început să simt o amărăciune în gură. Era gustul situaţiei mele. Şi pînă la urmă m-am simţit chiar nefericit pe plaja aceea unde mă aflam în miez de noapte singur, în loc să dorm într-o cameră normală. Stam cu o monedă bizară în mînă, la doi paşi de o mare la fel de bizară... şi poate nu mai existam, murisem, iar pe ţărmul acelei mări nu era decît fantoma mea bîntuită de insomniile unor vinovăţii nelămurite, dar ireparabile...
Din neatenţie am scăpat moneda şi oricît am răscolit nisipul în jurul meu n-am mai găsit-o. Parcă o înghiţise marea din nou. Acum vîntul mă izbea în faţă cu stropi de apă sărată, marea vuia dezlănţuită, iar eu stam nemişcat pe plaja goală, cum stătusem la toate răspîntiile din viaţa mea aşteptînd să se întîmple nici eu nu ştiam ce anume. Şi parcă regăsisem şi pierdusem în acelaşi timp o parte din mine.
De cîteva ori m-am întors şi am căutat prin nisip moneda. În cele din urmă am renunţat. Am plecat spre gară. Picioarele mi se afundau în nisipul ud şi înaintam greu. Cu timpul n-am mai auzit valurile. Se făcuse chiar o linişte de pustiu. Dispăruse şi luna, iar întunericul căzuse peste toate ca o pătură. Cînd am reuşit să disting ceva, mai întîi o pasăre, o bucată de cer tulbure, după aceea o tufă de oţetari, mi-am dat seama' că eram lîngă gară.

22.

Dacă vreţi să vă faceţi o idee despre viaţa mea e destul să vă gîndiţi la borderourile cu cifre din gară. Ore precise de plecare a trenurilor şi nici o destinaţie. Sau cel mult o destinaţie confuză pe care am căutat-o bîjbîind. Dar dacă vreţi să vă lămuriţi ce s-a petrecut cu mine aici, trebuie să înţelegeţi ce a însemnat noaptea aceea pe plajă. Ni se întîmplă uneori, ştiţi prea bine, ca datorită unui amănunt să facem lucruri la care înainte nu ne-am gîndit.
Mai întîi, m-am apucat cu toată patima să-mi cîntăresc de la capăt viaţa. Şi am început să pricep ce greşisem. Niciodată n-am trăit, de fapt, decît pentru mine. Am iubit lumea, dar am iubit-o pentru că existam eu în ea. N-am fost ani de zile decît un solitar diletant... Ştiţi ce este un solitar diletant? Unul care trăieşte în singurătate trăgînd cu coada ochiului la lume. Nu e în stare de mai mult, chiar cînd se laudă, cum făcusem eu, că vrea să fie pustnic. Dar mai ales nu e în stare să găsească la limita singurătăţii acea iubire înaltă, purificată de orice egoism, pe care, cu un cuvînt din păcate prea uzat, o numim fraternitate. Şi pe care am simţit-o aici uneori ca o sete. Oare adevărata generozitate n-o cunosc decît cei care se dăruie din disperare? care au ajuns la capătul pustiului şi au aflat că acesta nu le oferă nimic? Nu ştiu. Ceea ce ştiu e că netrăindu-şi pînă la capăt singurătatea, un solitar diletant păstrează încă iluzii în privinţa ei. El nu ajunge nici la decepţia completă, nici la revelaţia acestei decepţii. De aceea rămîne, cum am trăit eu, un fel de pustnic bastard şi nu va putea iubi decît în chip egoist, raportînd şi pustiul şi lumea la sine. El trăieşte agăţat undeva între singurătate şi lume, fără să se decidă pentru nici una şi fără să le înţeleagă bine pe nici una. Cum ar zice un înţelept... Înţelept? Mai bine să renunţ la acest cuvînt dacă nu vreau să omor toţi păianjenii din sala de aşteptare. Nu sînt cel mai rău dintre oameni, în afară de mine n-am făcut rău nimănui, dar nu mai suport înţelepciunea. Ea nu-mi poate şopti decît singurul sfat într-adevăr rău: să mă învăţ cu pustiul în doze mici şi mortale.
Apoi m-am năpustit cu toată energia într-o direcţie de care uitasem. Încercam să-mi aduc aminte tot ce gîndisem despre ghilotină. Tot ce citisem despre Robespierre în zilele şi nopţile cînd mă pregăteam să-i judec procesul. Oare mai puteam să judec acest proces?
Acum vroiam s-o fac din alte motive. Nu mai aveam orgoliul de a împărţi dreptatea în istorie. Mi se părea o copilărie vechea mea pasiune. Îi spusesem şi Eleonorei într-o zi: "În istorie nu e valabilă teoria cu reconstituirea unui brontozaur după un femur. Patimile au încurcat iremediabil multe lucruri. Şi pe urmă istoria a fost mereu rescrisă în funcţie de interese. Ea a ajuns să semene uneori cu un nesfîrşit palimpsest unde e aproape cu neputinţă să ajungi la scrierea originală. Sau chiar dacă ai ajuns, nu ştii că te afli în faţa ei. Bănuieşti pînă şi adevărul de fals, de mistificare". Aşa că renunţasem la ambiţia de a lămuri ceea ce rămăsese nelămurit. Unii îl asemănau pe Robespierre cu Cromwell, alţii îl învinuiau că şi-a luat vanitatea drept virtute şi-l considerau un scelerat. Eu eram convins şi de ardoarea şi de rătăcirile lui, dar convingerea mea nu ţinea loc de dovadă... Şi, la drept vorbind, nici atunci cînd studiasem tot ce găsisem despre ghilotină, la mijloc nu fusese atît o problemă de istorie, cît o problemă de caracter: atracţia paralizantă pe care o exercita asupra mea teama. Eşafodul mă fascina şi mă îngrozea în acelaşi timp. De cîte ori citeam despre execuţii, parcă stam şi eu lîngă treptele eşafodului şi aşteptam să-mi aud numele. Istoria dispărea şi rămîneam între semne. Ca atunci cînd am mers de-a lungul liniei ferate, după ce-am coborît din mărfarul care m-a lăsat în plină noapte pe un cîmp împădurit. De o parte pădure, de cealaltă tot pădure. Două pete lungi de întuneric în care foiau, poate, primejdiile, la fel ca în viaţa mea. Viaţă străbătută printr-un tunel.
Dar acum, întrebarea care mă frămîntă era de altă natură. Cîtă istorie mai ştiam? Mai puteam oare să judec un proces al lui Robespierre? Dacă puteam, însemna că nu mă schimbasem prea mult între timp şi nu eram deocamdată în pericol să uit totul, s-o iau pe urmele îmblînzitorilor. Vroiam prin urmare să mă conving, să verific în ce măsură memoria era încă de partea mea.
De aceea, fiecare amănunt pe care mi-l aminteam acum avea importanţă, indiferent că era vorba de scara de lemn a casei din rue Saint-Honore unde a locuit Robespierre sau de tribuna oratorilor, vopsită în verde antic, din sala Convenţiei. Mi-l imaginam pe Robespierre în hainele lui de notar elegant, cu trupul felin şi gesturile nervoase, suind cele cîteva trepte ale acestei tribune, privind Adunarea cu ochii săi miopi şi apoşi sau, cu ochelarii pe frunte, aranjîndu-şi foile de hîrtie în timp ce mulţi se întrebau cine urma să fie trimis la ghilotină.
Încercam să-mi reamintesc şi ce gîndisem răscolind anticariatele în căutare de documente şi stampe; stările contradictorii prin care trecusem atunci; ba găsindu-i justificări Incoruptibilului (credea ca un fanatic în virtutea lui, îmi ziceam; cu excepţia prietenilor, toţi ceilalţi erau pentru el sceleraţi şi pungaşi; şi apoi a plătit el însuşi pe eşafod preţul pe care l-a impus altora), ba închipuindu-mi înfiorat cum se rostogoleau capetele, inclusiv cel al lui Robespierre, în coşul călăului. Desigur, rememorarea nopţilor în care mă aşteptasem să aud din întuneric strigătul "a la guillotine, a la guillotine" însemna să incit şobolanul să iasă la iveală. Dar mult mai mare era primejdia să mă pomenesc ascultînd vîntul ca îmblînzitorii. De aceea mi-am asumat riscul de a răscoli prin spuza unei nebunii vechi, redeschizînd procesul ghilotinei şi privind frica în ochi. Căci, pentru mine, a mă gîndi la eşafod şi la capete retezate însemna să privesc frica în ochi. Cîndva, avusesem o vorbă. "Nu te purifici de frică decît lăsînd-o să-ţi pîrlească mîinile", spuneam. Dar niciodată această formulă n-a fost decît o deviză de fanfaron. Făceam caz de ea fără s-o urmez. Acum, în schimb, eram hotărît s-o aplic.
Mă luptam să rămîn om, sper că aţi înţeles.
Mai greu era să-i explic Eleonorei. După primul proces, cînd mă înverşunasem împotriva ei, o lăsasem să înţeleagă, prin toată atitudinea mea, că-mi încheiasem definitiv cariera de Don Quijote în robă de magistrat. Păstrasem şi o oarecare jenă pentru exhibiţia pe care i-o oferisem.
Dar nu intenţionam să repet înscenarea de la procesul anterior. Nu mai vroiam să-mi rostesc pledoariile în faţa Eleonorei pe peron, ca în sala unui tribunal. Ştiam unde mă aflam şi ce vroiam să fac. Mi-am luat, deci, din magazie un teanc de hîrtii şi am început să scriu, păstrînd, fireşte, ritualul pe care trebuie să-l aibă o pledoarie.
Pe măsură ce scormoneam în spuza amintirilor, reînvia, ce-i drept, şi vechea mea pasiune justiţiară. Atunci mă înflăcăram. Continuam şi noaptea, la lumina chioară a becului din sala de aşteptare. Afară se auzea vîntul, ca un beţiv ce da întruna tîrcoale gării. Prin geamul murdar se vedeau stelele, dar căldura rămînea înăbuşitoare. Aceeaşi febră existase în atmosferă şi în 9, 10 Thermidor. Stranie coincidenţă, nu?
Văzîndu-mă că scriam, Eleonora mă privea mirată. Se învîrtea în jurul meu, mă întreba. Pînă la urmă a trebuit să-i explic. Atunci m-a lăsat liniştit să-mi termin "procesul". I-am fost recunoscător pentru asta şi am uitat orice urmă a îndîrjirii pe care o avusesem împotriva ei. "Am nedreptăţit-o", mi-am spus. De aceea, cînd am terminat i-am dat foile.
Dacă vreţi să aflaţi ce cuprindeau, iată, domnilor... Vă asigur că mă veţi cunoaşte astfel şi mai bine.

23.

«Cer îngăduinţa să încep mai puţin obişnuit rechizitoriul meu. Cu o mărturisire. Ştiu că asta e împotriva uzanţelor, dar un procuror e şi el un om. Nu poate judeca în numele unor principii uscate, în afara experienţei şi problemelor sale. Şi cred că e de datoria mea să mărturisesc ce mă frămîntă.
Nopţi întregi, în care am studiat acest dosar, m-am gîndit cu spaimă la scîndura eşafodului şi la faptul că niciodată n-am ştiut să iau hotărîri. Aici a fost mereu punctul meu vulnerabil. Am ezitat să ajung la o concluzie şi s-o urmez. Iar astăzi înţeleg că excesele în istorie au fost totdeauna încurajate de oameni ca mine. Aşa cum înţeleg, onorată curte, de ce oamenii ca mine, oricîte justificări şi-au găsit singuri, au fost totdeauna vinovaţi de impasul lor. O victimă nu poate evita eşafodul, nu depinde de ea acest lucru. Dar ea poate evita să fie complice cu cel care a trimis-o la eşafod. Ea nu poate evita moartea. Dar poate evita indecenţa de a da dreptate morţii.
Mă întreb cu inima plină de o imensă nedumerire: cum a fost posibil să fie ridicat steagul fraternităţii deasupra ghilotinei? Şi nu mă pot opri să adaug: dar cei care au stat în acest timp lîngă eşafod şi au privit totul, ce-au făcut? Dumneavoastră chiar, domnilor judecători, unde aţi fost? Nu eraţi, ca şi mine, printre cei care aşteptau în faţa ghilotinei, cu capul în pămînt, dezgustaţi de atîta sînge?... O, să nu-mi răspundeţi că noi nu eram născuţi încă. Ba da, am trăit în ezitările, dilemele, teama sau indiferenţa altora. Îmi permit să vă amintesc de cetăţeanul Sieyes, deputatul Sieyes care a stat toţi anii aceia în Convenţie fără să deschidă gura şi care, mai tîrziu, cînd a fost întrebat ce a făcut în tot acest timp a răspuns zîmbind: "Am trăit". Şi ca el au fost alţii, atunci şi mereu, atîţia alţii cărora eu şi dumneavoastră le semănăm, domnilor judecători. Aşadar, amintiţi-vă. Eram împreună şi priveam eşafodul. Unora ne era, e drept, silă de execuţii, dar ne consolam cu ideea că au ne aflam noi acolo lîngă călău. Noi eram jos şi gîtul nostru rămînea neatins de cuţit. Capul nostru rămînea la locul lui şi asta ni se părea de ajuns. Ne consolam că nu noi eram victima şi nu noi eram călăul. Nu noi am semnat sentinţa de condamnare la moarte, nu noi l-am împins pe cel condamnat din căruţă pe treptele eşafodului, nu noi am rîs cînd călăul i-a poruncit să-şi descheie cămaşa şi i-a examinat gîtul...
Nu, noi "am trăit". Ne-am cutremurat în tăcere şi ne gîndeam că, într-o zi, cineva va trebui să plătească pentru toate astea. Nu se poate, ne spuneam, ca atîta sînge să curgă fără să fie răscumpărat. Şi, într-adevăr, aşa este. Nu se poate, n-ar fi drept să nu se tragă nici o concluzie din atîta sînge care a înroşit mereu podeaua eşafodului.
Numai că ar fi prea simplu să arătăm doar spre cei care au hotărît moartea. Ei au putut hotărî moartea pentru că noi i-am lăsat să hotărască. Şi atunci n-ar trebui oare, domnilor judecători, să treceţi şi dumneavoastră şi să trec şi eu în boxa acuzaţilor? Locul nostru e alături de cei pe care i-am lăsat şi i-am încurajat prin imobilitatea noastră să hotărască moartea... Dar cineva trebuie să judece, veţi obiecta. Aşa e, cineva trebuie să judece. Şi am ajuns astfel la ce vroiam să amintesc tribunalului: dacă judecăm, n-avem voie s-o facem la fel ca atunci cînd stana înghesuiţi lîngă eşafod şi priveam în tăcere, nemişcaţi; trebuie să ne separăm şi de nedreptăţi şi de consolările noastre.
Mă veţi înţelege acum de ce nu voi pleda, de fapt, împotriva lui Robespierre. Voi pleda împotriva eşafodului folosit ca metodă şi împotriva fricii. Ar fi greu de precizat, poate, după atîta vreme unde începe şi unde sfîrşeşte vina lui Robespierre ca om şi cît cîntăreşte ea în comparaţie cu meritele lui. La urma urmei, ideile pe care le invoca erau idei înalte. Nu aceste idei le pun în discuţie aici. Ci frica. Frica de ghilotină care a existat dincolo de idei şi dincolo de necesitate. Căci e posibil ca o revoluţie să nu poată evita moartea. Dar ea trebuie să evite crima. A ucide nu e totuna cu a asasina. Nu orice moarte umple mîinile de sînge şi nu orice victimă poate fi pusă pe seama acelei fatalităţi tragice pe care trebuie s-o înfrunte omul de cîte ori se revoltă.
Altădată, cînd eram profesor de istorie, evocam în faţa elevilor atmosfera Parisului din acele zile de vară de la începutul lui Thermidor, cînd cuţitul ghilotinei nu mai alegea decît în grabă. Temperatura urcase la 40 de grade şi, de mai multe săptămîni, cerul anunţa o furtună care nu mai venea. Nervii tuturor erau întinşi la maximum. Zăpuşeala făcea aerul irespirabil, amestecîndu-se cu teama. Unii deputaţi ai Convenţiei, care aveau motive să se simtă în primejdie, nu se culcau acasă, se ascundeau prin oraş; cînd se duceau la Adunare, se strecurau în sală şi se informau discret dacă nu cumva numele lor fusese pronunţat între timp. Sînt lucruri ştiute, dealtfel. De mai multă vreme, Robespierre nu mai luase cuvîntul în Convenţie şi tocmai asta îi punea pe gînduri pe adversarii săi; se întrebau ce se pregătea în spatele perdelelor albastre care atîrnau la geamurile camerei lui din rue Saint-Honore. Căci impenetrabilul Robespierre era şi mai de temut cînd tăcea. Furtuna care plutea în aer ameninţa oare să le măture capetele? Le povesteam elevilor ce s-a petrecut la 8 Thermidor, cînd Incoruptibilul a apărut la Convenţie avînd în buzunar manuscrisul unui discurs şi, foarte sigur de succesul său, privindu-i cu mîndrie rece pe cei care îi cerşeau o privire binevoitoare, a urcat tacticos la tribuna oratorilor. A fost, cum ştiţi, ziua în care s-a produs prima spărtură în puterea lui, deoarece Convenţia a hotărît ca discursul, unde nu se pronunţa nici un nume, în schimb toată lumea era acuzată, să fie trimis, înaintea imprimării, spre examinare comitetelor. Dar spre seară, plimbîndu-se pe Champs Elysees cu Eleonore Duplay, Robespierre a privit liniştit soarele ce cobora în spatele arborilor şi a spus: "Va fi timp frumos mîine". Semn că nu se temea prea tare de adversarii săi... În aceeaşi seară, în sala de deliberări a Comitetului Salvării Publice, care fusese dormitorul reginei, Saint-Just, a cărui prietenie cu Robespierre era binecunoscută, îşi redacta discursul pentru a doua zi sub privirile îngrijorate ale celorlalţi. "Tu scrii acolo actul nostru de acuzare, nu-i aşa?" l-a întrebat Collot. La care Saint-Just i-a aruncat o privire glacială. "Fii liniştit. Nu te acuz numai pe tine." Pînă la urmă însă, Saint-Just s-a angajat să le citească dimineaţă discursul, înainte de şedinţa Convenţiei, şi chiar să renunţe la unele părţi sau la tot textul dacă ei vor dori asta. Spre ora cinci dimineaţă, cînd în zorii tulburi au început să se vadă castanii şi statuile albe de la Tuileries, Saint-Just s-a ridicat de la masă, şi-a pus în buzunar ultimele foi scrise, le-a dat colegilor săi întîlnire pentru ora zece, şi a plecat să se odihnească puţin, apoi să facă o plimbare în pădurea Boulogne.
N-aş vrea să mă risipesc în amănunte. Vă cer, totuşi, îngăduinţa să vă sugerez ce scenă se va fi petrecut, în dimineaţa lui 9 Thermidor, în fostul dormitor al reginei decapitate, unde era aşteptat, conform înţelegerii, Saint-Just. Fiecare dintre cei aşezaţi în jurul mesei bănuia că ziua care începuse cu un cer înnorat putea fi ultima pentru oricare dintre ei. Cine va pierde? Întrebarea plutea în aer, în vreme ce soarele ieşit din nori se ridica peste frunzişul castanilor din curte. Răspunsul depindea de o Adunare temătoare şi imprevizibilă, dar fiecare presimţea că în acea zi una din cele două tabere va trimite pe cealaltă la eşafod. Ghilotina stătea, călăul aştepta, dar nu se cunoştea cine va fi judecătorul şi cine victima, Acea zi de 9 Thermidor avea să hotărască, iar iminenţa ghilotinei făcea dramatice vorbele şi privirile schimbate. La un moment dat, un uşier a adus un bilet pe care scria: "L'injustice a fletri mon coeur, je vais l'ouvrir tout entier a la Convention nationale. Saint-Just". Aşadar, îl aşteptau în zadar pe Saint-Just... Ce s-a întîmplat după aceea a fost povestit de nenumărate ori. Cînd Saint-Just a început să-şi citească discursul în Convenţie, la a doua frază, o voce puternică l-a întrerupt cerînd cuvîntul pentru o moţiune de ordine. Era Tallien, care avea şi un motiv imediat să dorească răsturnarea lui Robespierre, logodnica lui fiind în închisoare. Saint-Just a vrut să continue lectura, dar Tallien a venit la tribună şi l-a dat la o parte. Şi, deodată, îmbătată de acest curaj, Adunarea se dezlănţuie. Strigă şi, în vacarmul care izbucneşte, Robespierre se agită în zadar, palid, cu buzele tremurătoare. De fapt, bătălia s-a rezumat la puţine replici schimbate, după care s-a auzit strigătul "Sîngele lui Danton te înăbuşă!"... A fost votat decretul de punere sub acuzare a triumviratului Robespierre, Saint-Just, Couthon, după care Robespierre a ieşit, împins respectuos de uşieri, lăsînd în urmă Convenţia îngrozită de curajul ei.
Am amintit aceste amănunte numai pentru a arăta cît de puţin a lipsit ca acul balanţei să încline în sens invers. Tocmai de aceea n-ar fi drept să-l privim pe Robespierre din perspectiva inamicilor săi, care nu erau nişte îngeri. Şi mi se pare că avem, într-adevăr, o singură cale de urmat. Apărarea ar putea invoca amănuntul că, tînăr avocat, Robespierre făcea cuplete în onoarea trandafirului:

