CHIRA CHIRALINA 
Panait Istrati

I 
STAVRU 

Adrian străbătu, buimac,scurtul Bulevardul al Maicii 
Domnului, care, la Brăila, duce de la biserica cu acelaşi 
nume la Grădina publică. Ajuns la intrarea grădinii, se 
opri, încurcat şi înciudat: 
— Oricât! exclamă el cu glas tare, nu mai sunt copil!... 
Cred că am şi eu dreptul să înţeleg viaţa aşa cum o simt. 
Era ora şase seara. Zi de lucru. Aleile grădinii erau 
aproape pustii înspre porţile principale,şi soarele, 
apunând, aurea nisipul, în vreme ce boscheţii de liliac 
se scufundau în umbra serii. Lilieci zburau de colo-colo, 
zăpăciţi. Băncile de pe alei erau aproape toate libere, afară 
de cele din colţurile ascunse ale grădinii, unde perechi de 
tineri se îmbrăţişau şi deveneau serioase la trecerea 
nechemaţilor. Adrian nu dădu atenţie nici unuia 
din oamenii ce-i întâlni în drum. Aspira,lacom, aerul 
curat care se ridica din nisipul proaspăt stropit,amestecul 
îmbălsămat de parfum de flori şi se gândea la ceea ce 
nu putea înţelege. 
Mai ales nu putea înţelege împotrivirea mamei la alegerea  amicilor săi,împotrivire ce dăduse naştere unei discuţii violente
între ei.
 Adrian judeca:
-Pentru dânsa, Mihail e un străin, o haimana suspectă, 
servitorul plăcintarului kir Nicola. Dar, ce?... Eu ce sunt? 
Un zugrav şi-afară de asta, o fostă slugă a aceluiaşi 
plăcintar!... Şi dacă mâine plec în altă ţară, o săa trebuiască
să fiu socotit acolo o haimana?...Enervat, izbi cu piciorul în pământ:
Ei drăcia dracului!...  E o nedreptate revoltătoare pentru 
bietul Mihail! Mie mi-e drag omul ăsta pentru că e mai deştept decât mine, mai învăţat şi fiindcă îndură mizeria fără să se văicărească. Cum adică?Pentru că nu vrea sa-şi strige în patru vânturi numele,ţara de unde vine şi câţi dinţi îi lipsesc din gură, e o haimana?
 Ei bine,da,eu, eu vreau să fiu prietenul 
acestei haimanale! Şi sunt foarte fericit de asta. 
Adrian îşi continuă maşinal plimbarea, odată cu critica 
mintală a celor ce-i spusese mamă-sa; şi totul îi păru absurd: 
“Şi povestea asta cu însurătoarea? N-am decât optsprezece 
ani şi ea se gândeşte să-mi arunce o neroadă în spinare, 
o neroadă sau poate o puioasă, care să mă copleşească cu 
dragostea ei şi să facă din odaia mea o hazna! Ei drace! 
S-ar zice că nu e nimic mai inteligent pe lume decât să 
naşti  nişte dobitoci mici, să umpli lumea de sclavi şi să devii 
tu însuţi primul sclav al paraziţilor ăstora! Nu, nu!... Mai bine 
un prieten ca Mihail, fie el şi de zece ori mai suspect! Cât 
despre învinuirea că “trag oamenii de limbă pentru a-i 
face să vorbească“ — pe legea mea, nici eu nu ştiu prea 
bine de ce-mi place “să trag oamenii de limbă!” Asta-i, 
poate, pentru că lumina vine din glasul celor tari, probă că 
Dumnezeu a trebuit să vorbească ca să se facă lumină.” 

În liniştea acelei seri primăvăratice, sirena unui vapor 
săgetă aerul cu şuieratul ei strident. Tânărul se trezi, în 
vreme ce o adiere parfumată de trandafiri şi garoafe îl 
învălui. 
Adrian se porni pe marea alee care se întinde de-a 
lungul falezei ce domină portul şi Dunărea. Se 
opri o clipă pentru a privi miile de lămpi electrice care 
scânteiau pe vapoarele ancorate în port şi pieptul i se 
umplu de un nestăpânit dor de ducă. 
“Doamne! Ce bine trebuie să fie să te găseşti pe unul 
din aceste vapoare, care alunecă pe mări şi descoperă 
alte ţărmuri, alte lumi!...” 
Necăjit de a nu-şi putea împlini dorul, el porni din nou 
cu capul în pământ, dar se auzi deodată chemat din urmă: 
— Adrian! 
Se întoarse. Pe o bancă, prin apropierea căreia trecuse, 
sta un om, cu picioarele încrucişate, şi fuma. Miopia 
şi întunericul împiedicară pe Adrian să-l recunoască. 
Omul se ridică, şi Adrian se apropie de el oarecum contrariat, 
când o exclamaţie de bucurie îi scăpă: 
— Stavru! 
Îşi strânseră mâinile şi Adrian se aşeză alături. 
Stavru, negustor ambulant — numit “limonagiul” din 
cauza mărfii ce vindea prin bâlciuri — era văr de-al doilea, 
după mamă, cu Adrian, şi o figură foarte cunoscută 
altădată în cercurile băieţilor zurbagii din mahala. El era 
acum uitat, îngropat sub dispreţul unui scandal pe care 
firea sa îl pricinuise cu treizeci de ani în urmă. 
De statură ceva mai mare decât  mijlocie, blond spălăcit, foarte slab 
şi foarte zbârcit; ochii săi albaştri şi mari, când deschişi 
şi sinceri, când ascunşi şi vicleni, după împrejurări, trădau 
toată viaţa lui Stavru. Firea lui ciudată şi nomadă îl zvârlise de 
colo până colo, într-o existenţă de burlac hoinar,existenţă care încă de la vârsta de douăzeci şi cinci de ani îl prinsese în tristele complicaţii ale societăţii ( însurătoare cu o fată frumoasă, bogată şi sentimentală), din care a ieşit, după un an, acoperit de ruşine,cu inima sfâşâiată, cu caracterul schimbat. 
Adrian cunoştea vag povestea asta. Mamă-sa, fără să intre 
în amănunte, i-o dădea ca exemplu de viaţă ticăloasă, dar Adrian trăgea 
învăţăminte cu totul opuse; şi nu o dată, cu instinctul aflat
în profunzimile fiinţei sale  se apropiase de Stavru, 
aşa cum te apropii de instrument muzical pe care 
vrei să-l faci să cânte.Instrumentul se împotrivise. 
De altminteri, ei nu se văzuseră decât de vreo trei sau 
patru ori, totdeauna pe stradă. Casa mamei sale era închisă 
pentru Stavru, ca toate casele cinstite. Şi apoi, ce ar fi 
putut el să spună, derbedeul tuturor iarmaroacelor, băie- 
ţandrului răsfăţat şi ţinut din scurt? 
Stavru trecea drept “un flecar” pentru toată lumea — şi 
era în adevăr, voia să fie. În costumul său prăpădit şi 
boţit chiar şi când era nou; cu înfăţişarea sa de ţăran orăşenit, 
cu cămaşa necălcată, fără guler, cu aerul său de geambaş 
hoţoman, el se deda la o paradă de vorbe şi de gesturi care 
amuzau pe oameni, dar care lui nu-i aduceau decât umilire, 
dispreţ. 
Îşi striga cunoscuţii în plină uliţă cu porecle potrivite 
şi comice, niciodată supărătoare însă. Multe dintre ele prinseseră. 
Dacă cineva îi plăcea, îl lua cu el la cârciumă, comanda 
o juma de chil de vin, dar după ce ciocnea 
un pahar, ieşea în curte pentru “o mică trebuinţă“ şi nu 
se mai întorcea, lăsând pe invitat să plătească! Iar dacă 
întâlnea vreun plicticos, el îi zicea iute: “Cutare prieten 
te aşteaptă în cutare cârciumă, du-te repede!”. 
Dar ceea ce-l entuziasma pe Adrian erau glumele lui 
Stavru, cu capetele de ţâri şi cu tabachera. În cursul unei 
conversaţii, limonagiul scotea din buzunar un cap de ţâr 
şi-l atârna pe poala hainei altui flecar ca el. Bietul om 
pleca şi se plimba pe stradă cu capul de ţâr atârnat de 
haină, spre cea mai mare desfătare a trecătorilor. 
Gluma cu tabachera era şi mai bună. Stavru nu pregeta 
să acosteze pe orice cunoştinţă îi ieşea în cale şi să-i ceară 
să “răsucească“ şi el o ţigară, dar de îndată ce era servit, 
în loc de a înapoia tabachera cu mulţumire, el o băga în 
propriu-i buzunar, care era spart, de unde ea îndată cădea, 
rostogolindu-se pe pământ. Atunci se repezea, o ridica, o 
ştergea, se scuza, şi voind s-o bage în buzunarul proprietarului, 
el o scăpa pe de lături. Biata cutie, care era din 
metal nichelat ori din carton presat, cădea din nou pe 
pavaj! 
— Ah, cât sunt de stângaci! 
— Nu e nimic, răspundea de obicei păcălitul, examinân-
du-şi obiectul turtit, în vreme ce privitorii se prăpădeau 
de râs. 
Dar Stavru nu se mai întâlnea după aceea cu tabacherele 
pe care le batjocorise o dată. 

Astfel, Adrian începuse să-l iubească acest om pentru 
farsele sale. Cu toate astea, lucruri ciudate se întâmplaseră, 
lucruri care-l tulburau şi-l încurcau: câteodată în plină glumă şi 
năzdrăvănie, Stavru, serios, se întorcea către Adrian pironindu-
l în ochi cu o privire limpede, liniştită şi stăpânitoare, 
cum facem când ne uităm în bunii şi naivii ochi ai 
unui viţel. Atunci el se simţea micşorat de acest limonagiu 
de bâlci, de acest analfabet. I se părea straniu şi se 
puse să-l observe. Dar prilejurile erau rare. Privirea mis- 
terioasă şi tulburătoare pa care Adrian o numea în taină 
“celălalt Stavru” se arăta rar şi numai pentru el. 
Totuşi, într-o zi — era cu câteva luni înainte de 
întâlnirea din grădină — întovărăşind pe limonagiu la 
băcanul său — un grec bătrân şi tăcut care-i furniza zahă-
rul şi lămâile — el văzu deodată apărându-i “celălalt 
Stavru”. Adrian se înfipse în ochii lui. 
Într-un colţ al magazinului puţin luminat, Stavru cu 
zbârciturile feţei suprimate, cu trăsăturile îndulcite, cu 
ochii mari deschişi, ficşi şi luminoşi, privea pe băcanul cu 
chip umflat şi posac şi zicea, sfios, dar hotărât, în vreme 
ce celălalt îl aproba cu capul: 
— Kir Margulis... Merge prost... Nu e cald şi limonada 
nu se vinde. Îmi mănânc economiile mele şi zahărul 
d-tale... Prin urmare, ai înţeles? Nici de data asta nu 
plătesc. Ce zici? O să fie ca şi celelalte dăţi: dacă mor o 
să pierzi zece lei. 
Şi negustorul zgârcit, dar cunoscător la oameni, acorda 
creditul cu o strângere de mână seacă, cum îi era şi 
viaţa. 
Afară, cu marfa sub braţ, Stavru se grăbea să facă o 
glumă, să arunce o salutare vreunei vagi cunoştinţe şi să 
sară într-un picior: 
— L-am păcălit, Adrian, l-am tras pe sfoară, şoptea el, 
la urechea tânărului. 
— Ba nu, Stavrule! protestă Adrian; nu l-ai păcălit 
deloc, o să plăteşti! 
— Da, Adrian, o să-i plătesc de n-oi muri... Şi dacă o 
să mor, o să-i plătească dracu! 
— Dacă mori!... Asta e altceva. Dar tu zici că l-ai 
păcălit: asta ar însemna că eşti necinstit... 
— Poate că sunt... 
— Nu, Stavrule, vrei să mă duci... tu nu eşti un om 
necinstit! 
Stavru se opri brusc, îşi trase tovarăşul lângă gard şi 
luându-şi pentru moment înfăţişarea-i rară, de sfială şi 
subjugare în acelaşi timp, zvârli în nasul lui Adrian: 
— Da, sunt necinstit! Din nenorocire, Adrian, sunt 
necinstit! 
Şi zicând acestea, el voi să-şi reia drumul, dar Adrian, 
cuprins de un fel de frică, îl apucă de reverul hainei, îl 
reţinu şi-i strigă cu o voce înăbuşită: 
— Stavrule, stai! Ai să-mi spui adevărul! Eu văd în 
tine doi oameni: care e cel adevărat? cel bun sau cel rău? 
Stavru se împotrivea: 
— Nu ştiu! 
Şi smulgându-se brutal din mâinile lui Adrian: 
— Lasă-mă-n pace! strigă el supărat. 
Apoi, niţel mai departe, socotind că l-a jignit pe tânăr, 
adăugă: 
— Îţi voi spune, când o să-ţi mai crească tuleiele ! 
De atunci  nu se mai văzură: Stavru bătând bâlciurile 
între martie şi octombrie, iarna vânzând castane coapte, 
Dumnezeu ştie pe unde. Pe la Brăila, nu venea decât să se 
aprovizioneze.

Adrian a fost tot atât de mulţumit să-l întâlnească 
acum pe bancă în grădină, cum trebuie să fi fost mulţumite 
râurile când se unesc cu fluviile care se pierd şi ele în sânul 
mărilor. 
Stavru, contrar obiceiului său, a fost mai puţin vorbăreţ 
şi asta făcu şi mai multă plăcere lui Adrian. Îi examină 
figura în lumina palidă a serii şi o găsi aceeaşi. Nimeni 
n-ar fi putut să-i ghicească etatea. Totuşi, Adrian băgă de 
seamă că, pe la tâmple, blondul palid al părului se făcuse 
alb-fumuriu. 
— Ce ai de te uiţi aşa la mine? întrebă Stavru, plictisit; 
nu sunt de vânzare. 
— Ştiu, dar aş vrea să-mi dau seama dacă eşti tânăr 
sau ai început să îmbătrâneşti. 
— Sunt tânăr şi bătrân: ca vrăbiile. 
— Adevărat: ce mai vrăbioi îmi eşti, Stavrule! 
Şi după o mică pauză: 
— Nu cumva vrei tabachera mea, ca să mi-o trânteşti 
niţel pe jos? Asta ţi-ar aminti poate că sunt mereu curios 
să ştiu de unde vii, unde te duci şi cum îţi merg afacerile? 
— De unde vin şi unde mă duc, n-are nici o importanţă; 
pot să-ţi spun însă că afacerile nu-mi merg prea 
rău. Cu toate astea, mânzule, astăzi sunt foarte plictisit! 
Şi el lovi cu palma peste genunchiul lui Adrian. 
— Asta ţi se întâmplă cam rar, îi replică tânărul; şi 
pentru ce eşti nemulţumit, Stăvărache? S-au rărit lămâile? 
— Nu, nu lămâile, ci haimanalele de treabă, de odinioară, 
s-au rărit. 
— Haimanalele de treabă? exclamă Adrian, asta nu se 
poate, haimanalele nu pot să fie de treabă! 
— Aşa crezi tu? Eu cunosc totuşi câteva... 
Stavru se îndoi de mijloc şi rămase aşa, cu ochii la 
pământ. Adrian îl simţi că vorbea serios şi voi să afle mai 
mult, dar el procedă cu băgare de seamă: 
— Mi-ai putea spune pentru ce anume ţi-ar trebui o 
asemenea haimana? 
— Pentru a mă însoţi la bâlciul din Slobozia, joia viitoare. 
La drept vorbind, nu e pentru mine, dar e ca şi cum 
ar fi... Ştii că am obiceiul, în bâlciuri, să mă aşez lângă 
câte un plăcintar care face gogoşi. Þăranii mănâncă şi li 
se face sete, atunci eu sunt gata cu limonada. La nevoie, 
un pumn de sare în aluatul gogoşilor... (Vezi că nu sunt 
cinstit.) Ei bine, am pe plăcintar, e kir Nicola... 
— Kir Nicola! tresări Adrian. 
— Vecinul nostru, fostul tău stăpân. Dar, iată nenorocirea: 
el nu-şi poate părăsi cuptorul ca să meargă la bâlci. 
Îi trebuie deci o “haimana de treabă“ care să însoţească pe 
servitorul său Mihail şi să adune gologanii, pe când celălalt 
se va ocupa cu prăjitul gogoşilor. Sunt două zile de când 
caut o asemenea haimana. 
— Din zi în zi, Brăila devine tot mai săracă în oameni! 
Adrian se simţi străpuns de un fior. Se ridică în picioare, 
în faţa limonagiului şi zise: 
— Stavrule! Sunt eu demn să fiu haimanaua de treabă 
pe care-o cauţi? 
Negustorul ridică ochii: 
— Zău, nu glumeşti? 
— Pe cuvântul meu de haimana, aşa cum o înţelegi tu! 
Merg cu voi! 
Stavru sări ca un cimpanzeu şi strigă: 
— Dă-mi laba, pui de vântură-lume. Eşti demn urmaş 
al strămoşilor tăi chefaloniţi! 
— O, desigur, trebuie să fi fost mari haimanale! 
Zicând aceasta, limonagiul sărută pe zugrav; pe urmă, 
luându-l de braţ, plecară în goană: 
— Iute la Nicola, să-i dăm vestea bună! Plecăm cel mai 
târziu mâine, duminică, spre seară, pentru a ne găsi la 
Slobozia marţi dimineaţă şi să apucăm locuri bune. O zi şi 
două nopţi cu căruţa. Calul o să meargă la trap şi la pas, 
după puterile lui şi după tăria vinurilor ce-om găsi pe la 
hanuri. 
Apariţia colindătorului de bâlciuri şi a “mânzului” său, 
prilejui o violentă discuţie în plăcintărie. Kir Nicola 
înţelese după urletele lui Starvu că dăduse norocul peste 
el. Acesta îi debită pe nerăsuflate o tiradă în turceşte. 
Mihail, care era la curent cu afacerea, se amestecă în 
discuţie, spre marea uimire a lui Adrian, care nu pricepea 
o vorbă. La o replică serioasă a lui Mihail, el văzu pe kir 
Nicola ridicând din umeri şi pe Stavru potolindu-se, dar 
strigând îndată într-o grecească perfectă: 
— Nu vă fie teamă de ce-o să zică mamă-sa, o, “pedia 
mu!” (copiii mei!). Dacă ar fi fost să mă iau după viaţa 
mamei mele — acum cincizeci de ani — n-aş fi ştiut niciodată 
cum răsare şi apune soarele dincolo de şanţul care 
înconjura atunci frumoasa noastră cetate Brăila! Vedeţi 
voi, dragii mei, mamele sunt toate la fel, ele vor să 
retrăiască în copiii lor, atât sărmanele lor plăceri, cât şi 
plictiselile lor fără farmec. Şi apoi, ia spuneţi-mi, cu ce-am 
greşit dacă suntem aşa cum ne-a lăsat Dumnezeu? 
Nu-i aşa, Adrian? 
Mihail interveni din nou, tot în greceşte: 
— În asta ai dreptate, prietene, dar noi nu cunoaştem 
pe mama lui Adrian; putem avea a face cu o dureroasă 
excepţie. În ce mă priveşte, vă propun să trimitem pe 
Adrian să-i ceară învoirea; dacă o obţine, voi fi primul care să 
mă bucur. Dar fără ştirea mamei lui, ori împotriva voinţei 
sale, ei bine, nu voi merge la bâlci. 
Vorbele astea făcură pe Adrian să plece ca vântul. 	
Mamă-sa tocmai pregătea cina. El se opri în mijlocul 
odăii, cu ochii umezi, cu obrajii roşii, cu părul zbârlit. 
Neavând pregătit ceea ce trebuia să-i spună, îşi simţi vocea 
strangulată. Dar ea îl ghici şi-i luă înainte: 
— Iar eşti cu capul în nori! 
— Da, mamă... 
— Ei bine, dacă e vorba să reîncepi muzica de adineauri, 
te rog! Fă ce crezi că poţi face, fără a-mi sfâşia prea 
mult inima şi nu te îngriji de mine. E mai bine aşa. 
— Nu e vorba de nimic sfâşietor, mamă, răspunse 
Adrian. Sunt fără lucru timp de opt zile, poate mai de 
mult, şi aş vrea să însoţesc pe Mihail la bâlciul din Slobozia. 
Ar fi un bun prilej pentru mine să văd locurile acelea 
frumoase şi să câştig în vremea asta ceea ce pierd dincoace. 
— O să fiţi numai voi doi? 
— Da... nu... o să fie şi Stavru... 
— Foarte frumos! Merge din ce în ce mai bine... Şi ăla 
trebuie să fie în ochii tăi un “filosof”, nu-i aşa? 
Şi cum băiatul tăcea, ea adăugă: 
— În sfârşit, poţi să te duci! 
— Fără să te superi, mamă? 
—	Fără să mă supăr, dragul meu. 

Plecarea avu loc în duminica aceea, sub ochii şi glumele 
ţaţelor din strada Griviţei, vecinele plăcintarului. Stavru 
sosi la ceasurile patru după-amiază cu căruţa în care se 
aflau toate marafeturile lui: butoiul de apă, iar în el, 
cofele, zahărul, lămâile, paharele etc. Înaintea plăcintăriei, 
el încercă cu ajutorul lui kir Nicola şi al lui Mihail materialul 
necesar pentru fabricarea gogoşilor: o masă,o maşină mică cu
mangal, o tigaie mare, doi saci cu făină, mai multe bidoane cu 
untdelemn şi uneltele. Se făcu apoi şi un leagăn pentru 
trei inşi. 
Pentru a scuti pe Adrian de batjocurile mahalagiilor, 
mamă-sa ieşi cu el, o jumătate de oră mai înainte de sosi- 
rea lui Stavru. În strada Galaţi se despărţiră, ea urmând 
să se ducă la o prietenă, iar el luând-o spre şoseaua pe 
unde avea să apară căruţa. Şi îmbrăţişându-şi copilul, îi 
zise: 
— Vezi tu, Adrian, mă supun voinţelor tale, dar într-o 
zi, te vei căi de ce faci azi; călătoria pe care o întreprinzi 
acum îţi va da gustul să faci mâine altele mai lungi, din 
ce în ce mai lungi; şi dacă tu nu poţi să-mi spui ce fericire 
îţi pregăteşte acest viitor, eu pot să te asigur de pe acum 
că vom avea să plângem amândoi într-o zi — să-mi fie 
vorba într-o doară! 
El voi să răspundă, dar ea îl părăsi. Ţintuit locului, 
Adrian o urmărea cu privirea: mergea drept, drept înainte, 
aşa cum îi fusese şi viaţa, dreaptă, simplă, dureroasă. 
Singura abatere de care se făcuse vinovată n-o regreta, cu 
toate că o costase aşa de scump: era greşeala de a fi făcut 
un copil “din flori”. Cu tulpan şi bluză de pânză ieftină, 
cu batista în mâna dreaptă, ea ridică uşor cu mâna stângă 
rochia prea lungă ce se târa în praf, şi ţinea ochii ţintiţi 
în pământ, ca şi cum ar fi căutat ceva — ceva ce nu 
pierduse încă, ceva ce era pe cale să piardă. 
Sărmanul meu frate Adrian! Tremuri... În căruţa asta 
care se înfundă pe şoseaua naţională, înghemuit pe pernă 
lângă Stavru, care mână calul la trap şi cântă armeneşte 
la dreapta ta, şi rezemat de umărul lui Mihail, care 
fumează şi tace, la stânga ta, — tu tremuri, bunul meu 
prieten! Dar nu de frig! Să tremuri tu oare de frică? Sau 
— strâns între aceşti doi demoni ai vieţii tale — te înfiori 
poate sub răsuflarea destinului tău, care te împinge nu 
numai către bâlciul din Slobozia, ci încă spre marele bâlci 
al existenţei tale, care de-abia începe?... 
Multă, multă vreme — sub răsfrângerile unui apus 
încărcat de furtună, călătorind pe şoseaua dreaptă ca o 
funie întinsă între rândurile de arbori şi lanurile de grâu 
— Stavru cânta şi se jeluia în armeneşte. Multă vreme, 
Mihail şi Adrian ascultară fără a înţelege nimic, dar 
simţind totul. Pe urmă noaptea îi învălui, pe ei şi gândurile 
lor. 
Sate şi cătune urmară altor sate şi cătune, cuiburi sără- 
căcioase de tristeţe şi de mulţumire, înghiţite de întuneric 
şi neştiute de lume. Lumina tremurătoare ce se bălăbănea 
spânzurată la chilna căruţei, descoperea privelişti nocturne, 
rustice şi jalnice, pe care le lumina o clipă şi care 
dispăreau pentru totdeauna: un câine care lătra furios; 
un colţ de perdea care se da la o parte, pentru a lăsa să se 
vadă o figură omenească ce încerca să privească afară: 
vechi magherniţe cu acoperişuri strivite şi înnegrite de 
vreme, curţi cu gardurile rupte. 
Cum intra într-un sat, Stavru oprea înaintea unui han, 
freca ochii calului, îl trăgea de urechi, îi da traista cu 
ovăz, îi punea pătura şi năvălea cu zgomot în crâşmă, 
urmat de cei doi tovarăşi de drum. Acolo el redevenea palavragiu, 
uşuratec, glumeţ, arunca porecle caraghioase şi, 
uneori, îşi îngăduia să dea şi câte o palmă amicală peste 
căciula vreunui ţăran. Apoi, comandând un chil şi un pahar 
pentru jupân, el cerea politicos acestuia să-i dea tabachera, 
răsucea o ţigară şi serios ca un papă, începea drept 
mulţumire să trântească de pământ lucrul negustorului. 
Adrian îşi dădu seama că Mihail, care nu cunoştea pe 
Stavru decât de două zile, îl supunea la o tainică, dar 
continuă observaţie. Folosindu-se de o scurtă lipsă a limonagiului, 
el zise prietenului său pe greceşte: 
— Ce huruitoare!... Cât zgomot pentru a nu spune 
nimic! 
Mihail îi şopti: 
— E un zgomot care vrea să înăbuşe ceva, undeva, nu 
ştiu unde... în orice caz, omul ăsta ascunde ceva. 

După şapte ore de drum, aproape mereu la trap, către 
miezul nopţii, căruţa — grea de oboseală şi sub începutul 
unei ploi mărunte — pătrunse într-un sat mare în care nu 
se putea distinge nimic în afără de zarva câinilor epileptici 
ce se repezeau furioşi la cal. Stavru îi lovi nemilos cu 
biciul şi se îndreptă sigur către o curte în a cărei poartă, 
din cauza beznei, calul se lovi cu capul şi fu cât pe-aci s-o 
doboare. De la locul lui, Stavru strigă la hangiu: 
— Grigore! Ei, Grigore! 
Şi când după o lungă aşteptare, o umbră neagră veni 
să deschidă, el adăugă, înjurând furios: 
— Paştele, evanghelia şi toţi sfinţii! N-ai vrea doar să 
fac gogoşi şi limonadă cu apă de ploaie! Deschide iute, 
încornoratule! 
Cel apostrofat astfel bombăni ceva şi luă calul de că- 
păstru. Stavru deshămă şi împinse căruţa sub şopron. 
Apoi, cei trei călători şi hangiul se găsiră într-una din 
acele cârciumi româneşti, asemănătoare cu cea a lui moş 
Anghel, unde se mănâncă, se fumează, se spun lucruri 
bune şi rele, după oameni, după vârsta lor şi după calitatea 
vinului. 
De astă dată, Stavru fu scurt: 
— Să mâncăm bine, dar să nu întârziem la palavre. Ne 
oprim până mâine în zori şi plecăm. Ce-a fost mai greu, 
am trecut. Mâine dimineaţă, odihniţi la minte şi la trup, 
o să ne spunem poveşti ţinându-ne mereu de malul apei şi 
privind la soare, care va răsări drept în ochii calului. 
Mâine o s-avem vreme bună. 
Li se aduse o duzină de ouă, jumări, slănină, brânză şi 
un vin “să dai cu căciula în câini”. 
Ciocnind cu Stavru, hangiul zise: 
— Te duci la bâlciul din Slobozia? 
Celălalt răspunse cu capul. Crâşmarul îl luă peste picior: 
— Tot cu zaharină în loc de zahăr şi cu sare de lămâie, 
faci limonadă? 
Stavru îl privi în ochi şi continuă să mestece, pe urmă 
răspunse: 
— Şi tu, porcule, tot cu spirt denaturat şi cu apă de la 
puţ îţi faci ţuica cu care otrăveşti pe ţăran şi-ţi umfli 
chimirul? 
Adrian, mirat, interveni: 
— Dar, Stavrule, te-am văzut cumpărând zahăr şi 
lămâi, nu erau pentru a face limonadă? 
— Nu, dragul meu, asta e praf în ochii însetaţilor! 
răspunse Stavru. 
Şi el adăugă în greceşte: 
— Vezi bine că sunt necinstit! Şi asta nu-i nimic: pot 
să fiu şi mai mult! 
Mihail şi Adrian schimbară o privire înţelegătoare şi 
ochii celui dintâi răspunseră ochilor întrebători ai celuilalt: 
“Se ascunde ceva aici”. 
Cei trei oameni se ridicară. Patronul luă o cutie de 
chibrituri şi o lumânare şi-i conduse în podul grajdului 
care era pe jumătate plin cu fân. Acolo, pe scânduri, ei 
întinseră o rogojină mare, pe care toţi trei se aruncară 
îmbrăcaţi, cu stomacul greu, puţin ameţiţi de vin şi de 
oboseală. 
28
— Dacă fumaţi, luaţi seama la foc, le zise hangiul 
lăsându-i, luând cu el lumânarea şi chibriturile. 
După cinci minute, toţi trei dormeau. 

Cât să fi fost ceasul? Adrian nu-şi putea da seama, 
dar, într-un moment din noapte, el simţi o mână care îi 
atinse umărul, apoi faţa. Deschizând o clipă ochii grei de 
somn, anevoie îşi aduse aminte că nu e acasă, ci într-un 
pod, şi adormi îndată. Dar iată că din nou mâna aceea îi 
trecu peste faţă şi în acelaşi timp o sărutare caldă îi atinse 
obrazul drept. De data asta, Adrian se trezi şi prinse a 
reflecta, încremenit. Ce dracu putea fi? Clipind în întuneric, 
îşi aminti situaţia celor care dormeau lângă el: la 
dreapta şi deci, la mijloc, era Stavru, dincolo de acesta, 
Mihail. Şi el gândi: 
“Cum? Stavru m-a sărutat? Ce-o fi însemnând asta?” 
Un gând îngrozitor se fixă în creierul lui, aşa de îngrozitor 
că-l respinse, zicându-şi: “Nu... Desigur, am visat! 
Nu e cu putinţă!” 
Dar, câteva minute după aceea, simţi mâna lui Stavru 
atingându-i de mai multe ori pieptul. Uluit, el întrebă cu 
o voce strangulată: 
— Cauţi tabachera mea, Stavrule? 
Întrebarea răsună în noaptea calmă ca sub o cupolă. 
Gâfâind, limonagiul îi apucă braţul şi-i şopti la ureche, 
tremurând de emoţie: 
— Taci! 
— Dar ce vrei să faci? Tu m-ai sărutat adineauri? 
stărui Adrian, din ce în ce mai speriat. 
— Taci!... Nu ţipa! îi şopti celălalt, strângându-l de 
braţ. 
Câteva clipe de linişte şi de groază urmară, când deo- 
dată se auzi vocea pe deplin trează a lui Mihail, vorbind 
blând în turceşte şi punând scurt o întrebare lui Stavru. 
Acesta păru că nu vrea să răspundă; pe urmă rosti câteva 
vorbe. Mihail stărui cu o nouă întrebare. Stavru îi replică 
mai lung. Şi, din nou, cel dintâi îl întrebă cu mai multă 
vigoare; celălalt răspunse sec. Mihail păru că chibzuieşte, 
tăcu o vreme, dar iată-l că se ridică într-un cot şi, având 
aerul că priveşte pe Stavru drept în ochi, el îi vorbi calm 
un moment, fără a întreba. Celălalt îi ripostă brutal, 
tăindu-i vorba. Atunci, se petrecu ceva care aruncă pe 
Adrian în groază. 
Mihail, pe care Adrian nu-l cunoştea violent, sări în 
sus şi urlă ceva zgomotos şi scurt. Stavru făcu aceeaşi 
mişcare şi replică pe acelaşi ton. De aici, un dialog tăios 
se angajă între cei doi oameni, care de-abia se cunoşteau. 
În noaptea neagră să-ţi scoţi ochii, frazele, vorbele ţâşneau 
aprige ca loviturile, într-un asalt de scrimă. Bănuiai cum 
capetele lor se apropiau adesea fără a se atinge, cum ochii 
lor se străfulgerau neputincioşi, cum braţele lor se agitau. 
În inima îngheţată a lui Adrian, vocalele limbii turceşti 
răsunau ca gemetele oboiului, iar numeroasele şi aprigele 
ei consoane loveau ca huruiturile unei tobe. 
Adrian înţelese adevărul. El înţelese de asemenea că 
Mihail strângea pe Stavru ca într-un cleşte; şi o mare 
milă pentru nefericirea acestuia îi umflă pieptul şi-l făcu 
să izbucnească în lacrimi. Suspinând, el zise: 
— Dar... vorbiţi greceşte! Nu înţeleg nimic! 
Această explozie de durere, sfărâmă disputa. O linişte 
grea căzu peste fraza lui Adrian, când întrebă: 
— Stavrule, pentru ce ai făcut asta? 
Cel întrebat se întoarse către tânăr şi răspunse cu o 
voce înăbuşită: 
— Dar, dragul meu, — fiindcă sunt necinstit! Ţi-am 
spus-o! 
Potolit, Mihail îi replică: 
— Asta-i mai rea ca necinstea! Asta-i perversiune. E o 
violenţă săvârşită asupra unui echilibru în care totul e 
armonie: ai viciat acest echilibru. Şi faci cea mai rea dintre 
crime când vrei să propagi, să întinzi acest viciu. 
Şi Mihail adăugă cu tărie: 
— Cere-i iertare lui Adrian; dacă nu, te las aici cu 
mustăria ta cu tot! 
Stavru nu răspunse nimic. Îşi făcu o ţigară; şi când o 
aprinse, cei doi amici văzură din profil că figura lui devenise 
de nerecunoscut. Gura şi nasul i se lungiseră, mustaţa 
se zbârlise. Faţa-i era ca un spectru. Cu ochii înfundaţi, 
el nu-i privea. Nu se uită la ei nici când aceştia, la rândul 
lor, făcură ţigări şi le aprinseră. 
Afară, lătratul câinilor şi cântecul cocoşilor umpleau 
aerul şi noaptea. 