"La rose etait pale jadis
Et moins chere a Zephire
Alors des parterres fleuris
N'obtenait point l'empire..."

Eu aş putea aminti că pe o foaie desprinsă dintr-un carnet al lui Robespierre, poate nu întîmplător, primul cuvînt notat e "poliţia". Dar există, cred, ceva mai important decît aceste contradicţii şi decît vina sau justificările unui om: ceea ce a permis transformarea eşafodului în metodă.
S-ar zice că nu ai decît două soluţii urmărind gestul obosit cu care condamnatul îşi descheie gulerul cămăşii: să fii destul de egoist şi, muşcîndu-ţi buzele, să-ţi spui "în fond, nu despre gîtul meu e vorba" sau să fugi de-acolo şi să te închizi în singurătate ca într-o grotă. În ambele cazuri, alegerea are urmări uşor de prevăzut: trăieşti ca Sieyes, în timp ce coşul de nuiele se umple mereu. Fără îndoială, e greu să judeci limpede cînd sfoara de care trage călăul e atît de aproape şi ştii că totul se plăteşte cu un preţ iremediabil. Dar e tot atît de greu să eviţi multă vreme gîndul că recunoştinţa de a rămîne în viaţă poate fi un rău la fel de mare ca moartea. Aşa s-au văzut, uneori, sclavi fericiţi. Aşa s-au văzut călăi binecuvîntaţi de victime. Nu e nimic paradoxal aici. Totul e posibil cînd stai pe scaunul cetăţeanului Sieyes.
Tocmai de aceea, onorată instanţă, îmi iau îndrăzneala de a învinui acolo unde s-ar cuveni, cred unii, să aibă cuvîntul doar mila. Frica trebuie nu numai compătimită, ci şi acuzată, deoarece a socoti că împotriva ei nu-ţi rămîne altă şansă decît aceea de "a trăi", a supravieţui, înseamnă a deveni complice cu ceea ce te-a înfricoşat. "La ce bun să protestez împotriva eşafodului? îşi spune cel care întoarce capul ca să nu mai vadă treptele de scîndură. Important e să nu fiu condamnat eu." În consecinţă, nu mai protestează împotriva ghilotinei decît atunci cînd e prea tîrziu, cînd simte el însuşi pe gît o linie rece şi îşi aude numele. Adevărul, onorată instanţă, e că nu există linişte cinstită în faţa morţii, iar indiferenţa nu e decît o formă comodă de a subscrie la rău.
Dar aceasta nu-i totul. Acceptînd frica, devii apt pentru ea, iată ce n-a spus cetăţeanul Sieyes, care a avut noroc spre deosebire de alţii. Frica e şi victimă şi părtaşă. Ea crede că e abilă cînd nu face decît să-şi potrivească laţul şi să care pietre pentru propria ei închisoare. Temîndu-se să-i apere pe alţii, a sfîrşit adesea prin a se condamna pe sine. Tot ce a obţinut a fost o amânare a sentinţei. A urcat pe eşafod, după ce a asistat, uneori jubilînd, la execuţia altora şi a sprijinit-o.
Robespierre a avut dreptate să acuze Adunarea de laşitate pentru că nu-l apărase pe Danton. "Deci Danton! a exclamat el privind în sală cu ochii rătăciţi. Pe Danton vreţi să-l răzbunaţi? Laşilor, pentru că nu I-aţi apărat." Dar aruncînd în obrazul Convenţiei această ocară superbă şi orgolioasă, el spunea implicit că orice eşafod care durează se bizuie pe un cap ce se pleacă. Şi că nedreptatea s-a putut baza totdeauna mai mult pe frică decît pe orice altceva. Eu recunosc, onorată instanţă, că frica m-a fascinat ca o cobră. Fără să-mi fi fost frică, n-aş fi fost aici şi n-aş vorbi astfel. Odată, am vrut să scriu o poveste despre un tiran care împuşca poeţii, iar a doua zi le tipărea versurile în ediţii de lux. Celor împuşcaţi din greşeală, le ridica statui. Şi ajunsesem, în timp ce scriam, să-mi ascund singur versurile de tinereţe. Mai tîrziu, cînd am citit despre ghilotină, îmi imaginam totul în amănunt, înfricoşat. Cunosc pe cineva care mi-a povestit o întîmplare cu nişte dresori de cîini care au ajuns să ia în stăpînire un oraş. Ei bine. oamenii îşi puneau acolo singuri botniţe, de frică. Şi eu însumi am trăit o aventură ciudată cu îmblînzitori de cobre, care mi-a arătat că de teama celor înfricoşaţi profită cei ce înfricoşează. De ce vă dau aceste exemple? E o îndrăzneală să-i judeci pe alţii cînd tu însuţi n-ai fost decît o marionetă a fricii, dar, din întîmplările prin care am trecut, am învăţat că, pentru a se opune răului, omul trebuie să înceapă prin a se teme de răul din el. Prima tranşee a dreptăţii se află în sine însuşi. Şi tot acolo se află şi ultima. Tocmai de aceea, pentru că împinge şobolanul să se creadă justificat prin destin, frica e un pericol, un flagel care trebuie refuzat zilnic, ca moartea.
Dar cum.
Da, cum.
Sigur, onorată curte, ori de cîte ori te temi, ca mine, poţi să spui: există o grotă care mă aşteaptă. Singurătatea ţi se pare atunci mai mult decît un refugiu; ţi se pare un mijloc de a te apăra. Ea te împinge într-un pustiu, dar te lasă întreg. Instinctul de apărare îţi spune că dacă nu te dai la o parte din faţa cobrei vei fi muşcat. Descoperi atunci, cum am descoperit şi eu, că eşti o mangustă imperfectă. Apoi îţi spui că nu eşti primul şi, la urma urmei, nu e vina ta. Alţii au făcut la fel, de cînd lumea.
Ei bine, eu am făcut o asemenea experienţă. Şi vă declar acum după ce am aflat ce sînt grotele că ele sînt o mare minciună. Şi că nu e o consolare să fii mangustă imperfectă. Nu e deloc o consolare. Nimeni nu poate rămîne întreg într-o grotă. Aparent, acolo te apropii şi de tine şi de Dumnezeu. Eu vă spun din proprie experienţă că nu-i adevărat. Nu faci decît să te depărtezi de tine însuţi şi să te apropii de moarte. Atît şi nimic mai mult...»

...Ah, domnilor, simt că mă copleşeşte aceeaşi emoţie care mă copleşea atunci... Ştiţi la ce mă gîndesc? Că uneori eşti în situaţia de a uita toată logica pe care ai învăţat-o. Nu mai rămîne decît instinctul. De aceea, mai tîrziu, e foarte greu să pui în ordine ceea ce ai gîndit despre asta. Şi totuşi, remarcaţi, vă rog, că rechizitoriul meu se desfăşura destul de coerent. Cel puţin aşa a fost pînă în momentul cînd m-au invadat amintirile. Dintr-odată, atunci, am început să înşir vorbele ca un om care are febră...

«Eu ştiu acum bine ce este o grotă. E o închisoare fără ziduri, unde nu e nevoie de gardieni, nu e nevoie de sîrmă ghimpată. Tăcerea s-a dovedit un gardian mult mai conştiincios. Ea nu poate fi nici coruptă, nici escaladată. Ea nu doarme şi nu poate fi tăiată cu cleştele. Şi cine vede tăcerea? Cel izolat într-o grotă va muri nevăzut de nimeni. Acolo, vine o clipă cînd tăcerea se închide în jurul tău cu totul. Ca un zid... Întinzi mîinile şi pipăi zidul. Te gîndeşti: "Doamne al celor singuri, ajută-mă să găsesc o singură fisură. N-am nevoie de ea ca să ies. Jur că nu voi părăsi niciodată această grotă. Voi rămîne aici totdeauna, dar făgăduieşte-mi că mă vei ajuta să găsesc o fisură care să-mi arate că pustiul nu e desăvîrşit". Şi întinzi mîinile după ce te-ai rugat şi, tremurînd, pipăi zidul din jurul tău o dată, de două ori, de zece ori, de o sută de ori, şi a suta oară simţi că-ţi vîjîie capul, ţi se face frică şi eşti gata să-ţi pierzi minţile. Atunci nu mai ai încredere în Dumnezeu, înţelegi că eşti singur în grota ta cu cobra. Tu şi cobra, atît, amîndoi faţă în faţă, fără martori şi fără scăpare. Şi atunci îţi vine să-l blestemi pe Dumnezeu care te-a minţit, să strigi că Dumnezeu nu e decît un şarlatan, un saltimbanc care stă în spatele eşafodului şi rîde de cei cărora li se taie capul... de cîte ori se rostogoleşte un cap în coşul călăului, el rîde cu sughiţuri şi stropeşte cu salivă scîndura eşafodului pe care s-a făcut între timp o băltoacă de sînge... aşadar, îl renegi pe Dumnezeu, înţelegi că el e de partea eşafodului şi nu mai ai nici o speranţă în privinţa asta. Singura speranţă care ţi-a rămas sînt amintirile tale, un sunet de clopot care întîrzie să renască şi... da, nu mai e timp, cobra se ridică, scoate limba şi te fascinează cu legănările ei, din moment în moment se va repezi, cobrele atacă totdeauna fulgerător, iar muşcătura lor e totdeauna mortală... Ai vrea să mai ceri o amînare, dar n-ai cui s-o ceri... deci renunţi, aştepţi să vină muşcătura, sperînd că poate totuşi în ultima clipă clopotul va suna să te scoată din grotă, să te ducă între oameni, într-o lume pe care o visezi, unde nu sînt nici grote şi nici cobre şi, poate, nici manguste, căci... dar, poate, toate astea se petrec după moartea ta, între timp, poate, ai fost muşcat, ai murit, aşa că totul e zadarnic, în grote totdeauna e totul zadarnic... Acolo vin păsările şi ploile şi vîntul. Dar oamenii nu vin. Oamenii se opresc undeva la o graniţă invizibilă dincolo de mlaştini şi dincolo de pădurile care îţi limitează orizontul... Se opresc cum se opresc ciorile...
Şi totuşi, ce valoare are tristeţea? Ea n-a împiedicat o singură crimă. N-a anulat o singură sentinţă de condamnare la moarte şi n-a oprit niciodată mîna călăului. Din păcate, grotele nu sînt de partea celor înfricoşaţi. Au fost totdeauna de partea celor care înfricoşează. Un om care se retrage într-o grotă renunţă să mai audă şi să se facă auzit. Nu mai vrea decît să nu se expună. Şi trădînd o parte a menirii lui, va sfîrşi prin a o pierde şi pe cea pe care vrea s-o apere...
La urma urmei, cu ce ne-am putea lăuda cei care am fugit de lîngă eşafod într-o grotă? N-am vrut să sporim răul cu mîinile noastre, dar n-am ştiut sau n-am îndrăznit să facem nimic pentru micşorarea lui, uitînd că există situaţii cînd e greu să fii în acelaşi timp discret şi nevinovat... Poate aveam o scuză. Am înţeles şi noi că pe eşafod nu poate exista altă justiţie decît aceea care-ţi taie capul. Şi, de aceea, ne-am mulţumit să ne păstrăm, ziceam noi, o singurătate curată... Numai că decenţa, cetăţene Sieyes, nu se poate baza totdeauna pe tăcere. În anumite circumstanţe, există ceva mai rău decît să-ţi fie frică; să cauţi în această frică un loc cît mai confortabil. Dacă singurul merit al unui om este acela de a fi supravieţuit, el nu mai are dreptul să se creadă inocent. Orice grotă are uneori partea ei de vină. Orice singurătate are cîteva picături de sînge pe mîini. Pilat din Pont n-a fost decît un criminal igienic. Iar ghilotina a căzut nu numai în numele teroarei, ci şi al tăcerii, chiar dacă această tăcere nu era decît o formă de a trăi...»
(Acum, de cîte ori mă uitam la limba nemişcată a ceasului din gară, mi se părea că era un cuţit de ghilotină.)

«E adevărat, onorată instanţă, că scaunul cetăţeanului Sieyes a fost rareori gol. Dar n-aş vrea să credeţi că inversez răspunderile susţinînd că vina principală n-a fost a celor care au răspîndit teama, ci a celor care au suportat-o rău. Nu, domnilor judecători. Dacă ar fi prea simplu să arătăm doar spre cei care au hotărît moartea, ar fi nedrept să arătăm doar spre cei care s-au temut.
Cum apărarea va invoca probabil importanţa ideilor înalte, vreau să declar că nu contest valoarea lor. Dar, oare, nu se putea găsi un piedestal mai bun pentru fraternitate decît un eşafod? Pe un afiş clandestin din timpul lui Robespierre deviza republicană era completată astfel: "Liberte, Egalite, Fraternite, La Mort". Desigur, cel care a scris asta nu era prieten al revoluţiei sau nu mai era. Dar, din păcate, Robespierre a vrut parcă să-i dea dreptate. Mi se va spune că el a vrut să lovească în conspiratori şi că puţini dintre cei care au urcat pe eşafod vor fi fost cu totul inocenţi. La aceasta aş vrea să răspund că nimeni nu poate pune mîna în foc pentru vinovăţia cuiva chemat în faţa tribunalului doar pentru a-şi spune numele. Şi oare toţi erau sceleraţi şi pungaşi? Nu existau printre aceşti "sceleraţi şi pungaşi" şi unii care n-aveau altă vină decît că-şi puneau întrebări? Oare cuţitul trebuia să fie răspunsul? Dacă am începe să gîndim că nu există victimă cu totul inocentă, am sfîrşi prin a crede că nu există călău cu totul vinovat. Şi, oricum, dincolo de asta, nu frica e profesorul de fericire pe care l-a visat omul. Pînă la urmă, ghilotina a tăiat uneori şi gîtul celor care au pus-o în funcţiune... Mi se va spune apoi că fanatismul său rigid l-a împins la exces. E adevărat, dar oare nu bigoţii i-au făcut cel mai mare rău lui Dumnezeu? Din păcate, prea multe credinţe au purtat în pîntecele lor un martir gata să-i măcelărească pe cei care nu vroiau să se lase mîntuiţi. Dacă l-ar fi urmat pe Savonarola, oamenii ar fi ajuns să vadă în orice naştere un avort şi să suspecteze orice profet că duce sub mantie un cuţit, că, isprăvindu-şi de murmurat rugăciunea, va pronunţa o sentinţă de condamnare la moarte.
E limpede, onorată instanţă, că o revoluţie este mai întîi o negaţie. Şi că orice negaţie trebuie dusă pînă la capăt. Cine dărîmă Bastilia nu se poate opri la jumătatea efortului pentru a o amenaja mai confortabil. Sau dacă o face, se dezice de misiunea pe care şi-a asumat-o iniţial. Dar partea cea mai grea a misiunii începe abia pe ruinele Bastiliei. Fără ea, nici prima parte n-ar avea sens. Căci în funcţie de ce se clădeşte pe ruinele unei închisori se poate aprecia cît de necesar era ca ea să fie dărîmată. Cineva care ar dărîma o închisoare pentru a ridica din ruine alta şi mai cumplită ar servi oare libertatea? Cu siguranţă nu. Ei bine, nici transformarea eşafodului în metodă nu serveşte fraternitatea. Dacă s-au găsit filosofi care au putut spune că e fascinant să dansezi sub sabia lui Damocles, cum să trăieşti, întreb, sub cuţitul ghilotinei? Cum să visezi cînd simţi pe gît o dungă rece? Pe vremuri, le repetam elevilor această frază, care nu mai ştiu cui a aparţinut: "Tortură, masacre, ruguri. Iată istoria! Un trecut de noapte şi sînge. Trebuie să căutăm lumina în viitor". Torţa a trebuit să fie aprinsă, uneori, într-o baltă de sînge, dar cu scopul ca după aceea să fie mai puţine victime.
În sfîrşit, aş vrea să rog curtea să mai mediteze asupra unui singur lucru. Cînd am început să mă interesez mai îndeaproape de ghilotină, întîmplarea a făcut să văd cum se leagănă o cobră, şuierînd şi pregătind clipa atacului fulgerător. Dar, fireşte, nu-l poate socoti pe Robespierre un om-cobră decît cineva care urăşte revoluţia în loc să-i regrete excesele şi greşelile. Cînd am înţeles asta, mi-am spus că Robespierre este mai degrabă o mangustă. O mîncătoare de cobre. El avea mereu senzaţia că se afla într-un cuibar de şerpi. Şi că trebuia, deci, să omoare cobrele. Era, dealtminteri, la fel de felin, de şiret şi de ager ca o mangustă care, cum ştiţi, atacă şerpii veninoşi repezindu-se la gîtul lor. Tot gîtul îl privea şi Robespierre la un duşman cînd se hotăra să scape de el. Cu timpul, îmbătată de puterea ei, mangusta a prins însă chef să ia mişcările cobrei. Or, o mangustă trebuie să rămînă o mangustă. De aceea, acuzarea este convinsă că trebuie pedepsită chiar această trădare.
Prin pedeapsă nu înţeleg ghilotina. Ar fi absurd să condamnăm ghilotina punînd-o în funcţiune. Şi apoi, onorată instanţă, am declarat de la început că acuzarea nu ridică problema unui om, ci problema unei metode. Nu mai putem învia pe nimeni dintre cei care au murit, dar putem evita ca să mai urce alţii pe eşafod. Vă cer, prin urmare, să condamnaţi răul de a preda filosofia cu ajutorul tobelor şi să dovediţi prin sentinţa dumneavoastră că frica nu poate orice. Vă cer să condamnaţi grotele, pe cei care le provoacă şi pe cei care aleargă în ele. Nu mă feresc să precizez că astfel cer inclusiv condamnarea dumneavoastră şi a mea. În concluzie, cer instanţei să n-aibă nici o indulgenţă nici pentru vina acuzatului,, nici pentru vina noastră, cei care-l judecăm.»

Trăiam din nou starea febrilă a proceselor mele. Mă simţeam în gară aproape ca în camera mea. Nu-mi lipseau nici cărţile pentru că nu vroiam să caut nimic în ele, ci numai în memoria mea. Doar cînd ieşeam pe peron şi vedeam dunga neagră a pădurii sau vîrtejurile de praf ridicate de vînt, mă copleşea, brusc, oboseala. Cum mă întorceam însă la foile mele, îmi recăpătam energia să merg mai departe.
Iată şi apărarea.

24.