— Da, începu Stavru într-un târziu, când Mihail nu 
mai aştepta răspuns. Da, am să cer iertare lui Adrian... 
Sincer, dar nu cu umilinţă. Şi nu îndată, ci după ce mă 
veţi fi ascultat. 
D-ta zici “perversiune”, “violenţă“, “viciu”. Şi crezi că 
mă turteşti de ruşine. Cu toate astea, eu v-am spus că 
sunt necinstit. Şi asta-i mult mai vinovat, fiindcă prin 
asta înţeleg: a face rău în chip conştient. Dar perversiune? 
Dar violenţă? Bunul meu Mihail! Asta se întâmplă 
zilnic în jurul nostru şi nimeni nu se revoltă. A intrat în 
legi, în obiceiuri; e regula vieţii. Şi eu, eu sunt unul din 
stâlciţii acestei vieţi perverse; totul în viaţa mea a fost 
perversiune, violenţă şi viciu. Am crescut sub răsuflarea 
acestor calamităţi. Totuşi, n-aveam pentru ele nici o înclinare. 
E neplăcut să fii silit să vorbeşti fără voia ta, dar mă 
folosesc că suntem încă în puterea nopţii ca într-o împărăţie 
a cârtiţelor. Şi vorbesc nu pentru a mă apăra: o! cât despre 
asta, nu-mi pasă! Vorbesc pentru a vă da, eu, omul 
imoral, o lecţie de viaţă, vouă care sunteţi persoane morale, 
mai ales d-tale, Mihail, care poate nu cunoşti toată 
viaţa, aşa cum îţi închipui! 
Sunt un om imoral şi necinstit. În ce priveşte necinstea, 
mă învinuiesc eu însumi; cât despre imoralitate, eu 
am drept să fiu judecător. Judecătorul cui? O să vedeţi. 
O împrejurare din viaţa mea o să vă lămurească. Împrejurarea 
asta e povestea însurătorii mele. Şi acum ascultaţi: 
Prin anul 1867, puţin după intrarea prinţului Carol în 
Principate, intram şi eu în ţară, dar nu ca un prinţ. Veneam 
prăpădit de pierderea năprasnică a surorii mele mai 
mari şi viciat de viaţa aventuroasă pe care o dusesem, 
colindând timp de doisprezece ani prin Anatolia, Armenia 
şi Turcia europeană. Păcat pentru dv. că nu pot să încep 
prin a vă povesti copilăria mea, tristul destin al surorii 
mele şi împrejurările pervertirii. Ar ţine prea mult. Poate 
că am s-o fac într-o zi, dacă o să mai vreţi să-mi întindeţi 
mâna; iar dacă n-o să mai vreţi, atâta pagubă! 
Aveam pe-atunci cam vreo duăzeci şi cinci de ani, 
posedam câţiva bani şi trei limbi orientale, dar uitasem 
aproape de tot româneasca. Oamenii care copilăriseră cu 
mine nu m-au recunoscut şi asta-mi convenea; nu voiam, 
pentru nimic în lume, să fiu recunoscut. De altminteri, 
chiar hârtiile mele dovedeau că sunt supus otoman. 
Vorbind prost limba mea, am fost luat drept străin. 
32
De ce reveneam în ţară? Pentru nimic şi pentru un 
lucru mare. Pentru nimic, fiindcă mă simţeam foarte bine 
în străinătate. Totuşi, binele ăsta nu era decât aparent. 
Duceam o viaţă liberă, pribeagă, dar păcătoasă. Nu cunoş- 
team femeia decât ca soră şi ca mamă: soţia sau amanta 
mi-erau necunoscute. Şi ce dor mi-era să le cunosc! Dar şi 
ce teamă aveam să m-apropii de ele! Iată un lucru pe care 
d-ta nu-l ştii, Mihaile! 
A, câtă nedreptate e în viaţă! Unui om schilod de un 
picior sau de o mână, nimeni nu-i aruncă dispreţul lui, 
toată lumea îl priveşte cu milă; dar fiecare se dă înapoi, 
nimeni nu simte milă înaintea unui schilod al sufletului! 
Şi totuşi, acestuia îi lipseşte însuşi pivotul vieţii. El îmi 
lipsea mie. Întorcându-mă în România, veneam să cer acest 
sprijin celor care nu erau nişte nenorociţi ca mine, ci oameni, 
cu viaţă sexuală firească. Ei mi l-au dat, dar pentru 
un moment; şi mi l-au retras îndată, ruşinos, pentru a mă 
azvârli din nou în viciu. Iată cum: 
Odată ajuns, mi-am reluat meseria de salepgiu, bătând 
târgurile şi bâlciurile, dar afară din Brăila, prin împrejurimi 
şi chiar mai departe. În oraş, nimeni nu ştia care e 
ocupaţia mea. Salepul îl cumpăram pe furiş de la un turc, 
faţă de care mă dam drept compatriot şi lăsându-l să vadă 
numai ceea ce voiam eu. Astfel, munceam puţin şi câştigam 
bine, mai ales că mă sprijineam pe rezerva din chimirul 
meu. În vremea asta, începui să fac cunoştinţe. 
Îmbrăcat ca un chiabur şi plătind fără a mă uita ocale 
de vin, pe ici, pe colo, am dat într-o zi, în uliţa Calimerească, 
peste un vin şi peste ceea ce căutam de când mă 
înapoiasem (aproape un an): vinul era servit uneori de o 
frumoasă crâşmăriţă, fata negustorului. Şi devenii deodată 
muşteriul credincios al acestui vin straşnic ca şi pra- 
da flăcărilor pe care le aruncau ochii negri ai vrăjitoarei. 
Dar am fost cuminte, casa era cinstită şi bogată. Pe deasupra, 
nu-i plăceau străinii, deşi ei îi făcuseră bogăţia. 
Atunci, primul lucru pe care-l făcui, a fost să-mi procur 
hârtii româneşti, treabă uşoară în Ţările Sfântului Bacşiş. 
Dintr-o zi pe alta, îngrop pe “ Stavru salepgiul” şi devin 
domnul Isvoranu, “negustor de arămuri de Damasc”. 
Numele şi calitatea plac. Sunt privit cu consideraţie şi 
atenţie. Casa n-avea o mamă. Tatăl era bătrân, aspru şi 
bolnav de picioare. 
După trei luni de venire zilnică, mă văd într-o seară 
reţinut la masă în familie. Găsesc aci o mătuşă care ţinea 
loc de mamă şi care nu lăsa din ochi pe nepoată. Dar bag 
de seamă mai ales că e totdeauna bine să nu minţi decât 
pe jumătate. La masă se aflau doi fraţi voinici, care erau 
stabiliţi la Galaţi ca negustori de covoare şi arămărie de 
Damasc. Din fericire, cunoşteam Damascul şi meşteşugul 
lor mai bine ca ei; vândusem deseori covoare şi arămuri 
cizelate din acea ţară. 
În timpul mesei vorbesc, povestesc istorioare şi scene 
trăite în Anatolia şi stăruiesc mai ales asupra tristeţii 
care învăluie covoarele şi arămurile de Damasc, la a căror 
fabricare, în totul manuală, se văd lucrând copii de cinci 
ani şi bătrâni aproape orbi, cei dintâi câştigând aproape 
doi mitilici pe zi (zece bani), neştiind aproape ce este 
copilăria şi intrând în viaţă pe poarta supliciilor; ceilalţi sleindu-
se de foame şi neavând dreptul nici la odihnă, nici la 
liniştea bătrâneţii. 
Poveştile mele interesează pe domnişoară şi cu tristeţea 
lor îi smulg lacrimi, dar ceilalţi au inima ursuză; ei nu 
reţin decât partea anecdotică. Asta îmi displace aşa de 
mult, că sunt gata să bat în retragere, dar mi-aduc aminte 
la vreme că nu veneam în casa asta pentru a mă însura cu 
toată lumea. Fata era după gustul meu şi numai pe ea o 
voiam. 
Cu ea, legăturile mele se mărginiră la snoave şi poveşti. 
Două luni după această primă masă, puteam să mă 
socot ca un membru al familiei. În casa asta, aproape fără 
prieteni, domnea o atmosferă înăbuşitoare, dar singura 
care se asfixia de-a binelea era minunata făptură ce iubeam. 
Veneam în fiecare seară să petrec două-trei ore 
lângă ea, să-i povestesc, să-i spun glume şi câteodată să-i 
cânt arii orientale, melodioase şi jalnice. Mătuşa şi bătrânul 
erau mulţumiţi, dar fata era încântată. Ea nu se mai 
sătura... 
Tatăl gonise din prăvălie toţi muşterii zurbagii, tot ce 
putea fi zarvă; şi rari erau cei care îi mai deschideau uşa 
pentru a-i cere o consumaţie. Retraşi cu toţii în cămăruţa 
din dos, mătuşa, care era gospodina casei, cârpea rufele şi 
supraveghea prin perdelele uşilor cu geamuri prăvălia puţin 
luminată. Domnişoara broda sau făcea dantele, în vreme 
ce tatăl, întins pe patul cu baldachin, moţăia, gemea când 
şi când şi m-asculta. Era mai prost ca oaia. Stând pe sofa, 
lângă el, îi înşiram tot ce era potrivit planului meu şi el 
înghiţea totul. 
Astfel, am putut cu uşurinţă să-i prind slăbiciunea: el 
avea nevoie de un om dezgheţat pentru a-i continua negoţul 
şi văzuse în mine pe omul acesta. Se ştie că românul nu e 
prea negustor; el nu e decât sclavul pământului. Şi cum 
bătrânul voia să-şi dea fata după cineva priceput în negoţ, 
iar pe de altă parte, cum numai străinii pe vremea aceea 
se pricepeau la afaceri uşoare şi bănoase, el a fost mulţumit 
să se găsească în faţa unuia de-ai lui, care învârtise multe, 
care cunoştea limbi străine şi care putea să dea sfaturi 
celor doi fii, tot aşa de neghiobi ca tatăl lor. Căci, tot 
întrebându-mă cum asemenea animale putuseră face o avere 
atât de mare, aflasem că răposata mamă fusese de o pricepere 
negustorească neîntrecută. Fata avea temperamentul 
ei, dar, după moartea mamei, casa lâncezea. 
Apariţia mea adusese aer proaspăt, dar fiecare din cele 
cinci fiinţe îl respira în felul ei. Tatăl şi cei doi fii ai lui, 
care veneau la fiecare cincisprezece zile să petreacă duminica 
în familie, rânjeau ca nişte idioţi şi mă sufocau cu 
întrebările lor de afaceri, mereu de afaceri. Pentru a pune 
la încercare mintea mea, moşul nu găsi nimic mai înţelept 
decât să-mi ceară o dată o sumă de bani; altă dată să-mi 
încredinţeze una. Îl împăcai în amândouă împrejurările, 
zicându-mi că, desigur, prostia şi banii trebuie să fie fraţi 
gemeni. Deci, aceştia trei nu se deosebeau prea mult unul 
de altul. 
Bătrâna, sora răposatei, nici nu râdea, nici nu plângea. 
În schimb, mă descosea adesea asupra afacerilor mele. 
Câtva timp i-am ocolit întrebările şi ea m-a suspectat. Pe 
urmă, tare pe încrederea celor trei nătângi, îi răspunsei 
îndelung că afacerile mele merg rău de doi ani, din lipsă 
de capital mai mare. Şi asupra acestui lucru nu minţeam 
decât pe jumătate, căci era adevărat; dacă aş fi avut la 
îndemână o sumă mai importantă, cel mai bun negoţ din 
vremea aceea era arămăria străină. Răspunsul meu prinse, 
dat fiind că nu spusesem niciodată că sunt bogat. 
Dar bucuria inimii mele era dragostea frumoasei Tincuţa.
 Ea era singura care m-a făcut să stăruiesc şi să 
nădăjduiesc în această casă a deznădejdii. 

Om liber şi care nu preţuiam deloc banul, obişnuit să 
respir marile vijelii ale vieţii, care mătură miasmele naturii, 
nu întârziam în casa asta — unde totul era viciat de 
egoism şi de prostie — decât pentru aceea care năzuia din 
toate puterile ei către libertate. 
Deseori rămâneam singuri. Cum cădea seara, prăvălia 
se închidea.Mătuşa se ducea să se culce, fiindcă se scula 
de cu noapte. Şi atunci — lângă tatăl (de care nu ştiam 
când doarme şi când e treaz decât după gemete) — Tincuţa, 
plecată pe ghergheful ei, îmi zicea, cu o ocheadă care-mi 
îngheţa sângele: 
— Povesteşte-mi ceva, domnule Isvoranu; ceva trist... 
Tatăl sărea în sus: 
— Nu, nu trist! Mă plictiseşte! 
— Bine, atunci ceva vesel! adăuga ea, melancolică. 
— Vă voi povesti ceva care să împace pe toată lumea, 
le zisei. Anul trecut mă găseam cu marfă într-un bâlci pe 
Ialomiţa. Ştiţi că, la bâlci, a fi bine cu toată lumea, e un 
lucru foarte înţelept. Faci repede cunoştinţe şi le desfaci 
tot atât de repede, dar un negustor se poate întâlni cu 
altul ceva mai des decât un mort cu popa care l-a îngropat. 
—	Drace, asta-i bună! mormăia bătrânul. 
—	Eu aşa hotărâsem să mă port, când iată ce mi se întâmplă
într-o zi. Cunoşteam de câtăva vreme pe un nelipsit al iarma-
roacelor, numit Trandafir,un ţigan care pretindea că vinde salbe 
de mărgele, dar care în realitate alerga după ageamii buni de 
jumulit cu “uite popa, nu e popa!”. Cu alte cuvinte, Trandafir era 
un pungaş. Dar pungaşul ăsta mă interesa. Cu salbele sale pe 
braţ, el se sprijinea de baraca mea, fuma din lulea fără să 
spună nimic şi scuipa în aşa fel, că dezgustat, trebuia să-l 
gonesc. Atunci se amesteca în mulţime, strigând: “Salbe, 
salbe!” Dar ochii lui scotoceau capetele ţăranilor în stare 
să devină clienţi ai jocului său, şi cel ce-i cădea pradă 
ieşea cu buzunarele goale. Voind să-l fac să câştige viaţa 
mai onest, îi propusesem odată să-şi schimbe meseria. 
— Ce? mi-a răspuns el, vrei să mă faci tovarăşul tău? 
— Nu, zisei eu, nu pot să te fac tovarăşul meu, dar pot 
să te fac salepgiu. Se câştigă bine. 
— O, făcu el; se câştigă bine! Salepul tău n-o să mă 
facă niciodată să câştig destul pentru ca să pot, la fiecare 
şase luni, să adaug un nou galben la salba de galbeni imperiali 
a frumoasei mele Miranda; şi atunci, dragul meu, 
ea se va duce cu altul, căci, vezi tu, dragostea e schimbă
toare! 
Aşa era, avea dreptate: salepul nu produce galbeni, în 
vreme ce “uite popa, nu e popa”... Ei bine, “uite popa, nu 
e popa”, îi adusese, în ziua aceea, cinci galbeni în mai 
puţin timp decât ţi-ar trebui ca să faci o mămăligă. Dar 
iată că galbenii aceştia îi veniră însoţiţi de-o poveste hazlie: 
tânărul ţăran care fusese despuiat de avutul său, nu-l 
mai slăbea pe Trandafir şi amândoi, după ce se fugăriră 
peste câmpuri, se înfăţişară înaintea mea, pentru a mă 
lua ca arbitru. Ţăranul zicea: 
— Dacă nu vrea să-mi dea înapoi banii, atunci să mă 
înveţe meşteşugul lui; da, meşteşugul lui; am să fac ca el. 
Trandafir ridică din umeri. 
— Ţăranul ăsta e nebun, zău e nebun. Ce belea, ce 
belea! 
— Nu, băiete, zicea celălalt, banii, banii mei, ori meş- 
teşugul tău! Nu e bine să fii cinstit; am să fiu ca tine! 
— Dar nici tu nu eşti mai cinstit decât mine, striga 
Trandafir; tu ai vrut să-mi iei banii mei; am fost mai 
şmecher şi ţi-am luat eu pe ai tăi, asta-i tot. 
— Da, conveni ţăranul, n-am fost mai cinstit ca tine; 
pentru aceea îţi las un galben; dă-mi înapoi pe ceilalţi 
patru. Dacă nu, mă arunc în Ialomiţa şi e păcat. Am acasă 
o nevastă tânără şi singurică. Ne-am luat din dragoste. Şi 
cei cinci galbeni erau toată podoaba salbei ei. Îi luasem 
pentru ca să-mi cumpăr doi cai şi să-mi pot munci pă- 
mântul. 
Trandafir sări ca ars cu fierul roşu. 
— Cum, tâmpitule, iei galbenii nevestei ca să cumperi 
cai? A! nu eşti vrednic să ai femeie frumoasă cu salbă la 
gât!
— Dar ce să fac? se jelui ţăranul. 
— Ce să faci? ei bine, să te duci să furi caii la trei 
poşte departe de satul tău, dar de galbenii de la gâtul nevestii
să nu te-atingi! 
Şi întorcându-se spre mine, Trandafir mă întrebă: Ai 
mai văzut un român aşa de prost ca ăsta? 
Zicând acestea, el căzu pe gânduri, trase din lulea şi 
scuipă. Ţăranul plângea, acoperindu-şi faţa cu mâinile. 
Atunci, iată ce-mi văzură ochii. Trandafir se întoarse către 
tânăr, îi descoperi faţa şi, repede ca fulgerul, îi arse două 
palme. 
— Pentru ce mă baţi? îi strigă pălmuitul. 
— Pentru că eşti prost! Nu-mi plac bărbăţii care plâng, 
răspunse ţiganul, rotindu-şi ochii de cărbune ca un drac. 
Acum, na-ţi cei cinci galbeni şi cară-te, dar la noapte să 
te ţii la o bătaie de puşcă de satul tău, pe drumul mare: în 
zori am să-ţi aduc caii şi am să-ţi mai dau două palme, ca 
să te-nvăţ minte să nu te mai atingi altă dată de salba 
unei femei frumoase decât ca să adaugi noi galbeni. 
Şase luni după această întâmplare, întâlnesc pe Trandafir 
pe drumul Nazârului. Era călare; eu cu trăsura. 
Încrucişându-ne, îl întrebai:
39
— Te-ai ţinut de cuvânt, Trandafire? 
— Da, îmi răspunse el, i-am dat cei doi cai şi cele două 
palme! 
În timp ce povesteam, tatăl adormise, dar Tincuţa era 
mai mişcată ca de obicei. Pentru întâia oară în viaţa mea 
m-am aflat atunci singur înaintea unei fete frumoase care 
mă privea cu ochi iubitori, umezi, scânteietori. Aplecându-se 
către mine, ea mă luă de mână şi zise cu o voce melodioasă 
ca sunetele viorii: 
— Spune-mi, domule Isvoranu, ai fi în stare să iubeşti 
ca ţiganul Trandafir? 
N-aş putea să vă spun dacă mâna ei mă arse ori mă- 
ngheţă, dar ştiu că am fost cuprins de-o spaimă nemaipomenită, 
capul mi se învârti de parcă aş fi căzut de pe 
acoperiş şi, fără să zic o vorbă, îmi luai pălăria şi plecai. 
Ea luase asta drept o glumă din parte-mi şi râse mult, 
când mă văzu a doua zi. Dar eu eram nenorocit: frica de a 
mă găsi singur cu o femeie mă stăpânea mai puternic ca 
oricând. Toată nădejdea că voi putea fi salvat prin mijlocirea 
unei intimităţi de mai multe luni, se risipise; rămă- 
sesem pe de-a-ntregul omul cu sufletul schilodit. 
Totuşi, aşa cum se face cu caii care se sperie de foc, mă 
încăpăţânai să cred că, tot plimbându-mi flacăra pe sub 
nas, voi ajunge să nu-mi mai fie teamă de ea. Şi cine ştie? 
Ce cunoaştem noi din firea omului? Mai puţin ca animalele! 
Dacă aş fi avut răgazul să-mi stăpânesc, să-mi 
îmblânzesc simţurile pervertite, instinctele însălbăticite, 
poate că aş fi reuşit să-mi găsesc echilibrul ce-mi lipsea... 
Dar pentru aceasta mi-ar fi trebuit bunăvoinţa oamenilor 
şi ajutorul împrejurărilor. Nici ei, nici ele nu au vrut să 
salveze un om. Împrejurările au făcut din mine un om 
sărac, în vreme ce oamenii aceştia nu vedeau în mine altceva 
decât ceea ce egoismul lor le comanda. Rezultatul a 
fost că ne-am sfărâmat capul de un zid; dar dintre toţi, 
cel mai de plâns am fost eu. 
N-aş fi vrut să cer mâna Tincuţei, înainte de a fi fost 
sigur că un început de vindecare se simte în apucăturile 
mele; dar un alt pretendent mi-o luă înainte şi-mi puse 
situaţia în pericol. Fata strigă tare că nu vrea să se mărite 
cu altul decât cu mine. Tatăl mă întrebă atunci ce planuri 
aveam. 
Ce planuri! Vai de capul meu! Singur gândul însurătorii 
mă zvârlea în toate chinurile iadului! Nu putui răspunde 
nimic. Mă arătai şovăitor, încurcat. Tincuţa, jignită în 
mândria ei, plânse cu lacrimi care îmi smulseră inima. 
Bătrânul tălmăci încurcătura mea, atribuind-o faptului 
că nu sunt un om bogat şi mă mângâie zicându-mi: “O să 
fii şi bogat într-o zi, muncind aici!” 
Aţi auzit? Ei credeau că eu caut bogăţie în casa lor. 
Astfel prăpastia se apropia şi eu mergeam drept spre ea: 
cerui mâna Tincuţei. Copila săltă de bucurie, casa se trezi 
din amorţeală, iar eu — mă simţeam pierdut. Zilele care 
urmară, după ce făcui cererea mea de căsătorie, semănară 
cu ultimele minute ale unui condamnat la moarte. Tincuţa 
era încântată. 
— Emoţia te zăpăceşte aşa? mă întrebă ea într-o zi. 
Cât sunt de fericită! 
Biata fată! 
Pentru a-mi da curaj, glumeam de dimineaţă până seara, 
dar se băgă de seamă că nu era ca înainte vreme, şi în 
seara logodnei am fost gata-gata să leşin. Rubedeniile fură 
foarte nedumerite şi, ca şi logodnica mea, ele îmi puseră 
tulburarea pe seama emoţiei. Mă îndemnară să vorbesc, 
am fost rugat să povestesc. Îmi scormonii mintea şi nu 
găsii nimic. Dar preotul care ne schimbase inelele, după 
ce rosti rugăciunile bisericeşti, îmi înlesni o anecdotă. 
Era vorba de munca câmpului şi popa se plângea că 
muncitorii îşi băteau joc de el, lucrând prea încet. 
Zisei, pentru a pregăti istorioara mea: 
— Dacă vrei să-i faci să lucreze mai repede, nu e decât 
un mijloc, părinte. 
— Care, fiule? 
— Să înjuri, să înjuri ca un surugiu! 
— A! noi preoţii nu putem înjura, e păcat. 
— Da, e păcat, desigur, am aprobat eu, dar a fost 
dezlegat de mitropolitul din Bucureşti pentru orice 
împrejurare în care nu se poate face altfel. 
Popa făcu o mutră neîncrezătoare, dar asistenţii strigară: 
— Cum, spune-ne cum? Istoriseşte! 
—	Ei bine, iată cum. Într-o zi, mitropolitul din Bucu-
reşti trebuia să se ducă într-un oraş în care prezenţa sa 
era necesară la o ceremonie oficială. I se aduse cea mai 
bună diligenţă şi sfinţia-sa se sui în ea. Dar surugiul 
trăsurii a fost foarte nedumerit, cu tot bacşişul gras ce-l 
aştepta şi asta pentru că, după cum ştim cu toţii, un 
surugiu nu poate conduce caii fără să înjure. Pentru el, a 
învârti biciul în aer şi a înjura, este ceva mai necesar 
decât bacşişul. Surugiul mitropolitului nu-şi dezminţea 
numele. Temându-se însă de mânia înaltului prelat, bietul 
om îşi muşcă buzele şi mână cum putu timp de trei ore de 
drum, dar ajungând la un vad, el se opri brusc. Roşu de 
mânie, ca un rac fiert, lăsă hăţurile celor patru cai şi 
aşteptă, hotărât să-şi ceară dreptul lui cu orice preţ. Mitro- 
politul pierdu răbdarea, şi după o vreme scoţând capul pe 
ferestruica diligenţei, întrebă pe surugiu de ce s-a oprit. 
Surugiul îşi scoase căciula şi zise cu umilinţă: 
— Păi să vedeţi, Înalt Prea Sfinte; caii sunt obişnuiţi 
cu înjurăturile surugiului şi cum nu pot să înjur din pricina 
Înalt Prea Sfinţiei Voastre, ei nu mă mai recunosc şi 
nu mai vor să treacă vadul. 
Mitropolitul îl sfătui: 
— Stigă-le  şi tu, fiule: hi, hi, bravi căişori! 
Surugiul şiret repetă din vârful buzelor: 
— Hi, hi, căişorilor! 
Dar caii nu mişcară. 
— Nu e alt chip decât înjurăturile ca să-i faci să meargă? 
întrebă Sfinţia Sa, pierzându-şi răbdarea. 
— Nu, Înalt Prea Sfinte, vă spun: caii nu merg decât 
cu ovăz şi cu înjurături! 
— Ei bine, răspunse mitropolitul, înjură atunci şi te 
voi dezlega de păcat! 
Surugiul sări în picioare, apucă hăţurile, pocni din 
nesfârşitul lui bici şi strigă cu glas, să sperie morţii: 
— Hi! hi! hi! Papucii maicii Domnului! Icoanele şi 
cele patruzeci de evanghelii! Şaizeci de taine! Doisprezece 
apostoli şi patruzeci de mucenici! Hi, hi, hi, căişorilor, 
Dumnezeul şi Paştele vostru! 
Diligenţa trecu zburând peste vad ca o rândunică. Pe 
malul celălalt, mitropolitul scoase din nou capul şi zise 
vizitiului, care-l privea cu un aer victorios: 
— E uimitor cum ţi-ai dresat caii, dar nu te pricepi la 
cele sfinte: nu patruzeci de evanghelii, ci patru; nici şaizeci 
de taine, ci numai şapte. 
— Aveţi dreptate, părinte, o ştiam şi eu. Dar, vedeţi, 
patru ori şapte sunt numere prea scurte ca să poţi înjura 
din rărunchi. Şi apoi noi ăştia, vizitiii, facem şi noi ce 
putem ca să împăcăm cele sfinte cu nevoile meşteşugului! 
Anecdota aceasta, prin râsul care-l pricinui, puse pe 
popă în încurcătură şi mă învioră şi pe mine. Tincuţa era 
veselă nevoie mare şi mândră de mine. 
Ah, pentru ce lucrurile nu s-au oprit aici? Sau pentru 
ce nu m-am hotărât să fug înainte de dramă? Căci drama 
lungă, nesfârşită, veni trei săptămâni după aceea, trei 
săptămâni de chin nemaipomenit şi de necrezut, când fiecare 
sărutare pe care o primeam de la logodnica mea mi se 
părea un îndemn s-o rup la goană, să-mi iau lumea în cap. 
Drama asta începu odată cu nunta. 
Am ajuns acum la îngrozitoarea crimă care sfărâmă 
viaţa mea şi a nevinovatei Tincuţa; am ajuns, dragul meu 
Mihail, la perversiunea, la violenţa, la viciul de care vorbeai 
— am ajuns la toate nemerniciile pe care bestii 
mergând în două labe le practică sub formă de obiceiuri, 
de datini, de tradiţii, otrăvind viaţa şi chinuind pe nevinovaţi. 
Căci, tot aşa ca şi curata mea logodnică, eu 
însumi eram un nevinovat, o victimă a denaturării de 
care sufeream. 
D-ta nu ştii, poate, Mihail, de ce e vorba. Nu ştii că la 
noi, în noaptea nunţii, femeile din familie şi chiar femei 
străine, năvălesc în camera de culcare a tinerilor soţi, 
câteva ore după ce s-au culcat, gonindu-i în altă odaie şi 
răscolind patul pentru a găsi mărturia netăgăduită a fecioriei 
miresei, pe care o duc câteodată în triumf pentru a 
o arăta musafirilor, care petrec în odaia de alături. Mi s-a 
întâmplat să văd şi mai mult decât asta: am văzut acest 
steag dus în vârful unei prăjini pe şoseaua de la Petroiu 
la Cazasu, înconjurat de o ceată de femei turbate, care 
hăuiau în jurul dezgustătorului trofeu. Întovărăşite de 
un ţigan care scârţâia din diblă, ele mergeau, în zorii zilei 
de luni, ducând “rachiu roşu” fericitei mame şi nefericitei 
mirese. 
Cunoşti d-ta, Mihail, ceva mai barbar şi mai oribil? 
Există oare perversiune ori perversitate, viol sau violenţă, 
viciu ori sadism care să fie mai inumane, mai crude, mai 
neînchipuite ca bucuria asta, ca spectacolul, obiceiul acesta 
infam şi ruşinos?... 
Eu îl ştiam, îl cunoşteam înainte de-a veni ziua nunţii. 
Nu numai că m-a dezgustat totdeauna, dar el în ceasul 
periculos în care simţurile mele aveau să mă trădeze în 
chip atât de trist, era pentru mine o chestiune de viaţă şi 
de moarte să îndepărtez, să trimit la dracu această mascaradă 
blestemată. 
Chemai pe tată şi pe mătuşă şi le vorbii. Tatăl, deşi 
ţinea la scârbosul obicei, nu a fost prea îndărătnic, dar 
bătrâna susţinea cu încăpăţânare că trebuia neapărat respectat, 
fiindcă era o datină a poporului şi o pavăză a 
cinstei. 
Rămăseserăm înţeleşi, şi nunta porni într-o frumoasă 
după-amiază, cu alaiul obişnuit, spre biserică: toată lumea 
mergea pe jos, afară de doi călăreţi care deschideau drumul; 
venea apoi purtătorul celor două imense lumânări de Moscova, 
culcate pe o mare tavă de argint cizelat, încrustat 
cu aur, iar în urmă, invitaţii. La ieşirea din biserică, 
călăreţii o luară înainte, trăgând cu pistoalele, fluturând 
în aer peşchirele legate de braţele lor şi jucându-şi caii 
care aveau coamele împodobite cu panglici şi beteală de 
argint. Pe tavă erau acum pâinea şi sarea tradiţională. 
Imediat după aceştia, veneam eu, de-abia trăgându-mi 
picioarele, tremurând de frică şi de mizerie, cu lumânarea 
în mână şi cu Tincuţa de braţ. Ea era fericită sub grămada 
de podoabe care o acopereau pe de-a-ntregul. În urma noastră 
toată lumea, asurzită de doisprezece lăutari care cântau 
din patru instrumente: vioară, cobză, clarinet şi goarnă. 
Pe drum, femeile care veneau de la fântână vărsau cofele 
lor înaintea nuntaşilor, drept urare de belşug. 
Şi seara, ceasul blestemat bătu pentru mine. Erau la 
masă vreo duăzeci de invitaţi, cu rubedenii, cu tot. Oraţiile 
nuntaşilor dezlănţuiră o veselie ameţitoare şi trebui să 
mă supun şi să răspund şi eu cu istorioare la poveştile 
comesenilor. Unul din aceştia, cu capul înfierbântat de 
vin, avu prostul gust să povestească cum odată, într-un 
sat, o mireasă fiind găsită că greşise, a fost bătută de 
mire chiar în noaptea nunţii; a doua zi el o aruncă într-un 
car, aşezând-o cu spatele spre boi şi cu faţa spre o prăjină 
care avea în vârf o oală de pământ spartă în fund. Cu 
astfel de alai, el o duse părinţilor îngroziţi. 
Priveam pe Tincuţa: ea asculta liniştită, sigură de 
inocenţa ei. Dar eu mă îngrozii şi strigai că ceea ce se 
petrece între cei doi soţi nu priveşte pe nimeni decât pe ei 
înşişi. 
— O să vedem noi numaidecât, dacă nu priveşte pe 
nimeni, răspunseră câţiva intimi. 
În sfârşit, acest “numaidecât” veni repede, căci, cum 
bătu miezul nopţii, băgai de seamă că mici cocoloaşe de 
pâine începură să mă lovească din diferite părţi. Cocoloaşele 
fură urmate de bucăţi de pâine şi, după câteva minute, de 
felii întregi. 
— Ce înseamnă asta? întrebai eu. 
— Ei bine, asta înseamnă că trebuie să te scoli de aici 
şi să te duci să-ţi faci datoria! strigă naşa. 
Vă jur, dragii mei, că nu înţelegeam nimic, dar am 
înţeles când naşul mă luă la o parte şi-mi spuse de ce 
datorie e vorba. În timp ce-mi vorbea, naşa şi mătuşa 
făceau toaleta Tincuţei în camera de culcare ce ne era 
destinată; apoi ele veniră să mă îmbrăţişeze, ca şi tatăl şi, 
fără altă introducere, îmi deschiseră uşa, mă împinseră 
înăuntru şi o închiseră în urma mea. 
În această clipă, una din cele mai tragice din viaţa 
mea, mi-amintesc încă vag că am văzut capul minunat al 
Tincuţei odihnindu-se pe albeaţa pernei, părul ei negru, 
răspândit în juru-i. Şi asta a fost tot ce s-a petrecut în 
seara aceea. Am căzut leşinat, în mijlocul camerei! 
Nişte friguri puternice mă făcură să delirez douăzeci 
şi patru de ore. Stătui bolnav cincisprezece zile. Nu ştiu 
ce am spus în timpul stării mele de inconştienţă, dar ştiu 
că foarte puţini numeroşi fură acei care veniră să mă 
viziteze. Sculându-mă din boală, mă trezii într-o lume 
vrăjmaşă. Socru-meu şi mătuşa îmi cerură explicaţii asupra 
“ruşinii” pe care o abătusem asupra casei lor. Scăpai 
deocamdată spunând că sunt “legat”. Ei n-au avut nici o 
milă de mine şi m-au urât tot mai mult. 
Din această clipă şi timp de zece luni, ura şi duşmănia 
se asmuţiră împotrivă-mi. Mă ţinură departe de orice afacere. 
Banii erau mereu închişi, ca şi cum aş fi fost un hoţ. 
Prin propriile mele mijloace nu puteam nimic întreprinde, 
afară doar de-a deveni din nou salepgiu, căci economiile 
mele le cheltuisem aproape pe toate în cadouri de nuntă. 
Şi atunci începu acea viaţă teribilă care mă îngrozeşte 
încă azi. 
Nu pot să povestesc cu de-amănuntul. Mi-e prea dureros. 
Închis în această casă de nenorociri, nu îndrăzneam să 
mai ies pe stradă decât foarte rar şi numai noaptea. Eram 
împiedicat să cobor chiar şi în prăvălie. Nici o vizită... 
Nici o relaţie... Nici o muncă... Tot ce spuneam, tot ce 
propuneam, cădea rău. La masă parcă aş fi fost între surdomuţi. 
Şi eu, în papuci şi în cămaşă, mă plimbam dintr-o 
cameră în alta ca un parazit, ca un caraghios, ca un fel de 
pensionar. 
Cei doi cumnaţi veneau în toate duminicile. Le-am cerut 
să mă ia la Galaţi în afacerea lor în care mă pricepeam 
binişor. Ei îmi vorbiră de divorţ. Veţi spune, cu drept 
cuvânt, că ar fi fost soluţia cea mai inteligentă. Deloc. 
Căci după căsătorie, nevastă-mea se răcise de familia 
ei. Toată viaţa îi era acum înrădăcinată într-a mea, în 
această viaţă mizerabilă şi schiloadă. Fără lacrimi şi fără 
ură, ea acceptase nenorocirea cu un curaj nebănuit. Credea 
cu sinceritate că am fost “legat” de o vrăjitoare şi se ruga 
lui Dumnezeu cu aprindere ca să învingă pe diavol şi să se 
vindece bărbatul pe care-l iubea cu toate lipsurile lui. 
Închişi amândoi, ne petreceam zilele în convorbiri tainice, 
interminabile, şi de o dragoste fără seamăn. Îi ceream 
iertare... Ea îmi spunea că nu mă vede întru nimic vinovat. 
Oh, cum aş putea să uit singura fiinţă care m-a înţeles 
şi a avut milă de mine? Şi cine ar putea pretinde că, fără 
ura care ne otrăvea, n-aş fi devenit soţul şi omul normal 
spre care năzuisem din toate forţele mele. 
Nu mai eram atât de timid ca la început, nu mi-era 
frică de nevastă-mea, dispăruse groaza care-mi îngheţa 
sângele la apropierea ei. Aveam chiar momente când dorinţi 
vagi, slabe deşteptări, mici impulsuri senzuale îmi furnicau 
trupul şi mă făceau să roşesc când ea mă strângea în 
braţe, mă mângâia, mă asigura de dragostea ei. 
Dar ceea ce dragostea creează cu greutate, ura distruge 
într-o clipă şi iată ce nu voi ierta niciodată oame- 
nilor. În toate dimineţile, de-abia ieşit din cameră, cele 
două bufniţe ale nenorocirii noastre se repezeau asupra 
bietei femei şi o întrebau dacă s-a “petrecut” ceva. Fiindcă 
ea refuza să vorbească, blestematele coabe îi cădeau 
pe cap cu sfaturile lor de despărţenie şi o torturau până la 
disperare. 
Această ciopârţire şi distrugere sistematică a puţinului 
bine pe care natura încerca să-l reclădească, dură zece 
luni. Ne înăbuşeam. Cei doi călăi de la Galaţi începură să 
devină ameninţători, m-au insultat şi m-au somat să-mi 
decid nevasta pentru divorţ. Nu mai era chip să rezist. 
Strânşi unul lângă altul, refuzam de multe ori să coborâm 
la masă, trăiam zile întregi mâncând o singură dată. Apoi 
pe neaşteptate, mi se născu în minte ideea de a fugi. 
Ea mă întrebă dacă aş putea câştiga ce ne trebuie cu 
puţinii bani ce-mi rămăsese, şi la răspunsul meu înflăcărat 
asupra viitorului de libertate şi de iubire pe care eram în 
stare să i-l deschid departe de casa asta blestemată, lacrimi 
de fericire ţâşniră din ochii ei. Îmbrăţişaţi ca doi fraţi, 
pierduţi într-o lume vrăjmaşă, aveam obrajii şi hainele 
udate de propriile noastre lacrimi; şi am trăit aşa orele 
celei mai curate fericiri ce se putea gusta pe pământ. 
Dar orele acestea fură şi cele din urmă ce ne-au fost 
date să trăim. Marele val al urii oamenilor se apropia. 
Era la sfârşitul lui februarie. Aveam planul nostru 
bine fixat: să aşteptăm încă o lună şi, către sfârşitul lui 
martie, să fugim pe o corabie la Stambul. 
Dar, de câteva zile, băgarăm de seamă o schimbare 
ciudată în atitudinea celor doi tirani ai noştri: ei încetaseră 
deodată să mai vină dimineaţa la nevastă-mea, n-o mai 
terorizau şi, cât despre mine, bătrânul îmi spuse într-o 
seară că pot să ies şi să vin când oi vrea. Rămăsei uluit! 
Alergai la Tincuţa, dar ea izbucni în lacrimi: 
— Cred că o nenorocire ne pândeşte! îmi zise ea. Visez 
urât, te văd noaptea înconjurat de copii care plâng şi eu 
împodobită cu aur şi cu pietre scumpe... E foarte rău. Nu 
mai ieşi! Cine ştie ce ţi se poate întâmpla? Suferim închisoarea 
asta de zece luni. S-o mai răbdăm câteva săptămâni! 
La aceste cuvinte, simţii că un pumnal îmi intră în 
inimă şi am început să tremur. Dar, dragii mei, soarta 
omului e scrisă dinainte. 
A doua zi, era o dimineaţă strălucitoare de iarnă liniş- 
tită. Zăpada, groasă de trei palme, acoperea lumea cu 
linţoliul ei curat şi clopoţeii săniilor umpleau aerul cu 
zăngănitul lor nostalgic. Stam la o fereastră şi mi se părea 
că zidurile se dărâmă peste mine. Înnebuneam! O putere 
de nestăpânit mă chema afară, către acel afară care era 
mişcarea, viaţa, năvalnicul mister al existenţei libere, pe 
care n-o mai cunoşteam de aproape un an. Mă aruncai la 
picioarele soţiei mele şi o implorai să mă lase să ies un 
ceas, o jumătate de ceas, cinci minute, în afara zidurilor, 
de sub acoperişuri, din mizerie! 
Ea se îndură şi-mi dădu îngăduinţa, sfătuindu-mă să 
iau cu mine cuţitul şi două pistoale şi recomandându-mi 
să nu intru în vorbă cu nimeni. Îi sărutai papucii, îmi 
luai cojocul, căciula de astrahan şi coborâi în prăvălie. 
Ah, ieşirea asta a fost nenorocirea mea şi a bietei 
Tincuţa! A fost nenorocirea noastră — fără a fi numaidecât, 
fiindcă nimic nu mi se întâmplă în dimineaţa aceea 
şi tot nimic nici când ieşii după-amiază, nici a doua zi. 
Dar desigur că în timpul unei astfel de treceri prin prăvălie 
am fost recunoscut de ochiul trădător pe care bătrânul îl 
ascunsese în dreptul vreunei uşi, şi care mă demască! 
În seara ultimei duminici pe care am trăit-o în această 
casă, venind cu ochii plini de măreţia Dunării ce-şi ducea 
enormele sloiuri de gheaţă — îmbrăţişam pentru ultima 
oară femeia care a fost vreme de zece luni, cea mai drăgă- 
stoasă dintre soţii şi cea mai curată dintre fecioare. 
Eram liniştit... Dar coborând pentru a cina, o tragică 
împovărare ne lungea figurile şi ne ţinea la limita lacrimilor. 
Ea întrebă către sfârşitul mesei: 
— Pentru ce n-au venit fraţii? 
— Trebuie să vină numaidecât, răspunse tatăl. 
Ne aprinserăm narghilele şi băurăm cafeaua turcească. 
Afară, noapte şi linişte. Era târziu. Deodată, surprinzând 
o privire semnificativă între bătrân şi mătuşă, Tincuţa 
izbucni în suspine. 
În momentul acela, uşa se dădu de perete şi cei doi 
fraţi, întunecaţi ca nişte călăi, apărură aducând un om la 
vederea căruia pălii. 
Era un grec care fusese pe vremuri prietenul meu şi 
care venea ca delator şi ca ucigaş. 
În picioare toţi trei, înaintea uşii rămasă deschisă, prima 
vorbă, drept bună seara, a fost cea a trădătorului. 
Întinzând braţul şi arătându-mă, el zise în româneşte: 
— Ăsta e domnul Isvoranu al vostru? Bineînţeles că e 
“legat”: ăsta e Stavru, salepgiul şi pederastul. 
La această ultimă vorbă, care denumea viciul meu şi al 
lui, Tincuţa dădu un strigăt şi căzu la pământ, în vreme 
ce eu... 
Înşfăcat cu cruzimea şi setea de răzbunare a cumnaţilor 
mei, fusei dus în prăvălie şi călcat în picioare, lovit în 
cap, pe faţă, pe piept, până am leşinat. Pe urmă... 
Pe urmă mă trezii afară în zăpadă, înaintea porţii 
zăvorâte a unei curţi ce da spre un gang închis. Eram 
îngheţat. Mâinile şi picioarele, pieptul, capul, zdrobite. 
Şi, drept îmbrăcăminte de iarnă, mă găseam în cămaşă 
şi cu capul gol. 
Îmi adunai puterile şi mă dusei să cer ospitalitate unui 
turc, care îmi furniza salepul înainte vreme. Mă primi 
creştineşte şi mă îngriji ca un frate. 
Patru zile după aceea, omul acesta cumsecade, fără să 
ştie cui vorbeşte, mi-aduse la patul meu de suferinţă ştirea 
care umpluse tot oraşul: Tincuţa fusese pescuită pe malul 
stâng al Dunării de către lipoveni. 
. . . . . . . . . . . . . . . . . . . . 
De atunci au trecut treizeci şi cinci de ani şi în fiecare 
an, la data fatală, mă duc pe malul Dunării ce-şi poartă 
sloiurile, ca să cer iertare Tincuţei de jignirea ce i-am 
adus-o... 
Þie, de asemeni, Adrian, îţi cer iertare pentru jignirea 
ce ţi-am adus-o. 
Pe drumul către Slobozia, între două lanuri de orz, 
căruţa cu trei oameni mergea la trap. Înaintea ochilor 
calului care se scutura în răcoarea dimineţii, luceafărul 
scânteia pe bolta purpurie a Răsăritului. 
O ciocârlie ţâşni dintr-un  lan şi se înâlţă către cer. Stavru 
o urmări cu privirile, până ce o văzu căzând ca o piatră. 
Cu ochii ficşi spre locul unde o văzuse căzând, el cântă — 
în acea limbă universală cunoscută oamenilor care n-au 
patrie şi pe acea melodie ce nu se poate prinde pe hârtie: 
Dac-aş fi o ciocârlie, 
Ca ea aş săgeta văzduhul, 
Dar n-aş mai veni pe pământ, 
Unde oamenii seamănă grâu, 
Unde oamenii seceră grâu, 
Unde se seamănă şi se seceră fără nici un rost! 