«Subscriu la tot ce-a spus acuzarea împotriva fricii. M-a scutit pe mine s-o fac. Subscriu şi la ideea că vinovaţii se află nu numai în boxă. Se află şi pe fotoliile judecătorilor. Şi în sală... Aproape îmi vine să cred că acuzarea şi-a asumat şi misiunea apărării demonstrînd că Robespierre singur n-ar fi reuşit să devină atotputernic. El a fost ajutat din răsputeri de cetăţeanul Sieyes şi de alţii. Şi astfel, o parte cel puţin din vina lui revine celor care, ameninţaţi de ghilotină, şi-au pierdut cumpătul făcînd tot ce trebuia ca pe eşafod să sporească balta de sînge. Ciudată boală care a apărut din cînd în cînd ca o eczemă pe pielea istoriei, paradoxul că tocmai cei înfricoşaţi au ajutat la răspîndirea fricii... Şi nu numai în istorie sînt exemple. Şi într-o viaţă de om...
Nu ascund că mă pregătesc demult pentru acest proces. Am citit tot ce se putea citi, am studiat tot ce se putea studia. Nu-mi rămînea, credeam eu, decît să pun totul într-o ordine logică. Dar m-am poticnit de nişte întîmplări ciudate care mi-au arătat că nu eram în stare să fac ordine nici în viaţa mea. Şi am să vă spun ceva care n-are nici o legătură cu Robespierre, dar mă ajută să mă fac înţeles... În acele împrejurări m-am temut şi, multă vreme, ara fost încredinţat că nu eram vinovat pentru asta. Apoi, mi-am zis că, oricum, teama nu poate fi decît o vină pasivă. Greşeam. Acum văd altfel lucrurile. În realitate, prin teama mea i-am încurajat şi eu pe îmblînzitorii de cobre să descopere că n-aveau decît să ducă mîna la sîn pentru a obţine ce vroiau să obţină. La început ei erau mai sfioşi. Stăteau cu privirile în pămînt şi păreau că nu vroiau decît să-şi cîştige existenţa. Prezenţa lor pe stradă semăna cu un fel de cerşetorie exotică. Mulţi le dădeau obolul din compasiune. Abia cînd au văzut privirile înfricoşate ale pietonilor au început să devină obraznici. Şi astfel i-am împins să ne înfricoşeze şi mai mult. Pînă la urmă s-au considerat chiar în drept să terorizeze străzile. Ce vreau să spun prin asta? Că şi eu am stîrnit cobrele! Din egoism. Vîrîndu-mi capul în nisip ca să-mi apăr pielea, am încetat să mai fiu numai victimă. Încă de pe atunci pregăteam terenul ca fiara din mine să se trezească şi să aibă pretenţii.
Ar fi necuviincios să compar acum ce mi s-a întîmplat mie cu un om care a crezut că trimitea la ghilotină în numele unor idei înalte. Dar pot, pentru a nuanţa o idee a acuzării, să compar egoismul meu cu al cetăţeanului Sieyes care n-a deschis gura nici cînd Robespierre a osîndit pe alţii, nici cînd Robespierre a fost împins el însuşi în căruţa ce ducea condamnaţii la eşafod. Astfel, voi dovedi, poate, că a acuza înseamnă înainte de toate a recunoaşte. Asigur onorata curte că nu vreau să fiu cinic. Cunosc diferenţa dintre cel care porunceşte să se taie capete şi cel al cărui cap riscă să fie tăiat. Şi nu pretind că egoismul celor care îşi caută un loc ferit în primejdie este cel mai respingător egoism. Numai că trebuie să recunoaştem un lucru: că a-ţi vîrî capul în nisip nu e o vină pasivă. E o vină activă. Iar cînd egoismul se pretinde "înţelepciune", nici măcar de compasiune nu mai poate fi vorba. "Important e să supravieţuim" îşi zic totdeauna cei cărora le e pur şi simplu teamă. "Important e să supravieţuim cît mai confortabil" îşi zic înţelepţii. Aceşti înţelepţi şi-au căutat mereu un culcuş cald sub valurile furtunilor, încîntaţi de abilitatea lor şi de arta lor de a eluda; şi-au căutat o gaură de şarpe şi au împodobit-o. Apoi au ieşit în stradă şi au rîs văzînd căruţele îndreptîndu-se spre eşafod... Da, e o poveste veche că senatorii romani, alegînd consuli caii împăraţilor, îi împingeau pe aceşti împăraţi să se creadă zei. Dar uneori înţelepţii au reuşit să-i corupă şi pe incoruptibili, să stîrnească vanitatea şi în cei virtuoşi. Înainte de a deveni victimă pe eşafod, implacabilul Robespierre a fost victima celor care l-au făcut să fie orbit de propria sa virtute.
La urma urmei, oricît de îndreptăţite ar fi obiecţiile împotriva lor, fanaticii sînt mai necesari decît înţelepţii. Nu atît adevărul unor idei a influenţat lumea, cît convingerea cu care aceste idei au fost rostite. Surîsul fin al scepticilor n-a lăsat dîre de sînge, dar nici de lumină. El n-a incendiat decît oglinda în care ne privim. Şi numai credinţa dusă pînă la capăt reuşeşte să are destul de adînc pămîntul ca sămînţă să rodească în el. Cît priveşte surîsul înţelepţilor, el a evitat şi oglinda.
N-aş vrea să se creadă cumva că apărarea şi-a propus să facă apologia eşafodului. Nu, domnilor judecători, am toate motivele să fiu convins că omul nu e născut să se teamă decît de el însuşi. Dar apărarea doreşte să atragă atenţia tribunalului că Robespierre a fost împins să devină Robespierre. Cei care l-au trimis la ghilotină sînt aceiaşi care cu o zi înainte îi cădeau în genunchi şi îi implorau mila; care s-au grăbit să voteze moartea lui Danton cînd Robespierre a vrut moartea lui Danton; care l-au încurajat să nu mai aibă îndoieli, care l-au făcut să creadă că reprezenta ghilotina însăşi, că n-avea decît să ridice braţul şi să-l lase să cadă pentru ca în aceeaşi clipă să cadă şi cuţitul ghilotinei. Cei care l-au trimis la eşafod acuzîndu-l de cruzime l-au împins mai înainte să fie crud. Sînt eternii înţelepţi, onorată instanţă, cei care s-au jucat mereu şi cu supunerea şi cu cruzimea. Ei n-au avut nimic sfînt. Nici cînd i-au sărutat mîna lui Robespierre, nici cînd i-au înfipt gheara în gît. Ei au fost totdeauna gata să-i sanctifice pe cei atotputernici pentru ca apoi să-i poată răstigni. Au tăcut atunci cînd trebuiau să vorbească şi au vorbit atunci cînd trebuiau să tacă ruşinaţi. E enorm astfel răul pe care l-au făcut. Şi dintr-un rău trebuie măcar să înveţi. Dar cum să înveţi cînd înţelepciunea pufneşte în rîs şi îşi freacă mîinile mulţumită că "a trăit"? Înţelepţii sînt totdeauna gata să pactizeze cu cel mai tare şi să-l trădeze pe cel mai slab. Sînt gata să rîdă pe stradă la trecerea căruţelor spre eşafod după ce au îngenuncheat mai devreme în faţa celor de care rîd. Ei nu au idei, ci interese. Nu au idealuri, ci scopuri. În numele cui vreţi să-l judecaţi acum pe Robespierre? Cumva în numele acestor înţelepţi? Ar fi grotesc, domnilor judecători, să se întîmple aşa. N-aţi face decît să dovediţi încă o dată că înţelepţii reuşesc să învîrtă totul pe degete, şi sfoara ghilotinei, şi mătăniile pocăinţei; că fac procese în care îi judecă pe alţii ca să nu se gîndească nimeni să-i judece pe ei, avînd mereu grijă să se afle între cei care judecă. De fapt, mă număr şi eu printre cei care n-au rezistat în faţa fricii. Dar n-am ajuns, se pare, între înţelepţi. Tocmai de aceea învinuiesc acum acea parte din mine care ar fi dispusă să condamne totdeauna pe alţii ca să ies eu cu obrazul curat. Pentru că oricît m-ar acuza acest lucru, pînă la urmă trebuie să recunosc că răul nu există izolat. Şi că în întîmplările pe care le-am trăit n-am nici un merit. Dealtfel, ce merit e acela de a deveni victimă? Mărturisesc, domnilor judecători, că nu ştiu cum s-ar putea cîntări vina altora cîtă vreme te poticneşti încă la primele fraze din rechizitoriul pe care trebuie să ţi-l faci ţie...
Ar trebui să mă opresc aici. Ceea ce am spus pînă acum mi se pare de ajuns. Continui numai pentru a nu se crede că apărarea n-ar dispune şi de alte argumente. Voi aminti curţii cîteva amănunte care mi s-au părut foarte instructive.
De pildă, ce s-a întîmplat la Hotel de Ville unde prietenii lui Robespierre s-au strîns, după punerea acestuia sub acuzare, intenţionînd să răscoale Parisul. Se ştie că plecînd de la Primărie, care era loc de detenţie, Robespierre nu respecta hotărîrea Convenţiei şi se punea în afara legii, ceea ce însemna condamnarea la moarte fără altă judecată. La Hotel de Ville, el privea însă de la fereastră, plin de speranţă şi clocotind de dorinţa de a se răzbuna, cum se îngroşau în piaţă rîndurile partizanilor săi. În noapte se vedeau lucind tunuri şi suliţe şi se auzeau invective la adresa Convenţiei... Hotel de Ville a fost, atunci, un fel de gară ciudată. Robespierre şi ceilalţi aşteptau acolo un tren. Ei nu ştiau dacă acest tren va veni şi în ce direcţie îi va duce. Putea să-i ducă din nou spre putere. Sau spre eşafod... Un strigăt de indignare generală s-a ridicat cînd mulţimii din piaţă i-a fost citit decretul de punere în afara legii care îi lovea acum pe Robespierre şi pe prietenii săi. Ca să sporească indignarea mulţimii, cel care a citit decretul a adăugat de la sine aceste cuvinte ce nu se găseau în text: "Sînt puşi de asemenea în afara legii, de către Convenţie, toţi cetăţenii care vor da sprijin Comunei rebele". Dar această frază adăugată cu scopul de a solidariza mulţimea i-a costat capul pe cei de la Hotel de Ville. "în afara legii" însemna moartea, asta pricepea oricine. Imediat entuziasmul a început să scadă şi coridoarele să se golească. Proscrişii rămîneau singuri. Cînd Robespierre s-a dus din nou la fereastră, a văzut cum se golea şi piaţa, peste care începuse să plouă. După atîtea zile toride, cerul Parisului era răvăşit de furtună. Pînă la urmă au plecat şi tunarii. Nu mai rămînea nimeni să opună rezistenţă jandarmilor trimişi de Convenţie să-i aresteze pe proscrişi. Balanţa care stătuse o zi şi o noapte în cumpănă s-a înclinat în cele din urmă.
Lucrurile puteau să se întîmple însă şi altfel. Şi atunci, desigur, cealaltă parte ar fi fost trimisă la eşafod. Judecătorii şi victimele s-ar fi schimbat între ei. De aceea mă întreb: judecăm aici vina sau înfrîngerea? Poate că judecăm înfrîngerea şi ar fi păcat să facem un proces numai pentru a demonstra încă o dată că totdeauna cei care pierd, cei înfrînţi, n-au dreptate. Dacă există victorii care au pregătit o înfrîngere ― şi mi-aş îngădui să vă amintesc că imperiul roman şi-a extins limitele pînă ce s-a prăbuşit şi că nimeni n-a studiat pînă acum ce rol au avut victoriile lui Napoleon în căderea lui ― cu atît mai sigur e că înfrîngerea nu înseamnă automat că dreptatea e de partea învingătorilor. Ce s-ar fi întîmplat, oare, dacă de la fereastră, la Hotel de Ville, nu s-ar fi spus fraza aceea care a alungat mulţimea?
Cînd jandarmii au pătruns cu sabia scoasă, Robespierre tocmai semna un apel către secţiunea Suliţelor. El a apucat să scrie numai primele două litere ale numelui său. Lovit de un glonte care i-a zdrobit maxilarul fără să-l omoare, s-a prăbuşit peste hîrtia care s-a umplut de sînge.
Noaptea, pe străzile aproape goale, Robespierre a fost dus la Tuileries, împreună cu Saint-Just, sub escortă. La Comitetul Salvării Publice, unde cu o noapte înainte Saint-Just îşi scria discursul, Robespierre a fost întins pe o masă cu o cutie de brad drept pernă. Îl credeau mort. Apoi, el a deschis ochii. Sîngele îi curgea abundent din buza zdrenţuită, înroşindu-i cămaşa. Era fără pălărie şi fără cravată, cu cunoscuta sa haină albastră, sfîşiată, şi avînd una din mîneci aproape smulsă. Ciorapii de bumbac cădeau, răsfrînţi, pînă la glezne. În starea aceea deplorabilă ajunsese în cîteva ore cel care în ziua precedentă mai era încă temut şi adulat. Văzînd că rănitul se chinuia să-şi oprească sîngele cu o mică pungă de piele, etui-ul pistolului său, un cetăţean milos i-a întins nişte foi albe ca să-şi şteargă plaga. A fost singurul gest de compasiune ce i s-a arătat. Dimineaţa, un chirurg chemat să vadă maxilarul zdrobit al lui Robespierre i-a extras doi sau trei dinţi şi i-a înfăşurat capul cu un bandaj. "E îmbrobodit ca o călugăriţă", glumi cineva. Cu un ultim rest de demnitate, Robespierre şi-a ridicat atunci ciorapii, a coborît de pe masă şi s-a aşezat într-un fotoliu, cerînd prin gesturi apă şi pînză. Saint-Just stătea în picioare în cadrul ferestrei. Spre ora nouă au fost aduşi şi ceilalţi "în afara legii". Apoi cu toţii au fost trimişi la Conciergerie. Pe drum, cortegiul învinşilor era însoţit de huiduieli. Robespierre întorcea capul, înfăşurat acum într-un prosop pătat de sînge, spre partea de unde veneau strigătele şi ridica din umeri. La închisoare, el a cerut prin semne temnicerului să-i dea pană şi hîrtie. Dar porunca era să i se refuze orice prilej de a scrie. Astfel că nu ştim ce gînduri îl frămîntau atunci. În aceeaşi dimineaţă, tribunalul a stabilit identitatea prizonierilor. Acestora le mai rămînea un singur drum de făcut: spre ghilotină. L-au parcurs, duşi în trei căruţe, pe străzi unde răsunau fără încetare strigătele de veselie şi imprecaţiile.
Interpretaţi, oare, absenţa gesturilor de compasiune, rîsetele şi imprecaţiile ca un semn de vinovăţie a condamnaţilor? Dacă există vreo vinovăţie aici, ea aparţine, cred, numai celor care se grăbesc să rîdă de cei învinşi după ce înainte s-au prosternat în faţa lor. Versatilitatea e tristă în orice împrejurări s-ar manifesta... Pentru a nu săvîrşi aceeaşi eroare, tribunalul trebuie să pună pe cîntarul judecăţii, înainte de a da un verdict, nu numai ceea ce a făcut Robespierre, ci şi ceea ce el n-a avut timp să facă şi mai ales ceea ce au făcut alţii în locul lui. Altminteri, ne-am comporta ca şi cei care l-au huiduit după ce a fost înfrînt, şi am recunoaşte nu ideile, ci conjuncturile.
Rechizitoriul a recunoscut astfel un lucru esenţial. Că orice negaţie trebuie dusă pînă la capăt. Aşadar, cineva care a dărîmat o opresiune nu se poate opri la jumătatea drumului. Trebuie să zdrobească această opresiune cu totul. Datoria lui, a unui asemenea om, este mai întîi să nege şi după aceea să afirme, să clădească pe ruinele negaţiei sale ceva. Or, toată drama lui Robespierre asta este, în fond. El a fost trimis la ghilotină atunci cînd încă se afla în plină negaţie. Cînd nu avusese încă timp să ridice pe ruine un adevăr nou. El era ocupat să dărîme încă, înainte de a începe să construiască. Şi n-ar fi drept, probabil, să-l judecăm numai pentru ceea ce a făcut, cînd nu aceasta era opera lui. El de-abia pregătea condiţiile pentru a-şi începe opera. Pentru a cîntări exact rolul lui Robespierre, ar trebui să ştim ce anume vroia el să clădească după ce negase ceea ce avea de negat. Putem discuta, fireşte, în ce măsură ghilotina era un mijloc de negaţie adecvat. Eu cred că nu. Sînt convins că nu. Dar să recunoaştem cel puţin că Robespierre a dispărut înainte de a spune: iată clipa la care vroiam să ajung. Pe celălalt talger al balanţei, el urma să pună ceva ce n-a mai avut timp să pună. Astfel că balanţa a rămas dezechilibrată. Vedem numai talgerul pe care se află coşul cu capete însîngerate. E oribil acest coş, dar dreptatea ne cere să avem în vedere că acuzatul n-a avut timp să şi afirme ceva. Destinul lui s-a oprit la negaţie.
În schimb, ştim ce-au făcut cei care l-au doborît pe Robespierre şi care au pozat în salvatori. Se pare că aceşti "salvatori" n-au luptat pentru a răsturna eşafodul, ci pentru a-l cuceri. Dezamăgiţi de teroarea revoluţiei, ei sfîrşesc prin a-l aclama pe Bonaparte. Pretinzîndu-se scîrbiţi de eşafod, se înghesuie la încoronarea lui Napoleon. Dar ei nu-şi dau seama că astfel renunţă şi la altceva. Înmormîntează încrederea lor în revoluţie. După ce au spart porţile Bastiliei, pun deasupra lor o coroană imperială. Considerîndu-se trădaţi în speranţele lor, ei trădează la rîndul lor ceea ce a rămas. De aceea mi se pare că o sentinţă care ar confirma ghilotinarea lui Robespierre ar fi în acelaşi timp, fără voia tribunalului, o semnătură pusă pe actul proclamării lui Napoleon ca împărat. Vrea tribunalul cumva să aleagă între capul lui Robespierre şi o coroană imperială? Cred că a compromite însăşi speranţa revoluţiei, în numele greşelilor ei, şi a da dreptate imperiilor e un rău mult mai mare decît viaţa lui Robespierre.
În încheiere, aş vrea să mai spun un singur lucru, onorată instanţă. Îi înţeleg pe cei care gîndesc că e greu să vorbeşti despre curaj cînd te afli lîngă eşafod. E la fel ca atunci cînd te afli în faţa unei cobre. Dar nu-i înţeleg pe cei care uită că lumea nu de iertare are nevoie, ci de speranţă. Eu am învăţat pe pielea mea ce e frica, am văzut cum muşcă o cobră şi am auzit cum poate ţipa o femeie disperată. Am aflat că nu poţi să ignori toate astea cîtă vreme le suporţi consecinţele. Am înţeles cum se trezeşte fiara din om şi vrea să ţopăie victorioasă. Probabil, n-avem nici destulă tărie să-i zdrobim în noi capul de la început, nici destul noroc. Abia cînd rămînem singuri ne dăm seama şi, uneori, atunci e prea tîrziu. Mi-am repetat însă mereu că răul nu e atotputernic cîtă vreme cel care-l suportă speră că răul va avea un sfîrşit. Mangustele imperfecte au o singură şansă de partea lor: să-şi spună că şi cobra e imperfectă. Dacă izbutesc să văd răul limitat în timp, mi-am zis adesea, îl voi vedea limitat şi în putere. Înseamnă că el nu e absolut. Undeva are un capăt. O crăpătură. Altfel m-aş lovi ca liliecii de un destin perfect închis... Iată, aşadar, ce este pentru mine speranţa; un semn că n-am renunţat încă să judec normal, că încă mai ştiu ce vreau, că deosebesc încă răul de bine. O viaţă întreagă am vorbit într-o mie de feluri despre speranţă. Am socotit-o într-o vreme singura mea evanghelie. Dar numai acum pot să spun în cunoştinţă de cauză ce este speranţa. Numai ea ne poate ajuta să nu fim muşcaţi fără să fi schiţat nici un gest. Numai ea, după ce Dumnezeu a murit demult în noi, rămîne singură în faţa fiarei. Ea e singura care nu ne părăseşte cînd ne rătăcim în pustiu. Şi singura care ne aduce apă cînd buzele ard de sete. Cunosc bine aceste lucruri. Ştiu ce înseamnă să nu rămîi singur cu păianjenii şi ţînţarii. Cînd dormi, speranţa te veghează. Cînd bate vîntul noaptea, îţi aşază o mînă răcoroasă pe frunte să te liniştească. Şi cînd priveşti spre pădurile din zare, ea îţi şopteşte că dincolo sînt oamenii la care vrei să ajungi ieşind din pustiu. Ea te opreşte cînd întinzi mîna să iei o creangă să cînţi pentru cobre. Şi oricît de firavă ar fi, nu se dă înapoi să se împotrivească fiarei din tine.
Vă veţi întreba de ce vă spun toate astea. Pentru a arăta tribunalului că nu există nici o contradicţie între faptul că-l apăr pe Robespierre şi acuz ghilotina. O, domnilor judecători, tot speranţa ne arată că vinovaţi şi nevinovaţi ne aflăm înlăuntrul aceluiaşi laţ, înlăuntrul aceluiaşi zid al destinului. Şi că în loc să căutăm crăpătura din zid, ne strîngem şi mai mult laţul pe care ni l-a pus destinul de gît. Nu e trist? Eu simt fraternitatea ca pe o idee tragică. În numele ei condamn ghilotina şi vă amintesc că datoria noastră este una singură: să facem ca ea să nu funcţioneze din nou. Nu pe scîndura eşafodului vom găsi ceea ce căutăm.»

25.

După ce i-am dat foile Eleonorei, am ieşit să dau o raită pe-afară. M-am dus şi la marginea mlaştinii, dar n-am pătruns în stufăriş. M-am mulţumit să ascult liniştea trestiilor. Cînd m-am întors, am avut o surpriză. Am găsit-o pe Eleonora scriind. Îşi luase mai multe foi de hîrtie şi scria de zor, hotărîtă parcă să le umple pe toate. Mi-a aruncat o privire ironică şi mi-a zis:
― M-am retras să deliberez. Să nu mă tulburi şi să nu mă zoreşti.
Am rămas stupefiat. Ce însemna asta?
― Profesore, m-a apostrofat văzînd că nu plecam. Lasă-mă să deliberez. N-ai voie să influenţezi curtea.
Mă întrebam dacă-şi bătea joc de mine. Mi-am adus aminte cum glumise într-o zi: "Profesore, mi-a spus, imaginează-ţi că sala de aşteptare e o sală de bal, că orchestra e gata să atace valsul şi tocmai atunci se apropie un valet care-ţi şopteşte la ureche: «Trenul a sosit şi vă aşteaptă. Ce porunciţi?» Iar dumneata să răspunzi: «Să-l mai ţină pe Robespierre, să nu-i taie capul pînă ce nu dansez un vals cu femeia aceea care-şi ţine trenciul pe umeri»..." Acum ce glumă mai punea la cale? Am ieşit şi am lăsat-o în pace. M-am dus pe peron şi pe urmă din nou la marginea mlaştinii. În timp ce vîntul începea să clatine trestiile, m-am pomenit punîndu-mi o întrebare care m-a lăsat perplex: "De ce naiba o cheamă Eleonora ca pe Eleonore Duplay?" Ei nu, că am luat-o razna, mi-am zis.
În sfîrşit, a doua zi, fără să-mi spună o vorbă, mi-a întins foile şi m-a lăsat singur să le citesc.

26.