II 
CHIRA CHIRALINA 

În crângul în care căruţa celor trei se oprise în sfârşit 
pentru masa de amiază, Stavru se lăsă rugat de tovarăşii 
lui, care, de o oră, cereau să le istorisească copilăria sa şi 
a surorii sale, pe care o evocase la începutul povestirii lui 
din pod. Nu-i lipsea pofta de a istorisi, căci sufletul îi era 
acum dispus să evoce această depărtată amintire, dar aşa 
se întâmplă când vrei să te atingi de zăgazurile ruginite 
ce opresc trecerea apelor trecutului: îţi place să te laşi 
rugat. 
Întinşi pe iarba moale, cei trei fumau tăcuţi, în vreme 
ce calul păştea iarba şi strănuta, mişcându-se cu paşi 
mărunţi în juru-le. Stavru se sculă, adună câteva crengi 
uscate şi aprinse focul, şi când jeratecul a fost gata, căută 
în căruţă sculele pentru preparat cafeaua, fierse apa şi aruncă 
în ibricul de aramă zahărul şi cafeaua necesară. După 
care, cu un talent de cafegiu, turnă caimacul,aromat în 
trei filigene, le puse în faţa fiecăruia şi, aşezându-se turceşte 
începu: 
— Nu-mi amitesc nici data, nici vârsta exactă ce aveam 
în momentul acela. Dar ştiu că evenimentul cel mai apropiat 
care urmă dramei ce o să vă povestesc a fost războiul 
Crimeii. 
Copil, mi-aduc aminte de asprimea unui tată, care bătea 
pe mama în toate zilele, fără să înţeleg de ce. Mama lipsea 
deseori de-acasă, se întorcea şi iar era bătută, înainte de 
plecare şi după sosire. Nu ştiam dacă era schingiuită 
înainte, pentru a o face să plece sau pentru a o reţine, nici 
dacă la sosire era din pricina lipsei ori fiindcă se întorsese. 
Mi-amintesc apoi că, în vremea aceea tulbure, lângă tata 
se afla totdeauna fratele meu mai mare, tot aşa de aspru 
ca şi el, iar lângă mama se tânguia soru-mea, Chira, cu 
patru ani mai în vârstă decât mine şi către care mă simţeam 
atras. 
Încet-încet, ceaţa se risipeşte, cresc şi încep să înţeleg. 
Şi înţeleg lucruri ciudate... Să tot fi avut opt-nouă ani; 
soru-mea între doisprezece şi treisprezece şi era aşa de 
frumoasă că mă ţineam toată ziua lângă ea, pentru a o 
privi din cap până în picioare. Ea se gătea de dimineaţă 
până seara şi mama făcea la fel, căci şi ea era tot atât de 
frumoasă. Dintr-o cutie de fildeş, amândouă înaintea oglinzii, 
îşi făceau genele cu chinoroz înmuiat în untdelemn, 
sprâncenele cu un tăciune de lemn de busuioc, iar pe buze, 
pe obraji, ca şi pe unghii dădeau cu roşu de cârmâz. Şi 
când această lungă operaţie era sfârşită, ele se sărutau, şi 
spuneau cuvinte de dragoste şi începeau a-mi face şi mie 
toaleta. Apoi, toţi trei, luându-ne de mână, dănţuiam după 
moda turcească ori grecească, şi ne îmbrăţişam. Astfel, 
formam o familie aparte... 
Acum tatăl şi fiul mai mare nu mai veneau în toate 
serile acasă. Erau amândoi caretaşi, cei mai mari şi mai 
căutaţi meşteri din tot ţinutul; şi atelierul lor se găsea în 
partea opusă a oraşului, în cartierul Karakioi, în vreme 
ce noi locuiam în Cetăţuie. Între noi şi ei se întindea tot 
oraşul. Casa din Karakioi era a tatălui meu. El avea acolo 
doi lucrători şi doi ucenici cărora le da mâncare şi casă. 
Mai avea o servitoare bătrână, care se ocupa de gospodărie. 
Erau şapte. Noi nu mergeam acolo niciodată şi eu de-abia 
cunoşteam atelierul tatei, care mă înspăimânta. În Cetăţuie 
eram la mama. Nu ne păsa de nimic, toată ziua petreceam, 
iarna beam ceai, vara siropuri şi tot anul mâncam 
baclavale, sarailii, beam cafea, fumam din narghilea, ne 
găteam şi dănţuiam. Era o viaţă frumoasă... 
Da, era o viaţă frumoasă, afară de zilele în care tata 
ori fiu-său, sau amândoi deodată, năvăleau în mijlocul 
petrecerii şi zvântau în bătaie pe mama, snopeau cu lovituri 
de pumni pe Chira şi rupeau bastoanele în capul meu, 
fiindcă acum făceam şi eu parte din horă. Cum vorbeam 
curent limba turcă, ei ziceau femeilor “paceauri” iar mie: 
“chiciuc pezevenghi”. Cele două nenorocite se aruncau la 
picioarele zbirilor, le înlănţuiau genunchii şi-i rugau să le 
cruţe cel puţin faţa: 
— Nu obrajii! strigau ele. Pentru numele lui Dumnezeu 
şi al Sfintei Fecioare, nu loviţi faţa! Nu vă atingeţi de 
ochi! Iertare! 
A! faţa, ochii, frumuseţea acestor două femei! Nu era 
alta care să le-o întreacă! Ele aveau păr de aur, lung pâ- 
nă-n călcâie, pielea obrazului albă; sprâncenele, genele, 
ochii, negri ca abanosul. Căci pe tulpina românească, din 
partea mamei, trei rase diferite se altoiseră: turcă, rusă 
şi greacă, după ocupanţii care stăpâniseră ţara în trecut. 
La vârsta de şaisprezece ani, mama născu pe cel dintâi 
copil, dar în ziua când deschisei ochii, nimeni n-ar fi crezut 
că era mamă a trei copii. Şi femeia asta, care era 
făcută să fie mângâiată şi răsfăţată, era bătută până la 
sânge. Dar dacă tata n-o copleşea cu mângâierile, amanţii 
ei o despăgubeau îndeajuns şi n-am ştiut niciodată dacă la 
început a fost bătută fiindcă îşi înşelase bărbătul sau îl 
înşelase pentru că fusese bătută. În orice caz, tărăboiul 
n-a contenit niciodată la noi, fiindcă strigătele de plăcere 
alternau cu strigătele de durere; şi cum înceta ciomăgeala, 
râsetele izbucneau pe feţele udate de lacrimi. 
Eu făceam de pază, mâncând prăjituri, în vreme ce 
curtezanii — cu purtări, de altminteri, cuviincioase — 
stăteau turceşte pe covoare, cântau din chitară şi îndemnau 
pe femei să joace după arii orientale, acompaniate de 
castaniete şi tamburină. Mama şi Chira, îmbrăcate în 
mătase şi săgetate de dorinţi, jucau danţul batistei, se 
învârteau, se legănau, se ameţeau. Apoi, cu faţa îmbujorată 
de căldură, ele se trânteau pe perne enorme, îşi ascundeau 
picioarele în rochiile lor lungi şi-şi făceau vânt. 
Se beau lichioruri fine şi se ardeau mirodenii. Bărbaţii erau 
tineri şi frumoşi. Totdeauna bruni, oacheşi,  aveau o înfă- 
ţişare elegantă, mustăţile ascuţite, bărbile foarte îngrijite, 
iar părul lor lins ori creţ răspândea un miros puternic 
de unt de migdale, parfumat cu mosc. Erau turci, 
greci şi câteodată români, căci naţionalitatea nu juca nici 
un rol, condiţiile erau ca aceştia să fie tineri şi frumoşi, 
delicaţi, discreţi şi nu prea zoriţi. 
Situaţia mea era foarte ingrată. Nimănui nu i-am vorbit 
până azi de ceea ce au fost chinurile mele atunci. 
Rostul meu era să veghez, aşezat pe marginea ferestrei 
şi să preîntâmpin orice surpriză. Asta îmi plăcea 
mult, fiindcă uram de moarte pe cei din Karakioi, care ne 
băteau. Dar în pieptul meu se da o luptă între datoria şi 
gelozia mea. 
Eram gelos, grozav de gelos. 
Casa era aşezată în fundul unei vaste curţi împrejmuită 
cu ziduri. Unele ferestre dădeau către această curte, iar 
altele, înapoi, erau suspendate deasupra platoului care 
domina portul. Nu puteai pătrunde în casă decât prin 
unica intrare din faţă, dar pentru a fugi, de! musafirii 
făceau mai puţine nazuri, şi dacă povârnişul platoului ar 
fi putut vorbi, câţi inşi n-a văzut el căutând scăpare pe 
acolo! 
Căţărat pe pervazul ferestrei, stăteam cu ochii pe felinarul 
ce lumina, toată noaptea, deasupra porţii, iar urechea 
mi-era ciulită să aud zgomotul zăvoarelor ruginite. 
Dar ţineam să văd deopotrivă şi ce se petrecea înăuntru. 
Mama şi Chira erau frumoase de te-nnebuneau. Rochia le 
strângea talia de le-ai fi trecut-o printr-un inel. Sânii — 
rotunzi ca doi pepenaşi. Părul — răsfirat din belşug pe 
spate şi pe umerii goi. Pe frunte aveau o panglică de un 
roşu aprins, iar genele lungi, clipeau drăceşte, parcă pentru 
a aţâţa para flăcărilor din ochii aprinşi de patimi. 
Deseori, în goana lor de a se face plăcuţi femeilor, în 
vorbăria lor neroadă, musafirii deveneau caraghioşi. Aşa, 
într-o seară, unul din ei, voind să complimenteze pe mama, 
zise: “găina bătrână face zeama bună“. Biata femeie, jignită, 
îi aruncă evantaiul în cap şi plânse. Alt invitat, se 
ridică furios, dădu neghiobului cu tifla şi-l scuipă în faţă. 
Se luară de piept, răvăşiră casa, răsturnară narghilelele. 
Asta ne făcu să râdem cu lacrimi. Pentru a face pace, 
mama îi sărută pe amândoi. 
Dar aceste sărutări, aceste îmbrăţişări, erau un mijloc 
al ei de a răsplăti tot felul de merite. Pentru o voce frumoasă, 
pentru o vorbă de haz, un joc iscusit, ea da sărutări, 
şi tot aşa făcea când trebuia să înveselească pe un posac, 
să şteargă urma unei vorbe supărătoare, să potolească un 
zurbagiu prea gelos, să scoată din încurcătură pe vreun 
prost. 
Chira, pe de altă parte, strălucea în felul ei. Foarte 
dezvoltată fiziceşte de la paisprezece ani, ea părea cu doi 
ani mai mare. Nebunatecă, şireată, cu năsucul cam încovoiat, 
cu bărbia ascuţită, cu două gropiţe în care zeul 
dragostei pictase două aluniţe aproape simetrice, Chira 
nemulţumea atât pe îndrăgostiţii ei, cât şi pe mine, cu 
zburdălniciile, înţepăturile şi glumele sale. Ei se aşteptau 
să obţină mult mai mult, iar eu socoteam că e prea 
darnică. 
Ca să nu supărăm pe nimeni, le ziceam musafiri curtezanilor 
care veneau la noi. Una, două, musafirii îi sărutau 
mâinile şi sandalele. Ea îi trăgea de nas şi de barbă, le 
vărsa sirop pe cărbunii care ardeau deasupra tumbechiului 
narghilelelor, le da să bea din paharul ei şi apoi spărgea 
paharul pentru a-i jigni, dar revenea un minut după aceea 
pentru a depune vârful pletelor ei pe buzele celor jigniţi. 
Toate astea mă înfuriau, căci iubeam pe Chira mai mult 
decât pe mama. O adoram şi nu sufeream nici o mângâiere 
ce venea de la altul decât de la mine. 
Mi-aduc aminte că într-o seară, spre culmea geloziei 
mele, nodul de la o sanda a Chirei desfăcându-se în timpul 
dansului, ea îşi aşeză piciorul pe genunchiul unui 
musafir şi-i ceru să-i lege şiretul. Înţelegeţi ce fericire 
pentru norocosul acela! El se execută, prelungindu-şi 
plăcerea cât putu mai mult în vreme ce eu deschideam 
nişte ochi de lup. Pe urmă ticălosul începu să-i mângâie 
piciorul şi chiar pulpa. Şi ea, ei bine, ea nu zicea nimic, se 
lăsa! Atunci, furios, pierzându-mi cumpătul am strigat: 
— Tata!... Fugiţi!... 
Cât ai clipi din ochi, cei doi musafiri încălecară fereastra 
şi dispărură în întuneric, rostogolindu-se pe panta 
dealului. Unul din ei, un grec, în graba lui, şi-a uitat 
fesul şi chitara, pe care mama le luă şi le aruncă după 
cele două narghilele ce erau de prisos. 
Scena asta a fost atât de hazlie, încât eu, odată trecută 
mânia, fusei apucat de un acces de râs nebun, căzui de pe 
pervaz, mă rostogolii pe covor şi mă făcui vânăt la faţă. 
Mama crezu de-a binelea că înnebunisem de groaza sosirii 
tatei; bietele femei sfâşiară aerul cu strigătele lor înfrico- 
şate, uitară de tata şi de dracu şi se aruncară asupra-mi, 
deznădăjduite. 
— Nu vine tata! am izbutit să le spun în sfârşit, m-am 
supărat însă fiindcă Chira l-a lăsat să-i mângâie pulpa! Şi 
m-am răzbunat! Asta-i tot! 
Bucuria le făcu acum să ţipe mai tare şi mă bătură 
straşnic la fund tot sărutându-mă; apoi începurăm să 
ţopăim prin odaie, mulţumiţi că ne alesesem, ele cu spaima, 
iar eu cu o urecheală sfârşită cu mângâieri. 
Doi sau trei ani se scurseră în chipul fericit de mai 
sus, singurii ani ai copilăriei mele care mi-au rămas clar 
în amintire. Împlinisem unsprezece ani, Chira avea cincisprezece 
şi eram nedespărţit de ea. O urmăream pretutindeni, 
ca un căţel, o pândeam când îşi făcea toaleta, îi 
sărutam hainele îmbibate de parfumul ei; şi biata copilă 
se apăra cum putea, cu gingăşie, crezându-mă nevinovat, 
deloc pătimaş. Vorbind drept, n-aveam nici un gând precis, 
nu ştiam ce voiam, muream de plăcere şi mă topeam 
după ea. 
Trebuie să mai spun că, în casa mamei mele, trăiam în 
iadul dragostei. Totul era dragoste; cele două femei ca şi 
adoratorii lor, toaletele, lichiorurile, parfumurile, cântecele 
şi dansurile. Chiar fuga caraghioasă şi dramatică a curte- 
zanilor mi se părea voluptuoasă şi pasionantă. Numai sosirea 
tatei şi buşeala noastră cu capul de toţi pereţii erau 
neplăcute şi fără iubire. Dar le primeam ca un preţ: preţul 
plăcerii. Mama zicea: 
— Orice fericire îşi are latura ei tristă; viaţa chiar, o 
plătim cu moartea. De aceea şi trebuie s-o trăim. Trăiţi-o, 
copii, trăiţi-o după gusturile voastre şi în aşa fel ca să nu 
regretaţi nimic în ziua judecăţii din urmă. 
Conduşi de-o asemenea “filosofie” e uşor de înţeles cu 
ce grabă ne sileam, şi eu, şi Chira, să urmăm exemplul 
mamei. Având averea ei personală, asigurată în mâinile 
fraţilor ei, contrabandişti de articole orientale, ea îşi 
îngăduia orice plăcere, se făcea adorată, schimba amanţii 
mai mult sau mai puţin satisfăcuţi, tot aşa de des ca 
rochiile, se lăsa să fie snopită în bătaie de tată-meu, apă- 
rându-şi numai faţa, după care trecea la o nouă distracţie. 
Ea avea chiar o anumită virtute: când se ştia prea plină 
de păcat şi se temea ca furia bărbatului ei să nu se reverse 
asupra noastră, ţinea uşa închisă până ce noi izbuteam să 
fugim pe fereastră. Pe urmă o deschidea vitejeşte şi încasa 
singură şi pentru noi. 
Când ne întorceam, câteva ceasuri după aceea, o găseam 
lungită pe sofa, cu faţa acoperită de miez de pâine albă 
înmuiat în vin roşu, pentru a vindeca umflăturile şi 
vânătăile. Se scula râzând nebuneşte; şi, cu oglinda în 
mână, ne spunea, arătându-ne faţa tumefiată: 
— Nu e aşa că nu m-a sluţit prea tare? În două zile 
n-o să rămână nici urmă... Şi atunci, iar o să poftim 
musafiri! Nu moare cineva dintr-o bătaie! 
Ne nelinişteam de trupul ei. Trebuia să fie groaznic, la 
vedere. Ea exclama: 
— O, trupul! Trupul nu se vede! 
60
Şi semnele bătăii odată vindecate, chefurile reîncepeau 
vârtos. 
În casă nu se făcea nici un fel de bucătărie, căci mamei 
îi era silă de mirosul cepei prăjite. Era abonată la o locantă 
vecină, care ne trimitea cele trebuincioase: supe, 
mâncăruri, prăjituri, creme, în vase de aramă date de 
mama. O spălătoreasă venea luni dimineaţa să ne ia rufele 
murdare din timpul săptămânii şi ne lăsa altele curate. 
Împreună cu bătrânul turc — negustor de pomezi şi dresuri 
— asta era toată lumea pe care o vedeam intrând în casă, 
afară de musafiri, fireşte, care nu erau totdeauna siguri 
că vor ieşi pe unde au intrat. Afară, de asemeni, de tata şi 
de frate-meu, care erau “musafirii nepoftiţi” şi care ne 
făceau vizite foarte neplăcute. Cum, de mai bine de doi 
ani, tata nu mai dormea la noi şi nu venea decât de trei 
sau patru ori pe lună pentru a ne cotonogi, casa era 
liniştită. 
Scutite de grijile gospodăriei, cele două femei îşi petreceau 
vremea cu odihna, cu baia, cu toaleta, cu siropurile, 
ca mâncarea, cu narghilelele şi cu primirea curtezanilor. 
Nu uitau nici rugăciunile, dar nu se duceau niciodată la 
biserică, iar timpul sacrificat lui Dumnezeu era foarte 
scurt. Mama se scuza, zicând: 
— Dumnezeu vede bine că nu-l contrazic: rămân cum 
m-a făcut... Ascult, supusă, strigătele şi poruncile inimii 
mele. 
Chira întâmpina: 
— Dar, mamă, nu crezi că se cam amestecă şi dracul, 
câteodată? 
— Nu, răspundea ea, nu cred în dracul; Dumnezeu e 
mai tare ca el. Şi dacă suntem cum suntem, e pentru că 
Dumnezeu o vrea. 
Şi, desigur, mama era mulţumită de ceea ce Dumnezeu 
voia ca ea să facă, fiindcă el nu voia lucruri silnice. 
El voia, mai întâi, ca mama şi fiica să stea în pat dimineaţa 
cât le-o plăcea, loc potrivit pentru a ronţăi pesmeţi 
cu unt şi miere şi pentru a bea cafeaua cu lapte. 
Dumnezeu le poruncea apoi să se îmbăieze şi să-şi ungă 
corpul cu elixir de smirnă, să-şi frăgezească obrajii cu 
abur de lapte, fierbând la foc mic; să-şi facă părul lucios 
cu unt de migdale parfumat cu mosc; să-şi lustruiască unghiile 
cu o pensulă muiată in răşină amestecată  cu acaju. 
Era apoi o întreagă daraveră cu toaleta genelor, sprâncenelor, 
buzelor şi obrajilor. Şi când totul era gata, urmau dejunul, 
fumatul şi siesta. Se trezeau când soarele era la chindie, 
pentru a arde mirodenii,pentru a bea siropuri şi, în sfârşit 
pentru a începe marea dandana a zilei: cântecele, dansurile, 
cheful, care ţineau până la miezul nopţii. 
Mama, era mult mai bogată decât tata; şi cu toate 
cheltuielile nebuneşti, averea ei, plasată în întreprinderi 
cam nelămurite, de către fraţi, îi aduceau venituri atât 
de mari, încât îi rămânea destul ca să pună deoparte în 
fiecare lună (tot în mâna fraţilor ei) banii destinaţi Chirei 
şi mie. 
Eu nu cunoşteam prea bine viaţa mamei mele. Mi-aduc 
aminte să fi auzit-o povestind că părinţii ei fuseseră hotelieri 
bogaţi. Tatăl său, un turc bun şi pios, fusese trimis 
din Stambul cu firman de la Sublima Poartă pentru a 
deschide un hotel la Ibraila către sfârşitul veacului al 
XVIII-lea, cu însărcinarea de-a primi şi ospăta pe toţi 
demnitarii pe care Sultanul îi trimitea în paşalâcul său. 
El avea trei femei: două grecoaice şi o româncă. Românca 
a fost mama mamei mele. Celelalte două femei au dat 
naştere la trei copii, dintre care unul a înnebunit şi s-a 
spânzurat. Dar mama, ca şi fraţii ei vitregi, nu se înţelegeau,
aşa că totdeauna casa părintească era cu fundul în sus. 
După cât se pare, nimic mai înteresant nu se săvârşea 
în casa asta decât să se adune bani şi să se facă rugăciuni 
la doi Dumnezei, în trei limbi deosebite. 
Cei doi băieţi se apucară de contrabandă, iar mama, 
încă foarte tânără, era gata să-i urmeze, când turcul se 
hotărî, scurt, s-o mărite cu un om aspru şi fără inimă, 
tatăl meu, care se îndrăgosti de ea, “probabil, zicea mama, 
într-un moment când Dumnezeu se scobea în nas”. Bunicul 
dădu tatălui meu aur mult şi lăsă moştenire mamei 
o mare parte din averea sa, cu dreptul de a o administra 
după pofta ei, cu condiţia de a rămâne măritată. 
Asfel legată de un om pe care îl ura, ea ştiu să se plece 
voinţei turcului, de teamă de-a nu se vedea deposedată — 
făcu pe pisicuţa, îi câştigă încrederea şi, la moartea lui, 
reuşi să-i smulgă averea ce-i era destinată, dând-o apoi în 
seama fraţilor, care o adorau. 
Atunci începu viaţa de petreceri, de plăceri şi de amoruri 
nebune, pe care o aveam sub ochi şi pe care tatăl meu nu 
putea s-o împiedice, cu toată brutalitatea lui. Mama i-ar 
fi făcut bucuroasă un dar din zestrea ei, dacă ar fi vrut 
să-i redea libertatea, dar el ţinea să se răzbune de dezonoarea 
ce-i făcuse. În ziua despărţirii lor, luând cu el 
tot ce-i aparţinea, tata zise mamei, arătându-ne pe mine 
şi pe Chira: 
— Pe şerpii ăştia doi, ţi-i las. Ei nu sunt copiii mei, 
seamănă mamei lor. 
— Ai vrea poate să semne şi ei tatălui lor? răspunse 
ea. D-ta eşti un om uscat, un mort; împiedici pe cei vii să 
trăiască. Mă mir că uscăciunea d-tale a fost în stare să 
zămislească chiar şi pe acest neisprăvit, cu care te potriveşti 
de minune, dar nu e fiul meu! 
Şi biata mamă avea drept să spună că acest mort ne 
împiedica să trăim. O făcea chiar din ce în ce mai des. 
Ştiind că mama ţinea la obrajii ei mai mult decât la viaţă, el mereu
o lovea  în acest miez  al existenţei sale şi, în vremea 
din urmă, nenorocita trebuia să se îngrijească câte opt şi 
zece zile pentru a face să dispară vânătăile şi rănile. În 
acest timp nu mai putea fi vorba de distracţie, nici de-a 
mai primi musafiri. Aceasta o arunca în melancolie, nu ne 
mai mângâia ca altă dată şi, pentru întâia oară, o văzui 
plângând de deznădejde. 
Dar, asemenea deznădejdi o făceau să dorească răzbunarea 
cu o patimă înzecită, spre a face pe tiran şi mai 
furios; şi izbuti aşa de bine, că furia lui ne-a fost fatală. 
Într-o seară, casa gemea de musafiri. Erau cel puţin 
şapte. Mama atârnase patru candelabre pe pereţi, fără a 
mai vorbi de policandrul din plafon. A numărat lumânările: 
erau doăzeci şi patru. Lumina era orbitoare. 
În ziua aceea chiar, mama chemase un lăcătuş şi puse 
un zăvor mare la poarta masivă a curţii, care se închidea 
numai cu cheia. Astfel asigurată, ea se dădu veseliei celei 
mai neînfrânate din câte am cunoscut. Cred încă şi azi că 
ea presimţea sfârşitul vieţii ei fericite şi voia să-l trăiască 
cu toată intensitatea. 
Din cei şapte invitaţi, trei erau muzicanţi greci, 
renumiţi în petrecerile timpului. Deschizând balul, mama 
dărui fiecăruia dintre ei o mică pungă de piele cu câte 
zece galbeni, înveliţi în câte o batistă de mătase brodată 
şi le zise: 
— Palicarilor! aveţi în aceste pungi de cinci ori mai 
mult decât e dreptul vostru, cântând toată noaptea! Nu 
vă covârşesc astfel numai din generozitate. În casa asta, 
veselia se plăteşte scump şi se poate ca astă-seară să ieşiţi 
pe ferestrele ce le vedeţi colea. Sunteţi sprinteni de picioare? 
Şi le deschise ferestrele, suspendate deasupra râpei. 
Palicarii se aplecară peste pervaz, măsurară din ochi adâncimea, 
cântăriră greutatea aurului, săltând pungile în 
mâini, şi acceptară cu un curtenitor “Evallah!” Cântecul, 
dansul, petrecerea începură. 
Cele trei instrumente: clarinetul, flautul şi chitara 
erau mânuite cu îndemânare. Chira şi mama, răsturnate 
ca nişte cadâne pe sofa, ascultau răpite cântecul plângător, 
apoi tumultuos al doinelor, languroasele manele turceşti 
şi pastorale greceşti, acompaniate cu palmele  şi cu vocile 
de către cei patru musafiri. 
După fiecare cântec, mama servea lichioruri, cafele, 
narghilele. Două tăvi mari cu cataif şi sarailii erau oferite 
ispititor ochilor celor mâncăcioşi. 
Cum în seara aceea nu mai făceam de gardă, am dansat 
cu sora mea, cu mama, singur, şi cu amândouă până am 
ameţit. Dansul era cea mai mare pasiune a scurtei mele 
copilării acasă, precum şi un mijloc de-a dobândi de la 
Chira mângâierile cele mai nebune. Jocul arăbesc al 
pântecului, pe care l-am executat singur, a fost aşa de 
bogat în mişcări în seara acestei ultime petreceri, că cei 
trei muzicanţi, care erau cunoscători, mă lăudară şi mă 
îmbrăţişară cu căldură. Chira era în culmea încântării.
Mama exclamă: 
— Ei, da! Ăsta e cu adevărat băiatul meu! Nu e nici o 
îndoială! 
În timpul unei pauze, când toţi bărbaţii, stând turceşte 
pe covoare, fumau zgomotos narghilelele lor, Chira întrebă 
ce mai făcea unul dintre adoratorii ei cei mai stăruitori. 
— Şi-a scrântit piciorul la ultima săritură pe fereastră, 
răspunse musafirul. 
Şi în ilaritatea generală, el explică cum bietul om gemea, 
în momentul ăla, în patul lui, cu masorul lângă el. 
Povestea puse pe gânduri pe chitarist, care era scurt şi 
gros. El se duse la fereastră şi scrută încă o dată abisul. 
Un musafir îl linişti, spunându-i: 
— Nu e prea sus! Cel mult un stânjen. Numai că nu 
trebuie să sari prea în faţă, ci să te laşi să aluneci încetişor, 
apoi să te ţii dârz când începi să te rostogoleşti pe panta 
cea mare. În fundul ei îţi vei găsi fesul şi ghitara! 
Am râs cu toţii şi dansul reîncepu. 
Întâmplarea aceasta se petrecea prin luna iunie, puţin 
înainte de seceriş. 
Înspre curte, ferestrele erau astupate cu draperii grele, 
pe când acelea care dădeau spre Dunăre n-aveau decât 
perdeluţe subţiri. Şi eram cu toţii obosiţi când, în dimineaţa 
aceea, aurora zvârli albul ei aurit pe geamuri. Ne înăbu- 
şeam... Atmosfera era otrăvită de fumul narghilelelor, cu 
toate mirodeniile arse. Mama deschise o fereastră şi respiră 
adânc aerul parfumat. Lângă ea, Chira şi cu mine  priveam 
zorile care luminau deja balta cu pădurea ei de sălcii. Apoi, 
întorcându-se către oaspeţi: 
— Ei bine, dragii mei, petrecerea s-a sfârşit! zise ea. 
La culcare! 
În momentul acesta zgomotul unui corp căzând greu 
în curte ne făcu să tresărim, şi puţin după aceea se auzi 
scârţâitul zăvoarelor şi ţâţânelor de la poartă. 
Mama strigă: 
— Fugiţi! Au sărit zidul! 
Şi în vreme ce tata şi fiu-său zgâlţâiau uşa, musafirii 
se zvârliră prin cele două ferestre, uitând toate precauţiile 
ca şi cum jos îi aşteptau saltele de lână. Lăutarii au fost cei 
dintâi care o tuliră, iar ceilalţi îi îmbrânceau de la spate, 
în ciuda sfatului de a nu sări prea departe. În câteva 
clipe, casa era goală; chefliii se rostogoleau unii peste 
alţii pe panta nisipoasă.Cât  despre a ascunde urmele 
petrecerii, nu mai putea fi vorba. 
Şi atunci, vitejeşte, mama se duse să deschidă. Fu 
imediat înşfăcată de păr şi aruncată la pământ. Fratele 
făcu la fel cu Chira; şi eu, înnebunit de a o vedea pe soră- 
mea aşa de crunt călcată în picioare, luai o narghilea şi o 
spărsei în capul nemernicului. El lăsă pe Chira, duse mâna 
la cap şi, plin de sânge, se aruncă asupră-mi. Avea aproape 
douăzeci de ani şi era foarte puternic. Mă bătu până socoti că-i 
destul; mă podidise sângele pe nas şi pe gură. 
În vremea asta mama era snopită în bătaie, nu alta. 
Leşinată, cu îmbrăcămintea sfâşiată, cu corpul aproape 
dezgolit, şi tata mai continua s-o lovească. Frate-meu se duse 
să-şi spele capul însângerat şi Chira alergă la un sertar, 
de unde se întoarse cu un pumnal în mână, dar rămaserăm 
împietriţi înaintea grozăviei ce ni se înfăţişa ochilor: tata 
luase o sanda de lemn — pierdută în fugă de vreun musafir 
— şi cu tocul pocnea în faţă pe biata mamă care de-abia 
îşi mai mişca braţele. Faţa ei, scăldată în sânge, era o 
rană. 
Chira înaintă pentru a lovi în spate pe barbar, şovăi şi 
leşină. Tata o ridică, o aruncă  în  iatac şi trase zăvorul. 
Pe mine mă lăsă sub paza fratelui, care îşi pansa capul 
cu o basma,iar el luă pe mama în spate şi ieşi în curte. D
upă câteva minute, auzii capacul greu al pivniţei căzând 
zgomotos peste nenorocita pe care o închidea astfel ca într-un 
mormânt. Intrând în casă, el se năpusti asupră-mi cu pumnii 
strânşi şi mă săgetă cu ochii în aşa fel, de crezui că-mi sunase 
ultimul ceas . Dar nu mă atinse, ci numai zbieră: 
— Aşa, hai? Spargi capul fratelui tău, iar paciaura de 
soră-ta voia să mă ucidă! Ei bine, acum s-a sfârşit cu voi 
toţi! 
Stinseră lumânările şi mă luară cu dânşii. Trecând 
prin curte, aruncai o privire asupra capacului pivniţei: 
un lacăt mare, trecut prin două belciuge, făcea imposibilă 
o evadare, şi am suspinat la gândul că biata mama, rănită, 
desfigurată, dar trăind încă, era îngropată în acel oribil 
mormânt, în vreme ce Chira, în iatac, se înăbuşea de 
deznădejde. 
Afară, era ziuă. Cărbunarii turci, cu samarul în spinare 
şi cu bastonul ascuţit sub braţ, mergeau spre port, la 
lucru. Şi eu unde mergeam? 
Ajunserăm la locuinţa tatei şi am fost de îndată pus să 
învârtesc tocila, pe care ucenicii ascuţeau barde şi dălţi. 
În jurul meu, claie peste grămadă, zăceau buşteni de stejar, 
de tei şi de plop, printre căruţe desfăcute: roţi, osii,spiţe, oişti, 
obezi,totul înecat în grămezi de surcele. 
Până la prânz nu mi-au dat nimic de mâncare. Neobiş- 
nuit cu munca, mă istovisem cu totul. Frate-meu mă biciui. 
Apoi baba îmi aduse mâncare: pâine, măsline, apă. 
Partea tristă era că ochii tuturor îmi iscodeau orice 
mişcare şi nu era nici un chip de fugit. După prânz mă 
puseră iar la învârtit, iar când mă înmuiam, frate-meu 
trecea pe lângă mine şi mă izbea cu botforii peste ţurloaie. 
Încinşi cu şorturi de piele, ca oricare dintre calfe, 
tatăl  şi fiul lucrau, forfoteau încoace şi încolo, muţi, 
morocănoşi, încruntaţi, în mijlocul unei tăceri triste, în 
care nu se auzea decât zgomotul uneltelor. Lămuririle şi 
poruncile erau scurte, reci, ca sufletele lor. 
Peste noapte am fost încuiat într-o odaie cu ferestrele 
zăbrelite. Acolo, pe un mindir pus de-a dreptul pe pământ, fără pic 
de lumină, îmi petrecui noaptea plângând şi gândindu-mă 
la dragile mele făpturi, care erau şi mai nenorocite decât 
mine. 
A doua zi, vremea se scurse la fel. Mă chinuia gândul 
dacă nu cumva cruzimea călăilor noştri va fi mergând 
până acolo, încât să le facă uitate pe cele două femei bătute, 
bolnave şi întemniţate. Spre seară, am hotărât să nu mai 
plâng şi să încerc să fug cu orice preţ. 
În ogradă zărisem fel de fel de scări, iar în chiliuţa 
mea un morman de spiţe cioplite grosolan; în ele stătea libertatea 
mea. Slujnica îmi aduse cina, pâine şi brânză, vorbindu-
mi cu răutate: 
— Ei, ce zici, coconaşule? Aici nu-i aşa de bine ca 
acasă, hai? Apoi de, vezi tu, viaţa nu-i făcută numai din 
plăceri! Mai trebuie şi muncă. He! he! He, he! trebuie să 
mai şi munceşti! 
Mă încuie. Eu aţipii pe dată. Când mă deşteptai, nu se 
luminase încă. Gândurile mă năpădiră şi începui să plâng, 
amintindu-mi chipul însângerat al mamei. Nu trecu mult, 
şi cocoşii începură să cânte. Se crăpa de ziuă. Toată casa 
era însă cufundată în somn. Deschisei fereastra, şi cu o 
spiţă încovoiai puţin zăbrelele, care nu erau prea groase. 
O secure era înfiptă într-un buştean, în ogradă. O smulsei 
şi înşfăcai la subsuoară o scăriţă, căţărându-mă pe alta, 
pentru a sări peste zid. Când mă văzui afară, începui să 
alerg cât mă ţineau picioarele pe drumul portului. 
Începuse să se lumineze de ziuă, când ajunsei la poalele 
povârnişului, pe creasta căruia casa noastră dormea som- 
nul deznădejdii. Pentru întâia oară începui să urc prăvăli- 
şul acela, pe care până atunci nu făcusem decât să-l cobor 
în fugi vijelioase. 
Ajuns pe muchie, îmi aşezai scara şi, în timp ce inima 
zvâcnea neînchipuit de tare, izbii geamul care sări în 
ţăndări. Atunci — după o clipă de sfârşeală — auzii glasul 
blând al Chirei, gemând din închisoarea ei: 
— Tu eşti, Dragomire? 
La chemarea surioarei mele, mă cutremurai şi strigai: 
— Eu sunt! Am venit să vă scap! 
Mă strecurai înăuntru prin spărtură şi trăsei zăvorul. 
Palidă, umflată de plâns, Chira îmi sări de gât, întrebându-mă 
îngrijorată: 
— Dar mama? Ce-i cu mama? 
— E închisă în pivniţă, trebuie s-o scoatem de-acolo şi 
să fugim! 
Uşa casei era închisă cu cheia. Deschisei fereastra şi 
sării în curte. Cu ajutorul securii sfărâmai belciugele şi 
coborâi scara, urmat de Chira. Un miros greu de mucegai, 
de varză murată şi de legume putrede ne trăzni în 
nas, căci de vreo doi-trei ani nimeni nu mai coborâse în 
pivniţă. Broaştele ţestoase mişunau leneşe, şi ouăle lor, 
ceva mai mărişoare ca ouăle păsărelelor, stăteau înşirate 
de-a lungul zidurilor. În această ticăloşie, mama zăcea de 
două zile. O găsirăm sculată în picioare, ca şi cum s-ar fi 
aşteptat să fie ucisă. Îşi bandajase capul cu fâşii din 
zdrenţele care mai atârnau de corpul ei măcelărit. 
O sprijinirăm să urce scările lunecoase, iar afară, în 
faţa vedeniei ce mai rămăsese din mândra noastră mamă, 
îi căzurăm la picioare, ca înaintea unei martire. Un ochi 
se ascundea sub legătură, dar ce era cu el, putea oricine 
să-şi dea seama, judecând după restul trupului zdrobit. 
Nasu-i era strivit, buzele spintecate, gâtul şi pieptul acoperite 
de sânge închegat. Mâinile-i erau însângerate şi un 
deget strivit. Ea ne ridică de jos şi ne spuse cu glasul 
stins: 
— Să fugim cât mai repede! Luaţi cu voi câte ceva de 
mâncare! 
Intrarăm în casă. Ele se spălară şi se îmbrăcară în 
grabă. Mama îşi luă lădiţa cu bani şi giuvaiere şi scoborâ- 
răm încet povârnişul, după ce aruncarăm scăriţa înăuntru 
şi închiserăm ferestrele prin care atâţia dintre musafirii 
noştri îşi găsiseră scăparea. Fusese scris se vede ca stăpâna 
casei să iasă la sfârşit tot pe acolo! 
După un ceas eram pe drumul Cazasului, pierduţi în 
mijlocul holdelor de grâu. La poalele celor două coline 
care pe vremuri se chemau “tabii”, mama se opri. Şi acolo 
pe iarbă, între cele două tabii, care ne ascundeau de drumul 
mare, mama ne vorbi cam aşa: 
— Copiii mei... La multe m-aşteptam din partea tatălui 
vostru, dar nu mi-aş fi închipuit vreodată c-o să mă 
sluţească în halul acesta, fără să mă omoare pe loc. Trebuie 
să ştiţi că ochiul stâng îmi e aproape ieşit din orbită. 
Pentru mine, asta-i mai rău decât moartea. Dumnezeu 
m-a făcut pentru plăcerile trupului, aşa cum pe cârtiţă a 
făcut-o să trăiască departe de lumina soarelui. Şi cum 
dihaniei ăsteia nu-i lipseşte nimic, ca să poată trăi pe sub 
pământ, tot aşa şi eu aveam tot ce-mi trebuia, ca să mă 
bucur de plăcerile vieţii. M-am jurat să mă omor, dacă 
cumva puterea omenească m-ar sili să trăiesc o altă viaţă 
decât aceea pe care eu o simt clocotind în sângele meu. 
Azi a sosit vremea să mă gândesc la jurământul acela. De 
aceea vă las... Mă duc să mă îngrijesc, departe. Dacă mi-oi 
scăpa ochiul şi voi izbuti să-mi tămăduiesc urmele rănilor, 
voi trăi şi mă veţi revedea. Dacă îmi pierd ochiul, nu ne 
vom mai regăsi niciodată. Şi acum, iată ce mai am de 
adăugat: tu, Chira, dacă — după cum bănuiesc — nu ţi-e 
dat să trăieşti în acea curăţenie care vine de la Dumnezeu 
şi aduce mulţumire, să nu fii o cinstită făţarnică, să nu 
faci pe virtuoasa. Nu-ţi bate joc de Dumnezeu, ci fii ceea 
ce te-a lăsat el — trăieşte-ţi viaţa aşa cum o simţi, fii 
chiar o destrăbălată, dar o destrăbălată cu inimă! E mai 
bine aşa! Şi tu, Dragomir, dacă nu poţi ajunge om de 
treabă, fii ca soră-ta şi ca maică-ta, fă-te chiar hoţ, dar 
un hoţ cu suflet, căci omul fără suflet, dragii mei, e un 
mort care împiedică lumea să trăiască. E ca tatăl vostru... 
Acum, voi o să rămâneţi aici, până când o da soarele-n 
chindie. De-o fi să înceapă vreo ploaie cu trăsnete, să nu 
vă adăpostiţi pe sub copaci, ci ascundeţi-vă în groapa cea 
din coastă. După toacă, vor veni să vă caute doi călăreţi, 
şi vă vor lua sub aripa lor. Să ştiţi că aceia sunt fraţii 
mei, doi oameni de omenie şi de inimă. Eu mă duc la ei, 
dar pe voi nu vă pot lua, pentru că sunteţi încă fără minte 
şi-i puteţi da de gol, fără voia voastră. Dacă, până la 
chindie, fraţii mei nu vin să vă ia, întoarceţi-vă la târg şi 
cereţi găzduire, în numele meu, la locanta de unde luam 
mâncare, dar să nu ieşiţi din odaie până n-or veni unchii 
voştri să vă caute. Şi acum, am să vă mai spun un lucru. 
Trupul nostru e supus tuturor boalelor. Cu voia lui 
Dumnezeu, nici eu, nici, voi, n-am cunoscut chinurile astea, 
dar ele există; şi fără de număr sunt cei care pătimesc de 
ele. În clipele voastre de fericire, gândiţi-vă la ei, şi pe tot 
anul, daţi o parte din prisosul vostru aşezământului în 
care ei sunt îngrijiţi! Eu vă las destulă avere de la fraţii 
mei. 
Zicând aceasta, ea scoase din besactea două inele, pe 
care le înnodă într-o batistă de mătase, o vârî în sânul 
Chirei, ne îmbrăţişă lung, lung de tot, şi plecă, învăluită 
în mantia ei cu glugă. 
După vreo treizeci de paşi se întoarse spre noi, îşi lipi 
mâinile pe buze, apoi ridică braţul, arătă cu degetul spre 
cer, se întoarse şi pieri. 
— Ce va să zică asta? o întrebai pe Chira. 
— Asta vrea să zică, frăţioare, că ne vom revedea în 
cer! îmi răspunse ea. 
De atunci n-am mai ştiut nimic de mama. 
Rămaşi singuri, uitarăm că eram flămânzi şi am plâns, 
îmbrăţişaţi, până când sfârşeala şi arşiţa soarelui ne 
amorţiră într-un somn binefăcător. Când ne deşteptarăm, 
ni se păru că nu mai făceam parte din lumea asta. Simţeam 
că ceva groaznic se petrecuse, dar nu ne dădeam seama 
dacă eram prada unor halucinaţii sau dacă nu cumva viaţa 
noastră de până atunci fusese numai un vis. 
Un lan de rapiţă din împrejurimi ne trimitea plăcutu-i 
parfum pe aripile unei adieri înăbuşitoare, iar fluturii, 
libelulele şi bondarii ne chinuiau fără încetare cu veselia 
lor neîmpărtăşită. 
Se apropia de toacă... Lunecând spre zări, soarele îşi 
potolea strălucirea. Eram îngrijoraţi şi privirile noastre 
scrutau drumul pustiu în partea în care pierise mama. Ne 
urcarăm pe una din tabii. Departe, pe şoseaua Cazasului, 
se ridica un nor de praf. După câteva clipe, răsăriră doi 
călăreţi, venind valvârtej şi lăsând în urma lor ca o dâră 
de fum. Îmi fu frică şi coborâi, de teamă să nu fiu zdrobit 
sub copitele cailor, al căror ropot ritmic ajungea până la 
mine. Dar Chira nu mă urmă. Ca înfiptă pe muche, cu 
fusta fâlfâind, ea îşi flutură batista şi ţipă de fericire la 
sosirea vijelioasă a celor doi bărbaţi. Aceştia îşi luară caii 
de frâu, intrară în lan, le scoaseră zăbalele şi-i lăsară să 
pască între cele două tabii, care-i adăposteau dinspre drum. 
Chira scoborî în goană, îşi desfăşură tulpanul care-i 
învăluia capul şi, cu părul ei de aur curgând peste umeri, 
se aruncă la picioarele unchilor noştri necunoscuţi, care 
şedeau înaintea noastră, înalţi şi spătoşi, ca doi stejari. 
Erau doi uriaşi de acelaşi stat, părând să aibă între patruzeci 
şi cincizeci de ani, unul mai voinic decât celălalt. 
Pe capetele rase ca-n palmă, purtau turbane. Bărbile şi 
mustăţile pleoştite le streşineau gurile. Ochii lor mari scă- 
părau priviri pătrunzătoare, de neîndurat, dar limpezi şi 
cinstite. 
Mâinile păroase semănau cu nişte labe de urs. Erau ca 
nişte draci negri, învăluiţi în zeghele lor, care-i ascundeau 
de la gât până sub genunchi. 
Ei rămaseră câtva timp nemişcaţi, privindu-ne: pe mine, 
care înlemnisem în picioare, crezându-mă în faţa unor 
arătări din basme; pe Chira, prosternată la picioarele lor. 
Apoi îşi scoaseră mantiile, şi abia atunci văzui că erau 
îmbrăcaţi turceşte: cu ilice, şalvari, brâie roşii. Ceea ce 
mă înfricoşă însă peste măsură a fost când îi văzui înarmaţi 
până-n dinţi, ca pe nişte adevăraţi haiduci: cu flinte scurte 
în ţeavă, atârnate de umeri, pistoale şi junghere vârâte în 
cingătoare. 
În clipa aceasta, firea pătimaşă a Chirei izbucni cu 
repeziciunea unui fulger. Cu o singură rugăminte făcută 
acestor voinici, ea zdrobi o familie, căzând ea însăşi victimă 
patimei răzbunătoare. 
Cel mai vârstnic dintre cei doi inşi o ridică de jos pe 
Chira şi o privi în ochi, ţinând-o cu mâinile de umeri. O 
strâmbătură a clăii de păr care-i ascundea gura mă făcu 
să bănuiesc că dedesubt trebuia să fie un zâmbet. Un surâs 
mai hotărât se arătă în privirile lui. Apoi, întrebă pe 
româneşte, cu un glas tăios şi gros: 
— Fetiţo! Ia spune-mi, care din astea trei limbi o ştii 
mai bine: turceşte, greceşte ori româneşte? 
— Româneşte, cruce de voinic! răspunse ea dârză, 
ţintindu-l cu o îndrăzneală de necrezut. 
— Şi cum îţi zice ţie? 
— Chira. 
— Ei bine, Chiralina! Uite, eu te sărut ca un unchi, 
dar ferice de omul care ţi-o putea muşca cireşele gurii ca 
ibovnic! 
El o îmbrăţişă şi o împinse către fratele său. Apoi se-ntoarse 
spre mine: 
— Şi tu, Dragomir voinice, ce te uiţi atât de speriat? 
mă întrebă el, îmbrăţişându-mă. 
Iar după ce-şi aşeză puşca peste zeghe, adăugă: 
— Oare ţi-e teamă de bărbile noastre? 
Se rostogoli în iarbă şi mă trase lângă el. 
Nu crâcneam o iotă. El stărui: 
— Ia spune, Dragomire, poate ţi-e frică? 
— Da, abia şoptii eu. 
— Şi de ce ţi-e frică? 
— De armele voastre, că prea aveţi multe. 
El izbucni în hohote: 
— Ha, ha, ha!... Dragomir flăcăule! Să ştii că niciodată 
nu eşti prea înarmat, când te-ai stricat cu Dumnezeu 
şi cu dreptatea făpturilor lui. Dar ce înţelegi tu din astea, 
ţâncule? 
În clipa asta, Chira căzu în genunchi, îşi împreună 
mâinile ca pentru rugăciune şi strigă: 
— Eu pricep asta! 
— Şi cam ce pricepi tu, Chiră Chiralină, floare de 
grădină, tânără tulpină? 
— Înţeleg că oamenii sunt răi şi că tu îi pedepseşti! 
— Bravo Chiralină! strigă el, pocnind din degete. Dar, 
ce? Nu cumva inimioara ta nutreşte vreo răzbunare? 
— O sfântă şi dreaptă răzbunare! Şi vorbind aşa, ea 
ridică greaua flintă, o sărută şi strigă: S-o descarci, chiar 
astă-seară, în pieptul tatii! Şi fratele tău să judece pe 
frăţine-meu cel mare! Făceţi ce vă rog, pe toţi sfinţii, în 
numele mamei care ne-a părăsit! Răzbunaţi doi orfani şi 
mă voi robi vouă! Mă veţi lua cu voi! 
Unchiul îi luă arma din mână, se întunecă la faţă şi 
vorbi: 
— Chiră... Dumnezeu a greşit, făcându-te femeie! Când 
îmi vorbeai de răzbunare, mă gândeam le vreo păruială pe 
care tu o doreai vreunui îndrăgostit ce te-ar fi sărutat 
fără voia ta. Dar tu grăieşti lucruri la care noi ne gândeam 
mai dinainte... aşa că verşi ulei peste foc... Spune-mi, 
fiica iadului, adăugă el după un răstimp de gândire, n-ai 
să mori de groază astă-seară, când vei vedea pe tat-tău 
făcut bucăţi? 
Cu ochii peste măsură de mari, aprinsă la faţă, Chira 
răspunse: 
— Am să-mi înmoi mâinile în sângele lui şi-am să mă 
spăl cu el pe faţă! 
76
Unchiul încruntă din sprâncene şi rămase cu privirile 
ţintite pe discul de pară al apusului, ca şi cum ar fi ascultat 
la cavalul unui cioban care plânge în depărtare. Apoi 
începu să vorbească greceşte cu fratele său, scâlciind vorbele, 
pentru a le face şi mai de neînţeles. 
În preajmă, caii ronţăiau iarba, strănutând, blânzi ca 
doi miei, pe când cele două tabii se întunecau în noaptea 
care începuse să ne învăluie. 
Tăceam... Răcoarea nopţii înfioră pe Chira. Vorbind 
mereu în şoapte, unchiul ne înveli în cele două zeghe. 
Rămaserăm aşa până se făcu întuneric beznă. Atunci, cei 
doi bărbaţi se ridicară. Cel mai vârstnic vorbi surorii mele: 
—	Ei bine, Chiră Chiralină, şarpe ce-nvenină,cu suflarea-ţi lină, 
pui de curviştină: fie cum ai spus! Dorinţa ta mi-a înfierbântat 
sângele. Vom încerca, chiar astă-noapte... Dar pentru asta, 
tu şi frate-tău ne veţi sluji drept nadă. 
Chira îngenunchie şi-i sărută mâna. Făcui la fel, luând 
mâna celuilalt, care mă întrebă: 
— Şi tu, Dragomire, ceri răzbunarea? 
— Îi urăsc, şi pe tata, şi pe frate-meu! răspunsei. 
Cel mai bătrân sări pe cal şi ridică pe Chira, aşezând-o 
dinaintea lui, de-a curmezişul, pe când mezinul mă aşeză 
la spatele lui, legându-mă cu o curea de el. Ieşirăm la pas 
din lan, iar pe drumul neted cel dintâi îşi împintenă bidiviul, 
care o tuli ca vântul, urmat la vreo douăzeci de paşi 
mai îndărăt de al nostru. 
Am gonit aşa, cam cât ai fuma o ţigară. Ajunşi la 
marginea târgului, cârmirăm la stânga pe-un drumeag 
care ducea drept la Dunăre. Timp de câteva minute goana 
vijelioasă a cailor mă făcu să cred că nu un cal mă purta 
în spinare, ci însuşi dracul. Sub blânda cernere a lunii, 
care arginta calea, pletele Chirei, ieşite de sub zeghe, fluturau 
în vânt ca un fuior desfăcut. 
Curând după asta, începurăm să scoborâm un povârniş, 
iar când fluviul apăru în întregime, ca o panglică strălucitoare, 
caii îşi încetiniră goana, apoi se opriră deodată în 
preajma unui crâng de sălcii. Ne găseam la locul numit 
Catarg, cam la vreun ceas de drum cu piciorul departe de 
port şi de casa noastră. Fără să descalece, cei doi oameni 
se apropiară şi schimbară câteva cuvinte pe care nu le-am 
putut înţelege, apoi, cel mai vârstnic, vârî două degete în 
gură şi fluieră o dată lung, puternic, iar după o clipă încă 
de două ori mai scurt. 
Pe dată, dintre salcii apăru un turc bătrân, cu barbă 
albă, care se apropie, târşindu-şi târlicii şi făcu o temenea, 
cu braţele încrucişate pe piept. 
— Bună seara, Ibrahim! îi răspunseră unchii mei, pe 
turceşte. 
El luă caii de căpestre şi noi îl urmarăm. Nu departe, 
de cealaltă latură a salciilor, era un bordei, năruit de 
revărsările apelor. Bătrânul era pescar de raci şi bostănar. 
Cea de a treia meserie, cred că i-o ghiciţi lesne. El legă 
caii sub un şopron de stuf şi intră în coliba lui, urmat de 
unchiul cel mai bătrân, care, apoi, ieşi singur, luă pe Chira 
în braţe şi plecă grăbit. Fratele lui făcu la fel cu mine. Şi, 
ducându-ne ca pe nişte prunci, cei doi bărbaţi se îndreptară 
spre port, de-a lungul ţărmului. Picioarele li se afundau 
în clisa moale. Vreascuri trosneau sub paşii lor. 
Ajuns sub povârnişul locuinţei noastre, începurăm să 
urcăm. Casa era cufundată în beznă. Băgarăm de seamă 
că fereastra cu geamul spart fusese astupată cu scânduri 
bătute în cuie. Unchii îşi încordară auzul, apoi desprinseră 
scândurile cu lovituri de pat de puşcă şi intrarăm în 
casă. 
Cel mai în vârstă ne spuse: 
— Noi o să ieşim în ogradă şi-o să ne ascundem în 
pivniţă. Vom rămâne acolo, atât cât va fi nevoie, chiar 
până mâine dimineaţă. Închideţi fereastra, aprindeţi şase 
sau opt lumânări, mâncaţi ceva şi culcaţi-vă îmbrăcaţi pe 
divan... Auziţi? pe divan şi fără să stingeţi lumina! Dacă 
ei vin şi încep să vă cerceteze, răspunde-ţi-le ce voiţi: n-au 
să vă plictisească mult timp. Dar să lăsaţi desfăcute perdelele 
ferestrelor care dau spre curte! Asta-i foarte însemnat 
şi să nu uitaţi să staţi pe divan! 
Cu aceste cuvinte, săriră pe fereastră. 
Ah, ce noapte plină de chinuri! Daca-ar fi să trăiesc o 
mie de ani, şi în ceasul morţii tot mi-aş aduce aminte de 
clipele de groază. 
Uram de moarte pe hainul meu tată, ca şi pe blestemata 
făptură care-i semăna, şi doream din tot sufletul să-i ia 
dracul pe amândoi! Ei, dar să vrei moartea cuiva e o chestie 
de ură, câtă vreme să iei parte la execuţia lui, trebuie 
să ai... ce trebuie să ai? Nu mai ştiu nimic... Voiam să zic 
că trebuie să fii crud, dar eram încredinţat : Chira nu 
era crudă. 
Atunci? Cât e de trist să fii om şi să înţelegi viaţa mai 
puţin chiar decât lighioanele. De ce e cu putinţă ca mila 
să stea alături de ură? Şi pentru ce iubim? Şi pentru ce 
ucidem? Pentru ce ne frământăm simţăminte care dăunează 
altora şi chiar nouă înşine? 
După ce am rămas singuri şi lumânările fură aprinse, 
prima mea grijă a fost să caut în ochii Chirei. O regăsii la 
fel de neîmblânzită în setea ei de sânge. Era în culmea 
fericirii, ca şu cum ar fi fost vorba de o sărbătoare. Se 
îmbrăcă într-o rochie decoltată şi se sulemeni, de parcă 
şi-ar fi aşteptat musafirii, îngânând neîncetat un cântec. 
Pe umărul obrazului stâng avea o vânătaie de mărimea 
unei nuci. 
— Sărută-mă aici tare! îmi spuse ea. În astă-seară, o 
descărcătură de puşcă o va face să dispară! 
— Chiro, o întrebai, sărutându-i rana, n-ar fi mai bine 
să chemăm pe unchii noştri... şi să plecăm cu ei? 
— Nu! strigă ea. Mai întâi trebuie ca ucigaşul mamei 
să-şi ia răsplata! Pe urmă... vom pleca. 
— Dar asta trebuie să fie cumplit de văzut! 
— E neînchipuit de frumos! urlă ea, deschizându-şi 
braţele şi strângându-mă la piept. 
Clipele treceau grele, copleşitoare, ca sub stăpânirea 
unor visuri rele. Mă hrăneam cu nădejdea că tata şi 
frate-meu nu vor veni în noaptea asta şi nici în cele 
ce vor urma şi că unchii, plictisiţi, vor părăsi gândul 
răzbunării. 
Dar menirea ursitelor e mai tare ca dorinţa noastră şi 
cine ştie dacă voinţa Chirei nu era chiar voinţa lor? 
Ea alergă de la oglindă la ferestre, privindu-se şi 
ascultând în noapte, îşi săruta cosiţa, se juca cu vălul ei, 
apoi se aruncă pe pernele divanului, râzând ca ieşită din 
minţi. Deodată căzu pe gânduri, se ridică, trecu într-o 
odaie de alături şi reveni cu un mic pumnal. 
— Vezi tu asta? îmi spuse în şoaptă. Dacă dai de gol 
pe unchii noştri, am să mi-l vâr în inimă. Şi tu vei rămâne 
singur! Ţi-o jur pe mama! 
Mă cutremurai. Gândul ăsta nu-mi venise încă. Mă 
rugai: 
— Pune-l la loc, Chiro! La rândul meu, îţi jur şi eu pe 
mama, că n-am să scap o vorbă. 
Cu toate acestea, ea ascunse pumnalul în sân. 
De-abia avu timpul să-l ascundă, că ţâţânele porţii 
scrâşniră ca într-o plângere dureroasă, care răsună în 
sufletul meu ca un urlet de agonie.Chira se cutremură, ochii 
îi scânteiară şi se azvârli pe divan, la dreapta mea, şoptindu-
mi la ureche. 
— Să nu te uiţi spre ferestrele curţii, deloc, deloc!... 
Cheia scârţâi în broască. Înmărmurit, pironit lângă 
Chira, văzui pe tata apărând, urmat de fiu-său, cu fruntea 
încreţită şi pumnii strânşi. 
Nu avu timpul decât să ne întrebe, arătând fereastra 
sfărâmată dinspre vale: 
— Cine a stricat asta? Unde-i maica voastră? 
Două detunături, slobozite aproape deodată, ţăndăriră 
geamurile, cutremurară casa şi umplură odaia cu un fum 
gros, care mirosea a cârpă arsă şi a praf de puşcă. Lipit 
de pieptul Chirei, în clipa aceea grozavă nu putui să văd 
altceva decât pe fratele meu prăvălindu-se pe spate şi pe 
tata azvârlindu-se pe fereastra dinspre port. Închisei ochii, 
aproape înăbuşit, dar îi deschisei pe dată ca să văd, la 
pământ, pe fratele meu cu capul în bucăţi, ca un pepene 
sfărâmat de zid, şi pe cei doi unchi, aplecaţi peste fereastra 
prin care scăpase tata, descărcând patru focuri de 
pistol pe urma lui. 
Chira îmi dădu drumul şi sări în mijlocul odăii, 
strigând: 
— Nu l-aţi nimerit! L-aţi scăpat! Doar urechea stângă 
i-aţi rupt-o! Drept orice răspuns, ei stinseră lumânările, 
şi mezinul ieşi în ogradă, în vreme ce bătrânul ne împinse 
spre intrare. Ne aşeză pe un divan, în întuneric, şi ne spuse: 
— Vă sărut, Chiralino şi Dragomire, poate pentru cea 
din urmă dată. Tatăl vostru e al treilea om care-mi scapă, 
şi — dacă e să-mi cred ursita — moartea mea e dat să-mi 
vină din mâna celui de-al treilea duşman care îmi va fi 
scăpat din bătaia puştii pe lună plină. Negreşit, am să-mi 
apăr pielea pe cât voi putea, dar... ce ţi-e scris, în frunte 
ţi-e pus! Şi-acum ascultaţi-mă: stăpânul hanului, de unde 
mama voastră lua mâncare, va veni în curând să vă ia. La 
el veţi avea două odăi şi tot ce vă trebuieşte. Mâine o să 
vină aici să vă ia lucrurile voastre. În casa asta să nu mai 
călcaţi niciodată. 
— Dar nu ne luaţi cu voi? întrebă Chira, cu glasul 
tremurând. 
— Nu, n-am dreptul ăsta... Viaţa noastră e grea şi voi 
sunteţi crescuţi în puf. 
— Apoi, atunci, tata are să ne omoare... 
— N-are să vă omoare. De altfel, n-are să treacă mult 
şi avem să-l călcăm iarăşi, şi atunci nu are să ne mai 
scape; într-un fel sau altul, el va pieri, căci noi suntem 
doi, iar el e unul singur. Aşadar, trăiţi după cum vă e 
voia, şi faceţi ca şi cum nu ne-aţi fi cunoscut vreodată; ne 
vom revedea numai după ce-o pieri câinele. Dacă, din când 
în când, veţi dori să ne aflaţi de sănătate, daţi-vă pe lângă 
hangiu şi şoptiţi-i numele meu: Cosma. El vă va spune 
ce-o şti. Dar mai multe va şti să vă spună despre noi 
Ibrahim, pescarul de raci de la Catagăţ, pe care, de-l auzi 
strigând pe sub ferestrele voastre: “Raci! Racii vii, raci!” 
să vă scoborâţi şi să-l urmaţi până afară din cetate. Să 
ştiţi că el va aduce totdeauna câte o veste din partea noastră. 
În sfârşit, dacă dregătoriile vă vor cerceta despre 
cele ce s-au petrecut în noaptea asta, spuneţi tot ce-aţi 
văzut, dar să nu spuneţi ce gândiţi şi... să nu gândiţi 
nimic! 
Tăcu... În curte răsunară nişte paşi: hangiul intră. 
Amândoi unchii ne-au sărutat şi au dispărut. Curând apoi, 
plecarăm şi noi. 
Hanul se afla la vreo cincizeci de paşi depărtare de 
casa noastră şi era, de asemenea, aşezat pe acelaşi dâmb. 
Dar câtă deosebire între podoaba odăilor noastre şi cele ce 
ni se dădură aici, cu toate că fuseseră alese printre cele 
mai bune. 
Am plâns în hohote. Din fericire, camerele dădeau înspre 
Dunăre şi comunicau între ele. 
Înaintea flăcării fumegânde a unei singure lumânări, 
printre mobilele acelea sărăcăcioase, scoarţele urâte şi 
roase, Chira se azvârli îmbrăcată în pat, văzu zădărnicia 
răzbunării ei şi plânse mai amarnic decât mine. 
Înspăimântat de a mă şti singur în odaia mea, cu privirile 
împânzite de spaimă, luai o pătură şi mă culcai pe 
divanul surorii mele. Adormii în curând, zdrobit de cele 
trei zile de zbucium, lăsând lumânările aprinse şi pe Chira 
în lacrimi. 
Cu toate astea, a doua zi de dimineaţă, când cele dintâi 
raze ale soarelui năvăliră în odaie, aceasta îmi păru mai 
frumoasă şi am fost chiar mulţumit. Dar gândul că pot 
da ochi cu tata mă îngrozea. Deşteptai pe Chira, care 
dormea, şi i-am propus să fugim. Ea gândea la fel. Şedea 
pe marginea patului, ca prostită, cu ochii roşii, cu faţa 
umflată de plâns. Am crezut că o năpădeau părerile de 
rău şi o întrebai dacă de-asta era tristă: 
— Nu, îmi răspunse ea, sunt amărâtă că tata a scăpat! 
Dacă ar fi cu fiu-său, am fi acum în casa noastră. Sărăcia 
de-aici mă îngrozeşte! 
Ea îşi roti ochii dispreţuitori prin odaie. Ieşirăm. 
Înaintea uşii, în răcoarea dimineţii, hangiul fuma din 
narghilea. El se ridică şi ne făcu o temenea: 
— Aş putea să ştiu ce vă face să ieşiţi atât de diminea- 
ţă? ne întrebă el, foarte cuviincios, pe turceşte. 
— Abu-Hassan, mi-e teamă de poliţie şi de tata, răspunse 
Chira în aceeaşi limbă. 
— Atâta vreme cât veţi sta liniştiţi în casa mea, eu 
răspund de viaţa dumneavoastră, domnişoară. Şi trăgând 
cu ochii îndărătul lui, adăugă în şoaptă: Doar pentru asta 
sunteţi aici! 
Niciodată n-am ştiut ce era cu omul acesta, nici legă- 
turile pe care le avea cu familia mamei mele. Ştiu însă că, 
în adevăr, nimeni n-a venit să ne tulbure cât am stat la el 
şi nici tata nu s-a mai arătat. Totuşi, cum noi ne temeam 
să nu fim surprinşi în ziua aceea de tata, am ieşit din 
han, şi atunci începu pentru noi viaţa cea mai frumoasă 
şi tristă, care ţinu o lună încheiată, bogată în lumină şi 
hoinăreli. 
Felul acesta de-a trăi ne uimi ca ceva cu totul nou, o 
voluptate necunoscută. Era o altă viaţă: două păsăruici 
care scăpaseră din cuşcă şi-şi încercau puterea aripilor, 
avântându-se însetate spre soare! 
Hanul avea o ieşire dosnică, foarte murdară, dar cât se 
poate de potrivită pentru noi, căci ea ne îngăduia să plecăm 
şi să venim fără să fim văzuţi. Era o portiţă care dădea pe 
o scară tăiată chiar în mal, spre port. Scara aceasta scobora 
pe sub ferestrele noastre. Când ne mai obişnuirăm 
cu noua noastră stare, spuneam râzând că aici era mai 
bine chiar decât acasă, unde povârnişul de sub ferestrele 
mamei n-avea nici urmă de scară. 
Dimineaţa, după ce gustam câte ceva, o luam razna şi 
nu ne întorceam decât la amiază. Mâncarea ne-o aducea 
chiar în odaie. După-amiezile, iarăşi le petreceam afară. 
Cum secerişul se sfârşise, Chira găsea o plăcere nespusă 
să adune spice de grâu şi să le dăruiască bietelor ţărănci
care-şi rupeau mihlocul pe mirişti. Uneori ne alergam
prin pârloagele unde păşteau mii de oi, a căror masă se 
mişca fără încetare, lăsând în urma ei pământul acoperit 
cu bălegar şi smocuri de lână agăţate pe scaieţi. Babe 
treceau de la scai la scai, culegând lâna lăsată de ele. 
Făcurăm şi noi la fel, dăruindu-le rodul ostenelilor noastre. 
Odată, împinserăm hoinăreala până la cele două tabii, 
unde ne părăsise mama, şi de-abia atunci descoperirăm 
că, în seara plecării cu unchii noştri, uitasem acolo legătura 
cu de-ale mâncării, pe care-o luaserăm de acasă. Câinii 
fără căpătâi o sfâşiaseră şi mâncaseră tot ce era înăuntru. 
Din ea nu mai rămăseseră decât zdrenţe. 
Ne năpădiră lacrimile. Amintirea dezastrului nostru 
ne apăru sub o lumină cu atât mai tristă cu cât noi eram 
pe cale să-l uităm, şi clipele acestea de copilărească durere 
se împleteau fără nici o zăbavă cu ceasurile de negrăită 
fericire care ne umpleau sufletele. 
Crescuţi în “puf”, după cum spusese unchiul Cosma, 
flori de seră, noi nu cunoşteam decât desfătările de sub 
acoperişul mamei: jocuri, cântece, răsfăţări şi belşugul 
hranei. O, erau frumoase acele zile! Dar acum noi descopeream 
că mai există şi un “afară“, iar acest “afară“, 
bogat în lumină, îmbălsămat de miresme sălbatice, avea 
un farmec nebănuit. 
Până atunci nu ştiusem ce înseamnă să alergi după un 
fluture, să mângâi o lăcustă verde, să prinzi un bărzăun, 
să asculţi viersul cântătoarelor în largul lor necuprins, 
greierul nevăzut în pâcla înserărilor învrăstându-şi ţârâitul 
cu îndepărtatul caval al ciobanului, să vezi albine ieşind 
de-a-ndăratelea dintr-o floare, habar n-aveam de înfiorarea 
pe care o încearcă inima atunci când trupul ţi-e mângâ-
iat de alintările molcome ale vânturilor de vară, care 
hoinăresc pe întinsul lanurilor. 
Am cunoscut toate acestea; şi gustul dulciurilor casei 
a fost uitat. Uitate, de asemenea, înfrigurarea danţurilor, 
fumul de narghilele şi mireasma mirodeniilor. Uitat a fost 
până şi chipul desfigurat al mamei şi setea noastră de 
răzbunare! Faţa Chirei se arămi în scurt timp, şi nicicând 
o fată mai frumoasă n-a cutreierat câmpiile cu ochii 
înrouraţi de dragoste, cu părul fluturând în vânt ca o 
flamură, cu fusta indiscret ridicată, cu sânii oferiţi Zeului 
Soare! 
În vremea asta, în mahala se înrădăcină un zvon: se 
zicea că, neîndoios, cei ce uciseseră pe frate-meu şi 
ciunţiseră urechea tatii nu putură să fie decât ibovnicii mamei.
Ba, lucrurile merseră până acolo, încât erau arătaţi, pe nume, 
ca ucigaşi, doi dintre musafirii, care, printr-o ciudată 
întâmplare, se îmbarcaseră pentru Stambul în chiar noaptea 
crimei. Înţeleserăm atunci că tata nu crâcnise o vorbă 
despre taina crimei şi nu dăduse nici o jalbă. 
Liniştiţi, oarecum, de nepăsarea  care ne învăluia, 
ne reluarăm hoinărelile cu mai mare avânt, dar deodată 
Chira păru că începe să se plictisească. Vezi dumneata, 
drăguţii de musafiri începuseră a da târcoale în preajma 
noii noastre locuinţe şi a face serenade sub ferestrele dinspre 
port, pe unde trecătorii erau foarte rari. Căţăraţi ca 
nişte draci pe treptele scării care se năruia mereu, ei deveneau 
din ce în ce mai numeroşi. Şi era nespus de hazliu 
să vezi roiul acela de oameni, caraghios înşiruiţi pe 
povârnişul malului, behăind, amestecând melodiile instrumentelor 
lor într-o cacofonie înspăimântătoare, înjurându-se 
ca nişte derbedei de bâlci şi câteodată rostogolindu-se 
la vale ca nişte saci cu lut. 
Ne înveselea nespus priveliştea gloatei acesteia de nebuni, 
care laolaltă cerşeau câte-o “întâlnire”; Abu-Hassan 
le făcu chiar cinstea unor ciubăre cu apă rece, ca să-i mai 
răcorească, dar dragostea-i mai puternică decât apa şi ei 
nu se dădură bătuţi, ci continuară să ne... distreze. 
Ca să-i turbeze şi mai tare, Chira îşi reluă gătelile şi 
cochetăriile ei, aşa că în chipul acesta eu îmi urmai singur 
hoinărelile de dimineaţă. O făceam bucuros, dar nu 
mă mai îndepărtam ca altă dată. Dunărea mă  atrăgea 
cu o putere covârşitoare. Aveam unsprezece ani trecuţi, 
şi nu cunoşteam încă bărcile acelea ale căror vâslaşi cântă 
cu duioşie, furaţi de unda apei. 
Pe vremea aceea, portul nu avea chei şi puteai înainta 
în apă zece şi chiar douăzeci de paşi, până ca ea să-ţi 
ajungă la piept. Ca să te urci în vreo luntre, trebuia să 
treci pe punţi mici de lemn. Vasele cu pânze, ancorate la 
adânc, îşi frecau pântecele de pontoanele care sprijineau 
un capăt al podului celui mare, durat din bârne şi dulapi. 
Un furnicar de hamali turci, armeni şi români, cu saci în 
spate, se duceau şi veneau în goană pe punţile acestea 
care se-ncovoiau sub greutatea lor. 
La început privii de departe la viermuiala aceasta, pe 
urmă mă amestecai printre plozii celor patru ori cinci 
seminţii care populau oraşul şi prinsei gustul jocurilor. 
Îmi plăcea mai ales să-i văd bălăcindu-se în apă, goi ca 
nişte drăcuşori oacheşi. Râvneam chiar să mă scald laolaltă 
cu ei, dar mi-era teamă când îi vedeam bătându-se în apă 
şi ţinându-se — unul pe altul — cu capul la fund, gata să 
se înăbuşe. 
Într-o zi scoaseră la mal pe un mic lipovean, bălan ca 
şi mine, care aproape se înecase şi nu mai răsufla. 
Din ziua aceea îi părăsii şi începui să contemplez bar- 
cagii tolăniţi în luntrele lor, care trândăveau la soare, 
fumând şi mormăind frânturi de cântece. Odată, mă rugai 
chiar de unul din ei, pe turceşte, să mă plimbe puţin 
pe apă. El îmi răspunse că pentru ca să te poţi plimba cu 
luntrea, trebuie să plăteşti câteva parale. De unde eram 
să ştiu eu ce-i aceea să ai parale la tine şi să... plăteşti. 
Barcagiul mă făcu “prost” şi-mi tălmăci că el îşi câştigă 
pâinea purtând oamenii pe apă. Şi pe când îmi vorbea, 
privea îndărătul meu, făcea cu ochiul, apoi, căutând la 
hainele mele noi, exclamă: 
— Ah! copiii ăştia de bani gata! Habar n-au măcar că 
trebuie să ai parale pentru ca să poţi trăi! 
Atunci mă întorsei şi dădui cu ochii de un turc bătrân, 
frumos şi cu haine strălucitoare, care se ţinea la o oarecare 
depărtare, sprijinit într-un baston noduros de corn şi 
care asculta convorbirea noastră. 
Îmi făcu semn cu degetul şi îmi spuse: 
— Tu eşti turc? Vorbeşti foarte bine turceşte. 
— Nu, sunt român! 
Mă cercetă îndelung, cu blândeţe şi bunăcredinţă, dar 
nu i-am răspuns la toate întrebările. Cu toate acestea, 
mi-era drag... Vai! Pentru ce n-am putut să-mi dau seama de 
nenorocirea care mă pândea? 
Înaintea mea şedea fiinţa îngrozitoare care mi-a sfărâmat 
viaţa mea şi pe cea a Chirei: Nazim-Efendi, proprietar 
de corăbii şi furnizor de marfă pentru haremuri, 
ca atâţia alţii de pe vremea aceea. 
Monstrul s-a purtat cu mine, cum nu se poate mai 
bine: serios, liniştit, cuviincios. 
Despărţindu-se şi îndreptându-se spre luntrea lui tapisată, 
îmi spuse cu un aer nepăsător: 
— Dacă din întâmplare îţi vine poftă să te plimbi pe 
apă, singur sau cu sora ta, vă dau cu plăcere barca mea! 
Îşi strigă luntraşul, un arab, îi dădu poruncă şi plecă 
pe fluviu. Eram cât se poate de bucuros de această 
bunăvoinţă şi-mi părea chiar rău că nu mă folosisem pe 
loc de ea. Mi-era teamă că n-am să-l mai întâlnesc şi că 
am scăpat chilipirul. 
Fugii cât mă ţinură picioarele spre han şi urcai treptele 
malului, trimiţând sărutări Chirei care şedea la fereastră. 
— Nu eşti deloc drăguţ, îmi spuse ea. Tu te duci la 
jocurile tale şi pe mine mă laşi singură, aici, să mă plictisesc! 
— Mâine ai să te distrezi ca o prinţesă, în luntrea unui 
bei! izbucnii eu, sărutând-o. 
Şi, pe nerăsuflate, îi povestii minunea pe care o descoperisem. 
Ah, pentru ce n-a fost măcar ea mai înţeleaptă, mai 
cunoscătoare decât mine în răutăţile omeneşti?! Chira 
sorbi cu un nesaţ vorbele mele şi se zăpăci într-atât, 
încât — în dorinţa ei de a se plimba mai repede pe Dunăre 
într-o luxoasă luntre cu pânze — nu putu închide ochii 
toată noaptea. 
A doua zi dimineaţa îşi pierdu vremea cu găteala ei şi 
a mea. Către amiază ne scoborârăm pe ţărmul apei. Arabul 
era acolo cu barca lui, dar bătrânul lipsea. Chira îl 
întrebă, îndrăzneaţă: 
— Ai primit poruncă să ne plimbi? 
—Da! răspunse acesta, ridicându-se în picioare. Pe când 
o urmam, auzii un vâslaş în urma mea, spunând vorbele 
acestea, de care mi-am adus aminte în nefericirea mea de 
mai târziu: 
— Ce mai vânat! 
I le spusei Chirei şi-o întrebai de rostul lor. 
— Nişte proşti! făcu ea.
Sufla pe Dunăre o adiere de vis. Pentru întâia dată ne 
bucuram de plăcerile unei asemenea legănări. 
Pânzele se umflau puţin sub bătaia uşoară a vântului. 
Totuşi ţărmul se depărta şi deodată începurăm să săltăm 
pe valurile din larg. Pe Chira o cuprinse frica. 
— Nu mai vâsli spre mijlocul gârlei! Întoarce la mal! 
Arabul cârmi. Revenirăm la mal. Pe muche, casa 
părintească apăru într-o tristă pustietate, iar în apropierea 
ei se vedea hanul cu ferestrele deschise de la odăile noastre. 
Luntrea le depăşi încet, precum şi furnicarul portului, 
nenumăratele corăbii, şlepuri şi pontoane. Când 
ajunserăm la capătul celălalt al cetăţii, şalupa se îndreptă 
spre o punte singuratică şi acostă. Pe mal, turcul ne aştepta 
în picioare. El făcu câţiva paşi, salută pe Chira cu o lungă 
închinăciune şi-o ajută să sară pe ţărm. Aceasta o încântă. 
Bătrânul avea mlădiere în mişcări, o purtare elegantă cum 
noi nu văzuserăm încă la zăpăciţii noştri de musafiri. 
Ah! biata inimă omenească! Cu ce uşurinţă se avântă 
pe făgaşurile bucuriei! Cât suntem de orbi! Nici azi nu 
înţeleg cum s-a făcut că n-am găsit suspectă prezenţa 
turcului la sosirea noastră, ca şi lipsa lui chibzuită la 
plecarea din port. 
Da data aceasta se purtă şi mai cu dibăcie. Înaintea 
liniştei, cuviinţei şi părului său alb, Chira merse până 
acolo încât îl rugă să ne arate corabia lui. Atât aştepta şi 
el, dar se vede că era prea sigur de prada lui şi îi răspunse 
într-o turcească din cele mai alese: 
— Nu imediat, încântătoare duduie! Corabia mea e 
ancorată de cealaltă parte a Dunării, pe braţul Măcinului, 
unde încarcă mărfuri, şi cum mata nu eşti învăţată cu 
clătinarea valurilor, poţi să te îmbolnăveşti. Dar în curând 
îţi voi satisface curiozitatea. Până atunci sunt foarte fericit 
că pot să-ţi pun la îndemână luntrea mea, şi aş fi cum nu 
se poate mai măgulit să vă văd folosindu-vă de ea. 
După ce termină, ne salută cu o plecăciune adâncă, 
care făcu să-i fluture puţin veşmintele de mătase, îşi duse 
mâna la frunte, la buze şi la inimă şi se urcă în barcă. 
Plăcerea aceasta nouă ne luă minţile. Uitarăm de mamă, 
tată, unchi, musafiri şi chiar de Dumnezeu. Ne dădurăm 
cu trupul şi sufletul în mrejele proteguitorului nostru. 
Trei zile de-a rândul ne plimbarăm pe valurile Dunării, 
încumetându-ne din ce în ce mai departe. Într-o zi, barca 
se îndepărtă atât de tare, încât, fără să băgăm de seamă, 
ne pomenirăm de cealaltă parte a fluviului. În sfârşit, 
curiozitatea noastră fu potolită — ne urcarăm pe corabie. 
Era mare şi nouă. Mirosul de catran ne aţâţă nările, iar 
din toate lămuririle pe care arabul ni le dădu despre rostul 
pânzelor, catargelor, a puzderiei de funii n-am înţeles 
mai nimic. 
Nazim-Efendi ne primi în caftan şi în papuci, în bogata 
lui cabină-salon, aşezată lângă catargul dinspre prova. 
Niciodată nu mai văzusem atâta bogăţie de covoare 
orientale, de arămării, perne cusute în fir de aur, muşarabiehuri 
în miniatură şi nesfârşite panoplii cu arme: archebuze, 
hangere, pistoale, iatagane, toate în filigrane cu 
încrustaţii de aur, argint şi fildeş. Parfumuri cu mirosuri 
necunoscute ne îmbătau simţurile. Pe pereţii acoperiţi cu 
covoare se răsfăţau, la locul de cinste, portretul sultanului 
Abdul-Medjid şi însemnele Turciei, cadre cu versete 
din Coran, într-o frumoasă scriere arabă şi chipuri de 
odalisce, de o frumuseţe uimitoare, care atraseră luarea aminte 
a Chirei. 
— Cât sunt de frumoase! se miră ea. 
— Şi dumneata eşti tot pe-atât de frumoasă, domni- 
şoară! o linguşi turcul. 
Ni se dădură baclavale gustoase, cafea în filigene mă- 
iestre şi nemaivăzute narghilele, cu tumbacul parfumat. 
Gazda nostră a fost foarte măgulitoare, veselă şi cum 
nu se poate mai bună. O cercetă discret pe Chira despre 
părinţii noştri şi  ea, fără să-i spună tot, îi dezvălui 
mai mult decât trebuia. Mai ales se grăbi să-i spună că-i 
plăcea să danseze, şi Nazim Efendi, încântat de chipul 
cum îşi petrecuse ziua, se sculă şi ne dădu drumul, 
adăugând: 
— Dacă vă place dansul, aici puteţi dansa oricând! 
După care am fost trecuţi pe ţărmul românesc. 
Eram mândru şi mulţumit de descoperirea mea. Nu 
bănuiam nimic. Chira era încă mai mulţumită decât mine, 
şi mai puţin bănuitoare. Părăsisem toate obiceiurile noastre 
de mai înainte, toate înclinările. Viaţa ne-a fost absorbită 
cu totul de corabia blestemată. Luntrea ne ducea în 
fiecare zi într-acolo, şi nu mai dădeam pe-acasă decât pentru 
a dormi şi mânca. Mai mult: Chira nu-şi mai găsea 
veşmintele destul de bogate, iar odăile noastre îi deveniră 
de nesuferit. Era nerăbdătoare ca unchiul Cosma s-o 
sfârşească odată cu tata, ca să poată intra în stăpânirea 
casei şi a averii ei, să ajungă o cucoană elegantă şi să 
primească şi ea — nu musafiri obişnuiţi, ci de-alde Nazim-Efendi! 
Sărăcuţa! 
O săptămână încheiată băturăm cabina turcului, jucarăm
şi petrecurăm. Deveniserăm prieteni şi nu ne mai 
ruşinam de nimic. Chira se jura că “omul ăsta era un 
adevărat tată!”. El scotea de prin lăzi veşminte de odaliscă 
neînchipuit  de frumoase şi le plimba pe dinaintea ochilor 
noştri uluiţi. Într-o zi chiar o făcu pe Chira să se îmbrace 
cu unul. Ea părea o adevărată odaliscă, în totul asemuitoare 
celor din rame! Pentru a nu mă face gelos, mă îmbrăcă şi 
pe mine ca pe-un turc: cu fes, şalvari şi un pistol la 
cingătoarea brodată. Împopoţonaţi astfel, nu eram departe 
să ne rugăm să ridice ancora şi să întindă pânzele. 
Asta a şi făcut-o de altfel, dar pentru a ne robi şi mai 
bine, ne dezbrăcă, îşi închise straiele în sipete şi ne retrimise 
şi în seara aceea acasă, cu bale la gură. 
A doua zi dimineaţă — cea din urmă zi a noastră pe 
pământ românesc — Chira plângea amar: tata trăia încă 
şi unchiul Cosma nu se gândea să-i pună capăt zilelor. 
Dar dacă el întârzia să făptuiască acest gest dezrobitor, 
era totuşi cineva care fusese răpus. 
Foarte de cu vreme auzirăm un glas răguşit strigând 
sub ferestrele noastre: 
— Raci, raci vii! 
În sfârşit! Sosea poate, vestea cea bună! Pescarul venea 
la timp! 
Scoborârăm în goană. Încovoiat sub povara anilor şi, 
fără îndoială, sub aceea a păcatelor lui, bătrânul Ibrahim 
dădea târcoale pe sub ferestrele noastre, cercetându-le 
tâlhăreşte. Îl urmarăm spre Catagăţ şi acolo, departe de 
port, ne şopti în taină: 
— Vai de voi! Cosma a fost împuşcat de oamenii tatălui 
vostru, puşi la pândă. Fratele său e rănit, dar a izbutit să 
scape călare. 
Ah, câte lacrimi n-am vărsat atunci! Sprijinitorul nostru 
ucis? Ursita se îndeplinise! Ce ne facem de-acum? 
Nemaitemându-se de nimic, eram siguri că tata avea să 
vină să ne ridice. 
Ne pătrunse o teamă ca de moarte. Mai bine să ne 
aruncăm în Dunăre, decât să ne întoarcem la han! Tocmai 
bine, luntrea ne aştepta la ţărm şi, ajunşi pe corabie, ne 
azvârlirăm în braţele lui Nazim-Efendi, ca şi cum am fi 
fost copiii lui. 
Cu obrajii scăldaţi în lacrimi, Chira îi povesti tot adevă-
rul, tot, cum şi dezastrul din urmă, strigând deznădăjduită: 
— Mai curând ne înecăm, decât să ne întoarcem acasă! 
— De ce deznădăjduiţi aşa, copii? ne întrerupse tâlharul. 
După bunicul vostru, voi sunteţi turci. Ei bine, am 
să vă iau cu mine la Stambul, unde, neîndoios, a plecat şi 
mama voastră să-şi îngrijească ochiul cel stricat. Acolo 
vom da de ea şi veţi trăi fericiţi! 
După aceasta ne sărută. 
— Când plecaţi? îl întrebă Chira. 
— Peste câteva ceasuri, cum o apune soarele! 
În culmea fericirii, deşi ne scufundam în mormânt, îi 
căzurăm la picioare şi-i îmbrăţişarăm genunchii. El era 
mântuitorul nostru! Iar seara, în zgomotul asurzitor care 
răzbătea dinspre punte, ghemuiţi în cabina în care fumam 
ciubucuri amestecate cu opium, cu minţile năucite 
într-o pâclă de inconştienţă şi fericire, vasul începu 
să se legene în aşa fel, încât crezurăm că ne ridicăm spre 
ceruri. 
Nu ne-am îndreptat nici spre cer, nici spre Stambul ca 
să ne întâlnim cu mama. Fusesem răpiţi, răpiţi cu învoirea 
noastră, şi eram duşi să fim vânduţi ca orice marfă. 
Altădată vă voi povesti peripeţiile rătăcirilor mele în 
căutarea Chirei, care — pe dată ce ajunserăm la Constantinopol 
— a fost închisă într-un harem. Eu trebui să mă 
supun plăcerilor respectabilului meu binefăcător, şi am 
fost pervertit pentru totdeauna. Şi pentru totdeauna o 
pierdui pe scumpa mea surioară, cu toate că, fugind după 
doi ani de zălogire, am căutat-o timp de doisprezece ani 
de-a rândul, vânzând salep. 
Paisprezece ani mai târziu, întorcându-mă în România, 
am aflat că, la puţină vreme după fuga noastră, unchiu-meu, 
care scăpase de la moarte, a dat foc într-o noapte la 
amândouă casele: şi la a mamei şi la a tatei, de frică să 
nu-i mai scape călăul nostru. 
Şi, într-adevăr, de data aceasta nu i-a scăpat, căci tata 
a pierit în flăcări. 