«Bine, profesore. Aşadar, trebuie să încep să deliberez. Nu de aceea m-ai pus să asist la un nou proces? Cînd voi termina, voi comunica sentinţa. Îmi voi închipui că în jurul peronului s-a strîns o mulţime imensă care aşteaptă nerăbdătoare hotărîrea mea... Printre sanchiloţi sînt amestecaţi şi membrii Convenţiei. Desigur, tremură. Dacă Robespierre va fi achitat? Ce se va întîmpla în această situaţie cu ei? Cu siguranţă îi va aştepta eşafodul. Buzele le tremură uşor, chiar dacă ei încearcă să se stăpînească... Alţii, în schimb, aşteaptă cu sufletul la gură achitarea. Din motive diferite, fireşte. Unii pentru a omorî încă. Alţii pentru că s-au săturat de cît sînge a curs... Şi, în sfîrşit, o mulţime de gură-cască e gata să aplaude orice sentinţă, cu condiţia ca ea să dea impresia că aparţine celor mai puternici... Ceilalţi, indiferenţii sau cei scîrbiţi de atîta discuţie în jurul eşafodului, au plecat. Pe ei nu-i mai interesează această dezbatere.
Călăul stă deoparte şi aşteaptă. El le vede tuturor numai gîtul. Deformaţie profesională, căci în toată cariera lui n-a văzut decît gîturi. Unele subţiri şi delicate ca al Mariei Antoaneta. Altele zdravene ca de taur, ca al lui Danton. Aproape că ar putea spune o poveste întreagă despre fiecare după gîtul pe care i-l înfăţişează.
De fapt, mai înainte am simplificat. Unii n-au nici un motiv să-l urască pe Robespierre. Dar îi doresc moartea. A avut parte de glorie, a stat pe culme, să ştie şi cum se vede lumea de pe eşafod. Destul a văzut-o de pe fotoliul cel mai înalt al istoriei. Alţii au motivele lor personale să-l urască. Aceştia stau tăcuţi, încruntaţi. Ar fi cumplit de nefericiţi dacă aş pronunţa achitarea. Li s-ar părea o mare nedreptate. Atîtea victime, gîndesc ei, cer un minimum de justiţie. Există apoi destui care nici nu vor să ştie dacă Robespierre a fost vinovat sau nu. Lor le e indiferent şi cine e condamnatul, numai să suie cineva scările eşafodului. Să aibă un spectacol, să vadă un cap rostogolindu-se. Asta a fost totdeauna plăcerea lor cea mai mare. Chiar cînd au avut necazuri, au uitat de ele dacă li s-a oferit satisfacţia de a vedea o fostă glorie jumulită de pene şi zbătîndu-se în praf ca un cocoş înainte de a fi pus la fiert.
Îi recunosc şi pe prietenii, pe partizanii lui Robespierre. Nu se gîndesc însă atît la Robespierre, cît la soarta lor. Se tem că vor trebui să plătească prietenia pentru Robespierre şi faptul că au profitat de pe urma ei. Şi pe urmă, de ce să jubileze porcii din Convenţie care l-au detronat? De ce s-o vadă pe madam Tallien, care trebuia să cunoască ea eşafodul, Iăudîndu-se prin toate saloanele Parisului cum l-a doborît proaspătul ei soţ pe Robespierre?
Vezi, profesore, toată această mulţime aşteaptă, la toţi trebuie să mă gîndesc înainte de a pronunţa verdictul. Şi cum să-i mulţumesc pe toţi? Înţeleg că de sentinţa mea depind foarte multe. Nu e vorba doar de un om. E vorba de toate patimile care s-au învolburat în jurul acestui om. Dacă pronunţ achitarea, vor urma răzbunări sîngeroase. Dacă nu, adversarii lui Robespierre se pot deda la noi excese. Şi toate acestea din vina mea... Îmi aduc aminte că într-o noapte m-am dus la o prietenă care lucra la un spital. Ningea liniştit ca în poveştile de Crăciun, iar în camera de gardă un aparat de radio răspîndea muzică de Schubert. Cineva a venit să anunţe că murise un bolnav. Fusese internat seara. Intervenise o complicaţie şi murise. Afară ningea şi la radio era muzică de Schubert. Ninsoare amestecată cu moarte şi cu muzică de Schubert. M-am gîndit la omul acela care nu mai putea vedea ninsoarea, nici să asculte muzica lui Schubert şi mi-am simţit sufletul plin de compasiune. Nu-l cunoşteam, dar parcă îmi murise un frate. Mă lega de el misterul morţii.
Cînd însă moartea nu e mister, e oribilă. Lîngă eşafod nu ninge niciodată. Nici nu se aude muzică de Schubert. Nu se aud decît rîsetele, huiduielile şi răsuflarea înfierbîntată a celor care vin să vadă la lucru călăul. Ştii la ce m-am gîndit în vreme ce te vedeam scriind, profesore? Că în nopţile cu lună în care lătrau cîinii, în locul lunii, pe cer, era o ghilotină.
Să recunoaştem, mai bine, adevărul. Capetele retezate care au căzut în coşul călăului au căzut pentru totdeauna. Nimeni nu le mai poate lipi la loc. Nu există dreptăţi postume. Şi, cînd capul unui om a fost despărţit de trup, repararea erorilor judiciare nu e decît o iluzie sau o minciună. Aşa că sentinţa nu mai poate fi revizuită. Istoria nu cunoaşte decît sentinţe definitive, ţi-ai pierdut vremea în zadar prin biblioteci şi anticariate, domnule profesor...
Şi totuşi, ce vor spune cei care mă aşteaptă dacă mă întorc pe peron şi declar că nu se poate face dreptate? Sau dacă încerc să-i mint: ,,Curtea nu s-a decis încă. Mai vrea să mediteze asupra sentinţei. Să ceară noi audieri şi noi martori. Probele nu ni se par destul de edificatoare pentru a pronunţa o sentinţă întemeiată". Lumea e prea înfierbîntată de pasiuni pro şi contra, nu admite amînări cînd e vorba să fie condamnat cineva. Trebuie spus răspicat "da" sau "nu". O amînare seamănă cu o trădare, cu o încercare de a frustra pe unii de dreptate, pe alţii de spectacol. Aşa că, profesore, simt o mare responsabilitate pe umerii mei. Şi nu vreau să fiu huiduită, nici să am după aceea remuşcări.
Nu văd decît o singură scăpare. Să le oferim celor însetaţi de spectacol un alt proces. Şi pe cine am putea judeca în chip adevărat aici? Doar pe noi.
Te simt cum dai tîrcoale şi mă priveşti încruntat. Îţi imaginezi că mă joc? Ei, află că nu mă joc. Începe "procesul mangustelor imperfecte"... Dealtfel, eu nu fac decît să-l continui. Dumneata l-ai început. Crezi că n-am înţeles?
După cum observi, m-am molipsit. Am căpătat şi eu pasiunea proceselor. Vei fi prima ei victimă. Împreună cu mine. Şi procurorul şi avocatul apărării şi publicul trebuie să treacă, deci, în boxa acuzaţilor... Nu te speria, profesore. Trebuie să vedem de ce sîntem vinovaţi. De ce ne aflăm aici. Nu asta vroiai?
Cînd eram copil, am urmat o şcoală de înot. Dintr-un motiv de neînţeles pentru mine, am învăţat să înot extrem de repede, mai repede decît alţi copii. Eram un copil amărît, timid, sperios şi chinuit, n-am sesizat progresul meu şi nu i-am dat nici o importanţă. Ceilalţi copii însă nu m-au iertat. Şi, într-o seară, în care întîrziasem în bazin, cînd am intrat în cabină să mă îmbrac, m-au închis pe dinafară. Am rămas acolo toată noaptea. Nici măcar n-am izbit în uşă să mă audă cineva, să-mi deschidă. Mai erau încă acolo oamenii care greblau nisipul, aveam şansa să m-audă. Am stat însă tăcută şi zgribulită în întuneric şi am suferit pentru că n-am înţeles gestul. A fost noaptea mea de singurătate. Prima mea noapte de singurătate şi cea de care îmi amintesc acum cel mai bine. Au urmat şi altele. Mereu am fost închisă într-o asemenea cabină şi mereu am stat, suferind, fără să înţeleg. E vina celor care m-au închis, dar poate e şi vina mea că n-am înţeles. N-am bătut cu pumnii în uşă, să cer ajutor. M-am resemnat să stau în cabină şi să aştept dimineaţa, să vină cineva să mă scoată de-acolo... Nu ştiu dacă-ţi aduci aminte ce ţi-am zis într-o zi, că singurul lucru pe care l-am dorit de la viaţă a fost ceva ce nu se poate obţine prin luptă. Poate că m-am înşelat. Poate că şi pentru tandreţe trebuie să luptăm. Însă eu am aşteptat mereu. Oriunde am fost. Am aşteptat într-o cabină de ştrand şi pe urmă am aşteptat la fel peste tot. Aici în gară n-am făcut decît ceea ce am făcut toată viaţa. Am aşteptat să vină cineva, să bată în uşă şi să-mi spună: "Fetiţo, trenul a sosit, a tras la peron. Încotro doreşti să meargă? Spre care dintre visurile tale? Şi cine doreşti să fie pasagerii?"
N-am avut nevoie de milă în nici o împrejurare. N-am nevoie nici acum. M-ar întrista dacă ai spune despre mine "sărmana". Dar dumneata n-ai să spui. Te cunosc acum. Să trecem, aşadar, mai departe... Nici eu nu voi spune despre dumneata "sărmanul". Deşi poate că în unele privinţe ai merita mai mult decît mine. Căci ai fost şi mai singur ca mine. Asta m-a mai consolat. Ai fost sau eşti încă o mangustă mai imperfectă decît mine. Şi imperfecţiunile astea diferă. Unii depăşesc măsura. Eu mai puţin. Dumneata mai mult. Era firesc ca nici pedeapsa să nu fie aceeaşi şi dacă destinul ne-a aruncat în aceeaşi gară pustie înseamnă că nici destinul nu e bun judecător. Eu am aşteptat deoarece am crezut că nu era nici de datoria mea, nici şansa mea să lupt pentru tandreţe,, dar dumneata ce-ai făcut? Ţi-ai făcut o teorie despre mangustele imperfecte. Şi ai uitat un lucru important. Că această mangustă imperfectă se luptă uneori cu sine însăşi. Ea îşi priveşte continuu umbra şi face din umbra ei o cobră. Cînd au apărut îmblînzitorii erai o victimă uşoară. Căci, înaintea lor, ai făcut şi treaba îmblînzitorilor şi treaba victimelor, profesore. Iar asta se pedepseşte. Nu putem fi şi îmblînzitor şi victimă în acelaşi timp. Şi cobră şi mangustă, în loc să se lupte cu ceea ce trebuia să se lupte, în loc să se lupte cu cobra, aşa cum era destinul mangustei, mangusta aceasta s-a lovit mereu de propria ei umbră. A fost obsedată de propria ei umbră. Pe scurt, nu te-ai mulţumit să-ţi dărui întreaga afecţiune de care erai capabil. Ţi-ai dăruit şi întreaga compasiune. Şi ca să ai toate motivele pentru asta, să nu-ţi faci reproşuri de egoism, ţi-ai zgîndărit rănile ca nu cumva să te vindeci, să pierzi dreptul sau mai bine zis orgoliul de a te crede un Iov.
Parcă te văd încruntîndu-te cînd vei ajunge aici. Uşurel, domnule profesor, nu te încrunta. Citeşte mai departe. Şi nu protesta. De data aceasta rolurile s-au inversat. Acum eu sînt procurorul şi eu sînt avocatul apărării. Şi vei depinde de măiestria mea de a te învinovăţi sau de a te apăra. Vei depinde de înţelegerea mea şi, poate, de compasiunea mea. Nu, nu protesta, te rog. Nu ţi-am dat cuvîntul. Te rog respectă curtea, domnule profesor. Altfel evacuez peronul. Cînd te voi întreba, vei răspunde atunci. Deocamdată, stai liniştit.
Vasăzică, dumneata ai fost profesor de istorie. Ai predat istoria şi le vorbeai elevilor despre un Robespierre în legătură cu care aveai multe rezerve. Dar te conformai celor spuse în manuale. Te-am rugat să nu protestezi. Încă o dată îţi atrag atenţia să te porţi cuviincios cu completul de judecată. În al doilea rînd ţi-ai părăsit şcoala. De ce, domnule profesor? Nu, nu explica, întrebarea a fost, n-ai înţeles asta, retorică. Vreau să spun că ai abuzat de pasiunea dumitale. Te-ai apucat să împarţi o dreptate fictivă. De fapt, n-ai avut curajul să te lupţi cu cobrele adevărate şi te-ai luptat mereu cu propria dumitale umbră, luînd-o drept cobră cum am mai zis. Asta au fost procesele dumitale.
Nu vreau să te jignesc asemănîndu-te cu îmblînzitorii. Vreau numai să te fac să-nţelegi că le-ai uşurat efortul de a te transforma într-o victimă. Te-ai închis în casă şi le-ai lăsat strada. Cînd ai deschis ochii, ei se aflau deja pe la toate răspîntiile. Ai zis că nu vrei să trăieşti într-o găoace, dar ai făcut totul pentru asta. Ca şi mine, poate... După cum vezi, mă socotesc parte în proces.
Într-o noapte visam că mergeam pe marginea liniei ferate. Mă simţeam descurajată şi vroiam să termin cu toate. Ceva nu ţi-a plăcut în această plimbare a mea, ai venit şi m-ai privit întrebător. Atunci m-am aşezat în iarbă şi am început să plîng în hohote uscate, fără lacrimi. Şi pentru că mă priveai mai departe întrebător, ţi-am spus: "Am vrut să mă arunc înaintea trenului". Te-ai uitat la mine uluit. "Care tren?" "Trenul care va veni". "Dar îl aşteptăm de atîta vreme şi nu vine, mi-ai zis. Cum îţi închipui că va veni tocmai cînd te plimbi tu pe marginea şinelor?" Am scuturat din cap şi ţi-am dat o explicaţie care şi pe mine m-a uimit. "Dacă m-ai fi lăsat, ai fi văzut că venea. Toată viaţa m-a urmărit ghinionul. N-am obţinut nimic decît după ce nu mai aveam nevoie. Din moment ce nu mă mai urcam în tren, ci mă aruncam înaintea lui, trenul ar fi venit"... Ai rîs atunci. "Mai degrabă va veni o caleaşcă, ai spus, din care va coborî, poate, un trimis al lui Robespierre care va desface ordinul şi ne va soma: «Urcaţi! Călăul vă aşteaptă! Totul e pregătit de execuţie şi lumea e strînsă. Soarele de iulie arde tare şi mulţimea nu poate fi lăsată să aştepte. Din cînd în cînd e dornică de spectacol. Acum e rîndul vostru. Hai, urcaţi!»"... Pe urmă ne-am aşezat pe banca de pe peron şi ne-am pomenit discutînd, despre ce crezi? Despre paradis! Susţineai că paradisul a fost o insulă, şi eu te-am întrebat de ce crezi aşa. "Pentru că omul, mi-ai răspuns, a fost la început o insulă. A fost singur. Ieşind din insula sa a întîlnit alte insule. De-atunci visează mereu la insula din care a plecat." Şi ai adăugat rîzînd: "Sîntem aici un bărbat şi o femeie, ca la începutul lumii. Numai că în loc să stăm în paradis, stăm pe un peron pustiu"... Observi că şi în vis îţi place să te sui în amvon şi să-mi ţii de-acolo predici? Acum suportă şi din partea mea una.
După cum vezi amintirile ne urmăresc şi în vis. Iar eu am crezut mereu că singura salvare e să mă lepăd de mine continuu, să uit repede şi imediat. Altminteri, îmi ziceam, rămîn înnămolită în amintire şi e mizerabil şi inutil. Nu e aşa. Înţeleg acum că nu e aşa. Dealtfel, am fost prea mulţumită de ecuaţia mea, se pare. Ca mangustă imperfectă ce sînt, trebuia să mă aştept.
În definitiv, ce este o mangustă imperfectă? În cazul nostru, o mangustă imperfectă e o eroare a naturii. Dacă e închisă într-o cabină de ştrand seara, stă acolo toată noaptea fără să se zbată. Şi dacă se loveşte de cobre adevărate, fuge acasă, zăvoreşte uşa şi, de teamă, se muşcă singură în oglindă.
Aud vîntul şi mă gîndesc că, totuşi, nimeni n-a murit vreodată aici. Nu se vede nici un mormînt în jurul gării. Am fi noi primii... Dar, fireşte, ar exista un singur mormînt. Pe al doilea n-ar mai avea cine să-l sape...
Am destul curaj să nu-mi pierd speranţa, vei zice. Şi recunosc că atunci cînd te aud vorbind despre speranţă aproape îţi dau dreptate. Pe urmă îmi aduc aminte că mangustele imperfecte s-au învăţat să nu facă nimic pentru mîntuirea lor. Speră, şi cu asta gata. Şi-au încheiat obligaţiile. Cei care l-au creat pe Christos l-au răstignit şi au sperat după aceea să fie mîntuiţi. Nu, profesore. Nu sînt pentru mine lucrurile astea. Deşi e trist cînd într-o viaţă nu alegi măcar între "a fi sau a nu fi", "a avea sau a nu avea", şi te epuizezi în zadar.
Am făcut odată o plimbare spre un munte. Era zăpadă mare. Şi vînt. La un moment dat a trecut în jos o sanie ce ducea fîn. A trecut repede, iar aerul a păstrat un puternic miros de fîn. Extraordinar a fost. Am urcat mult timp aspirînd miros de fîn. Mă întrebam atunci dacă va fi o zi în care funcţiile mele vitale se vor blaza cu totul, iar mirosul de fîn nu mă va mai înnebuni. Această zi s-a apropiat, poate, dar ea n-a venit încă. E foarte ciudat, dar şi aici în sala de aşteptare simt în clipa asta miros de fîn. Poate e un semn că funcţiile mele vitale încă n-au intrat în letargie. Mirosul acesta mă leagă de lume acum, el e o punte... Da, da, e ca o dîră mirositoare prin aer. Dacă aş închide ochii, m-aş putea duce după ea. Nu am nevoie de altă călăuză. Aş ajunge cu siguranţă dincolo de mlaştini sau dincolo de pădure. Mirosul acesta e sunetul meu de clopot, profesore. Ştii ce? Să fii fericit că n-ai uitat sunetul de clopot de care mi-ai vorbit. El e puntea dumitale. Urmînd sunetul de clopot, iar eu urmînd dîra mirosului de fîn, vom ajunge înapoi în lume. Vom ieşi din grotele în care am nimerit. Vom găsi crăpătura din zid.
Te vei întreba: "de ce-mi înşiră toate astea?" Pentru că mi s-a întîmplat ceva foarte bizar, un lucru pe care pînă acum am ezitat să ţi-l povestesc.
S-a petrecut în nopţile cînd ai avut febră şi ai zăcut bolnav. Vîntul bătea ca de obicei. Nu dormeam. Te auzeam gemînd şi mă îngrijora boala dumitale. Mai mult ca să fac ceva, am ieşit să aduc apă. Atunci am zărit spinarea unui bărbat dormind în bălării. În prima clipă am crezut că din pricina oboselii aveam halucinaţii. Dar bărbatul s-a întors şi, cum era lună, l-am văzut destul de bine şi m-am speriat. I-am recunoscut imediat faţa ciuruită de vărsat, ochii reci şi guşa pe jumătate ascunsă de barba roşie. Cînd s-a ridicat din bălării, am observat că era crăcănat. Umbla în picioarele goale şi era mînjit de noroi pînă la genunchi. Ai înţeles cine era. N-avea torţă, dar strîngea ca de obicei o mangustă la piept.
Îngheţasem şi nu ştiam ce să fac, ce să spun. Iar el nu zicea nimic. Se uita la mine, mă măsura din cap pînă în picioare şi rînjea. M-am uitat în jur, gîndindu-mă că putea fi însoţit, aşa cum l-ai văzut în mlaştină. Poate prin bălării dormeau şi slujitorii lui.
Dar nu mai era nimeni. Apoi am vrut să spun ceva şi mi-am dat seama că n-aveam glas. Buzele se mişcau fără să pot articula nici un cuvînt. Abia într-un tîrziu am izbutit să-mi recapăt graiul. Ştii ce i-am zis? Ceva foarte stupid: "Bună seara". Ca şi cum eram cunoştinţe vechi, ne regăsisem acolo între bălării din întîmplare şi mă bucuram pentru asta. El n-a răspuns. Rînjea mai departe, avînd acelaşi rictus batjocoritor. Pe urmă a uitat parcă de mine. Stătea în bălării, lîngă arţarul tăiat, şi asculta vîntul. Parcă nu-l mai interesa prezenţa mea. Avea ochii absenţi şi la un moment dat am crezut că dormea în picioare.
Dar n-am îndrăznit să mă mişc. Mangusta adormise şi ea. Într-un timp, am auzit un schelălăit de cîine. Atunci îmblînzitorul a tresărit şi cu o voce răguşită, rea, m-a întrebat: "Unde-i nebunul?" "Care nebun?" m-am bîlbîit eu. A făcut un gest nervos cu mîna, ca şi cum întrebarea mea îl sîcîia. "Nebunul care ne-a fugit de la ospiciul din mlaştină. Vrem să-l învăţăm un cîntec. Dacă reuşeşte, înseamnă că s-a vindecat." În clipa aceea s-a auzit din nou schelălăitul cîinelui. Îmblînzitorul n-a mai scos un cuvînt. A revenit la nemişcarea dinainte, dormea în picioare şi asculta vîntul. A rămas aşa multă vreme, după care, fără să spună o vorbă, mi-a întors spatele şi a plecat. L-am văzut cum s-a pierdut în noapte, afundîndu-se în stufăriş.
În noaptea următoare n-am aţipit deloc. Mă străduiam să stau cît mai liniştită, fără să dau nici o atenţie zgomotelor de-afară. Pe la miezul nopţii, am ieşit totuşi în spatele gării şi iarăşi l-am văzut pe îmblînzitor dormind pe burtă în bălării. Dar nu dormea. Mă aştepta. Cînd m-a auzit, s-a întors şi s-a ridicat. Îşi mîngîia mangusta şi de data aceasta m-a întrebat imediat. "Unde e?" "Lipseşte", i-am răspuns. "Dar nu i-ai spus că-l aştept?" "Nu", m-am scuzat eu mai mult ca să spun ceva. După asta a rămas să asculte vîntul ca de obicei. Cînd să plece, s-a întors şi, rînjind, m-a întrebat: "Nu m-a recunoscut în mlaştină? Mă mir". Şi după o pauză mormăi: "Păcat..." Apoi s-a întors, îndepărtîndu-se prin întuneric spre stufăriş, care l-a înghiţit ca o pală de vînt...
De-atunci, n-a mai venit. Am mai ieşit de cîteva ori noaptea, dar nu era nimeni în bălării. Şi în zadar mi-am muncit mintea ca să înţeleg ce-a fost. Am crezut că am visat, dar poţi oare visa două nopţi la rînd acelaşi vis? Şi de ce se mira că nu l-ai recunoscut?
În lipsa altei explicaţii, mi-am zis că îmblînzitorul era, poate, Frica. De aceea se va fi mirat că nu l-ai recunoscut.
În concluzie, ştiu că în lume nu există numai dîre de mirosuri de fîn. Sînt şi cîini şi dresori. Sînt şi elefanţi orbi care se sinucid strivind. Dar eu vreau să trăiesc, să simt mirosul de fîn. Ţii minte ce mi-ai spus odată? Că omul este singurul animal care e nefericit. Celelalte animale cunosc setea, foamea, căldura, frigul. Nefericirea nu. "În cazul ăsta, nici fericirea", ţi-am replicat atunci. Acum îţi spun la fel. Dar dacă rămînem aici nu există scăpare. Mangusta devine din ce în ce mai slabă, mai vulnerabilă, pînă ce într-o zi nu va mai avea curajul să privească nici umbra care se leagănă alături de ea... Am o singură viaţă pe care am distrus-o, e adevărat, dar n-am risipit-o. Şi nu vreau s-o risipesc.
Aşa că, iată sentinţa în procesul nostru, domnule profesor. Ridică-te în picioare s-o asculţi. "Cele două manguste imperfecte sînt condamnate să plece imediat şi să caute dincolo de pădure un drum."
Nu, nu protesta. Sentinţa e definitivă.»