III 
DRAGOMIR 

Trecuseră patru ani din ziua în care Adrian ascultase, 
din gura lui Stavru, povestea Chirei. Cu toate cercetările 
şi silinţele pe care şi le dăduse pentru ca să poată întâlni 
pe nenorocitul limonagiu şi să-l încredinţeze de dragostea 
şi prietenia lui, nu izbutise să dea de el. Îl credea mort. Şi 
existenţa, atât de zbuciumată acum a neastâmpăratului 
nostru tânăr, îşi urmă destinul. 
Dar destinul acesta îi slujea de minune, cel puţin în 
ceea ce-l interesa mai mult în viaţă: nevoia de a privi fără 
încetare în gheena sufletului omenesc. Şi cu toate că aceste 
gheene sunt rar şi greu de descoperit în cadrul de nepă- 
truns al mulţimii fără de nume, Adrian ştia să le caute şi 
să le descopere. Câteodată le întâlnea din întâmplare. 
Astfel, într-o seară de plictiseală chinuitoare, el îşi 
târa paşii grei pe strada Darb-el-Barabra la Cairo, unde 
se afla de vreo lună, şi intră într-o cafenea-restaurant a unui
evreu-român, loc cosmopolit, frecventat de indivizi de 
toate condiţiile şi de toate moralităţile. Între clienţii domnului 
Goldstein nu era nici o afinitate sufletească — se 
bănuiau între ei şi adesea se dispreţuiau. Ceea ce-i aduna 
laolaltă era ştiuca umplută evreieşte şi ţuica românească. 
Adrian făcea ca ei, ori de câte ori avea cu ce, şi în seara 
aceea avea. Dezgustul său însă pentru această ambianţă 
era vădit. Pentru a ocoli vreo întâmlare neplăcută, el se 
strecură cu ochii în pământ, până în fundul sălii, unde se 
adunau clienţii de mâna a treia şi unde mesele n-aveau 
feţe de masă. De acolo îi asculta şi-i cerceta pe ceilalţi 
muşterii. 
“Câtă asemănare între omul acesta şi Stavru!” gândi 
el, în vreme ce mânca ştiuca, aruncând priviri piezişe 
spre cineva aşezat în profil în partea cealaltă a localului. 
Sărăcăcios îmbrăcat, neras de-o lună, îmbătrânit, omul 
acesta şedea nemişcat, cu bărbia rezemată-n palmă, şi privea 
în neştire spre intrare, cu un pahar de ţuică dinainte. 
Avea în înfăţişarea lui acele stigmate respingătoare care 
produc dezgust. Totuşi, fără a bănui existenţa vreunui 
Stavru în Egipt, Adrian se simţi înduioşat pentru acest 
bătrân stingher, tăcut şi nepăsător. Ar fi voit să-l vadă la 
faţă, însă omul nu se clintea din loc, părea înţepenit. 
Atunci, folosindu-se de obiceiul oriental care îngăduie 
oricui să cinstească pe orice necunoscut de teapa lui sau 
de mai jos, chiar şi numai aşa din senin, Adrian chemă 
chelnerul şi-l rugă să ducă, din partea lui, o ţuică omului 
care şedea în colţ. Asta trebuia să prilejuiască neîndoios 
un schimb de mulţumiri şi de urări. În loc de aşa ceva şi 
spre marea mirare a lui Adrian, necunoscutul refuză 
consumaţia, pe care n-o ceruse. 
— E din partea domnului de colo, spuse chelnerul, 
arătând pe Adrian. 
— Puţin îmi pasă, răspunse omul, fără să privească 
spre locul ce i se arăta. 
Sunetul vocii însă îi ajunse lui Adrian pentru ca să 
recunoască pe Stavru. Se sculă, mişcat, şi-l apucă de umăr. 
Cu glasul tremurând, îi şopti la ureche, aşezându-se lângă 
el: 
— E cu putinţă? Tu eşti? Aici? 
— Ce nu ştiai? întrebă Stavru, la rândul său privindu-
l bănuitor. 
— Cum? făcu Adrian uluit. M-ai văzut intrând şi n-ai 
venit să mă îmbrăţişezi? Şi încă respingi cinstea pe care 
ţi-o trimit din simpatie? Ce-i cu tine? Te-ai făcut atât de 
ursuz, de când nu ne-am mai văzut? 
— Aşa se întâmplă cu oamenii la bătrâneţe, mai ales 
când duc o viaţă ca a mea: simpatiile nu mai ţin... 
— Dar eu nu-s nimic mai mult decât o simpatie pentru 
tine? 
— Eu vorbesc de “trataţiile” astea din simpatie, sau de 
simpatia care poate încăpea într-un “pahar”... Cât despre 
tine... 
— Ei? Cât despre mine? 
— Deocamdată e o deosebire: tu urci colina vieţii, pe 
când eu o cobor, iar între noi stă culmea. Şi-apoi... 
Stavru privi bănuitor împrejur şi tăcu. 
— Nu ţi-e foame, Stavrule? întrebă Adrian cu dragoste. 
— Da, mi-e cam foame. 
— N-ai vrea să mănânci şi tu ştiucă umplută? Aici se 
găteşte minunat. 
— Ştiucă, broască ori elefant, comandă ce poţi... dar 
fă o “cinste” mai acătării decât un păhărel de ţuică, pe 
care mi l-aş fi putut plăti singur, răspunse Stavru. 
Şi cu un aer plictisit, îşi petrecu palma peste chipul 
zbârcit. 
Cam după vreun ceas, înaintea unui pahar cu vin, în 
odaia lui Adrian — luminată de-o lampă cu gaz — şi 
încălzit de sinceritatea tânărului său prieten, Stavru ardea 
cele din urmă picături de untdelemn din candela sfântă 
care susţine sufletele celor pătimaşi. 
— Acum, când ţi-am făcut cunoscută ultima şi bizara 
mea încarnaţie de negustor de piei de cloşcă, ştiu, dragă 
Adrian, că dacă nu m-ai vedea în halul în care sunt, te-ai 
grăbi să mă întrebi ce s-a mai întâmplat cu Chira, adică 
să-ţi povestesc istoria micului Dragomir de altădată. Dar 
pentru tine sunt pregătit cu mintea la vremurile acelea de 
mult trăite, deşi vei fi ştiind cât te doare când răscoleşti 
prin cuferele îndepărtatelor călătorii. 
Când am scăpat de pe corabia lui Nazim-Efendi, la 
Constantinopol, trebuie să fi avut vreo cincisprezece 
ani.Tânăr, frumos şi prost, eram îmbrăcat şi împopoţonat 
ca un fecior de prinţ. Numai hainele de pe mine trebuie să 
fi preţuit cât un cal arăbesc! Dară-mi-te ceasul, comandat 
pentru mine şi lucrat de ceasornicarul sultanului! 
Dar inelele, de care îmi erau pline toate degetele! Dar 
fesul cusut numai în fir de aur! Iar pe deasupra, multe 
lire turceşti, care îmi îngreunau buzunarele şi făceau 
să-mi cadă şalvarii. Aveam cu ce trăi zece ani, fără să mă 
obosesc să mişc măcar un deget. 
Dar, pentru ca să trăieşti, nu-i de ajuns să ai numai 
avere. În suflet purtam o durere grea, şi în inimă închideam 
o naivitate şi mai apăsătoare — doi călăi care ajung 
să răpună repede o fire prea simţitoare. Durerea era şi 
dorul meu de Chira şi de mama, cele două fiinţe pierdute 
care îmi erau atât de trebuitoare în viaţă. Naivitate era 
zadarnica mea încredere că, odată liber, oamenii mă vor 
ajuta să le regăsesc.Dar pentru ca să pot da de ele, eram 
gata de orice jertfă. 
Eram gata, fără să-mi dau seama, chiar şi la jertfirea 
trupului meu, viciat acum şi obişnuit cu noua lui stare, 
căci în viaţă te obişnuieşti cu totul, şi cu viciul mult mai 
uşor decât cu oricare altă treabă, care-ţi pare grea la 
început. Şi asta e atât de adevărat încât, captiv fiind, de 
câte ori nu-mi spuneam: “Ah! dacă Chira şi mama ar fi cu 
mine, n-aş dori să mai plec niciodată de aici!” 
M-am simţit atât de fericit, când mă văzui scăpat ca 
prin minune din cuşca mea aurită, încât (Doamne, iartă- 
mă!) uitai şi de Chira şi de mama! Nu mă mai temeam de 
asupritorul meu. Corabia lui ridicase ancora chiar în clipa 
în care — printr-o imprudenţă a lui — izbutisem să 
pun piciorul pe ţărm. Şi multişor după asta, în revărsatul 
zorilor, alergând pe cheiul Bosforului, l-am blestemat în 
fel şi chip dându-i cu tifla: 
— Du-te la toţi dracii! Împuţitură parfumată! Să dea 
Dumnezeu să înceapă o furtună tocmai când vei fi pe Marea 
Neagră şi să-ţi mănânce hoitul peştii adâncurilor! Amin! 
După ce corabia blestemată a dispărut, în suflet mi se 
aprinse o bucurie fără seamăn. Începui să alerg încotro 
vedeam pe străzile murdare ale Galatei, călcând pe coada 
nenumăraţilor câini râioşi, ciocnindu-mă cu vânzătorii de 
salep, dând peste cerşetorii orbi, şi răsturnând narghilelele 
fumătorilor de pe trotuar. Asta din pricină că cele ce 
vedeam şi neaşteptata mea libertate mă zăpăciseră cu totul. 
Trecătorii mă crezură nebun, iar un ceauş mă opri, fără 
să mă atingă, mă salută cuviincios, şi-mi spuse cu atâta 
politeţe, încât mă pufni râsul: 
— Cuconaşule, nu vă supăraţi că îndrăznesc să vă spun, 
dar nu stă frumos pentru părintele dumneavoastră, beiul, 
cele ce faceţi! Care este ilustrul vostru nume? Unde este 
însoţitorul dumneavoastră? 
—	Ce-i acesta “ilustru” şi “însoţitor” îl întrebai, ridicându-mi 
şalvarii, care-mi căzuseră în vine. 
Şi fără multă vorbă, îi întorsei spatele. Un călăreţ fugea 
la trap, iar stăpânul calului alerga îndărătul lui, ţinânduse 
de coada calului. Asta-mi plăcu afară din cale, şi-o luai 
şi eu la goană, până mi se tăie răsuflarea. 
Această primă zi de libertate a fost singura din vremurile 
acelea în care bucuria mi-a fost întreagă, fără cea 
mai mică grijă, întru nimic stingherită. Îmi venea să fac 
tot felul de năzbâtii deodată: să trec peste poduri, să mă 
duc la Cornul de Aur, să intru în lupanare unde dansau 
femei cu pântecele gol, să mă urc pe străzile în pantă care 
duc spre Pera. În sfârşit, mă hotărâi să mă plimb călare, 
şi alesei calul cel mai frumos. Stăpânul lui era cuviincios 
şi binevoitor. Mă ajută să încalec şi-mi scurtă scările după 
măsură. Băgând de seamă că nu mă pricep la călărie şi că 
nici nu prea ştiu încotro vreau să merg, mă învăţă cum să 
ţin frâul şi mă întrebă unde voiam să mă duc. 
— Peste tot, i-am răspuns eu, înţepenindu-mă în scări. 
— Peste tot? făcu el mirat, dar luminăţia-voastră n-ar 
putea să meargă deodată în toate părţile. Trebuie să vă 
alegeţi o ţintă. 
— Dacă-i aşa, du-mă spre colinele cele ce se oglindesc 
în Bosfor. 
Şi, mânat de el, mă îndreptai spre Ildiz-Kioşc şi Dolma-
Bakce, care m-au fermecat şi mi-au umplut sufletul 
cu cele mai năstruşnice închipuiri. În timpul acestor lungi 
şi dulci ceasuri, vrăjit de legănările calului, care mergea 
la pas, şi de frumuseţile ce se perindau pe dinaintea ochilor 
mei, trupul, sufletul, întreaga mea fiinţă nu mai aparţineau 
lumii acesteia. Tot trecutul meu se topise. Uitasem 
cine eram... Uitasem şi de omul care conducea calul de 
căpăstru şi care nu crâcnea o vorbă, după cum nici eu 
nu-i puneam cea mai mică întrebare; şi tot timpul cât a 
ţinut această plimbare de neuitat, n-am deschis gura. Ca 
prin vis, simţii, într-un târziu, că se opreşte calul şi auzii 
o voce de nerecunoscut, mieunând parcă: 
— Efendi, e târziu... Acuşi se înnoptează. Mi-e foame, 
după cum trebuie să-i fie şi calului. N-ar fi vremea să vă 
duc acasă? 
Înţelesei că trebuie să descalec, şi mă dădui jos aproape 
zăpăcit. O senzaţie dureroasă între picioare, mă făcu să-mi 
pierd cumpătul şi mă aşezai la pământ. 
— Voiţi să rămâneţi aici? mă întrebă omul. 
Îi făcui un semn afirmativ cu capul şi scosei o liră 
turcească pe care i-o dădui. Ştiam că trebuie să plătesc, 
dar n-aveam nici o idee despre valoarea banilor, nici despre 
aceea a celor trebuitoare în viaţă. 
— Trebuie să-mi daţi trei cereci, îmi spuse el, poate 
aveţi mărunţiş. 
Fără să-mi dau seama ce fac, vrui să-i mai dau două 
lire. 
— Nu, efendi, mi-aţi plătit prea mult şi n-am de unde 
să vă dau restul. 
— Nu-i nimic, păstrează tot! şoptii. 
— Vai de mine, pentru banii aceştia ar trebui să muncesc 
o săptămână! 
— Nu face nimic! Ia-i dumneata... 
— În numele lui Allah, nu-mi trebuiesc! urlă el. Puternicul 
vostru părinte ar avea dreptul să-mi taie capul, de-aş 
face una ca asta! Nu, nu-mi trebuiesc! 
Şi, deşertându-şi chimirul, îmi vărsă în braţe o sumedenie 
de megidii,cereci, beşlici şi mitilici, ceea ce mi se păru nesfârşit 
de mult, apoi se plecă de nenumărate ori, încălecă şi 
dispăru. 
Rămăsei singur pe pajiştea verde a unui drum curat şi 
frumos, care mergea de-a lungul unui canal. Privirea mea, 
aţintită asupra apei liniştite, sorbea setoasă vedenii de 
poveşti orientale: umbrele palatelor şi chiparoşilor pe care 
soarele ce apunea le culca pe luciul întunecat al Bosforului, 
iar mai încolo, cât cuprindeai cu ochiul, era o perindare 
nesfârşită de culori, aprinse, pete de aur şi de aramă, 
limbi de foc, mistuindu-se în depărtări, frânte de colinele 
cu crestele liliachii, răsturnate de oglindirea mării. 
Cum, atât de frumos e pământul? Nici idee n-avusesem 
până atunci. 
Pentru întâia oară vedeam atâtea minunăţii... 
Salonul mamei şi cuşca plutitoare a lui Nazim-Efendi 
umpluseră toată viaţa mea trecută. Atât de tare mă adâncii 
acum în beţia acestei zile strălucitoare şi mai cu seamă în 
visările sfârşitului ei crepuscular, încât se înnoptase când 
tresării, readus în simţiri de un cântec duios ce venea 
dinspre o luntre cu vâsle, care luneca încet, nu departe de 
mine. Unde eram? Unde aveam să mănânc? Unde să dorm? 
Şi unde era Chira, mama? Înspre ce inimă iubitoare urma 
să-mi îndrept paşii? 
Mă pornii deodată într-un plâns în hohote, îmi răcnii 
tot pustiul sufletesc ce-l simţeam, şi lacrimi fierbinţi îmi 
inundară obrajii. Vâslaşul mă auzi şi cârmi spre mine, 
însă când fu la vreo doi metri de ţărm, îşi lungi gâtul, mă 
cercetă un minut, apoi se depărtă strigându-mi pe greceşte: 
— Eeh, sufleţelule! Ce te boceşti aşa? Nu cred să fii 
atât de nenorocit, că doar te văd poleit cu aur! 
Din noaptea aceea, nu mă mai încred în oamenii cu 
vocea frumoasă. 
Îmi ţipai singurătăţii toată durerea, toată jalea unei 
gingaşe adolescenţe, dată pradă nemiloasei vieţi. Nici aurul 
acesta care-mi îngreuia buzunarele, nici inelele scumpe 
care îmi împodobeau degetele, nici ceasul acela domnesc 
nu fură în stare să-mi dea vreun sfat, să-mi aducă vreo 
mângâiere. Valoarea lor se nărui în ochii mei. Aş fi dat 
totul, până şi cămaşa de pe mine, aceluia care mi-ar fi 
scos în cale nu pe Chira, nici pe mama, ci numai o şuviţă 
din părul lor, ea mi-ar fi dat mai multă putere decât tot 
metalul acesta blestemat, mi-ar fi alinat inima mai mult 
decât toate nestematele acestea. 
Îmi rezemam fruntea înfierbântată de fiecare copac al 
drumului întunecat ce ducea spre oraş, şi scoarţa fiecărui 
copac am scăldat-o cu lacrimile mele. Îi strângeam în braţe 
şi nepăsării lor repetam fără curmare: 
—	Mamă!... Măicuţă!... Chiro!... Surioară! Unde sunteţi? 
Eu am scăpat. Şi nu ştiu încotro s-apuc... Şi-i noapte... 
Şi pe-aci e atâta lume... atâţia oameni... Dar nu-i Chira, 
nu-i mama! 
Deodată, la o cotitură, o lumină puternică îmi luă vederile. 
Doi “deschizători de cale”, cu pulpele goale şi cu făclii în mâini,
trecură în goană, strigând: 
— La o parte! 
Abia am avut timpul să mă feresc din faţa unei caleşti 
luxoase care trecea, când un bici pocni şi simţii o arsură 
peste gât şi bărbie. Din vremea bătăilor tatei şi ale fratelui 
meu nu mai suferisem asemenea durere. 
Mă ridicai bâjbâind. Drumul era acum şi mai întunecat 
ca înainte, şi o frică groaznică mă cuprinse. Începui 
să alerg cât mă ţineau picioarele, fără să scot o vorbă, 
temându-mă de propria-mi răsuflare şi de ţiuitul vântului 
în urechi. Într-un târziu începură să apară câteva case, 
apoi străzi curate, uliţi murdare, lume, negustori care 
ţipau, câini care abia se mişcau şi, în sfârşit, mă prăbuşii 
leşinat, undeva pe un maidan. 
M-am trezit când un om a dat să mă ridice şi — la 
lumina lunii — zării un chip care parcă ar fi fost al lui 
Ibrahim, pescarul de raci de la Catagăţ. În aceeaşi clipă, 
în sufletul meu se redeşteptă nădejdea de a regăsi pe Chira 
şi pe mama. Mă agăţai de gâtul omului aceluia, care mirosea 
a jeg şi a tutun şi strigai, cutremurat de plâns: 
— Sunt nenorocit: le-am pierdut pe soră-mea şi pe 
mama! Ajută-mă să le găsesc şi-ţi dau toţi banii din buzunare, 
toate inelele, ceasul şi hainele de pe mine... 
— În numele lui Allah, nu ţipa aşa! îmi şopti bătrânul, 
apăsându-mă peste gură, cu palma lui jilavă. 
Apoi, ridicându-mă, adăugă: 
— Vino cu mine! 
Îl urmai. Abia atunci băgai de seamă că pe braţ, ducea 
un coş cu rahat, cu care de bună seamă îşi câştiga pâinea. 
Merserăm mai bine de-o jumătate de ceas. El tăcea; 
eram cu desăvârşire pierdut. Niciodată, până în seara 
aceea, nu mă bălăcisem printr-atât noroi, niciodată nu-mi 
mai fusese dat să văd mahalalele atât de murdare, nici o 
sărăcie atât de cumplită. În sfârşit, el mă trase într-un 
fel de magherniţă, unde nu erau decât o saltea şi un urcior 
cu apă, ambele pe pământul gol. Atâta tot. 
— Acum spune-mi ce-i cu tine! îmi zise el, lăsându-şi 
panerul şi aşezându-se turceşte pe marginea saltelei. 
În mai puţin de un ceas, îi povestii toată istoria mea, 
pe scurt, dar toată, fără să-i ascund nimic, începând de 
când eram lângă mama, până când am fugit de pe corabie. 
El mă ascultă, fără să scoată un cuvânt. În sfârşit, se 
ridică în picioare: 
— Culcă-te colo, îmi zise, arătându-mi salteaua. Asta-i 
tot ce-ţi pot spune în astă-seară. 
Rămasei mirat, dar pe de-a-ntregul încredinţat că mă 
va ajuta să-mi regăsesc fiinţele dragi pe care le căutam. 
Căzui ca un buştean şi adormii privindu-l pe binefăcă- 
torul meu, care înlemnise într-un colţ, cu ochii aţintiţi 
asupra mea. 
A doua zi mă deşteptai de cu noapte: 
— Trebuie să plecăm... 
— Ca să căutăm pe Chira? întrebai grăbit. 
— Nu, copile, nu ca s-o căutăm pe Chira, dar pentru ca 
să nu ne mai întâlnim niciodată, caci aurul tău e piază- 
rea. Sculele şi hainele tale sunt purtătoare de nenoroc. 
Allah să te aibă în paza lui! 
Şi după ce încuie uşa, mă lăsă afară, depărtându-se cu 
panerul său de rahat. 
Bătrânul acesta, împreună cu ceauşul, barcagiul şi stă- 
pânul calului luat cu chirie, au fost singurii patru inşi, 
singurele fiinţe cinstite, cum multă vreme n-aveam să 
mai întâlnesc, iar această primă zi de libertate a fost singura 
la amintirea căreia putui să-mi mai dezmorţesc inima. 
Cel dintâi pas pe care-l făcui din clipa aceasta mă duse 
de-a dreptul în prăpastie. 
Părăsit într-un chip atât de crud, uluiala mea a fost 
aşa de mare încât — crezând că bătrânul e nebun — n-avui 
măcar putere să plâng, să deznădăjduiesc. Nu-mi venea 
să cred într-atâta răutate. Primul meu gând a fost să plec 
cât mai curând în căutarea unor oameni cu inima mai 
bună. Viaţa m-aştepta la o cotitură, ca să mă servească de 
minune. 
Nu-mi dau seama prin ce ciudăţenie copilărească îmi 
vârâsem în cap ideea fixă că maică-mea continua şi acum 
să-şi îngrijească ochiul în vreun spital din Stambul. Cu 
ea, îmi spuneam, trebuie să-mi încep cercetările. Cu gândul 
acesta înrădăcinat în creier, o pornii, întrebând pe trecători 
cam în ce parte era mijlocul oraşului. Toţi mă îndreptară 
spre Pera, unde ajunsei cu vreun ceas înainte de amiază. 
Mi-era foame de nu mai puteam să mă ţin pe picioare. 
Căutai ceva de mâncare într-o uliţă laterală, de unde venea 
miros de friptură de oaie. Lângă colţ, înaintea unei 
prăvălioare, un om făcea vânt deasupra unui grătar, pe 
care se frigeau o mulţime de frigărui. Cu un piept arămiu 
şi păros, negustorul îşi întorcea marfa, se învârtea într-un 
picior, îşi da ochii peste cap şi striga cât putea: 
— Kebap! Kebap! 
Intrai în prăvălia deşartă şi cerui pâine şi kebap. La o 
masă murdară de lemn, înghiţii aproape pe nemestecate o 
jumătate de pâine, trei frigărui şi băui apă. Apoi, scoţând 
un pumn de bani de aur, argint şi aramă, îi întinsei să ia 
ce-i datoram: 
— Ia-ţi cât costă mâncarea, îi spusei. 
Negustorul tresări, mă ţinti cu ochii, privi pe furiş 
spre uşă şi luă, cu îndrăzneală, o liră de aur, pe care o 
strecură iute în chimir. Pe când ieşeam, mă gândeam: 
“Una din două: sau o masă costă cu mult mai scump decât 
chiria unui cal pe-o zi întreagă, sau că tâlharului acestuia 
puţin îi păsa că “puternicul meu tată“ ar putea să-i reteze 
capul!” 
Nerăbdător să dau cât mai curând de un om cumsecade, 
care să mă ajute din inimă în planul meu, mă îndreptai 
spre cea mai mare cafenea ce-mi ieşi înainte în piaţa 
aceea. Mă gândeam: “E mai cuminte să mă adresez celor 
mari şi nobili: ei n-au nevoie să mă fure şi nici nu li-e 
teamă de găteala şi de aurul meu.” 
Judecata mea a fost exactă. Mă îndreptai mai întâi 
spre un văcsuitor, cum vedeam că făceau şi alţi oameni cu 
ghetele murdare ca ale mele. 
De data asta însă fusei mai dibaci: trăsei cu ochiul la 
cât plăteau alţi inşi văcsuitorului, şi-i dădui şi eu cât mai 
puţin — un metelic. Apoi, curat oglindă, intrai în cafenea. 
Mă zăpăci zgomotul asurzitor al glasurilor, zarurilor 
şi pieselor de table. La mese, aproape n-aveai loc, toţi 
jucau câte ceva. În adevăr, aici nu era decât lume bună, 
mărimi, civili şi militari. Mă strecurai printre mese. Nimeni 
nu mă luă în seamă şi nu păru mirat de bogăţia de 
pe mine, nici chiar chelnerii. 
“ Cât e de plăcut să ai de-a face cu oameni bine crescuţi! 
mă gândii. Aici te simţi mai la locul tău decât printre 
calici.” 
Mă aşezai pe-un scaun, lângă doi jucători de şah, şi 
poruncii o cafea cu caimac şi-o narghilea. Din nou căutai 
să-mi dau seama cum plăteau ceilalţi consumatori. Şi care 
nu-mi fu mirarea când văzui că pentru un bănuţ de argint, 
un cerec, puteai să bei zece cafele şi să fumezi tot atâtea 
narghilele, cu bacşiş cu tot. 
Cercetai chipurile celor doi jucători, vecinii mei, un 
ofiţer şi un civil, amândoi încă tineri, cu totul adânciţi în 
jocul lor. Ei îl fixau cu atâta atenţie, încât pe mine mă 
apucă durerea de cap. Îmi părură simpatici, mai ales figura 
cam bosumflată a ofiţerului lângă care şedeam. Vorbeau 
rar, într-o turcească aleasă, ceea ce îmi plăcea cu 
deosebire, dar mă şi înfiora, căci şi Nazim-Efendi vorbea 
tot pe-atât de distins. Uniforma ofiţerului însă îmi inspiră 
încredere. 
“Acesta trebuie să fie un viteaz”, gândii, privindu-i 
pieptul plin de decoraţii. 
— Mă iertaţi, domnule, nu ştiţi dumneavoastră... 
Fără să mă privească, îmi făcu semn cu degetul să tac. 
Neizbânda asta, pricinuită de un gest atât de familiar, 
nu mă descurajă şi după câteva clipe mă aplecai din nou 
să-l întreb, însă n-apucai să deschid gura, că el mă opri cu 
acelaşi semn de deget, iar cu mâna cealaltă înaintă o piesă. 
Atunci, îndrăzneţ, nu mă lăsai: 
— Mă iertaţi, domnule, nu ştiţi dumneavoastră unde 
se îngrijesc oamenii care au ochii plesniţi? 
— Cine are ochii plesniţi? zbieră acesta, aruncându-mi 
o privire care mă înspăimântă. 
— Apăi... mama! bâigui eu. 
— Mă-ta-i chioară? Şi cine i-a scos ochii? făcu el, 
măsurându-mă din creştet până-n tălpi. 
— Nu pe-amândoi, zisei timid, unul singur. 
— Unde? Când? Cum? 
— Tata, bătând-o... la Brăila, în România... Acum doi 
ani.
Ofiţerul păru că-şi iese din fire. Se întoarse spre prietenul 
său şi repetă dispreţuitor fraza mea: 
— O femeie bătută în România acum doi ani, cu un 
ochi scos, şi pe care o caută acum prin Constantinopol! 
Tu înţelegi ceva, din asta, Mustafa? 
— Cum nu? înţeleg! făcu celălalt, lucrul acesta trebuie 
cercetat mai de aproape, dar nu aici! Şi mângâindu-mă 
pe obraz, adăugă: Deocamdată ar trebui să îngrijim 
copilul ăsta; hai să ieşim! 
Afară, el chemă o birjă în care ne urcarăm toţi trei. 
Am urmat şase luni de dulci nădejdi şi de decepţii crude, 
de libertate relativă şi de viaţă îmbelşugată, după acest al 
doilea şi ultim contact cu generozitatea lumii bune, care 
vorbeşte într-o limbă aleasă. 
Scoborând la uşa lui Mustafa-bei, ofiţerul se despărţi 
de prietenul său. Omul acesta, pe care nu aveam să-l mai 
văd decât peste câţiva ani, în împrejurări de care voi vorbi, 
îmi aruncă o privire severă şi plină de dispreţ. Îl luai 
drept un om rău şi în avântul meu copilăresc îi spusei 
beiului: 
— E cam mândru, prietenul dumitale... 
— Da, e cam mândru, dar e un om bun. (Mai vorbea de 
bunătate şi Mustafa-bei!) 
Locuinţa lui era o vilă uriaşă, aşezată în partea de 
miazăzi a oraşului. Parcul nesfârşit, care-o împrejmuia, 
scobora până la Bosfor. Casa era tăcută, plină de bogăţii 
şi de slugi care se strecurau ca nişte umbre, muţi ca mormintele. 
Însă aerul prietenos care umple orice locuinţă orientală mă făcu 
încrezător. Deosebita delicateţe a beiului  a contribuit mult la 
aceasta. Nu avea nimic din  vicleşugul lui Nazim. Fu încântător, 
cuviincios, familiar, tot timpul cât dură şi nădejdea mea. N-aş 
avea să-i reproşez  nimic — nici chiar neputinţa de a-mi îndeplini 
imposibila  mea dorinţă — dacă, din clipa năruirii nădejdiilor mele, 
s-ar fi mulţumit să mă dea afară. Dar, pasiunile orientalilor 
sunt atât de tiranice, încât pervertesc şi  inimile cele 
mai generoase şi le împing —pe unele prin viclenie, pe altele 
prin violenţă— la aceleaşi mişelii. 
Mustafa-bei mi-a înţeles povestea cu mult mai bine 
decât mulţi alţii de-atunci încoace. Sunt încredinţat că 
omul acesta a fost sincer mişcat de ea, căci nu de puţine 
ori ochii i se umplură de lacrimi în timpul istorisirii mele. 
Îmi făgădui că va face pentru mine tot ce-i va fi cu 
putinţă. 
— Dacă mama ta e în Constantinopol, îmi spuse el 
mângâindu-mi mâinile, voi cerceta spitale şi la poliţie. 
Cât priveşte pe Chira, voi trimite codoaşele cele mai rafinate  
şi viclene ca vulpea, să cerceteze până şi haremurile cele 
mai bine păzite. Dacă dăm de ea, pun capul că o scoatem. 
Cu bani poţi obţine tot ce vrei în Turcia. 
După asta îmi arătă odaia mea şi mă dădu în seamă 
unui servitor, care trebuia să îngrijească de mine. Bijuteriile 
şi hainele de pe mine, care — după spusa lui — 
“erau prea bogate şi chiar indecente”, fură înlocuite cu 
altele mai “demne”. În schimbul tuturor acestor atenţii, 
mi se ceru un singur lucru: să nu mă mai duc prin marile 
cafenele şi să nu prea ies atât de des în oraş. 
— Asta-i în interesul tău, adăugă el. Nazim nu are să 
renunţe atât de lesne la prada lui şi, într-o bună zi, te 
poţi pomeni cu o traistă în cap, legat burduf şi îmbarcat 
ca un simplu balot de ienibahar. 
O asemenea perspectivă mă băgă în toţi sperieţii. Pe 
loc, mă simţii legat de el şi de această semicaptivitate 
care se întredeschidea înaintea adolescenţei mele. 
Există diferite chipuri prin care să dai pierzării un 
suflet pătimaş. Cel mai lesne e să-l iei cu binişorul. Şi 
cum inima mea pe atunci era plină numai de Chira, Mustafa-
bei nu-mi vorbi decât despre ea. 
O făcea cu naturaleţe, căci mă iubea sincer, dar dracu’ 
s-o ia de sinceritate a pătimaşilor! De cele mai adeseori 
nu este decât un narcotic delicios. 
Mustafa-bei a început prin a o introduce pe Chira în 
casă, botezând cu numele ei unele obiecte deosebite. Astfel, 
aflând că narghilea şi brăţară, pe româneşte, sunt 
nume feminine, mi-aduse, pe rând, cea mai frumoasă nar- 
ghilea pe care am văzut-o vreodată, apoi o brăţară de 
preţ. Pe amândouă era săpat cuvântul Chira, pe care nu 
ştiui să-l citesc. În sfârşit, abia împlinisem o lună de şedere 
în casa lui şi iată că, într-o zi, pe când eram în parc, el 
veni aducând de căpăstru o iapă admirabilă, tânără, vioaie, 
capricioasă şi neastâmpărată ca şi Chira: 
— Iată pe cea mai frumoasă Chiralină pe care ţi-o pot 
oferi, îmi zise el. Ia-o, e a ta! 
Şi numaidecât mă făcu să încalec şi-mi ajută să mă 
obişnuiesc cu zburdălniciile ei. Încadrat între el şi servitorul 
lui, toţi trei călări ieşirăm să dăm o raită prin 
împrejurimile pitoreşti ce se întindeau în partea de 
miazănoapte a vilei. 
Un lucru trebuie să recunosc înainte de toate: nicicând, 
în această epocă de tristă îmbelşugare, desfătările n-au 
izbutit să mă facă să uit, trei zile de-a rândul, dezastrul 
copilăriei. Nu-i mai puţin drept că biata mea inimă se 
lăsa adesea ademenită de desfătări. 
Lungile mele ceasuri de lene — hrănite de cuvintele 
încurajatoare ale beiului — se scurgeau între narghilea şi 
frumoasa mea iapă, de care nu mă despărţeam decât ca să 
dorm şi să mănânc şi care, prin particularităţile şi 
ciudăţeniile temperamentului ei mă făcea să cred că ceva 
din dragostea Chirei îmi venea prin mijlocirea ei. La rândul 
lui, acest nobil animal mi se ataşase în aşa măsură, că era 
în stare să strice grajdul de câte ori, în loc să ies la plimbare, 
întârziam cu beiul la table. 
În felul acesta, Chira era pretutindeni: în ochii frumoşi 
ai iepei, în orice lucru pe care-l atingeam, în conversaţiile 
noastre. Chipul Chirei era pe jumătate în casă. 
Cealaltă jumătate a fost adusă de iscoadele puse s-o 
caute. Dihăniile acestea — una mai convinsă ca cealaltă 
—	veneau să mă încredinţeze că soră-mea Chira se găsea 
în câte  zece haremuri deodată. 
Sub impresia descrierilor lor, de o izbitoare exactitate, 
în amănuntele mişcătoare pe care mi le dădeau asupra 
înfăţişării cadânelor pe care le zăriseră, inima mea zvâcnea 
să-şi rupă coardele. Le sorbeam cuvintele cu nevinovăţia 
unui copil de şase ani, şi multora dintre codoaşele acestea 
le săream de gât, strigând: 
— Ea trebuie să fie! E aidoma soră-mii! Încearcă să te 
apropii de ea şi şopteşte-i numele meu: Dragomir! Fă tot 
ce poţi şi cere-i o fotografie! Dar pentru ca să poţi vorbi 
cadânelor şi să capeţi o fotografie, trebuiau bani. Iar ca 
să închizi ochii curioşilor, să astupi urechile indiscreţilor, 
să deschizi uşile atât de straşnic păzite, trebuiau încă şi 
mai mulţi bani. 
În mijlocul odăii, cu mâinile în buzunare, privind iscoditor 
şi ironic, beiul asculta şi zâmbea. Eu îi cădeam la 
picioare, îl imploram. Şi el împărţea cu dărnicie monede 
de aur şi de argint, după însemnătatea misiunii. 
Apoi, din nou, trecură zile îndelungi de aşteptare, 
ceasuri triste, goale de orice îndemn de viaţă. Deznădejdea 
mea nu găsea alt refugiu decât sufletul înţelegător al 
“Chiralinei” mele. Împreună cu ea şi înlănţuit adesea de 
gâtu-i mătăsos, mă avântai pe căi fără de sfârşit, în 
dimineţi radioase sau în apusuri clocotitoare, în uitări de 
sine, pline de nostalgii dureroase, de plăceri ucigătoare. 
Lângă mine - jignire fără sens - servitorul călare , înarmat 
până în dinţi, urmărindu-mă pas cu pas  şi care  prin tăcerea 
lui vinovată siluia felul ăsta ocolit de a da glas iubirii mele. 
În felul acesta trecu vremea din primăvară până-n 
toamnă, din mai în septembrie. Apoi nădejdea mă părăsi 
deodată. 
Fotografiile ce mi se aduseseră nu erau ale Chirei şi 
numele lui Dragomir, şoptit la urechile nenorocitelor 
întemniţate, nu trezi nici un ecou în tainiţele întunecate 
ale inimilor lor. Nu-mi mai plecai urechea la dulcegăriile 
femeilor acestora, şi ele au fost date afară. 
Dar o nenorocire nu vine niciodată singură. Toate cercetă-
rile făcute ca să dea de urma mamei, prin Constantinopol, 
rămaseră tot pe-atât de zadarnice. Mi-o mărturisi 
chiar beiul, plictisit de întrebările mele, şi pentru ca să-mi 
dovedească bunăvoinţa lui, el chemă chiar pe şeful poliţiei 
turceşti — un uriaş cu o înfăţişare de călău, cu mustăţile 
lăsate pe oală şi priviri de bandit. Acesta, după ce izbi din 
picior, salută şi strigă, cu o voce de tunet, care doar că nu 
m-a dat peste cap: 
— De când e Stambulul, n-a pus picior în el o româncă 
cu un ochi plesnit! 
Era mai mult decât convingător. 
Deznădejdea mă cuprinse de îndată ce orice iluzie se 
nărui în mine. Lacrimile îmi curgeau nestăpânite pe mâinile 
parfumate ale beiului, pe care îl rugam să mă lase să plec. 
El se împotrivi. 
— Ce-ai să te faci, dacă ai să te duci de aici? Ba mai ai 
şi nenorocirea să fii tânăr şi frumos, două calităţi cu care 
în Turcia nu izbuteşti decât dacă eşti şiret, şi tu n-ai 
arma asta. Rămâi  deci, aici. La mine ai tot ce-ţi trebuie, 
mai mult chiar decât naşterea ta ţi-ar fi dat dreptul să 
nădăjduieşti. 
Eram nemângâiat. Vorbele lui răsunau ca nişte clopote 
de înmormântare. Beiul îşi îndoi bunăvoinţa faţă de mine. 
Cunoscându-mi patima pentru călărie, îmi comandă un 
costum de vânătoare, îmi cumpără o puşcă admirabilă, cu 
patul încrustat la Damasc — pe care o şi boteză “cumplita 
Chira” — şi astfel echipat, într-o bună dimineaţă, întovă- 
răşiţi de doi servitori, o luarăm pe drumul mare spre 
Adrianopol. 
— Am să-ţi arăt cuprinsurile locuite de cerbi şi de 
vulturi! îmi spunea beiul. Şi ai să vezi că viaţa e frumoasă 
şi fără de femei, căci tu nu ştii că chiar şi cea mai 
frumoasă femeie sfârşeşte totdeauna prin a deveni o târfă. 
Ocara aceasta mă izbi ca o lovitură de pumnal şi mă 
făcu să-l urăsc pe Mustafa-bei. Îmi tăinuii pe cât putui 
simţămintele, dar pe loc mi-a venit ideea să fug. 
Un prilej minunat nu întârzie să se prezinte. Plecasem 
pentru un ocol de vreo cincisprezece zile spre culmile cele 
mai apropiate ale Balcanilor şi de-a lungul Mariţei, pentru 
partida de vânătoare pe care beiul era obişnuit s-o 
facă în fiece toamnă. 
Planul meu era întreit: ori izbuteam să înşel supravegherea 
tiranilor mei şi să fug, îmbrăcat ca un ţăran turc, ori 
îmi cumpăram libertatea cu bani. Iar dacă cele două 
încercări dădeau greş, nu-mi rămânea (în cazul cel mai 
deznădăjduit) decât iuţeala “Chiralinei”, care, după spusa 
beiului, era de-o viteză neîntrecută. Pentru ca să mă 
încredinţez, cerui să-mi dea voie să mă iau la întrecere cu 
calul arab al lui Mustafa. Mulţumit că mă vede mai vesel, 
acesta primi, îmi dădu trei sute de paşi înainte şi-mi spuse 
că mă va ajunge până la un sat care se zărea la o depărtare 
de vreo trei kilometri. 
La detunătura pistolului, descărcat de bei, mi-am înfipt 
pintenii în coastele “Chiralinei”. Iapa se ridică în două 
picioare, îşi frământă zăbala şi porni ca o săgeată. Eu 
dădui drumul frâului şi mă agăţai de şa. Vântul şuiera 
atât de tare pe la urechi, încât îmi era cu neputinţă să 
aud goana potrivnicului meu. Nedându-mi seama în ce 
măsură eram ajuns din urmă izbeam cât puteam pântecele 
animalului. Pământul se învârtea în jurul meu, drumul 
alb părea că fuge ca într-o lume de basm. 
În curând satul se ivi înaintea mea, apoi îl străbătui 
şi-l lăsai în urmă, sub privirile înspăimântate ale locuitorilor. 
Gâşte, găini, raţe, care — spre nenorocul lor — 
erau prin mijlocul drumului, fură făcute praf. 
La un kilometru dincolo de sat, beiul mă ajunse din 
urmă. Puţin după aceea sosiră şi servitorii, aducându-mi 
puşca, pe care nici nu ştiam că o pierdusem. 
— M-ai bătut! îmi spuse el, strângându-mi mâna. Cere-
mi ce vrei şi-ţi voi da! 
— Ei bine, îi răspunsei, dă-mi un kilometru înainte şi 
făgăduieşte-mi că dacă nu mă ajungi, până la celălalt sat, 
nu mă mai cauţi! 
El păru îndurerat! 
— Până într-atâta te-ai scârbit de mine? Ce-ţi lipseşte? 
Femei? Pot să-ţi dau oricâte vrei: din haremul meu, sau 
fecioare de paisprezece ani. Ţinuturile acestea mişună de 
femei, de toate felurile, de toate neamurile, şi care nu râvnesc 
altceva decât să ni se dea ca roabe, fiindcă nu-i nici o 
fecioară care să nu-şi găsească într-o zi neghiobul ei. 
— Mustafa-bei, nu crezi că libertatea e mai scumpă 
decât robia şi că un “neghiob” care ţi-e drag preţuieşte 
mai mult decât un prinţ de care ţi-e scârbă? 
— E drept asta, răspunse el. Dar ocupă-te mai puţin 
de ceea ce e drept... şi vezi mai bine  ceea ce e bun. Noi 
suntem stăpânii tuturor locurilor acestora, cu dobitoace 
cu tot. De ce n-am gusta din ceea ce ni se oferă atât de 
dobitoceşte poftelor noastre? 
În clipa aceasta ochii mi se deschiseră pe deplin înţelegă-
tori asupra vieţii. În adevăr, în cinismul lui, beiul 
avea dreptate: totul se pleca “dobitoceşte” sub puterea sa. 
Nu era dator nici măcar o mulţumire. 
Pe pământul turcesc, ca şi pe cel bulgăresc, musulmanul 
şi creştinul, de la sărac la bogat, nu erau decât  nişte robi 
ascultători, şi dacă fecioarele se ascundeau la  sosirea 
noastră, părinţii lor, pentru a obţine bunăvoinţa  stăpânului,  
nu cerşeau decât îngăduinţa de a le jertfi, cu  aceeaşi 
uşurinţă cu care ne ofereau patul cel mai bun şi  oaia cea 
mai grasă. 
Spectacolul acesta mă făcu să râvnesc cu atât mai mult 
libertatea. Mă simţeam vinovat de belşugul în care trăiam. 
În sufletul meu tânăr încolţi trebuinţa de a-mi căuta o 
meserie independentă, care să-mi îngăduie să-mi câştig 
pâinea cinstit. De atunci începu să nu mă mai preocupe 
nimic altceva decât grija de a fugi. Însă prilejul acesta 
întârzia să se arate, şi orice sfârşit de zi mă găsea tot atât 
de deznădăjduit cum fusesem în ajun. 
Eram din ce în ce mai bine păzit. Ziua, în timpul lungilor 
şi obositoarelor goane ale vânătoarei, eram neîntrerupt 
alături de bei sau vegheat de doi servitori. Noaptea 
dormeam în odaia tristului meu protector, fără speranţă 
de scăpare. Astfel, cel dintâi dintre cele trei mijloace de 
fugă se mistui. Al doilea, de a-mi cumpăra cu bani libertatea, 
căzu şi el. Iată cum: Într-o zi, pe când ploua cu găleata 
şi în vreme ce beiul  juca şah cu gazda, eu începusem 
o partidă de table cu  servitorul meu. Eram singuri.  
Pentru a-mi ajunge ţinta, devenii duios, sentimental şi 
îl lăsai să înţeleagă dorinţa mea de fugă. El făcu pe surdul. 
Atunci i-am făgăduit banii şi bijuteriile pe care le aveam. 
M-a refuzat.  
— Cum, Ahmed? Se zice că în Turcia cumperi orice 
pofteşti cu aur! 
— Da, cumperi... îmi şopti el, dar cel care vinde trebuie 
să ia atâta aur, încât să-şi poată răscumpăra viaţa, 
la rândul său... iar tu nu ai bani de-ajuns. 
Nu-mi mai rămânea decât să-mi pun viaţa în joc, într-o 
fugă disperată. Ştiam că pot fi ucis ca un câine, şi, cu 
toate acestea, n-am şovăit o clipă. 
Ne găseam într-o regiune muntoasă, împădurită, foarte 
prielnică ţelului mele. A doua zi, dis-de-dimineaţă, începurăm
să urcăm un drum greu, printre brazi, întovărăşit de 
cinci călăreţi, care trebuiau să organizeze o goană. 
Pentru a nu da timp servitorului să-i spună stăpânului 
său ceea ce-i propusesem cu o zi înainte, m-am hotărât 
să-mi încerc norocul, de cum s-o ivi prilejul, şi acesta se 
prezentă  cum nici nu-l aşteptam. 
Vânătorii poposiră la marginea unei poieni întinse, în 
mijlocul căreia dormea un mic lac străbătut de un torent. 
— Aici e adăpătoarea ciutelor! spuse liniştită călăuza. 
Şi plecă cu cei patru oameni ai săi. Ambii servitori 
fură aşezaţi în două locuri strategice, cu porunca să tragă 
când vor trebui să cârmească vânatul spre puşca beiului. 
Astfel împrăştiaţi, simţeam că libertatea mea se apropie, 
căci era cu mult mai lesne să scapi de un singur om, 
decât de toată ceata. Stăteam la pândă îndărătul unei 
stânci; priveliştea cuprindea partea pe unde trebuia să 
ne cadă vânatul gonit. 
— Tu să nu tragi decât dacă mi-o scăpa mie lighioana, 
ori dacă ţi-o trece pe sub nas, îmi spuse Mustafa-bei, căci 
“cumplita Chiră“ nu-i prea de demult în mâna ta! 
În adevăr, eu nu ştiam să ochesc. 
Trecuse cam vreun ceas, când răbufni un foc de puşcă, 
apoi două sau trei. Beiul, cu puşca gata, scruta împrejurimile, 
şi deodată, ca şi cum ar fi răsărit din pământ, un 
cerb apăru drept pe cărare, dar după o clipă pieri spre 
dreapta, unde se ţinea Ahmed. 
— Nu ne scapă! răcni beiul. Fug să-l iau din coastă! 
Rămâi aici şi aţine-i trecerea ca să-l abaţi îndărăt! 
— Ba rămâi tu, na! Ţine puşca! am strigat în urmă-i, 
când l-am văzut depărtându-se în galop. 
Aruncând puşca şi tolba, o luai de-a dreptul spre vale, 
părăsii drumul şi mă afundai în brădet, iar când dădui 
de-un drum neted, îmi repezii iapa într-o goană vijelioasă. 
De fuga aceasta atârna libertatea sau moartea mea: 
— Scumpă Chira, vino-mi în ajutor! 
Trebuie să fi făcut cel puţin vreo cinci leghe de la locul 
de vânătoare, când — în lumina duioasă de toamnă — 
m-am oprit într-o dumbravă de pe malurile Mariţei. Îmi 
lăsai iapa să pască şi să se odihnească. Zdrobit de oboseală 
şi zăpăcit de fericire, mă lungii pe pătura mea. Cu toate 
acestea, mă încercau fiorii morţii: în fuga mea fusesem 
văzut de locuitorii satelor şi tăietorii de prin păduri. Şi 
mă întrebam mereu: “Am scăpat sau nu?” 
Înaintea ochilor mei, pământul se întindea necuprins 
şi frumos, iar eu nu-mi dădeam seama dacă eram liber să 
mă ridic şi să plec de capul meu. Umbra unei mâini 
nevăzute mă ameninţa — ea mă putea înhăţa în orice 
clipă şi să mă reţină. Somnul mă scoase din încurcătură. 
Pleoapele mi se  închiseră, grele. La deşteptare, mă simţii 
mai puţin încurcat, căci lângă mine, şezând turceşte, 
Mustafa-bei veghea asupra fericirii mele. În timp ce eu 
mă frecam la ochi, ca  pentru a goni un vis urât, el îmi 
spuse, arătându-mi o  geantă din piele de căprioară: 
— Uite, Dragomire, ţi-am adus de mâncare... Trebuie 
să-ţi fie foame! 
Iar pe când ne înapoiam în trapul cailor, adăugă: 
—	Aşa, hai? Eşti în stare să-mi faci şi pocinoage de 
astea? Dar tu nu ştii că chiar şi Dumnezeu se lipseşte de 
lucrul pe care turcul pune mâna? 
În câteva zile după aceea, întorcându-ne la Constantinopol, 
cea dintâi grijă a beiului a fost să spună celor doi  servitori, 
chiar în faţa mea: 
— De două ori pe săptămână veţi însoţi pe domnul 
Dragomir la plimbare, călări, timp de un ceas, mergând 
numai la trap, şi veţi răspunde de el cu capetele voastre. 
Vă poruncesc să trageţi în burta iepei lui, la cea dintâi 
încercare de fugă! Apoi se întoarse spre mine: Şi chiar 
acasă nu mai ai voie să umbli, decât prin apartamentul 
tău! 
“Servitorii” însă n-avură când să îndeplinească aceste 
gingaşe porunci, căci chiar în ziua aceea mă îmbolnăvii şi 
căzui la pat. Vreme de o săptămână, zăcui fără cunoştinţă, 
pradă frigurilor şi aiurărilor. 
Când mi-am venit în fire, odaia mea era prefăcută într-
o vastă infirmerie. Doi medici vegheau pe rând la 
căpătâiul meu. Mustafa-bei era aproape nebun. 
Uitându-şi rangul, el se frământa la picioarele mele, 
cerându-şi iertare. 
— Mă laşi să plec? l-am întrebat. 
— Dar asta nu se poate, sufleţelule! Cere-mi tot ce 
vrei, dar nu să pleci! 
— Atunci mai bine să mor! i-am zis întorcându-mă cu 
faţa la perete. 
Da, voiam să mor. Dar nu mori când ţi-e voia. Trei 
săptămâni mai târziu părăseam patul, ca să intru într-o 
lungă convalescenţă, când, timp de o lună, nu ieşeam dintr-
o criză furioasă de nervi, decât ca să cad într-o năuceală 
completă. 
Toate darurile pe care mi le aducea beiul le călcam în 
picioare, le sfâşiam. Frumoasa mea narghilea o izbii de 
gratiile ferestrei, iar brăţara o făcui bucăţele. Chiar şi 
numai apariţia asupritorului meu în odaie mă făcea să-mi 
sfâşii hainele de pe mine. 
În vremea asta, o întâmplare duioasă, nevinovată şi 
neaşteptată veni să pună puţină rânduială în organismul meu
dezechilibrat. 
Începuse iarna. Iarna blândă şi senzuală a Bosforului. 
Singur, de dimineaţa până seara, tot ce puteam face era 
să privesc în parc prin cele trei mari ferestre ale apartamentului. 
Pentru a mai însufleţi acest colţ pustiu al parcului, 
aruncam păsărilor resturile meselor mele: pâine, fructe, 
carne.În curând, o sumedenie de vrăbii şi chiar de ciori începură 
să se apropie, pe furiş, şi să ciugulească sub ochii 
mei. Într-o zi, spre marea mea mirare, un câine ciobănesc 
apăru printre arbori. El se opri departe de ferestre, adulmecă 
aerul şi auzind că-l chem, îşi vârî coada între picioare 
şi se îndepărtă cu un aer trist. “Şi acesta trebuie să fi gustat 
din bunătatea oamenilor!”  mă gândii. 
În zilele următoare reveni şi se apropie ceva mai mult. 
Mă ascunsei, ca să nu-l sperii, şi i-am aruncat trei sferturi 
din îmbelşugata mea masă. Încetul cu încetul, în sfârşit,
ne împrietenirăm. La mângâierile mele, începu să dea 
din coadă şi plecă, lăsându-mă să înţeleg că trebuia să mă 
muţumesc cu atât în ziua aceea. Îi dădeam dreptate, căci, 
cuminţit de propriile mele păţanii, eram eu însumi hotărât 
să fiu mai cu luare-aminte în alegerea prieteniilor mele, 
dacă Cerul s-ar fi îndurat să mă ajute să-mi redobândesc 
într-o zi libertatea. 
Câinele acesta avea un suflet deosebit. Cu toate că era 
mort de foame, mânca cu delicateţe şi se ferea să-şi ia 
îmbucătura de-a dreptul de pe pământ, mesteca încet şi 
nu rodea niciodată oasele. Neîndoios, o mare durere trebuie 
să-i fi apăsat inima... De ce, de pildă, nu se lăsa să 
fie hrănit de oamenii miloşi? 
Se ştie că la Constantinopol fiecare musulman are câinii 
lui obşteşti, care îl întovărăşesc o dată pe zi la brutărie, 
unde fiecare îşi capătă bucăţica lui de pâine. Va fi găsit el 
înjositor faptul acesta? Îi plăcea mai bine să bată câmpii, 
pentru a găsi o viaţă mai neatârnată? Sau poate îl scârbea 
promiscuitatea abjectă a semenilor săi? 
Îl botezai Lupu, nume potrivit purtării lui sălbatice şi 
demne, şi făcui minuni de îndemânare ca să dobândesc 
din parte-i un început de prietenie. A fost cât se poate de 
zgârcit cu avansurile pe care mi le făcu; dar fiecare dintre 
noi îşi are viaţa lui, durerile şi propria lui filozofie. 
Aşa că am respectat rezerva, în care se ţinea. Pentru ca 
să-i dovedesc că-l înţelegeam, nu-i mai aruncam carnea 
de-a dreptul pe pământ, ci i-o înveleam  în hârtie. 
Fără îndoială că a băgat de seamă aceasta, căci, pentru 
întâia oară, se hotărî să se aşeze pe picioarele dindărăt şi 
să mă privească în faţă, destul de departe totuşi pentru a 
nu putea fi ajuns de vreun băţ. 
Lupu era bun, un corcitură castanie ,dar destul de vânjoasă.
Cât  despre starea lui de curăţenie, de! Fiecare face ce 
poate când o duce greu. Ochii lui mari, negri, clipeau trist, 
asupra durerilor vieţii silindu-se — fără nici o îndoială — 
să le vadă mai bine. Expresia lor mai că nu putea fi definită. 
În orice  caz, nu erau nici blânzi, nici  indulgenţi. Cât despre 
fruntea lui, era poate de o prea rece seninătate şi de un 
calm prea încăpăţânat. 
— Sărmane Lupu! îi vorbeam, întinzând deznădăjduit 
mâna printre gratii şi cerşindu-i un semn de încredere. 
Sărmane Lupu, să fi suferit tu oare atât de mult, încât să 
ţi se fi împietrit inima? Cred că multe ţi-a pătimit pielea 
— odinioară — gustând din dragostea celor tari şi că poate 
vei fi avut şi tu cândva frumoasa ta narghilea, brăţara 
ta, puşca şi iapa ta, apoi boala şi medicii tăi. Dar, oricum, 
tu azi eşti liber, pe când eu sunt întemniţat şi fără nădejde, 
în dosul gratiilor ăstora. Hai, frate Lupule, apropie-te şi 
lasă-mă să te mângâi! 
Nu vreau să spun că în Turcia câinii înţeleg româneşte, 
dar pot să afirm că Lupu al meu — după ce a ascultat 
săptămâni întregi plângerile mele deznădăjduite — s-a 
apropiat într-o bună zi, cu îndrăzneală, şi şi-a pus laba în 
palma mea. În ziua aceea mi s-a dat cea mai sinceră 
strângere de mână din câte am primit în viaţa mea. 
Eram fericit ori, dacă vreţi, am simţit din nou binefacerile 
bucuriei, care nu încearcă decât inimile nemuritorilor, 
oricare ar fi durerea ce le bântuie. M-am ferit pe cât 
am putut să-mi destăinui prietenia pe care o legasem cu 
Lupu. Pentru ca să nu mă trădeze fără voia lui, l-am 
făcut să înţeleagă că atunci când ferestrele erau închise 
nu găsea nimic de mâncare. El a înţeles atât de bine lucrul 
acesta, că, mai târziu, ori de câte ori le vedea închise, 
se întorcea de departe şi pleca. De asemenea, în convorbirile 
noastre, când ziceam: “Du-te, prietene, hai, du-te 
acuma!” el pleca pe dată ce închideam ferestrele, se 
îndepărta demn, prietenos, fără să se supere. 
Pe Mustafa-bei şi pe servitorul lui îi primeam la anumite 
ore: pe cel dintâi, ca să mă vadă; pe ceilalţi, ca să mă 
servească. Din pricina stării mele nervoase, vizitele acestea 
erau cât se poate de scurte. 
Îndeosebi prezenţa beiului mă făcea să-mi ies din sărite, 
şi, de-abia venit, fugea dracului. Apartamentul său era 
lângă al meu, dar ne despărţea un mare fumoar. Pentru 
mai multă siguranţă, mă închideam cu cheia. 
Cu bucuria pe care Lupu o aduse în viaţa mea, îmi 
schimbai atitudinea, devenind mai împăciuitor. Beiul îmi 
răspunse, încărcându-mă de favoruri. Astfel, îmi îngădui 
să mă plimb prin parc, întovărăşit, bineînţeles de servitorul 
meu. Dar, cu deosebire, două din favorurile pe care mi le 
arătă îmi fură funeste şi avură înrâuriri incalculabile asupra 
restului vieţii mele. 
Mai întâi, beiul introduse în casă alcoolul, care mi-era 
aproape necunoscut şi, din nenorocire, băutura asta dulceagă 
îmi plăcu peste măsură. Sub stăpânirea beţiei, creierul 
meu pierdu simţul tristei realităţi, mintea mea luă 
câmpii. Găsii o mângâiere în rachiu şi rugai să mi se dea 
mereu. Beiul îmi dădu cât am vrut şi bău şi el. Ne îmbătam 
zilnic. Umblam — în patru labe — pe covorul largului 
fumoar şi urlam ca lighioanele. Mai ales el era de nerecu- 
noscut. Chipul lui nu mai avea nimic omenesc, şi într-o 
seară — pe când voia să-mi sfarme între dinţi un deget de 
la picior — îl izbii peste faţă cu un vătrai de  sobă. El 
stătu liniştit, la pământ, lăsă să i se prelingă sângele spre 
gură, şi îşi linse buzele. Atunci, de scârbă, îl scuipai în 
obraz. El se linse din nou. 
Zilele care urmau acestor desfrâuri îmi erau de nesuferit. 
Şedeam în pat până la amiază, văitându-mă. Capul 
îmi părea de plumb, aveam chipul palid şi tremuram din 
tot corpul. Lumina zilei îmi făcea rău. Mustafa-bei trăgea 
draperiile grele ale ferestrelor. Şi de îndată ce camera se 
lumina de nenumărate lumânări şi se îmbălsăma de mirt, 
nebuniile începeau şi mai îndârjite. 
Într-o noapte pe când eram năucit de beţie, patru fete 
cu tamburine şi castaniete năvăliră în fumoar şi începură 
un joc ameţitor. Inima îmi tresări de plăcere! Ai fi jurat 
că sunt patru Chire gătite ca nişte domniţe orientale, cu 
chipurile abia ascunse de văluri.Sării de la locul meu 
răsturnându-mi cafeaua, păhăruţul cu lichior şi narghileaua 
şi mă aruncai la picioarele lor. Lungit în mijlocul camerei, 
cu ochii închişi, simţii îndelung, foarte îndelung, fâşâitul 
rochiilor lor şi multe parfumuri necunoscute şi puternice 
îmi loviră narile, apoi... 
Apoi, îmi pierdui cunoştinţa... 
Când mă deşteptai, eram în pat şi nu-mi venea să-mi 
cred ochilor, simţurilor, respingătoarea realitate. Patru 
târfe din cel de pe urmă bordel, bătrâne, zbârcite, scârbos 
de goale, mă mângâiau, mă hărţuiau din toate părţile, 
acoperindu-mi faţa şi trupul cu balele lor. Mă zbătui, 
ţipând după ajutor. Ele mă mângâiau şi mai de zor. Atunci 
mă smucii din braţele lor, înşfăcai cleştele de la sobă şi 
sfărâmai totul în odaie, oglinzi, vase, statui, bibelouri, 
tot ce mi-a stat în cale. 
Înspăimântate, dezgustătoarele prostituate s-au făcut 
nevăzute, ducându-se să spună lui Mustafa-bei că eu mă 
îndărătniceam să nu recunosc pe cele patru fete de mai 
înainte, în aceste “cotoroanţe” cu chip de bufniţă. 
După noaptea asta de desfrâu, mă închisei douăzeci şi 
patru de ceasuri în odaia mea, nemaiprimind pe nimeni. 
Mâncarea îmi făcea greaţă. O azvârlii lui Lupu, căruia îi 
mărturisii decăderea mea. 
În sfârşit, scârbit până în măruntaie de josnicia în care 
beiul voia să mă cufunde, am hotărât să mă spânzur şi 
chemai pe stăpânul meu pentru a-i spune că — dacă nu 
consimte să-mi dea drumul — îmi pun planul în executare 
prin orice mijloace aş găsi. Mi se răspunse că beiul 
plecase într-o călătorie de zece zile. Vestea aceasta a fost 
o nouă surpriză pentru mine şi o mare uşurare. Ideea 
fugii mi se înfipse iar în minte. 
Eram în martie. A doua zi, după plecarea beiului, mă 
plimbam prin parc, întovărăşit de slugă, când deodată o 
întrebare îmi trăsni în minte: “Pe unde intră câinele în 
parc?” Parcul era doar împrejmuit de ziduri vechi şi cu 
neputinţă de escaladat, iar poarta cea mare, din faţă, sta 
veşnic zăvorâtă. Trebuia doar să fie vreo spărtură pe undeva. 
Începui să cercetez cu băgare de seamă şi, în adevăr, 
ţinându-mă de-a lungul zidului îmbrăcat în iederă şi cătină, 
am găsit un loc în care frunzele erau călcate în picioare. 
Făcându-mă că am o nevoie oarecare, lăsai însoţitorul pe 
cărare şi mă strecurai în tufiş şi, la temelia zidului, am 
descoperit o surpătură proaspătă, care îngăduia ieşirea 
spre un câmp pe unde nu trecea nimeni. Îmi intipării
locul în minte: se găsea tocmai în faţa ferestrelor mele. 
În chiar noaptea aceea, prizonier al blestematei mele 
fortăreţe, creierul mi se aprinse. Scăparea era acolo, la 
două sute de paşi de odaia mea. Dar cum să mă strecor 
printre gratiile acestea înţepenite în pervazul trainic de stejar? 
Mă străduii zadarnic, prin întuneric, până la miezul 
nopţii. Mă istovii încercând să lărgesc golul dintre gratii, 
apoi cu briceagul să scobesc  la îmbucătura lor în ramă, 
ca să le pot smulge. Silinţă zadarnică!... Simţeam că 
înnebunesc. Afară: lumina  lunii, linişte, spaţiu, libertate... 
Aici: închisoare, desfrâu, tiranie... Întrezăream sosirea beiului 
şi reînceperea dezmăţului cu tot cortegiul lui. Mă simţeam zdrobit. 
Odaia mi se părea o cuşcă infernală, stăpânită de diavoli. Un fior 
de gheaţă mă furnică pe spate, sudori reci îmi acoperiră 
faţa, încât mi-am muşcat limba până la sânge. 
Ceasul era două. O linişte de mormânt stăpânea toată 
casa. Repede adunai hârtii, petece, surcele, le aşezai pe 
pervazul ferestrei şi le dădui foc. Tremurând de spaimă, 
priveam spre tocul ferestrei care se mistuia, în timp ce 
camera se îneca în fum, iar parcul începea să se lumineze. 
Mă apăsam cu amândouă mâinile pe gură ca să nu strig 
ajutor. Într-o sforţare deznădăjduită, apucai un vătrai şi 
smulsei două gratii, care se prăbuşiseră înăuntru, împreună 
cu bucăţi de cărbuni aprinşi. Apoi, ca scuturat de 
friguri, am adunat ce aveam mai de preţ şi sării în parc, 
începui să alerg, cât puteam de iute, spre zid. 
Dar în zăpăceala mea şi împiedicat de întuneric, nu 
putui să nimeresc surpătura deodată. Cuprins de groază, 
începui să alerg la deal şi la vale, răscolind ramurile şi 
însângerându-mi faţa şi mâinile. În sfârşit, cu un strigăt 
de bucurie, dădui de gaura salvatoare şi o zbughii afară!... 
După vreo două ore, în schimbul câtorva bani grei de 
aur, eram pe ţărmul Anatoliei şi de acolo, în lumina zorilor, 
contemplam culmea din dreapta  Perei,  unde flăcări uriaşe 
se înălţau, răzbunătoare, spre ceruri! Un foc mai 
mult în Constantinopolul acesta mistuit de-atâtea focuri... 
În seara acelei zilei de eliberatoare, o carâtă mă lăsă la 
uşa unui han dintr-un sătuc turcesc. Două seri mai târziu 
mă culcam în Smirna, iar după opt zile fumam  cu poftă o 
narghilea pe terasa unei mari cafenele  din Beirut. 
Dar cu asta nu s-a sfârşit ... 