27.

Pînă la capela părăsită totul a fost ca şi prima oară. Şi chiar la capelă părea că nimic nu se schimbase. Şopîrlele au fugit şi acum printre picioarele noastre cînd am pătruns înlăuntru; acelaşi Christ pictat binecuvînta, pe cupola cu tencuiala cojită, un liliac adormit; şi abia cînd ne-am uitat la altarul de cărămidă am tresărit. Florile erau proaspete.
Ceva ne-a atras atenţia după aceea în drum spre colibă. O movilă lunguiaţă acoperită de rugi de mure, asemănătoare cu muşuroaiele imense de care trecusem, dar cu totul izolată. Nu părea să fie ridicată de curînd şi totuşi prima oară n-o văzusem. Era pe jumătate ascunsă de o tufă de mărăcini şi vegheată de o sperietoare făcută din paie. Cînd am ajuns la colibă, am găsit o pălărie de postav putrezit pe butucul unde se odihnise Eleonora prima oară. Fără să înţelegem ceva din aceste amănunte bizare, ne-am uitat lung la pălăria ponosită, mînjită pe boruri de noroi, apoi ne-am continuat drumul pe platoul alunecos de unde ne întorsesem rîndul trecut. Alunecam şi acum din pricina pământului nisipos, dar eram hotărîţi să nu ne dăm bătuţi şi să ajungem dincolo de pădure.
La un moment dat m-am oprit. Mi se păruse că auzisem ceva care semăna cu vuietul unei mări. Dar nu era decît vîntul.
Am pornit mai departe. Iarba se împuţina, iar fîşiile de nisip se lăţeau din ce în ce mai mult. Şi din cînd în cînd auzeam acelaşi vuiet stins pe care vîntul îl destrăma ca pe o perdea veche.
Pădurea a izbucnit pe neaşteptate în faţa noastră cînd am ajuns în vîrful pantei. Era o pădure de arţari bătrîni, planturoşi şi pe jumătate scheletici. Semănau toţi cu arţarul pe care-l tăiasem. Cînd bătea vîntul, făceau aceleaşi plecăciuni ţepene şi caraghioase şi scoteau aceleaşi scîncete care, amestecate, formau un vuiet stins. Ceea ce auzisem noi, aşadar... Ne-am apropiat. Chiar la marginea pădurii, am dat de o altă colibă. Intrarea era ferecată de o uşă de fier ruginită. Am bătut în ea, am strigat, dar nu ne-a răspuns nimeni. Pînzele de păianjen ce acoperiseră uşa păreau, dealtfel, să arate că de multă vreme nu umblase nimeni pe acolo.
Puţin mai departe, am descoperit însă în pămînt urme de paşi care se pierdeau în pădure. Se vedeau încă destul de bine, nu erau foarte vechi. Şi aproape fără voie ne-am luat după ele... Peste tot, rădăcinile arţarilor ieşeau la suprafaţă, strîngîndu-se în jurul fiecărui trunchi ca un morman de şerpi. Urmele duceau printre rădăcini. Cine trecuse pe acolo o făcuse fără să aleagă drumul. Ocolise numai mărăcinii. Noi ne feream însă cît puteam să ne atingem de arţari, deoarece trunchiurile scorburoase şi uneori chiar rădăcinile erau invadate de omizi care le acopereau cu un strat alburiu şi scîrbos. Din pricina asta, trebuia să ne facem loc printre mărăcini şi să nu mai ţinem seama de zgîrieturi.
Deodată, ne-am oprit amîndoi. În faţa noastră, din spatele unei tufe de mărăcini apăruse un idol de piatră cu pieptul mînjit de noroi şi cu gura desfăcută într-un rîs sarcastic. Avea nasul sfărîmat de o lovitură care lăsase o cicatrice urîtă în piatră. Cineva lovise cu furie probabil, mutilînd faţa idolului, dar cicatricea accentua şi mai mult rîsul sarcastic şi crud. Pe jos, era o crustă de noroi uscat, iar în această crustă se vedeau foarte bine urmele paşilor care după aceea dispăreau.
Nu atît dispariţia urmelor mă intriga, cît coincidenţa cu ceea ce visasem: la o parte din ele se vedea un semn. Unul din pantofii celui ce trecuse pe acolo părea să fi avut tocul rupt. I-am arătat şi Eleonorei şi s-a mirat şi ea. Lăsînd-o apoi s-o ia înainte, am rămas să mai fac o verificare. Mi-am aşezat talpa piciorului stîng pe una din urmele cu semn. Se potrivea perfect. Ce trebuia să cred?
În clipa aceea am auzit-o pe Eleonora strigînd:
― Plaja!
M-am întors şi m-am precipitat pe urmele ei. După cîţiva paşi am văzut nălucind printre arţari o mare pată gălbuie, arsă de soare. Probabil, asta văzuse şi Eleonora. M-am agăţat într-un mărăcine, dar n-aveam chef să întîrzii. M-am smuls, plătind nerăbdarea mea cu o zgîrietură zdravănă.
Cînd am ajuns la marginea pădurii, am zărit mai întîi, uluit, figura Eleonorei. Arăta ca o mască pe care se lăţea un rîs înfricoşător ce-i schimonosea trăsăturile. Am rămas cu ochii pironiţi la această mască imbecilizată care-mi dădu un frison de spaimă. Înnebunise? Ce însemna acel hohot de rîs convulsiv? Aproape uitasem de ce mă aflam acolo şi nu mai priveam decît faţa ei răvăşită, de nerecunoscut, şi ochii tulburi care fixau ceva fără încetare. Abia după un timp m-am întors să văd ce privea ea.
Atunci m-am lămurit. În faţa noastră era un deşert.
Pădurea se termina brusc, ca un picior amputat, retezat de şacali. Şi cît vedeai cu ochii se întindea un pustiu nesfîrşit în care nu se zărea nici un arbust, nici o umbră. Doar galbenul ars şi obositor al nisipului abrutizat de soare. Aproape maşinal, m-am aplecat, am luat un pumn de nisip şi l-am lăsat să curgă printre degete încet. Îl simţeam fierbinte şi ostil. Undeva în depărtare, mi se păru că zăresc o altă lizieră. Apoi mi-am dat seama că mă înşelasem. Nu era decît linia uscată a orizontului. Deşertul acoperea totul. Pînă unde? M-am trezit izbucnind şi eu într-un hohot de rîs idiot din care nu mă mai puteam opri. Aşadar, eram prinşi într-un cleşte uriaş de nisip.
Deşertul era ca un ochi mort, imobil şi neîndurător, fixat asupra noastră. O imensă pată galbenă care ne ardea privirea, un gol în care nu exista nici un semn de viaţă. Poate doar şerpii, m-am gîndit... Sau şacalii... Şi, într-adevăr, parcă în faţa noastră era o turmă de şacali de nisip cu gurile deschise. Aveau dinţi lungi de cuarţ şi ochi rigizi de piatră. În rest, totul în ei era de nisip. Pînă şi părul cenuşiu. Stăteau cu gurile căscate, iar tăcerea urla în gîtlejurile lor. Parcă nu aşteptau decît să ne aventurăm spre ei ca să ne devore. Şi pentru că noi nu înaintam, s-au culcat să-şi facă digestia...
― Să ne întoarcem, i-am zis Eleonorei.
― Unde? murmură ea.
― În gară...
Dar nu ne-am mişcat din loc. Parcă încremenisem acolo, hipnotizaţi de ochiul dogoritor şi orb care ne fixa de peste tot. Deodată am tresărit. Am auzit un cuc. Şi-a strigat numele de patruzeci şi unu de ori, după care a tăcut. Şi iarăşi s-au auzit scîncetele ori, poate, chicotele arţarilor... Într-un tîrziu, mi-am adus aminte de calea ferată. Pe unde trecea? Am început să cercetez terenul din jur şi n-a trebuit să caut prea mult. Destul de aproape de locul unde ne oprisem cînd am ieşit din pădure, am găsit şinele. La marginea pădurii se prefăceau şi ele în nisip. Prin urmare, chiar dacă ar fi venit un tren, el nu putea duce nicăieri.
― Hai să ne întoarcem, i-am zis poruncitor Eleonorei, căci nu mai suportam deşertul din faţa mea.
― Şi ce să facem în gară? întrebă ea.
― Nu ştiu... Hai! am repetat pe un ton care nu admitea replică.
Am împins-o înaintea mea şi abia atunci am descoperit că pe toată lungimea pădurii, cu faţa spre deşert, erau presărate, ca un şir de santinele ironice, paiaţe de paie cu pălării de postav putrezit...

28.

Am revenit în gară, am băut apă, şi parcă nu ne mai săturam bînd apă, pe urmă ne-am trîntit fiecare pe o bancă, fără un cuvînt, ca prostiţi.
Ce puteam să-i spun? O, ştiu cum i-aş fi putut vorbi dacă eram un cabotin perfect...
― Poate că trenurile care treceau prin gară se transformau şi ele în nisip, cu călători cu tot... Da, fetiţo, nu te mira. Noi am văzut ceea ce alţii nu văd niciodată. Noi am ajuns, trăind, acolo unde începe eternitatea morţii... E un privilegiu ăsta, nu-i aşa? Toată lumea nu cunoaşte decît gările, peroanele pe care aşteaptă, despărţirile, plecările, goana după trenul care tocmai a pornit, călătoria... Nimeni n-a văzut cu ochii deşertul. Acolo unde aşteptările, plecările, despărţirile, totul se transformă în nisip. Lumea întreagă goneşte prin toate gările spre acest deşert fără să-l cunoască; se luptă să ocupe un loc cît mai bun în trenuri, pentru ca acolo... De fapt, noi nu ne deosebim prea mult de ceilalţi. Alţii merg cu trenul, noi îl aşteptăm, aceasta e singura deosebire dintre ei şi noi... Aşteptarea e călătoria noastră, modul nostru de a călători. Şi din moment ce totul ajunge în deşert, ce importanţă mai are că aştepţi sau călătoreşti? Nici o deosebire, fetiţo. Aşa că nu mai fi nefericită. Avem peronul. Vom sta pe el nemişcaţi şi totuşi vom ajunge în acelaşi loc unde ajung şi cei care călătoresc... Înţelegi că nu mai are nici o importanţă dacă vine trenul? Nici nu mă mai interesează de azi înainte. Ştiu că şi aşteptarea e o formă de călătorie. Aşa că "luaţi loc pe peroane, vă rog. Drumul continuă spre marea tăcere de nisip"... Ai înţeles, fetiţo? Nu există nici o crăpătură în destin. Dar va trebui să uităm ce-am văzut. La ce ne ajută să ştim că linia asta ferată nu duce nicăieri şi că moartea nu e foarte departe? Dacă ne vom gîndi tot timpul la asta, va fi greu să rezistăm... Să-ţi spun ceva. Greşeala oamenilor a fost că niciodată nu s-au priceput să se uite lîngă ei. Li s-a părut că dacă fericirea există, ea trebuie să fie inaccesibilă sau, oricum, foarte greu de atins. Dincolo de orizontul lor... O să mă întrebi, bineînţeles, ce să vezi în gara asta pustie, cum să visezi aici. Oricîtă imaginaţie ai avea... Dar ce formidabil lucru e să stai într-o sală de aşteptare şi să nu mai aştepţi nimic. Să locuieşti într-o gară şi să nu doreşti să pleci nicăieri. Într-o cameră, nu e mare lucru un exil. Sau pe o insulă pustie. Dar pe un peron, lîngă şinele unei căi ferate, el e absolut. Aici există şi plecarea şi eşecul ei. Aşteptarea s-a culcat pe şine ca o pisică, fără să se teamă că va fi tăiată de tren... Numai ceasul mă irită. Minutarul care nu se opreşte şi care se învîrte fără nici un rost. Dacă şi el ar încremeni, totul ar fi perfect în această gară. Dar se vede că perfecţiunea nu poate exista. Ceva trebuie să strice armonia... Să ne închipuim, prin urmare, că nici n-am fost dincolo de pădure şi poate nu ne vom mai duce niciodată... Poate chiar nici n-am fost. Dacă am visat, într-adevăr? Sau dacă ne vom duce, cînd vom ajunge acolo şi vom vedea fie o gară de unde pleacă mereu trenuri, fie o mare, vom rîde... Poate că deşertul dispare cînd porneşte şi cealaltă limbă a ceasului...
Dar nu sînt un cabotin perfect, căci nu eram în stare să deschid gura.
De ce? Dumneavoastră chiar credeţi că ştiţi ce este deşertul, domnilor? Aşa vă imaginaţi? Dar unde aţi văzut dumneavoastră deşertul? În film? Din tren? În fotografii? Nu, domnilor, iertaţi-mă, dar faceţi o confuzie. Dumneavoastră aţi văzut cu totul altceva decît deşertul. Dumneavoastră aţi văzut o mare întindere de nisip. După care aţi ieşit de la film în stradă şi aţi uitat. Sau aţi închis cartea. Sau aţi închis fereastra trenului şi aţi încercat să aţipiţi. Pentru a vă da seama că acela nu era deşertul, ar fi trebuit să spuneţi ca Descartes: "Gîndesc, deci exist". Şi aţi fi reuşit, vă asigur. Dar tocmai aşa aţi fi avut dovada că n-aţi văzut deşertul. Deoarece în deşert nu poţi să spui "Gîndesc, deci exist". În deşert nu mai gîndeşti, deci nu mai exişti.
Sau, cel mult, în deşert poţi încerca să schimbi formula. Să spui: "Vorbesc, deci exist". Cum fac eu acum.
Vedeţi, domnilor, unii dintre foştii mei prieteni m-au crezut un taciturn. Şi pentru unii chiar am fost. Numai că tăcerea mea era o mască. Purtînd această mască, am putut să stau de vorbă cu mine însumi fără să fiu deranjat, să-mi ţin predici inflamante şi să-mi dau răspunsuri nimicitoare. Mă ascundeam în tăcerea mea şi-mi vedeam de treabă. Puteam să mă încaier cu mine, să mă cert, să mă apăr violent, ferit de ochi indiscreţi, ceasuri şi zile întregi, în vreme ce altul, văzîndu-mă, mă putea crede şi mort deoarece nu făceam nici un gest, nici o mişcare şi uneori închideam şi ochii ca să mă aud mai bine.
Aici masca a devenit inutilă, iar după plecarea Eleonorei cu atît mai mult. Pentru cine s-o port? Pentru păianjeni? În gara asta am simţit nevoia să mă aud cu adevărat, să vorbesc cu voce tare. Pustiul a adunat în mine toxine pe care nu le pot elimina decît vorbind... Şi chiar mă întreb uneori dacă destinul meu nu s-a născut din cuvinte. Eu însumi par produsul cuvintelor mele... Nu remarcaţi? Pădurea, peronul, gara, mlaştina, cobra... Numai cuvinte. Mă mişc, am impresia, într-o lume de cuvinte care mă înfăşoară cu tentaculele lor... Oare şi tristeţea, domnilor, să fie un simplu cuvînt?...
Deşertul nu. Deşertul e o realitate. L-am văzut cu ochii mei şi chiar dacă uneori mă auziţi îndoindu-mă de asta să ştiţi că mint. Un singur lucru mă încurcă. Am încercat să-mi spun: "Nu exist". Şi mi-am dat seama că exist. Vorbesc, deci exist.

29.

Mi-am privit figura într-un geam. Am tresărit observînd că am un rid adînc pe frunte care coboară pe lîngă ochiul drept spre obraz. Cînd l-am căpătat? Asta mi-a adus aminte de o întîmplare care mă sîcîie acum.
Cineva mi-a povestit odată despre un bărbat care şi-a pierdut memoria în urma unui şoc. Vroia să ştie cine a fost, să-şi reconstituie identitatea, şi-l înnebunea gîndul că nu-şi amintea unde căpătase o cicatrice mare, urîtă, care-i însemna obrazul aproape de ureche. Nici lucrurile din jur nu le recunoştea. Deschidea cîte o carte şi citea cîteva rînduri. Nimic. Nici o amintire. N-avusese niciodată în mînă cartea aceea, deşi în ea existau semne cu creionul care ar fi putut fi ale lui. Treptat, exasperat şi derutat, şi-a compus o memorie, un trecut, o biografie, dar false. După care a început să sufere pentru vinile din acest trecut fictiv. În cele din urmă s-a sinucis, lăsînd o scrisoare în care a explicat totul.
Dumneavoastră credeţi că poţi să născoceşti alt trecut decît acela pe care l-ai trăit? Şi că poţi să-ţi aminteşti lucruri care n-au existat de fapt, suferind apoi din pricina lor? Dar, atunci, fiara? Cum a apărut în mine fiara? Cine a trezit-o, cine a asmuţit-o împotriva celeilalte părţi din mine? Nu, n-am să mă spînzur în sala de aşteptare. Chiar dacă dumneavoastră veţi declara la sfîrşit că nici gara nu există, că ea nu e decît nălucirea unei minţi rătăcite. Vă înşelaţi, domnilor, daţi-mi voie să vă spun de acum. Asemenea gări există. E plină lumea de ele.
Stau cu ochii îndreptaţi spre pădure şi-mi aduc aminte. Văd poteca pe care am mers în viaţă. Uneori am dorit din toată inima să găsesc drumul pe care mergea toată lumea. Nu e plăcut să fii singur pe o potecă. N-am găsit însă drumul, iar poteca m-a adus aici. De ce? Primul ţipăt mai strident pe care l-am auzit a făcut gol în jurul meu. Al doilea, o să ajung şi la el, m-a lăsat singur aici. Acum, scormonind prin amintiri, ating mereu puncte dureroase. Şi totuşi nu renunţ. Tind să mă întorc în ceea ce am trăit, deşi tot ce-am trăit m-a împins aici. Cîteodată am senzaţia că visul înseamnă pentru mine a-mi aminti. Lumînarea arde din amîndouă părţile. Şi mă agăţ chiar de amintirile înfricoşătoare. Oare, între singurătate şi frică omul poate ajunge să prefere frica? Dar ce prostie spun. Iertaţi-mă, domnilor. Într-o grotă n-ai ce alege. Şi frica şi singurătatea stau cu tine în grotă. Şi apoi, şi frica e un zid. Poate că ea închide zidul, ea închide coaja. Şi dacă gîndesc astfel înseamnă că mă înăbuş în mine însumi, vreau să respir aerul de dincolo de coaja mea, nu-i aşa?
Sincer să fiu, oricîte mi-aş reproşa, şi chiar dacă destinul m-a strîns de gît cu mîinile mele, nu pot să cred că tot ce mi s-a întîmplat era ceea ce meritam. Am auzit odată o vorbă: "Ia de la viaţă şi pe urmă plăteşte". Unii iau fără să plătească nimic, niciodată. În schimb, eu am plătit fără să iau. Măcar din acest punct de vedere şi tot am fost nedreptăţit. Înţeleg însă că nimeni nu te iartă cînd eşti slab. Doar te uită. De aceea mă întreb dacă mă mai ţine minte cineva. Şi ce le-aş putea răspunde celor care s-ar interesa ce s-a întîmplat cu mine? Cel mult aş putea pretinde că m-am retras în pustiu să-mi verific teoria despre Dumnezeu, adică să caut partea din mine care nu vrea să moară. Şi, bineînţeles, am eşuat. "Altminteri ― aş adăuga ― m-aş întoarce să vă orbesc cu învăţătura mea. Ca un adevărat Dumnezeu. În schimb, dacă voi reuşi, mă întorc orbit de pulberea rătăcirilor mele. Ca un adevărat om." Dar cine m-ar crede? Profeţii nu mai sînt la modă, iar cei rataţi sînt de-a dreptul plicticoşi.
Singura care m-ar fi putut întreba ceva era Eleonora. Dar Eleonora nu se mai întoarce, văd. Au prins-o oare îmblînzitorii? Sau a alunecat într-o baltă şi s-a înecat? De cîte ori îmi trec prin minte aceste presupuneri, le alung imediat. Nu mai vreau să mă gîndesc la ele. Prefer să nu bănuiesc nimic.
Îmi închipui uneori cum va arăta gara la iarnă. O zăpadă ticăloasă. Şi haite de lupi care cîntă colinde. Singurele colinde pe care le înţelege pustiul. Şi pe care le merită.
Oare ce credeţi despre mine acum? Că am prea multă imaginaţie? Vă înşelaţi, am prea puţină.
Tocmai de aceea cînd strig "nu exist", tăcerea îmi răspunde ironic "exist". Şi, la urma urmei, credeţi ce doriţi. Important e ce se va întîmpla cu mine, nu ce credeţi despre mine.
Mă dor ochii. La amiază ferestrele gării ard în flăcări. Parcă un copil se joacă îndreptînd spre mine o oglindă în care se reflectă soarele. Cu siguranţă, Eleonora nu se mai întoarce.

30.

Uneori aşteptarea ne maturizează, alteori ne omoară. V-aţi gîndit vreodată că o aşteptare nu seamănă cu alte aşteptări? Aşteptările diferă între ele ca oamenii.
Am vrut să scriu lîngă decalog: "A aştepta e un mod de a nu muri". Pe urmă am renunţat. Nu-mi mai ajunge aşteptarea.
Închipuiţi-vă că aş fi stat aici cu Eleonora pînă cînd am fi obosit cu totul aşteptînd. Că într-o zi ar fi venit un tren şi n-am mai fi avut putere să ne urcăm în el... Cum s-ar fi întîmplat? Parcă văd. Am fi rămas, Eleonora în sala de aşteptare, eu pe banca de pe peron, ascultînd pufăitul locomotivei, strigătul "Poftiţi în vagoane", dar n-am fi schiţat nici o mişcare, n-am fi avut putere să ne urcăm în tren. L-am dorit prea mult. L-am aşteptat prea mult. Ne-am epuizat în aşteptare şi nu ne-a rămas nici o picătură de energie pentru a ne bucura de sosirea lucrului aşteptat. Numai că ne-am fi simţit striviţi de o mare tristeţe, amintindu-ne cît am visat trenul acela care acum pleca fără noi. Şi ce-am fi putut face după plecarea trenului? Singura noastră şansă ar fi fost să uităm de el, să uităm de toate, să dormim, iar cînd ne trezeam, cu ultimele noastre puteri, să aşteptăm alt tren...
Vă spun asta ca să vă daţi seama cam în ce stare de descurajare mă afundam după ce-am revenit în gară de la marginea deşertului. Eram undeva între "nu exist" şi "exist". Alunecam parcă mereu din realitate în vis şi din vis în realitate. Nu mai puteam fi sigur de nimic. Treptat, am început să mă îndoiesc şi de faptul că am fost dincolo de pădure. Uneori, în zare, halucina o mare pată galbenă şi mi se părea că recunosc umbra fierbinte a deşertului. Pe urmă pata dispărea.
Nu mai făceam aproape nimic toată ziua. Păream învinşi amîndoi. Am recăzut în starea de larvă de la început, iar Eleonora îmi semăna acum. Deveneam amîndoi tocmai pasagerii potriviţi pentru o asemenea gară. Cu nervii uzaţi, lăsam corabia să ia apă. Chiar şi gesturile noastre erau din ce în ce mai puţine şi mai obosite. Ne comportam cumva ca nişte păpuşi mecanice al căror arc se destinsese aproape în întregime. Nu mai puteam face alte eforturi decît cele minime. Să mîncăm ceva, să ne ducem la fîntînă şi să luăm apă. Atît. Nu mai făceam nici efortul de a vorbi. Zilele noastre acum erau o lungă tăcere. Ca şi cum timpul nostru interior se apropia de sfîrşit. Sau ca şi cum am fi fost loviţi de o boală. Ce boală? Nu mă pricep să-i dau un nume, dar, la urma urmei, numele are mai puţină importanţă din moment ce starea noastră semăna într-adevăr cu o boală.
Poate că era normal să se întîmple aşa. Căci nu te poţi instala într-o irealitate decît pentru a muri.
Înţelegeţi, prin urmare, în ce hal eram. Odată, în tinereţe, am stat atîrnat cîteva secunde deasupra linei prăpăstii, prins numai de un smoc de iarbă. Auzeam cum trosnea fiecare fir şi am leşinat. Dacă nu mă trăgea cineva, aş fi căzut în prăpastie. Aşa eram şi în gară: atîrnaţi deasupra unui gol, împotriva căruia luptasem, cît te poţi lupta într-o asemenea situaţie, pînă cînd fiinţa noastră a cedat.
Firele care trosneau şi de care mă mai agăţam erau, fireşte, amintirile. Se pare că şi irealitatea este peticită din realităţi. Şi eram sigur că în clipa cînd ultima amintire se va rupe, mă voi prăbuşi în gol.