Acum mă credeam în stare să desluşesc limpede viaţa 
şi să nu mă las înşelat. Aveam şaisprezece ani şi oarecare 
experienţă. Experienţa aceasta a mea împărţea lumea în 
două categorii: întâi veneau fiinţele blânde şi iubitoare, 
cum erau Chira şi mama, apoi sălbaticii de teapa tatălui 
meu şi, în sfârşit, mărinimoşii de felul lui Mustafa-bei. 
Trebuia deci să iau aminte. 
Şi chiar de pe terasa de unde mă aflam, începui pe loc 
să mă feresc de vreun jucător de şah cu trăsături simpatice. 
Mă gândeam la sărmanul Lupu, care se codise atâta 
vreme până să se lase mângâiat de mine. Făcui la fel, 
îndepărtându-mă întotdeauna de mâinile care se întindeau 
să mângâie obrajii mei de adolescent. 
Dar, vai! Mă păzii atât de bine că, fără să-mi dau seama, 
mă apropiai de altă prăpastie, căci viaţa nu se cuprindea 
toată în cele trei categorii ale mele. 
Închiriasem o cameră, chiar deasupra frumoasei terase 
a lui “Grand Concert-Variétés”, din unica piaţă publică 
din Beirut. De dimineaţă până seara, cafeneaua gemea de 
lumea cea mai împestriţată, dar, afară de eleganţii băş- 
tinaşi, de care mă feream, ceea ce făcea farmecul acestui 
local era trupa de artişti străini, angajaţi la varieteu. 
Bărbaţi şi femei, tineri şi bătrâni, frumoşi şi urâţi, ei 
erau cu toţii oameni de viaţă. Pretutindeni n-auzeai decât 
glume molipsitoare, râsete de voioşie. Pentru fiecare 
dintre obişnuiţii cafenelei ei aveau câte-o vorbă bună, 
şi fiecare era  mulţumit. Cum şi eu făceam parte dintre o
bişnuiţi, mulţumirea generală dădu şi peste mine şi mă 
nimeri de minune! 
Artiştii aceştea erau italieni, greci şi francezi. Locuiau 
în acelaşi hotel cu mine. Pe un coridor strâmt, în faţa 
odăii mele, şedea o tânără pereche de greci, care cântau 
foarte bine. Bărbatul nu-mi plăcea, dar femeia... s-o sorbi 
într-un pahar de apă! Eu o sorbeam din ochi de dragă, 
dar... în taină. Ori de câte ori ieşeam, nu ştiu cum se 
făcea, că uşa camerei lor era mereu deschisă, iar ea totdeauna 
singură şi aproape goală în faţa oglinzii. Asta mă 
făcea să mă ruşinez din cale afară şi închideam ochii cât 
puteam, dar... ceva mai tare decât mine, mi-i deschidea. 
Şi iată că, într-o bună zi, pe când ne încrucişam prin 
umbra coridorului, ea mă prinse în braţe, mă sărută apăsat 
şi spuse: 
— Dar ştii că e ruşinos tinerelul nostru! Trebuie încurajat!
Zăpăcit de întâmplarea asta, îndată ce m-am întors în 
odaia mea, mi-am zis: “Ei şi!... Ce primejdie poate fi întrun 
sărut pe care-l dă o femeie unui tinerel?” 
Căci, într-adevăr, acum eram un “tinerel”. Nu o spunea 
ea? Şi hainele, independenţa, aperitivele scumpe pe 
care le luam o dovedeau îndeajuns. Numai judecata mea 
n-o dovedea, căci începusem să-mi pierd capul... Dar cui 
îi pasă de judecată? 
Într-o după-amiază contemplam de la fereastra mea 
furnicarul de oameni din piaţă, mă gândeam la jocul, la 
vocea, la gesturile actriţei, amintindu-mi cu durere ingenu-
ităţile Chirei, când, deodată, uşa se deschise, şi cântăreaţa 
intră. Mă prinse frica. 
— Nu te teme de nimic, micuţule: el e jos, prins într-un 
joc mare... 
Mi s-a aruncat de gât. Am protestat: 
— Nu vreau să staţi aici. 
— Cum? Mă goneşti? Şi eu care te iubesc şi care credeam 
că şi tu mă iubeşti! şopti ea duioasă, sărutându-mă. 
Şedeam pe pat alături de ea şi zău, nu mă simţeam rău 
deloc. Apoi, nu ştiu cum a făcut, dar tot mângâindu-mă, 
deschise uşa şi apucă repede o tavă pe care erau o sticlă de 
vin străin şi prăjituri. Îmi plăcură nespus. Ea porunci 
altele. Nu m-am dat bătut, nici de data asta, mai din 
lăcomie, mai pentru a face pe grozavul. Şi ce mai îmbrăţi- 
şări! Ce sărutări! 
Dar am băgat de seamă că grecoaica prea mă pipăie şi 
mă ruşinai. 
— Ştii ce, puişorule? îmi zise ea. Nu eşti bun de nimic! 
La vârsta ta! 
Şi ca să nu mă supăr schimbă vorba: 
— Eşti supus musulman? 
— Nu ştiu... 
— Ce acte ai? 
— N-am nici un act. 
— Cum, călătoreşti prin Turcia, fără hârtii? Dar asta-i 
cât se poate de imprudent, dragul meu: ai putea fi arestat! 
Mă îngrozii. Dacă mi-ar fi spus cineva că poliţia lui 
Mustafa-bei e la uşă, nu m-aş fi înspăimântat mai tare. 
O rugai să nu spună nimănui. Ea îmi făgădui sprijinul 
ei. Iar protecţie! Ce blestem! Oare nu e chip să trăieşti 
nicăieri pe lumea asta fără să fii protejat? 
Pe loc mă cuprinseră tot felul de gânduri negre. Ea îmi 
mângâie degetele: 
— Ce frumoase inele ai!... Nu-mi dai şi mie unul? 
Fireşte, n-am putut refuza un inel... protectoarei mele. 
Viaţa mi se întunecă. Nici cincisprezece zile nu trecuseră 
de când trăiam în libertate. Şi iată că o mână invizibilă 
care parcă se întindea de la Constantinopol până la 
Beirut, îmi primejduia din nou viaţa. Dar o mână foarte 
vizibilă şi mult mai apropiată îmi  întinse, în chiar seara 
acelei întâlniri, o socoteală de vinuri  străine şi prăjituri 
care egala preţul întreţinerii mele  pe o lună întreagă. 
Plătind nota, mi-am zis: 
“Asta şi cu inelul mă fac să înţeleg că libertatea mea e 
bolnavă rău”. 
După câteva zile, am aflat cât era de bolnavă. 
Nedespărţiţi la aperitiv, cântăreaţa şi bărbatul ei 
deveniră curând comesenii şi chiar întreţinuţii  mei. Într-o 
zi, pe când jucam o partidă de table, un ofiţer de poliţie se 
apropie şi-mi spuse: 
— Dumneavoastră locuiţi aici, domnule? 
— Da, domnule! şoptii, gata să leşin. 
— Fiţi aşa de bun şi treceţi mâine dimineaţă pe la 
poliţie să vizeze hârtiile! 
Şi, salutând prietenos pe tovarăşii mei, plecă. Am simţit 
că mă prăbuşesc într-o prăpastie. 
— Nu face nimic! îmi spuse cântăreaţa. Bărbatul meu 
se va duce chiar acum să-l roage pe poliţai să te lase în 
pace. Sunt prieteni buni! 
Cu câtă căldură le-am mulţumit! 
În adevăr, nimeni nu mai veni să mă supere. Chiar în 
ziua aceea mă frământai să găsesc un mijloc de a le arăta 
recunoştinţa mea, altfel de cât prin mesele ce le ofeream. 
Prilejul mi-l dădu bărbatul însuşi: 
— N-am noroc la joc, prietene! îmi spuse el, aprins la 
faţă. N-ai putea să mă împrumuţi cu două lire? 
— Cum nu! 
A doua zi a fost atât de nenorocos şi-mi mai ceru două 
lire. A treia zi, tot pe atât. După vreo săptămână, ghinionul 
lui îmi dădu de gândit, căci, dacă urma tot astfel, 
banii nu-mi ajungeau nici trei luni. 
În aceeaşi seară, am luat drumul Damascului în 
tovărăşia a doi mari negustori de covoare. 
Zdruncinat în colţul harabalei, mă gândeam la ciudă- 
ţeniile vieţii: “De-acum trebuie să fiu cu băgare de seamă 
şi faţă de  femeile care au obiceiul să te sărute pe întunecimea 
coridoarelor!” 
Damascul a fost pentru mine cu adevărat “un drum al 
Damascului”. Acolo, viaţa mea se schimbă cu totul. 
Ai crede că asupra acestui oraş Dumnezeu a cernut 
praful din cele patru colţuri ale lumii. Ajungând aici, 
crezui că-mi dau sufletul. 
Mă îmbrăcasem cu un costum sărăcăcios de orăşean 
grec, pentru a trece mai nebăgat în seamă. Celelalte lucruri 
le duceam la subsuoară, învelite într-o basma, iar 
bijuteriile şi banii mi-i ascunsesem în chimir, pe care-l 
încinsesem chiar pe piele. Astfel deghizat, mă simţeam la 
adăpost de orice “protecţie” nedorită. Mă strecuram pe 
străduţele care străbăteau, ca nişte hrube, casele mahala- 
lei Cadem, căutând vreo odaie mai ieftină. Un hangiu grec 
îmi spuse că,dacă vreau ceva ieftin, trebuie să dorm cu
încă cineva în odaie. Am primit. 
Când am intrat să văd camera şi să-mi las legătura, 
întrebai cine va ocupa patul celălalt. 
— Tot unul ca tine! îmi răspunse el, morocănos. 
Eram foarte tulburat. Ţara mea, Chira, mama se scufundau 
într-o depărtare neguroasă, pe veci dispărute pentru 
mine. Iar eu, pe veci smuls din cuibul meu drag, ce 
căutam în oraşul acesta sinistru? Cum puteam eu nădăjdui 
să mai dau de soră-mea? Şi ce-am să pot face, ca să-mi 
câştig pâinea de toate zilele, când voi isprăvi banii? 
Afară de asta, n-aveam nici un act. Şi iată ce era mai 
grav. Puteam fi arestat oricând. Cine m-ar fi scos din 
închisoare? 
În curtea hanului, în jurul unui havuz împodobit cu 
flori, o mulţime de pierde-vară şedeau tolăniţi, flecăreau, 
fumau şi beau un rachiu lăptos. Toţi păreau fericiţi. Oamenii 
aceştia erau la ei acasă. Se cunoşteau, se ajutau 
între ei, aveau dureri şi bucurii comune. Dar eu? Ce eram 
eu pentru ei? Un necunoscut. Cine intră în odaia în care 
zace un necunoscut ( de boală sau de inimă rea), ca să-l 
întrebe ce-l doare sau ce-ar pofti? 
Instinctiv, dusei mâna la chimir, unde îmi aveam banii, 
singurii mei prieteni! Dar aurul e un prieten care te 
părăseşte, fără să-i pese, te trădează cât ai clipi din ochi, 
iar eu nu cunoşteam nici un mijloc prin care să-l fac să 
reintre în chimir. 
O fiinţă precum Chira ar fi fost cu totul altceva. Ea nu 
m-ar fi părăsit pentru nimic în lume. Eram nedespărţiţi. 
Oare să fi fost cu putinţă să existe vreo altă Chiră pe 
lumea asta? Poate! Dar ele îşi aveau desigur Dragomirii 
lor. Pentru ele eu eram un simplu necunoscut, un trecător 
pe care-l priveşti o clipă cu curiozitate şi pe care-l uiţi tot 
atât de uşor. 
Ca să mă mângâi, cerui un pahar cu rachiu, apoi altul. 
Ceasul prânzului veni. Am gustat ceva şi cerui un pahar 
cu vin, apoi altul. Şi cu inima grea de amărăciune mă 
urcai în odaia mea. 
Aici, un om ca de vreo treizeci de ani, pe jumătate 
dezbrăcat, sta pe marginea patului. Pe masă ardea o lampă. 
Două scaune. Paturile, de o curăţenie îndoielnică. O oglindă 
afumată. Nici urmă de lavoar. 
Îi dădui bună seara pe greceşte şi-mi examinai patul. 
— Trebuie să-l depărtezi de perete, îmi vorbi el ca unei 
vechi cunoştinţe, sunt ploşniţe. Vom lăsa lampa aprinsă 
toată noaptea: ploşniţele, ca şi bufniţele, se tem de lumină. 
— Ploşniţe? făcui eu mirat, căci într-adevăr nu 
văzusem în viaţa mea asemenea gângănii. Ce sunt astea, 
ploşniţe? 
—	Cum? tu nu ştii ce sunt ploşniţele? mă întrebă el  uimit. 
Lasă, ai să afli în noaptea asta... Dar, ia spune-mi, 
unde ai dormit până acum de n-ai habar de ele? Eu, dimpotrivă, 
nu ştiu ce-i ăla un pat fără ploşniţe! 
— Şi fac rău ploşniţele? întrebai, înfricoşat de acest 
vrăjmaş. 
— Un pic, îmi răspunse el nepăsător. 
Eram obosit. Voiam să mă dezbrac şi să mă culc, dar o 
ruşine necunoscută până atunci mă reţinu în faţa acestui 
străin. El înţelese, căci micşoră lumina, iar după ce mă 
strecurai în aşternut, se sculă şi mări flacăra. 
— Parc-ai fi o fată mare! adăugă el râzând. 
Această glumă îmi dădu un pic de încredere în el, şi 
noaptea aceea am dormit în pace, strângându-mi chimirul 
sub căpătâi. 
A doua zi de dimineaţă nu ştiam mai mult decât în 
ajun ce însemnează o pişcătură de ploşniţă, dar tovarăşul 
meu îmi arătă o pată de sânge pe faţa de pernă. Mă îmbrăcai 
vesel, fără să mă mai jenez de el. 
Din curte răzbăteau frânturi de vorbe şi hohote de râs. 
Privii pe fereastră: în jurul fântânii, aceeaşi lume împestriţată 
fuma din ciubuce lungi şi sorbea zgomotos din 
ceşti cu cafea. Curtea era stropită şi măturată. Aerul proaspăt 
pătrundea adânc în plămâni, o lumină aurie, misterioasă, 
cum numai în Orient străluceşte, învăluia lucrurile 
şi fiinţele. 
M-am luminat pe dată. Drăcuşorul cel duios, care dormea 
în adâncul sufletului meu, se trezi. 
— Nu vrei să luăm o cafea împreună? îl întrebai pe 
necunoscut. 
— Ba da, cu plăcere. 
Jos, trăgând din ciubuce, care fumegau ca nişte coşuri, 
vorbirăm multe şi de toate. El îmi destăinui amarurile 
lui: n-avea de lucru, nici bani şi era dator vândut. Atunci 
i-am destăinuit că şi eu aveam un necaz. 
— Mi-am pierdut actele. Dacă m-ai ajuta să-mi procur 
altele, ţi-aş da o liră turcească drept mulţumire. 
El se înflăcără: 
— Cum nu! Se poate! Cunosc un “scriitor public” care 
face aşa ceva, dar cere cam scump. 
— Cât? întrebai voios. 
— Patru lire! 
— Le dau!... Şi ţie, lira făgăduită. 
După un ceas, un scrib cu o barbă lungă şi albă se jura 
— pe ochii lui — înaintea unui funcţionar, că mă văzuse 
născându-mă la Stambul, în cutare an al Hegirei, că mă 
numesc Stavru, şi că eram deci raia, supus al sultanului, 
“stăpânul nostru”. 
Funcţionarul ascultă, zâmbind, apoi luă o pană şi acoperi 
o foaie întreagă cu frumoase slove arabe, semnă, 
puse pe bătrân să iscălească şi el, aplică sigiliul împărătesc 
şi-mi înmână preţiosul talisman. 
— Trebuie să-i dai un bacşiş, îmi şopti martorul. 
Pusei o liră pe masă. 
— N-ajunge! făcu bătrânul. 
Mai dădui una. De câte ori scoteam câte o liră mă 
duceam într-un colţ, ca să scotocesc în chimir. Când ieşii, 
îmi plătii şi martorul, apoi plecai cu tovarăşul meu să 
hoinărim prin oraş, să mâncăm şi să bem. 
Seara ne întoarserăm la culcuşurile noastre, beţi şi 
veseli. Am adormit buştean, bătându-mi joc de ploşniţe, 
dar având grijă să-mi ascund chimirul sub cap. 
Când m-am trezit, mă prinse mirarea văzându-mă singur 
în odaie. Tovarăşul meu de cameră mă părăsise, fără 
să-mi spuie un cuvânt. Dar nu numai el plecase, ci şi 
prietenul meu trădător, aurul, scumpul meu chimir. Mă 
trădase fără nici un pic de îndurare, se duseseră amândoi, 
lăsându-mă doar cu trei megidii în buzunar şi cu blestematul 
talisman! 
Acum nu mai era cazul să plâng. Era moarte curată... 
Şi azi simt, aici, deasupra stomacului, nodul, golul 
care mi-a pustiit pieptul în dimineaţa aceea, când doar că 
n-am murit. 
Mă învârteam năuc, în cămaşă şi izmene, şi mă aple- 
cam peste fereastră, fără să-mi dau seama de ce fac. Ca 
întotdeauna, în curte fumau aceeaşi oameni, roată în jurul 
fântânii, dar acum parc-ar fi fost nişte gropari care 
păzeau un sicriu. Voind să cobor scara, mă azvârlii 
inconştient în gol! M-am ridicat pe dată, cu faţa însângerată 
şi simţind că mă înăbuş. La sosirea hangiului şi clienţilor săi, 
nu putui rosti decât un cuvânt: 
— Chi...mirul! 
Începură să întrebe toţi, din toate părţile. N-am putut îngăima 
nimic decât: 
— Chimirul! 
— Ei bine... ce-i cu chimirul? 
— Chimirul! 
Îmi turnară apă pe cap, îmi spălară faţa de sânge şi mă 
siliră să beau rachiu. 
— Hai, spune acum! răcni hangiul, zgâlţâindu-mă de 
umăr. 
— Chimirul! 
— Să ştiţi, făcu el, că tâlharul care dormea în patul 
celălalt i-a şterpelit chimirul, drept mulţumire că l-a îndopat 
ieri toată ziua. 
Cum nu mă mai astâmpăram la un loc, el mă aşeză pe 
un scaun. Rămăsei răstignit, cu mâinile atârnând moi de-a 
lungul trupului. El încercă să mă mângâie: 
— Ştiu... e o nenorocire... Ţi-a furat gologanii... Dar 
pentru asta trebuie să te omori? Ce-ai să câştigi atunci? 
Câţi cereci aveai? 
— Chimirul! repetam întruna. 
— Ei, na-ţi-o bună! Băiatul ăsta nu mai ştie să spună 
altceva decât “chimirul”. 
Şi hangiul se urcă în odaia mea şi-mi aduse hainele. 
— Hai! Îmbracă-te! 
Mă lăsai moale ca un paralitic. El mă îmbrăcă din tălpi 
până în creştet. Apoi, căutându-mi prin buzunare, scoase 
actul de identitate şi banii rămaşi. 
— Ia te uită!... Dar, după cât văd, nu eşti chiar atât 
de sărac! Ai trei megidii... Şi te chemi Stavru! Ei bine, 
Stavrule, cu banii ăştia nu mori de foame... Ce treabă ştii 
să faci? 
— Chimirul... 
— Eiii!... Lua-l-ar dracu de chimir! răcni el, înfuriat. 
Şi vârându-mi averea în buzunar, plecă, bombănind: 
— Ce dracu, doar nu vei fi avut în chimir cu ce cumpăra 
o cămilă, că atunci n-ai fi tras la mine! 
Aveam în chimir mult mai mult decât trebuia ca să 
cumpăr o cămilă. Aveam optzeci şi trei de lire turceşti, de 
aur, nouă inele cu pietre scumpe şi ceasul! Şi, bogat, cu 
toată această avere, trăsesem, totuşi, la hanul lui!... 
Nu-i deloc adevărat că omul ar fi o creatură care înţelege 
rostul vieţii. Deşteptăciunea lui nu-i serveşte la mare lucru. 
Că are grai, nu însemnează că nu-i un prost. Dar 
acolo unde prostia-i întrece chiar şi inconştienţa animalelor 
e când e vorba să ghicească şi să simtă durerile semenilor 
săi. 
Nu rareori ni se întâmplă să vedem pe drum câte-un 
bărbat cu chipul palid şi privirile rătăcite, ori câte-o femeie 
plângând. Dacă am fi, în adevăr, nişte fiinţe superioare, 
ar trebui să oprim pe bărbatul sau pe femeia aceea 
şi să le oferim pe dată ajutorul nostru. Asta ar fi singura 
superioritate pe care aş fi dispus să i-o atribui omului 
asupra animalelor! În realitate însă niciodată nu facem 
aşa ceva... 
Au trecut cincizeci de ani de la întâmplarea asta, aşa 
că nu-mi prea aduc aminte cum m-am sculat de pe scaun 
şi am ieşit în curtea hanului, nici pe unde am umblat — 
cu mintea rătăcită — străbătând oraşul. Dar ceea ce ştiu 
e că nici o mână nu s-a pus pe umărul adolescentului 
aceluia care, privind în gol, mergea în neştire; nici un 
glas, nici un chip omenesc nu s-a oprit să mă întrebe: “Ce 
ai?”. În starea aceasta de inconştienţă mă pomenii, în 
dimineaţa aceea de aprilie, în păduricea care este locul de 
plimbare al locuitorilor Damascului — numită Baptumá. 
Mă dezmeticii în urletele şi înjurăturile unui vizitiu 
arab, care doar că nu mă răsturnase. Mă pipăii la brâu, 
dar chimirul nu mai era! 
Simţeam cum îmi bătea inima ca unei vrăbiuţe pe care-o 
ţii în mână, şi în acelaşi timp un nod parcă mi se ridica 
din stomac şi-mi curma răsuflarea. Mişcarea aceasta devenise 
un tic chinuitor. Ori de câte ori îmi duceam mâna 
la brâu, inima îmi săgeta de o spaimă care mă sugruma şi 
neîncetat simţeam nevoia de a mă încredinţa că, în adevăr, 
fusesem victima acestei nelegiuiri şi că nu mai aveam 
chimirul. 
În momentele de grea cumpănă, inimile simţitoare se 
deprind anevoie cu gândul că nenorocirea într-adevăr s-a 
întâmplat şi că nu mai este nimic de făcut. 
Pe lângă mine treceau tot felul de oameni: perechi de 
îndrăgostiţi, femei cu copii, domni burtoşi, liniştiţi şi satisfă
cuţi. Mă priveau şi treceau înainte. Nu vedeau nimic. 
Pe când eu... Eu muream... Eram singur, menit să îndur 
un chin prea greu pentru vârsta, pentru inima şi pentru 
lipsa mea de experienţă. 
Mergeam întruna. Ieşii din oraş. Câmpia siriană, cu 
drumurile ei gloduroase şi colibele beduinilor, îmi păru ca 
moartă, asemenea simţurilor mele. Nu priveam un lucru 
fără să-mi duc mâna la brâu şi să tresar; “Nu mai am 
chimirul!”... Iar în clipa aceea, parcă mă strângea cineva 
de gât. 
Un copil de arab trecu pe lângă mine, călare pe-un 
măgar şi trăgând de funie o cămilă împovărată de două 
sarcini care se legănau. Urâciunea dihaniei acesteia, cu 
ochii lătăreţi, ca de şarpe, mă înfioră. Mai încolo, un beduin 
cu barba neagră, încâlcită, cu chipul ars de soare, se apropie 
în galop, opri şi mă întrebă ceva pe arăbeşte. N-am 
ştiut ce să-i răspund. El pieri, lăsându-mi o impresie 
plăcută, căci mi-a amintit frumosul chip al lui Cosma. 
Curând după aceea am ajuns într-un sat sărăcăcios, în 
care oamenii, stând la pământ, strunjeau lemne, slujindu-se 
pentru treaba asta de picioarele goale, tot atât de bine 
cum s-ar fi servit de mâinile lor. Femei îmbrăcate în 
zdrenţe negre, murdare şi cu chipurile acoperite — adevă-
rate “sperietori” — duceau pe cap ulcioare lunguieţe, în 
timp ce copiii, murdari şi slăbănogi, se jucau şi ţipau ca 
nişte drăcuşori. Înaintea unui cuptor, făcut din lut uscat, pe 
jumătate scufundat în pământ, un bărbat scotea nişte lipii 
calde, care răspândeau un miros de cocă crudă. 
Tocmai ieşeam din sat, când am băgat de seamă că un 
câine se luase după mine. Mă oprii. Se opri şi el şi ne 
privirăm în ochi. Era un câine cenuşiu, de mărimea lui 
Lupu, dar, sărmanul, n-avea nimic mândru şi independent 
în el. Nici liniştea conştientă a celuilalt. Îşi plecă 
umilit capul şi se piti de frică. Expresia ochilor lui era 
ştearsă, tulbure. Îmi fu milă şi-l mângâiai pe cap. Îmi 
linse mâna. Nu era mofturos. 
M-am întors la cuptor, am cumpărat de doi mitilici 
patru lipii şi i le dădui. Le înghiţi pe toate patru, fără să le 
mestece. Mai luai patru, le vârâi în buzunar şi o pornii în 
neştire. Câinele iar s-a luat după mine. 
În faţa mea se ivi un deal nisipos, cu totul sterp şi 
pustiu. Am ajuns la el şi am început să-l urc, însă obosii 
curând şi mă aşezai alături de câine. Departe, în vale, 
Damascul, presărat cu cupole şi minarete care dominau 
nenumăratele terase, îmi apăru ca un imens cimitir, îngropat 
în pulberea lui albă. 
Nici un zgomot nu ajungea până la mine. În urechi  nu-mi 
răsunau decât zvâcniturile puternice ale inimii mele 
zdrobite. Ochii mi s-au împăienjenit. Damascul şi lumea 
au dispărut. Din negura trecutului îmi răsări luminoasă 
casa mamei mele. Traiul tihnit al vremurilor acelora atât 
de îndepărtate mi se strecură sub pleoapele închise. Retrăii 
zilele fericite de odinioară până în cele mai mici amănunte, 
din clipa cea mai întunecată a amintirilor mele, până la 
grozava noapte a omorului, până la răpirea noastră. 
Şi deodată mi se înfipse în suflet gândul că nenorocirea 
mea şi a Chirei erau suferinţe izbăvitoare, pentru că am 
voit, am provocat şi am servit de unelte pentru înfăptuirea 
acelui omor. Dorisem moartea părintelui şi a fratelui. 
Neîndoios, acesta era un păcat de moarte. Şi acum Dumnezeu 
ne pedepsea pe amândoi — pe ea prin robie, pe mine 
printr-o libertate plină de chinuri... 
Deschisei ochii şi mă înspăimântai. La apus, cerul era 
roşu ca sângele. Nori grei, ca de sânge închegat, se târau 
aproape de pământ, luând întruchipările cele mai fantastice, 
una mai grozavă ca cealaltă. 
M-am prăvălit la pământ, ascunzându-mi faţa între 
palme, înaintea micii peşteri lângă care poposisem. Mă 
rugai îndelung, cerând iertare lui Dumnezeu, tatei şi sufletului 
fratelui meu ucis. 
Şi noaptea învălui în taina ei trupul unui adolescent 
pocăit, care căuta mângâiere în trista soartă a unui câine 
trimis de hazard. 
Rugăciunile şi penitenţele uşurează sufletele credincio- 
şilor. Avui câteva ceasuri de linişte. Însă în apropierea 
zorilor, în regiunile nisipoase se lăsă un frig de gheaţă. 
Când soarele a apărut în zare tremuram din toate încheieturile 
şi mi-am închipuit că trebuie să mă fi îmbolnăvit 
de moarte. “Dacă voi muri, mă gândeam, după această căinţă, 
Dumnezeu mă va ierta şi poate nu-mi va trimite sufletul 
în muncile iadului!” 
M-am sculat şi am luat-o înapoi. Pe drum mâncai o 
lipie. Pe celelalte trei le dădui câinelui care era mai flămând 
decât mine. 
După puţină vreme , soarele începu să-mi înfierbânte  spatele; 
în mine simţeam încolţind o pace binefăcătoare. Ajunsei 
în sat. Nu mi se mai păru atât de urât. Aici, câinele m-a 
părăsit. Asta mă duru puţin. Îl mângâiai pe cap şi m-am 
despărţit de el ca de-o cunoştinţă plăcută, făcută într-o 
călătorie scurtă. 
Singur acum, mă îndreptai spre Damasc prin păduricea 
Baptuma, chinuit mereu de gândul chimirului meu. 
În drum m-am încrucişat cu o lungă caravană de cămile, 
dar nu mă mai speriai de ele. Am ajuns pe aleile Baptumei 
puţin înainte de amiază, pe o vreme admirabilă. 
Forfoteala de acolo mă minună. Bărbaţi în mândre haine 
turceşti, femei tinere şi negrăit de frumoase — cele mai 
multe având  partea de jos a obrazului acoperită 
de un val străveziu — treceau încoace şi încolo, pe jos şi 
în trăsuri. De pretutindeni zvoneau glasuri sonore, hohote 
de râs, amintind clinchetul paharelor de cristal lovite 
cu un beţigaş, convorbiri vesele. 
Eram încântat de farmecul glasurilor ca şi de pitorescul 
costumelor. Mi-aduc aminte că era într-o vineri, 
Duminica musulmanilor. Femeile se salutau rar, graţios 
şi discret, însă efuziunile sentimentale dintre bărbaţi, salamalecurile 
şi nesfârşitele strângeri de mână pricinuiau  opriri îndelungi 
celor ce se plimbau pe jos. Se vorbea foarte  mult turceşte. 
Cu toate acestea, araba domina. 
M-am oprit îndelung, admirând mişunarea mulţimii. 
Încet-încet, trecătorii şi trăsurile începură să se rărească. 
Îmi urmai drumul, visător, tulburat, cu inima chinuită 
între dorinţa de a trăi, setea de veselie şi nenorocirea şi 
ruina mea. Curând rămasei singur, singur cu jalea care 
mă bântuia. O trăsură cu doi cai venea la trap din partea 
opusă. Când ajunse în dreptul meu, răsuflarea mi se tăie, 
inima-mi încetă să mai bată. 
Da, şi azi mai cred că era dulcea şi iubita mea soră! 
Era Chira, aşa cum o împodobise Nazim-Efendi în corabia 
lui, într-un maiestru vestmânt de odaliscă, de cadână de 
harem, semănând portretelor atârnate pe pereţi! 
M-am clătinat, am bătut din palme şi am strigat pe 
româneşte: 
— Chira!... Chiralina!... Eu sunt!... Dragomir!... 
Tânăra femeie surâse sub vălul străveziu şi-mi făcu un 
semn cu mâna înmănuşată, dar vizitiul pocni din bici, 
eunucul de pe capră mă fulgeră cu privirile şi echipajul 
zbură. 
Am crezut că mor!... Chira era — îmi făcuse doar 
semn!... Şi fără să mai aştept o clipă, începui să alerg 
ca un struţ în urma trăsurii, zicându-mi: “Doamne- 
Dumnezeule!... Abia mi-am mărturisit păcatul şi m-am 
căit, că îndurarea ta mi-a scos în cale pe surioara mea 
pierdută!” 
În ciuda strădaniilor mele, trăsura se îndepărta mereu. 
Răsuflarea mi se tăiase şi mă temeam să nu pierd trăsura 
din vedere. Spre norocul meu, la ieşirea din pădurice o 
văzui îndreptându-se spre o bogată vilă, ale cărei porţi se 
deschiseră, înghiţiră echipajul şi se încuiară în urma lui. 
Ţipai de bucurie. M-am repezit cu cele din urmă puteri 
spre poartă şi începui să lovesc cu furie, cu pumnii şi 
picioarele. Pe dată se deschise o portiţă şi apăru un cavas 
în uniformă. 
— Chira!... urlai eu, în turceşte, gâfâind. Aceea-i sora 
mea!... Vreau să-i vorbesc! 
— Ce!... Ce vrei? mă întrebă cavasul, tot în turceşte, 
oprindu-mă. 
— Cucoana... care a intrat cu trăsura e sora mea... 
Chira! 
— Ce Chira, bre? Ai înnebunit? 
În adevăr, înnebunisem, căci am tăbărât peste cavas, 
şi ţâşnind pe lângă el am răzbătut în curte. N-avui însă 
timp să trec mai departe. Doi inşi apărură ca din pământ, 
în vreme ce de la o fereastră un glas răguşit de bătrân 
strigă: 
— Ce înseamnă zgomotul acesta?... Ia să-i daţi câteva 
ghiaurului acela, precum şi cavasului care l-a lăsat să 
intre! 
Fusei târât afară din ogradă, întins la pământ şi bătut 
cu o vână de bou, până îmi plesniră şi pantalonii şi pielea. 
Apoi traseră zăvoarele şi mă lăsară pe jumătate leşinat de 
durere. 
Ăsta-i punctul culminant al calvarului meu... Aici  sfârşesc 
tristeţile a mai mult de trei ani de copilărie chinuită... 
Căci, dacă Dumnezeu a fost crud cu mine şi nu a 
voit să mi-o redea pe Chira, o Providenţă există totuşi, şi 
această Providenţă mi-a trimis un prieten. 
Ridicându-mi trupul zdrenţuit, de-abia avui puterea 
să mă târăsc de partea cealaltă a drumului şi mă lăsai la 
pământ, secătuit. În momentul acela, un om între patruzeci 
şi cincizeci de ani, îmbrăcat într-un costum grecesc sărăcă- 
cios, ducând într-o mână vasul cu salep, şi în cealaltă 
coşul cu ceşti, se apropie de mine, îşi lăsă jos povara şi 
încrucişându-şi braţele pe piept, oftă din fundul plămâ- 
nilor: 
— Ah, sărmane copil! făcu el, în greceşte. Am văzut 
când te băteau, dar n-aveam nici o putere! Ce supărare le-ai 
făcut păgânilor acestora ca să te schingiuiască aşa? 
Priveam chipul acela plin de sinceritate, barba sură şi 
încâlcită, ochii buni şi îndureraţi sub o frunte încreţită. 
Şi, turbat de durere am ţipat răzvrătit împotriva simţirilor 
mele: 
— Du-te la dracu!... Lasă-mă în pace! 
Şi izbucnii în plâns. Bunătatea lui birui: 
— Pentru ce mă dai la dracu, băiatu-meu? Mi-e milă 
de tine şi aş vrea să te ajut, căci te văd nenorocit! 
— Să mă lăsaţi în pace cu toţii, cu mila şi cu inima 
voastră!... Sunt sătul de voi!... Vreau să mor singur! 
— Vai, nenorocitule!... Atât de tânăr şi... dezgustat 
de viaţă!... Dar, oricum... ia, bea ceaşca asta cu salep 
cald!... Are să-ţi facă bine... 
Am luat ceaşca cu salep fără să ştiu ce să mai cred. Ce 
regulă, ce înţeles trebuia să trag din scurta mea experienţă, 
în care atâţi oameni, care începuseră prin a se arăta 
buni şi generoşi, sfârşiseră prin a fi josnici şi criminali? 
Da, la şaisprezece ani, cunoşteam această josnicie a sufletului 
omenesc. Şi cu toate acestea, nu ştiam totul. 
Nu ştiam, mai ales, că operele Creaţiunii sunt infinit 
mai complexe şi mai variate, că miile de patimi îndurate 
nu ne dau dreptul să scuipăm asupra întregii lumi. Dumnezeu 
însuşi a înţeles aceasta când, supărat pe-o omenire 
păcătoasă, s-a hotărât s-o pedepsească, fără s-o extermine, 
căci a scăpat de la pieire un patriarh drept şi familia lui. 
E adevărat că oamenii care au venit după potop n-au preţuit 
mai mult decât înaintaşii lor, însă asta n-a fost din greşeala 
lor. Asta însemnează că Dumnezeu (întocmai ca mine la 
şaisprezece ani) nu cunoştea bine lumea şi n-a prea ştiut 
ce face. 
Din ziua în care soarta mi-a scos înainte pe Barba Iani, 
vânzător de salep şi suflet divin, am înţeles că omul care 
are norocul să întâlnească în viaţa lui pe un Barba Iani 
trebuie să se cosidere fericit. Nici eu, de când trăiesc, n-am 
întâlnit decât unul singur, dar el mi-a fost de-ajuns ca 
să-mi îndulcească întreaga viaţă şi să mă facă adesea s-o 
binecuvântez, să-i ridic osanale. 
Căci bunătatea unui singur om este cu mult mai puternică 
decât răutatea miilor de oameni. Răul piere în aceeaşi 
clipă cu moartea celui care l-a săvârşit, binele continuă 
să-şi reverse strălucirea şi după dispariţia celui drept. 
Întocmai ca soarele care goneşte norii şi aduce bucuria 
pe pământ, Barba Iani trăsni răul care-mi rodea inima şi 
mi-o umplu de sănătate. Nu de puţine ori împotrivirea 
mea îl răni, dar care inimă — oricât de zdrobită ar fi de 
întâmplările vieţii — poate rezista inimoasei bunătăţi? 
Trebuii să mă las copleşit; şi providenţialul salepgiu 
cunoscu toată drama fragedei mele vieţi. Leacul său m-a 
tămăduit fulgerător. 
— Stavrache — vorbi el, adoptând, din prudenţă, fal- 
sul meu nume — deocamdată trebuie să renunţi de-a mai 
căuta pe sora ta într-un chip atât de puţin înţelept. Trebuie 
să ştii că mai curând smulgi o căprioară din colţii 
tigrului decât pe o femeie închisă într-un harem. Iar dacă 
izbuteşti să-ţi înfrânezi această slăbiciune a inimii, restul 
e uşor ca bună-ziua! Tu ai trei megidii. Ei bine, banii 
aceştia îţi ajung ca să-ţi cumperi un ibric şi ceşti pentru 
salep, adică ceea ce vezi că am şi eu şi-mi îngăduie să 
trăiesc — de douăzeci de ani — în deplină libertate. După 
asta, cu ibricul într-o mână şi cu panerul în cealaltă, cu 
Barba Iani lângă tine, vom bate uliţele, pieţele, vom stră- 
bate locurile de petrecere şi bâlciurile, strigând voioşi: 
“Hai la Salep! Hai la Salep! Vine salepgiul!” Îngăduitorul 
pământ al Levantului se va întinde larg şi liber înaintea 
ta. Da, liber, căci — orice s-ar spune despre acest pământ 
absolut turcesc — nu este altul pe care să poţi trăi mai 
liber, cu o singură condiţie însă: să te faci mic, să dispari 
în mulţime, să nu te deosebeşti prin nimic de alţii, să fii 
surd şi mut... Atunci şi numai atunci te vei strecura pretutindeni, 
nezărit. Porţile cele zăvorâte nu se deschid când 
vrei să le foţezi. 
Nu mai departe decât a doua zi, împovărat cu ibricul 
şi panerul cu ceşti, strigam, cu tărie, alături de Barba 
Iani: “Salep!... Salepgiul!”. 
Atunci am înţeles în ce chip izbuteşti să faci să revină 
în chimirul tău banul, prietenul acela trădător şi fără 
inimă, care te părăsise. Din toate părţile ne cădeau gologani, 
libertatea intra în punga mea, şi seara, frânt de 
oboseală, gustam din fericirea omului care poate trăi, fără 
să aibă buzunarele pline cu aur. Fumându-ne narghilelele 
pe câte o terasă, mă pătrundeam tot mai mult de bunătatea 
pe care o răspândea făptura lui Barba Iani. I-am fost recunoscă-
tor şi l-am iubit aşa cum iubeşti un părinte şi un  prieten. 
Şedeam la el, lucram amândoi. Masa o luam laolaltă, 
ceasurile de hoinăreală le gustam împreună, astfel 
că am ajuns nedespărţiţi. O prietenie strânsă ne legă cu 
timpul, altoind mlădiţa tânără pe trunchiul arborelui copt. 
Barba Iani, ca să nu-mi pară misterios, merse cu bună- 
tatea lui până a-mi dezvălui trecutul său. Trecutul acesta 
nu era nici fără pată, nici fără amărăciuni. 
Didascalos (învăţător) într-un orăşel din Grecia, săvârşise 
un păcat pasional, care-i adusese doi ani de închisoare şi 
pierderea slujbei. La ieşirea din puşcărie trebuise să-şi 
părăsească oraşul şi rătăci mai mulţi ani, făcând negoţ, 
cunoscând toate greutăţile, legând prietenii şi lăâand să-i
sângereze  inima. O altă aventură amoroasă era cât pe ce să-l 
coste şi viaţa. Atunci trecu în Asia Mică şi trăi singuratic, 
neatârnat,o viaţă de înţelept aproape. 
Era un om care ştia să vorbească, precum ştia să şi tacă, 
îi plăcea să facă bine, fără să cadă în slăbiciune, iar când 
nu-i plăcea vreo mutră, era inutil să i-o vâri în suflet. 
Cunoştea toate dialectele Orientului Apropiat, şi tot 
timpul liber şi-l petrecea citind, hoinărind, spălându-şi 
rufele. Nu mă îndemna la nimic, îmi arăta numai ceea ce 
era bine, folositor şi cuminte de făcut. De la el am învăţat 
să citesc şi să scriu greceşte. Văzându-mă atât de strâns 
ataşat lui, nu-şi precupeţi dragostea. La început îi ziceam 
“domnule”, el îmi spuse să-i zic “Barba”, adică “unchiule”. 
În curând, uitând de pierderea chimirului — cu întreaga 
lui comoară — am devenit discipolul său, singurul lui 
prieten şi mângâierea bătrâneţelor lui. 
Dar deocamdată mai aveam o grea încercare de trăit. O 
trăirăm împreună. 
Dacă uitasem pierderea chimirului, nu mă puteam 
obişnui cu aceea a soră-mii. Mi-era drag Barba Iani, dar pe 
Chira o adoram. Şi cum eram încredinţat că ea trăieşte 
îndărătul porţilor lângă care mâncasem bătaia aceea de 
neuitat, demonul mă împinse să trec iar pe acolo. 
Era în mijlocul verii, la vreo lună de la nenorocita 
plimbare la Baptumá. Dădui târcoale — fără ştirea lui 
Barba Iani — în mai multe rânduri, afurisitei vile, ocolind-
o pe departe, pândind, spionând. Nimic. Tot felul de 
femei ieşeau la plimbare în trăsură. Chira pierise. 
Încurajat de îndemânarea pe care o întrebuinţam, într-o 
seară am hotărât să fiu mai îndrăzneţ. Îmi procurai o 
scară şi, favorizat de o noapte întunecoasă, mă dusei s-o 
reazăm de zidul înalt care împrejmuia curtea. Căutam cu 
orice preţ mijlocul să privesc înăuntrul haremului, unde 
ştiam că femeile umblă fără văl. Dar nu dădui decât de 
obloane închise. Mă încăpăţânai, făcui înconjurul zidului 
şi sfârşii prin a da de-o fereastră luminată. Dar asta nu 
era decât o cameră mare, bogat luminată şi în care nu era 
nimeni. Am aşteptat, cu inima zvâcnind, în capul scării, 
nădăjduind mereu să zăresc trecând vreo femeie. 
Deodată, treapta pe care şedeam plesni şi fu cât pe ce 
să cad. Îngheţat de frică, mă agăţai cum putui mai bine, 
cand o zguduitură neaşteptată mă aduse în simţuri. Scara 
mi-a fost smulsă, iar eu căzui în braţele unui cavas, care, 
fără să scoată o vorbă, mă zdrobi sub o ploaie de pumni. 
Am fost legat burduf, aşezat într-un cărucior tras de 
un măgar şi dus la Damasc, unde mă aruncară în arestul 
preventiv. 
Închisorile preventive, în Turcia vremurilor acelora, 
erau adevărate morminte pentru supuşii otomani. Neno- 
rocitul care intra acolo, mai ales pentru vinovăţii grave 
ca a mea, habar n-avea când era să fie judecat, dacă 
vreun om cu vază n-ar fi alergat, mituind în dreapta şi 
în stânga şi implorând graţia vreunui unui înalt funcţionar. 
Dar cea mai mare suferinţă nu era atât pierderea libertăţii, 
cât îngrozitoarea viaţă pe care trebuia s-o ducă acolo cel 
închis, mai ales când era un tânăr. 
În celula mea eram o duzină. Patul comun — o lungă 
înşiruire de scânduri goale — ocupa trei sferturi din 
încăpere. Într-un colţ, un hârdău mare de lemn, cu capac, 
în care ne făceam nevoile, împrăştia o duhoare înăbuşitoare. 
Păduchi de toate felurile, ploşniţe fără număr şi şobolani 
mişunau puzderie. Nu se obosea nimeni să-i mai ucidă: 
pentru asta ar fi trebuit o viaţă de om. 
Faptele cele mai scârboase se petreceau în văzul tuturor. 
Turci, greci, armeni sau arabi nu mai păreau oameni. 
Abjecţia omenească era fără seamăn, aşa că n-ar putea fi 
comparată decât cu ea însăşi, căci singură, specia umană, 
dintre toate făpturile pământului, poate să se degradeze 
până într-atât. 
Şi eu căzusem tocmai în iadul acesta pământesc, în 
mijlocul acestor monştri... Ce pleaşcă pe ei! 
Nimeni nu mi-a luat apărarea, nimeni nu m-a ocrotit, 
nici musulmanii, nici chiar creştinii... Mai mult, se bătură 
pe prada proaspătă, îşi smulseră bărbile, se însângerară. 
Dacă ar fi avut arme, s-ar fi ucis! Astfel, timp de o lună, 
cunoscui cele mai cumplite batjocuri ce se pot închipui... 
Azi nu-mi pare rău de tot ce am păţit. Numai astfel 
am putut cunoaşte fiinţa omenească până în adâncurile 
ei. Dacă am rămas bun, în ciuda tuturor celor ce am văzut, 
celor ce am suferit, e doar pentru a putea să-mi aduc 
prinosul de recunoştinţă celui care a creat Bunătatea, a 
făcut-o rară şi a aşezat-o printre bestii — ca unică justificare 
a vieţii. 
Mă socoteam îngropat de viu şi mă gândeam la moarte. 
Se povestea că unii întemniţaţi, nemaiputând îndura chinurile 
la care erau supuşi, se spânzuraseră de gratiile 
ferestrelor, cu fâşii din hainele lor, în timpul nopţii, pe 
când toţi ceilalţi dormeau. M-am hotărât să fac şi eu ca 
acei martiri. 
Cu toate acestea, un glas lăuntric mă îmbărbăta. Ştiam 
că nu mai eram singur pe lume, ca mai înainte. Un om 
inimos, un prieten rar, se afla undeva, afară. Era sărac şi 
fără protectori, dar bun şi inteligent. Neîndoios că el se 
gândea la mine, că lucra la libertatea mea. 
Judecaseam bine. Într-o zi, uşa celulei se deschise, 
paznicul intră şi îndărătul lui se ivi Barba Iani!... Câtă 
nespusă fericire! Numai apariţia Chirei m-ar fi putut face 
atât de fericit. Însă în acelaşi timp, câtă tristeţe! Într-o 
lună, părul bietului om albise! M-am aruncat în braţele 
lui, plângând. Drept orice compătimire, în faţa acestei 
scene dureroase, un grec, tolănit pe pat, strigă: 
— Ei, moşneguţule! E al tău băiatul? Bună bucăţică 
pentru un loc ca ăsta!... Ne-am înfruptat cu toţii! Tu i-ai 
luat caimacul? 
Galben ca ceara, Barba Iani mă strânse în braţe şi-mi 
spuse cu glasul tremurător şi înăbuşit: 
— Fii tare!... Fii tare!... Mâine vei fi scos de aici pentru 
a fi deportat... 
— Deportat? strigai eu. Să mă despart de tine? 
— E pedeapsa cea mai uşoară pe care am putut-o obţine. 
Greşeala ta e gravă: ai voit să intri noaptea într-un harem. 
De altfel, mângâie-te, eu te voi întovărăşi. Lumea-i largă, 
vom fi liberi şi — dacă în viitor te hotărăşti să mă asculţi 
— vei fi fericit pe pământul turcesc. Hai, la revedere!... 
Pregăteşte-te pentru mâine dimineaţă, în zori! 
N-am putut dormi toată noaptea. În faptul zilei, am 
fost scos afară. Doi jandarmi călări, înarmaţi cu puşti şi 
iatagane, aşteptau la poarta închisorii, cu o căruţă. Abia 
atunci băgai de seamă că eram trei condamnaţi la deportare. 
Barba Iani era în faţă cu bagajele noastre. Căruţa fu 
încărcată şi convoiul porni spre Diarbekir.  