Într-o seară, cînd se înnopta, a apărut din nou o pisică. S-a uitat la noi şi pe urmă s-a îndreptat spre mlaştină. După ce pisica a dispărut, m-am sculat de pe bancă şi am pornit pe urma ei. N-am făcut nici o sută de paşi. M-am oprit. La ce bun? Şi m-am întors.
Atunci s-a întîmplat evenimentul.
Aerul mirosea a furtună gata să înceapă. Vîntul făcea tabla să ţiuie, iar bălţile de lumină ale celor două becuri erau pline de praful adus de pe cîmp. Apoi vîntul s-a înteţit. Parcă se pregătea să dărîme gara. Şi, deodată, între două rafale, am auzit un zgomot nou şi ciudat. Întîi n-am ştiut de unde venea. Am bănuit că vîntul smulsese o fereastră sau aruncase o bucată de tablă de pe acoperiş pe peron. Cînd m-am lămurit, am rămas năucit, neştiind ce să cred. Amîndouă limbile ceasului mergeau acum normal. Se întîmplase, cum să vă spun, ca în film cînd, după un stop cadru, eroii îşi reiau mişcările şi totul reintră în normal. Priveam ceasul, fascinat, aşteptînd.
În clipa următoare, mai întîi becul din sala de aşteptare şi apoi cel de pe peron s-au stins cu un zgomot sec şi peste întreaga gară s-a aşternut o noapte neagră, sfîşiată cînd şi cînd de fulgere. Ciorile cîrîiau pe cîmp, îmbătate de apropierea furtunii sau, poate, speriate de ea.
Mi-e cu neputinţă să vă explic ce căuta Eleonora atunci la telefon. Fapt e că am auzit-o deodată ţipînd. Un ţipăt lung şi ascuţit, ca un cuţit care se înfigea în tăcerea gării şi în care am recunoscut parcă ţipătul femeii de la frizerie. Ţipătul s-a frînt, după care a izbucnit din nou, isteric şi nesigur. Probabil, ea îşi dădea seama că vocea n-o mai ajuta şi ţipa de aceea mai tare, mai strident. Nu mai era un ţipăt omenesc. Era un ţipăt animalic, plin de disperare şi de neputinţă. Parcă nu se mai termina şi simţeam că nu mai puteam să-l suport, deşi totul n-a durat poate decît cîteva secunde. Deodată m-a fulgerat un gînd şi mi-am dus mîna la obraz să-mi pipăi masca de sticlă. În clipa următoare m-am repezit, orbecăind şi lovindu-mă de pereţi, spre încăperea unde e telefonul. Ajungînd acolo, am apucat-o de umeri şi am scuturat-o: "Ce vrei? De ce ţipi?" Dar ea continua să ţipe. Am zgîlţîit-o atunci şi mai tare. "Femeie nebună, ce te-a apucat, de ce ţipi aşa?" Parcă nu mai eram în gară, eram la frizerie, vedeam prin întuneric trăsăturile femeii de la frizerie, mă revedeam pe mine stînd pe scaun şi privind-o în oglindă şi m-am gîndit: "Nu, acum nu voi mai proceda ca atunci, nu voi mai fi indiferent". Am strîns-o de mînă cît am putut şi i-am poruncit: "Încetează!" Şi cum ea nu înceta, i-am astupat gura cu palma. Apoi... Eram surescitat, poate şi din cauza furtunii, ca atunci cînd tăiasem arţarul, tot în timpul unei furtuni, iar ţipătul Eleonorei răscolise întreaga drojdie a spaimelor mele. Mi s-au tulburat gîndurile şi m-am înverşunat. Dintr-un asemenea ţipăt pornise totul şi iarăşi destinul îmi ţipa în urechi... Uitasem de Eleonora... De ce trebuia să fiu urmărit mereu de un ţipăt? De ce?... Acum nu Eleonora ţipa, ci destinul meu şi în cele din urmă eu însumi. Parcă stăteam dinaintea mea şi, în ciuda faptului că-mi astupam gura, ţipam ca un smintit, înnebunisem poate şi ţipam ascuţit, insuportabil, şi tot eu mă înfricoşam, mă crispam, auzindu-mi propriul ţipăt. "Nebunule, mi-am zis înverşunat, s-a terminat cu toate aiurelile tale, acum nu-ţi mai suport nimic. Datorită ţie nu mai sînt ca toţi oamenii, tu porţi întreaga vină." Şi îndrugînd aceste vorbe mi-am încleştat mîinile convins că mă luptam cu fiara din mine. Eleonora a început să mă zgîrie, dar eu nu-i dădeam drumul, cu toate că acum ţipătul devenise un geamăt slab. Tremuram de mînie şi de disperare. Îmi strigam mie însumi, acelei părţi din mine împotriva căreia mă luptasem de la o vreme mereu şi care mă îngenunchease mereu: "Ai vrut să sari în beregata mea, fiară, ei bine, am sărit eu în beregata ta, n-o să-ţi mai baţi joc de mine". Nu mă vedeam decît pe mine însumi dinaintea mea, pînă cînd Eleonora a căzut aproape inertă în braţele mele şi apoi, cu un ultim efort, s-a smuls şi, împleticindu-se, a început să fugă în întuneric. M-am luat după ea, deoarece, dintr-odată, în clipa cînd ea s-a desprins mi-am dat seama de nebunia mea, vroiam să-i explic. Şi, probabil, aş fi ajuns-o dacă nu m-aş fi împiedicat afară de arţarul tăiat. M-am lovit destul de rău la cap şi am ameţit. Cînd mi-am revenit, am văzut-o, la lumina unui fulger, dispărînd în stufăriş. Trenciul îi flutura ca o nălucire albă. Atunci m-am dezmeticit cu totul. "Doamne, ce era să fac?" mi-am zis îngrozit. Imediat a început să plouă. Şi am avut un gînd stupid: "Bine că şi-a luat trenciul".
Ploaia s-a dezlănţuit furioasă parcă din nervii mei. Intrînd în gară, ameţit încă de căzătură şi răvăşit de cele întîmplate, m-am dus ca un automat tot în încăperea cu telefonul. Şi am înţeles, în sfîrşit, de ce ţipase Eleonora. Din receptor se auzea un lătrat răguşit care continua să întrebe sau să răspundă...
Asta m-a răvăşit şi mai rău. Afară fulgera şi tuna întruna, iar ploaia se prăbuşea în valuri pe acoperişul gării. Eram într-o stare de neputinţă şi deznădejde. Îmi sunau mereu ca un ciocan în cap aceleaşi întrebări: "Ce s-a întîmplat cu mine? Ce s-a întîmplat cu mine? Mi-am pierdut oare minţile?" În starea asta m-am repezit pe peron şi cum trebuia probabil să-mi descarc în ceva disperarea am lovit cu toată puterea cu pumnii în ceas. Şi, deodată, cele două becuri s-au aprins. Sunetul ceasului s-a schimbat din nou. Numai minutarul mergea acum. Iar cînd am revenit la telefon, în receptor nu se mai auzea nimic.
Dumneavoastră pricepeţi ceva din toate astea?
După ce s-a oprit furtuna, m-am dus în mlaştină şi toată noaptea am strigat-o pe Eleonora. A doua zi şi a treia zi la fel. În zadar. N-am auzit nici un alt zgomot în afară de cel al vîntului.
Atunci m-am hotărît s-o aştept. O aştept pînă ce voi termina de spus totul.

31.

Provizii sînt încă destule. Cu ţînţarii m-am învăţat. Un motiv de îngrijorare ar fi, ce se va întîmpla la iarnă. Poate că asta şi aşteaptă îmblînzitorii, să mă alunge frigul lîngă focurile lor. Dar a venit timpul să fac şi altceva decît să sper şi să amîn moartea. De săptămîni de zile amîn aici moartea, dar nu pot s-o amîn la nesfîrşit. Ieri am rătăcit încă o dată prin mlaştină, strigînd-o pe Eleonora. În zadar. Acum mă întreb dacă am întîlnit-o vreodată. Şi dacă eu însumi mai sînt eu.
Mă cunoaşteţi îndeajuns, după tot ce v-am spus, ca să bănuiţi că nu mă număr printre cei care pleacă uşor. Am avut şi din acest punct de vedere un defect. M-am legat totdeauna de locul unde am întîrziat, mai bine zis de unde n-am plecat imediat ce am sosit. Din camerele în care am dormit o noapte n-am izbutit să plec fără să întorc capul. Sînt în stare să mă leg şi de o temniţă în care aş fi închis şi aţi înţeles, desigur, înainte de a v-o spune eu, că m-am legat şi de nenorocita asta de gară pustie.
Dar trebuie să adaug a unsprezecea poruncă. O voi lua din Dante. "Priveşte şi treci!" Dacă mai am ceva de făcut, sînt mai potrivite aceste vorbe decît cele puse pe poarta Infernului, pe care eu le-am interpretat totdeauna în sensul că infernul începe acolo unde nu mai e nici o speranţă.
Oricum, aici nu se mai întîmplă nimic în afară de faptul că vîntul seceră în fiecare noapte ţîrîitul greierilor şi se sfîrşeşte vara.
Din cînd în cînd ridic privirea şi mă uit în zare. "Spre pădure. Apoi aud ciorile cîrîind. Îmi amintesc de procesele pe care le-am judecat. Pe eşafod şi-au făcut ciorile cuib, toată lumea e inocentă. Singurul vinovat sînt eu. Nebunia de a face din orice o partidă de şah m-a transformat. M-am sfîşiat singur şi acum nu mă mai pot reuni. Aşa au apărut cele două părţi ale mele, pe care le-am numit Dumnezeu şi Fiara. Nu mai am altă şansă decît să încerc să mă despart de amîndouă şi să mă regenerez ca şerpii ce-şi schimbă pielea... Disting locul unde şinele dispar în pădure. Nu se poate totuşi ca acest drum să nu ducă nicăieri. Toate drumurile trebuie să ducă undeva. Important e să uit cuvîntul "nicăieri". După aceea e mai uşor să-mi închipui ceva. Un oraş. Sau o mare. Da, aş vrea să ajung cîndva la o mare.
Şi fără să fiu nici mărinimos, nici sfînt, visez să le pot spune într-o zi foştilor mei prieteni: "Pustiul m-a făcut să înţeleg că nu sînt destul de puternic pentru a nu iubi pe nimeni. Aşa că nu v-am iertat, dar am nevoie de voi. Acest sentiment contrazice, poate, tot ce mi s-a întîmplat, dar el străluceşte deasupra voinţei mele ca un adevăr care nu mai depinde nici de mine, nici de voi"... Da, domnilor, visez asta. Cu toate mizeriile şi nedreptăţile ei, lumea e singurul loc unde putem spera să ni se facă dreptate. Înţelegeţi acum toată încăpăţînarea cu care mă agăţ de orice îmi aminteşte de dumneavoastră? Ceva mai devreme, cînd spre pădure s-a îmbujorat cerul, aveam impresia că sînt la mare şi că valurile izbesc mereu într-un semnalizator morse, ale cărui sunete nu ştiu să le tălmăcesc. Apoi m-a copleşit o mare emoţie, uitîndu-mă cum se făcea ziuă. Parcă vedeam totul, cum să zic, de la o mare înălţime. Şi m-am gîndit cît de orbi sîntem în fiecare dimineaţă. Se luminează această stea pe care ne naştem şi murim, iar noi nu găsim ceva mai bun de făcut decît să ne controlăm, plictisiţi sau grăbiţi, ceasul. Noaptea se retrage undeva în neant şi ne regăsim pe noi înşine şi lucrurile din jur fără să ne mirăm cel puţin, încît nici măcar nu le mai observăm. Ni se pare că e o datorie a pămîntului să se lumineze la ora prevăzută. Şi astfel, în loc să aibă gust cosmic, dimineaţa are gustul pastei de dinţi.
Desigur, pentru dumneavoastră. Pentru mine are un gust nelămurit ca însăşi viaţa mea. Nu mă mir că aerul dimineţii devine, brusc, sălciu.
În dimineaţa asta plec. E ultima noapte pe care am petrecut-o în confesionalul meu. Mi-am terminat spovedania şi-mi las confesionalul la dispoziţia păianjenilor. Nu mai sper s-o văd pe Eleonora revenind, şi voi încerca să străbat deşertul de dincolo de pădure.
Sînt calm, dar credeţi-mă, domnilor, nu ştiţi cît de violent este calmul.

Deasupra plopilor se înalţă un soare spart. Şi îmi privesc pentru ultima oară grota înainte de a o părăsi. Am trăit aici cum aş fi visat sau am visat cum aş fi trăit? Dar, gata! Porunca a unsprezecea e mai importantă decît cele zece porunci la un loc. Priveşte şi treci! Altfel n-aş mai avea curajul nici să plec, nici să rămîn.
Nu mai am timp de nuanţe acum. Vă spun, deci, fără ocoluri că mi-e frică. Asta înseamnă că duc cobra cu mine. Se va culca alături de mine, ca o umbră, în deşert şi cînd voi deschide ochii se va legăna ameninţînd să mă muşte. Îmi e, într-adevăr, frică, domnilor. Nu, nu că o să mor de sete în deşert. Voi găsi, poate, o oază unde să beau apă. Nu mă tem nici de şacali. Mă tem numai de fiara din mine care, simţind deşertul, va mîrîi şi mai tare decît pînă acum şi va vrea să termine răfuiala cu Dumnezeu. Aici încă mă apără amintirile, dar în deşert voi fi singur cu această fiară, îşi va ridica botul umed şi dezgustător de care mi-e greaţă. Iar deşertul o să-mi şoptească perfid că nu există altă cale. Ori victimă, ori îmblînzitor. Ori îmblînzesc cobra, ori o las să mă muşte. El va pune în fiecare seară lîngă mine un fluier. Şi poate nu voi rezista pînă la capăt. Într-o seară, cînd cobra se va foi, s-ar putea să iau fluierul, cum am făcut la coliba din mlaştină şi, ascultînd vîntul, să încep să cînt. Fiara din mine ar rîde atunci în hohote. N-ar mai trebui să lupte, căci melodia s-ar înfăşura ea ca un laţ la gîtul lui Dumnezeu, sugrumîndu-l. Şi voi cînta, poate, astfel pînă ce voi uita totul. Atunci nu-mi va mai fi frică. Voi întinde mîna şi voi vîrî cobra în sîn.
Acum vă pot spune, în sfîrşit, adevăratul scop al confesiunii mele: dacă mă veţi vedea vreodată la un colţ de stradă cu un fluier în mînă cîntînd unei cobre, să ştiţi ce s-a întîmplat; nu eu am vrut, domnilor; eu am visat să rămîn om şi m-am luptat cît am putut. Nu-i aşa că sînt încă om dacă mi-e frică?
Îmblînzitorii par bîntuiţi uneori de reverii tulburi, dar în somnolenţa lor ciudată nu spun un cuvînt. Singura mea şansă de a vorbi e acum. După aceea s-ar putea ca pustiul să-mi pecetluiască pentru totdeauna gura şi nimeni n-ar mai şti cum am ajuns să duc o cobră în sîn. Ah, mă scutur de silă numai la gîndul ăsta. Dacă voi avea nenorocul să se întîmple aşa, să nu mă dispreţuiţi prea mult. Compătimiţi-mă doar. Înseamnă că pustiul a fost mai tare decît mine şi că n-am avut putere să rămîn om; că am plătit întreg preţul rătăcirilor mele.
Nu aştept, prin urmare, de la dumneavoastră un verdict. Îmi cunosc singur şi vinovăţiile şi dreptatea.
Am vrut numai să vă previn, să nu mă judecaţi greşit dacă va trebui să-mi aruncaţi şi mie o monedă, temîndu-vă să nu vă muşte cobra. Am vrut să ştiţi cum s-au întîmplat toate. Poate că atunci o să simţiţi pentru mine acea milă tragică de care v-am vorbit.
Plec, domnilor.
Doamne, apără-mă de mine însumi.

(1981)