O viaţă de om nu se poate istorisi, nici scrie. O viaţă de 
om, care a iubit lumea şi a străbătut-o, e cu atât mai greu de
povestit. Dar când acesta a fost un om pasionat, 
când el a cunoscut toate formele fericirii şi ale nenorocirii, 
străbătând pământul, atunci e aproape o îndrăzneală să 
încerci să redai o imagine vie despre ceea ce a fost viaţa 
lui. Mâi întâi, e o imposibilitate pentru el însuşi; de asemeni 
pentru cei ce trebuie să-l asculte. 
Farmecul, pitorescul, partea interesantă a vieţii unui 
om cu temperament puternic, zbuciumat şi, în acelaşi timp, 
aventuros, nu stă totdeauna în faptele izbitoare ale acestei 
vieţi. Frumuseţea trebuie căutată de cele mai multe 
ori în amănunte. Dar cine stă să asculte amănunte? Cine 
le poate gusta? Şi, mai ales, cine le-ar putea înţelege? 
Iată pentru ce am fost totdeauna vrăjmaşul lui: Povesteşte-ne 
ceva din viaţa dumitale!...Mai este o dificultate: când iubeşti, 
nu poţi trăi singur. Nu poţi trăi singur, nici chiar atunci când 
nu mai vrei să fii iubit, cum este cazul meu astăzi. Asta e 
adevărat cel  puţin pentru pătimaşii care încă n-au încetat 
să trăiască  din amintire, căci nu poate fi nici o amintire, fără de 
prezent. Poţi, mult şi bine, să vrei să mori. Eu am voit-o, 
de-a binelea, de mai multe ori în viaţa mea. Dar chipurile 
frumoase ale trecutului meu mi-au răsărit vii în minte, 
m-au înduioşat, au înlocuit amărăciunea prin bucurie şi 
m-au silit să caut mereu veşnicul balsam pe feţele oamenilor. 
Una din aceste măreţe figuri a fost Barba Iani. 
Despre el nu pot povesti nimic, sau aproape nimic: opt 
ani din viaţa mea fură alipiţi de a sa... Diarbekir, Alep, 
Angora, Sivar, Erzerum, sute de târguri şi de sate fură 
străbătute de cele două umbre ale noastre. N-am vândut 
numai salep. Covoare, mătăsuri, cuţitărie, balsamuri, 
dresuri, parfumuri, cai, câini, pisici, toate au trecut prin 
mâinile noastre, dar tot bietul salep era acela care ne 
scotea din nevoie. Când vreo afacere neizbutită ne lăsa cu 
buzunarele goale, dam fuga la ibrice, la sărmanele ibrice 
ruginite. Şi, atunci: “Salep! Salep!... Haai la salepgii”. 
Ne uitam unul la altul şi ne înveseleam. 
Râdeam, da, pentru că Barba Iani era un prieten de 
nepreţuit, dar cauza ruinei eram totdeauna eu, neasemuitul 
făcător de boroboaţe. Între multe alte năzbâtii, îmi 
amintesc de una care le-a întrecut pe toate. 
Băgaserăm toţi banii în doi cai frumoşi, pe care-i cumpă
raserăm dintr-un bâlci mare, la vreo cincisperzece kilometri 
de Angora. Eram mulţumiţi, făcuserăm o afacere 
minunată. La întoarcere, pe drum — mai din muţumire, 
mai din cauza oboselii — îmi veni gustul să mă opresc 
înaintea unei crâşme. Era noapte, Barba Iani se împotrivi: 
— Lasă, măi Stavrache!... Hai să mergem acasă!... 
Acolo vom ciocni un păhăruţ. 
— Nu, Barba Iani, eu vreau aici!... Un minut numai!... 
Am chef să ne cinstim norocul! 
Bietul om se dădu bătut. Ne legarăm dobitoacele afară 
de un stâlp. Şi, cu ochii ţintă spre fereastră, cinstirăm un 
păhărel. Apoi mai luarăm unul. Ne prinse foamea, îmbucară
m ceva. Apoi o sticlă, apoi alta, căci Barba Iani 
ştia şi el doar ce-i aia trai bun!... Capetele ni se înfierbântaseră. 
Începurăm să cântăm greceşte: 
Iarăşi mi te-ai îmbătat,
Iară la pahare-ai spart, 
Of, dobitoc mai eşti!...
Dar, deodată, Barba Iani tăcu. Calm, cu ochii aţintiţi 
pe geamurile întunecate, el îmi zise: 
— Cred şi eu Stavrache, că eşti un dobitoc, căci 
animalele noastre cele frumoase ori au pierit, ori nu mai 
văd eu bine! 
Dintr-o săritură am fost la uşă, dar nu mai putui prinde 
decât un tropot de galop nebun, care răsuna în noapte. 
Un ceas după aceea, orbecăind şi poticnindu-ne prin 
toate gropile, Barba Iani îmi strigă, în chip de mustrare: 
— Ai vrut să... cinstim norocul!... Ei bine, umblă acum 
pe jos, copil afurisit şi încăpăţânat ce eşti!... Ca să-ţi 
treacă de necaz, hai, ia mai cântă-mi. Iarăşi mi te-ai  îmbătat,...
Ferice de cel ce-şi simte inima zvâcnind pe bunul pământ 
omenesc, pe glia asta de calitate superioară, care-şi transmite 
seva ei dătătoare de viaţă!... Vai de acela care nu ştie ce e bun! 
Vreme de ani îndelungaţi, în timpul cărora viaţa mea 
fu una cu a lui Barba Iani, natura însăşi a avut o înfăţişare 
atrăgătoare, frăţească, poetică. Totul îmi părea frumos şi 
demn de a fi trăit. Urâciunea îşi pierdea repulsia, prostia 
se lovea de batjocurile noastre, şiretenia era demascată, 
violenţa celor tari îmi părea suportabilă. Când contactul 
cu cei de rând ne înăbuşea, ne adânceam în lumea 
gândurilor, în viaţa în care natura singură vorbeşte ochilor 
şi inimii. 
Barba Iani era în stare să meargă o zi întreagă fără să 
scoată un cuvânt. Doar din câte o singură privire îmi 
indica ceea ce merita să fie văzut. El zicea că asta înseamnă 
“purificare“. Era foarte adevărat. 
Opera mută a Creaţiunii îl purifică şi-l redă însuşi pe 
omul umilit de josnicii. Şi nu e om, oricât de puternic, 
care să poată trece prin ticăloşii, fără să se-ntineze. 
Mai mult, acest neasemuit tovarăş al adolescenţei mele 
era un cunoscător al antichităţii şi al filozofilor ei. Toate 
disertaţiile lui asupra vieţii — marea lui plăcere în ceasurile 
de odihnă — erau împestriţate de pilde scoase din înţelepciunea 
grecească. El nu era un înţelept, dar îi era drag să-şi împace 
sufletul cu rodul chibzuinţei sale. 
— Mai curând sau mai târziu, omul inteligent ajunge 
să înţeleagă deşertăciunea zbuciumului sentimental, care 
tulbură pacea şi consumă viaţa, îmi zicea el. Ferice de cel 
ce ajunge să înţeleagă aceasta mai de timpuriu: cu atât 
mai mult se va bucura de viaţă! 
Într-o zi rece de toamnă eram pe un câmp de instrucţie, 
în apropiere de Alep. Băutura noastră caldă fu luată cu 
asalt de către soldaţi. Chiar ofiţerii veniră să se bucure de ea; 
şi cum sub ibricele noastre era jăratec,rămaseră să se 
încălzească şi să mai vorbească. Un ofiţer superior povestea 
unui subaltern al său anecdota în care un general, prieten al 
lui Alexandru cel Mare, se declara  partizan pentru pacea 
propusă de Darius: 
—	Eu aş accepta, dacă aş fi Alexandru, spuse cel  dintâi, 
la care marele cuceritor îi răspunse: “Şi eu aş accepta, 
dacă aş fi... dacă aş fi...” Ofiţerul turc se încurcă: 
— Ah, făcu el, cum îl chema pe ofiţerul acela al lui Alexandru? 
— Parmenion! răspunse Barba Iani, care trăgea cu 
urechea la convorbirea lor. 
—	Bravo, moşule! exclamă ofiţerul. Dar de unde ştii  tu asta? 
Când vinzi salep, nu prea te întâlneşti cu Alexandru cel Mare. 
— Cum să nu? îi replică prietenul meu. Tot omul are 
nevoie să se încălzească, după cum vedeţi! 
Aluzia aceasta cu îndoit înţeles îi plăcu ofiţerului. El 
binevoi să vorbească cu noi. În clipa aceea, privirea mea 
se încrucişă cu a lui. 
— Parcă te-am mai văzut undeva. Figura ta îmi e cunoscută! 
îmi zise el. 
— Da! îi răspunsei, înroşindu-mă. Am fost în aceeaşi 
trăsură cu Mustafa-bei, la Constantinopol, acum cinci ani. 
— Pe Allah!... E-adevărat!... Tu eşti băiatul ce căuta 
pe maică-sa, care avea un ochi vătămat. Ei bine, nefericitule, 
trebuie să fi îndurat multe de la blestematul acela 
de satir! 
— Multe!... De unde era să-l cunosc? 
— Dar cum poţi să te încrezi aşa, în cel dintâi venit, 
care începe să mângâie obrajii unui copil? 
Ofiţerul ne vorbi îndelung şi-mi dezvălui toate ticăloşiile 
făptuite de Mustafa-bei. Apoi începu să-l descoase pe Barba 
Iani şi fu mişcat de câte află. La despărţire ne strânse 
mâinile cu dragoste şi ne rugă să primim câte o liră turcească 
de aur. 
— Să n-o luaţi drept bacşiş. Asta e ca să vă arăt că 
preţuiesc înţelepciunea bătrânului şi deplâng suferinţele 
tânărului! 
Întorcându-se acasă, Barba Iani îmi spuse: 
— Vezi tu, Stavrule? Pretutindeni sunt rătăciţi, dar 
inteligenţa înlătură barierele dintre oameni, chiar atunci 
când e înveşmântată într-o uniformă militărească! 

Între timp, Barba Iani îmbătrânea. 
O boală de inimă îl făcu din an în an mai neputincios 
să-şi câştige pâinea de toate zilele. Oboseala îl dobora. 
Întristarea punea din ce în ce stăpânire pe el. Eu aveam 
douăzeci şi doi de ani, eram puternic, curajos, şi dezgheţat. 
Câteva mici economii, pe care izbutiserăm să le agonisim, 
m-au decis să-l rog să se mai odihnească; iar pentru 
ca repausul acesta să-i facă bine, alesei, ca loc de retragere, 
o ţară necercetată încă de noi: Libanul. 
O, frumosul şi tristul Liban! Numai gândindu-mă la 
anul acela petrecut acolo, inima mi se înfioară de plăcere 
şi sângerează în acelaşi timp!... Ghazir!... Şi tu, Dlepta!... 
Şi tu, Hermon!... Şi tu, Malmetein!... Şi voi cedri 
cu lungi braţe frăţeşti, care voiţi să cuprindeţi întreg 
pământul! Şi voi, rodii, care vă mulţumiţi cu trei pumni 
de muşchi îngrămăditi în crăpătura unei stânci pentru a 
putea oferi călătorului rătăcit rodul vostru zemos!... Şi 
tu, Mediterană, care te dai, voluptoasă, mângâierilor zeului 
tău înflăcărat şi care-ţi desfăşori imensitatea fără de pată 
înaintea sărmanelor ferestre ale căsuţelor libaneze, suprapuse 
în faţa infinitului!... La toate şi tuturor vă zic: adio!... 
De astăzi nu vă voi mai revedea, dar ochii mei vor 
păstra de-a pururea amintirea unicei şi blândei voastre 
lumini... Lumina aceasta s-a mohorât în amintirea mea... 
Viaţa n-a voit ca bucuria să-mi fie deplină... 
Dar, Doamne, unde şi când ne dăruieşte viaţa bucurii 
depline? 
Ne-am oprit la Ghazir, un sat pitoresc, cum e aproape 
întreg Libanul, şi aşezat pe un platou adăpostit. Eram 
singurii chiriaşi ai unei femei în vârstă, şi bolnavă de 
artrită, Set Amra, o arabă creştină, ca mai toţi locuitorii 
Libanului, care trăia în singurătate. 
Cu toate că eram ortodocşi şi ea catolică, fiind tot 
creştini, furăm bine primiţi. 
Şi-acum iată încă o întâmplare, căci viaţa mea e bogată 
în întâmplări. 
La Ghazir hotărâsem să lucrez numai eu. Barba Iani, 
suferind, se plimba cu bastonul, căutând rodii şi omorând mici şerpi. 
Cu Set Amra aveam lungi convorbiri când ne fumam 
narghilelele. Astfel aflarăm că şi ea avea o durere. 
Era prea singură pe lume, şi singurătatea asta îi rodea 
inima. Unicul ei copil — o fată de vreo douăzeci de ani — 
era în Venezuela, unde plecase cu tatăl ei ca să facă avere, 
după cum e obiceiul locuitorilor din Liban. Dar tatăl murise 
de vreun an, iar după moartea lui scrisorile din America 
veneau tot mai rare. Selina — tânăra fată — nu era săracă. 
Conducea o bună afacere cu bijuterii. Cu toate acestea, 
inima ei nu se prea prăpădea în atenţii pentru maică-sa. O 
uita, şi Set Amra era nevoită să trăiască zile întregi cu 
pâine goală. 
Ne-a fost milă de ea. Din ceasul acela, mâncarăm laolaltă. 
Set Amra deveni sora şi mama noastră. Ea se înfruptă 
cu bune bucăţele de friptură de oaie şi narghileaua i-a 
fost totdeauna îndopată cu tumbac. Asta era tot ce-i trebuia. 
Ea îi mulţumea lui Dumnezeu de-a ne fi adus sub 
acoperişul ei şi i-a scris fiică-sii scrisori pline de recu- 
noştinţă duioasă. Selina răspunse mulţumind “celor doi 
necunoscuţi”, cu inimă frăţească. 
Şi timpul trecea în fericire. 

Dar câştigând din ce în ce mai puţin, economiile noastre 
începură să scadă văzând cu ochii. Toamna veni, şi ea 
aduse o răceală lui Barba Iani. Plecai la Beirut după un 
medic. Îngrijirile date îmbunătăţiră starea scumpului meu 
prieten, dar banii se mistuiră. 
Iarna a fost grea pentru nişte ţinuturi ca ale Libanului. 
De-abia izbuteam să scot cele trebuitoare, ca să nu crăpăm 
de foame. Ne lipsirăm de carne. În casa noastră, de trei 
ori pe săptămână, nu găseai decât pâine goală. Ca să facem 
şi mai mare economie, nu mai aprindeam decât o singură 
narghilea, al cărei ciubuc trecea din mână în mână şi de la 
gură la gură. 
O duceam greu. Totuşi, cu chiu cu vai, ieşirăm în martie, 
când o veste ne umplu inimile de bucurie. Selina îşi 
anunţă plecarea din Venezuela şi întoarcerea la căminul 
părintesc, peste vreo trei-patru săptămâni. 
Chiote!... Îmbrăţişări nesfârşite! 
— Ştiţi ceva? ne spuse într-o zi Set Amra, în taină. 
Stavru e băiat frumos. Desigur, Selina se va îndrăgosti de 
el şi atunci bunătatea voastră faţă de mine va fi răsplătită 
cu prisosinţă... Ei, ce zici tu, Stavrule? 
Ce să zică Stavru? Nimic alta, decât că îşi pierdu capul, 
ca de obicei... Ba îl făcu chiar şi pe Barba Iani să şi-l 
piardă, şi tustrei, împreună cu Set Amra ne puserăm să 
jucăm o horă, ca să sărbătorim apropiata mea nuntă cu 
Selina, care habar n-avea de toate astea!... 
Eu o luasem razna, ca un cal surd. Considerând casa 
drept o viitoare proprietate a mea băgai de seamă că terasa 
acoperişului se înmuiase, lăsând să picure în odăi apa 
ploilor. Deci, după obiceiul libanezilor, mă suii pe acoperiş, 
cu tăvălugul de piatră şi în hazul nestăpânit al 
vecinilor, mă încăpăţânai să alerg în lungul şi largul 
terasei, târând după mine greul cilindru, care-mi zdrobea 
călcâile şi mă trântea în nas. 
Ah! afurisită de inimă, la câte prostii nu m-ai împins! 
Mersei mai departe. Într-o zi, arătând lui Barba Iani 
buzele încă rumene şi cărnoase ale Set Amrei, care sugeau 
cu voluptate din ciubuc, îi zisei: 
— Ei, Barba Iani!... Ce zici de buzele astea? Cine ştie? 
Poate că ele mai ştiu să sărute şi altceva, afară de chihlimbarul 
narghilelei! Şi se prea poate să jucăm la două nunţi 
deodată! 
Da, două nunţi, înţelegi dumneata! Căci, cât despre 
nunta mea cu Selina, ea era sigură şi aievea, ca şi sărăcia 
noastră. 
— Ah! Stavrache! oftă sărmanul meu prieten. Are să 
treacă multă apă pe gârlă până vei ajunge să înveţi ce-i aia 
viaţă! 
Profet a fost! 
Selina sosi. O oacheşă cu ochi de diavol şi cu păr bogat, 
înaltă, voinică, neastâmpărată ca argintul viu, dar suflet 
de negustor şi minte depravată. Din prima zi ea ne-a umilit 
pe toţi. Mulţumirile ei fură scurte şi reci. Găsea că viaţa 
pe care o duceam era “dezgustătoare” şi n-a lipsit mult ca 
ea să ne învinovăţească chiar de sărăcia maică-sii. Ea ne 
arătă dispreţul ei, închiriindu-şi o casă aparte, venind să 
ne facă zilnic câte o vizită de un sfert de oră şi înmânând 
Set Amrei o sumă ridicolă de bani, care ne fu dată drept 
“despăgubire”. Gătită cu vestminte exotice şi cu bijuterii 
de preţ, ea se afişă ca o marfă în ochii râvnitori ai satului. 
Într-o zi, o vecină alergă să ne spună că un frumos 
vântură-lume sosise cu trăsura de la Beirut, ca s-o viziteze 
pe Selina... Pe Selina, logodnica mea! 
— Ah! Barba Iani, ce plină de dezămăgiri e viaţa! am 
hohotit eu, prăbuşindu-mă pe umărul singurului meu prieten 
pe care îl aveam. 
— Nu ştiai asta, Stavrache? Ei bine, afl-o acum! Până 
una-alta, caută ibricele de salep, hai să ne strângem 
catrafusele şi... la drum! Să plecăm: pământul e plin de 
frumuseţi! 
Plecarăm, lăsând-o pe biata Set Amra cu lacrimile în 
ochi. Şi trei luni în şir băturăm superbele meleaguri ale 
munţilor Libanului, adăpându-ne din izvoarele lor limpezi 
şi adăpând pe libanezi cu veşnicul nostru salep. 
— Salep! Salep! Hai la salepgiu! 
— Nu-i aşa, Stavrache, că lumea-i frumoasă? 
—	Ah! Barba Iani! Câtă dreptate ai! 

Lumea e frumoasă? Da’ de unde! Şi asta e tot o minciună! 
Toată frumuseţea ei se răsfrânge din inimile noastre, 
atâta timp cât inimile acestea sunt pline de bucurii. 
În ziua în care bucuria îşi ia zborul, pământul nu mai e 
decât un cimitir. 
Iar frumosul ţinut al Libanului a fost un cimitir pentru 
inima mea şi pentru trupul lui Barba Iani. 
Într-o zi, în apropiere de Dlepta, prietenul meu a suferit 
un brusc şi neaşteptat atac, care îl doborî la pământ cu 
capul înainte. 
— Barba Iani!... Aman, Barba Iani!... Ce ai? Ţi-e rău? 
Nu! Lui Barba Iani nu-i mai era rău. Răul rămăsese 
întreg pentru mine... 
El a fost viermele care mi-a ros toată viaţa mea după 
aceea. Nostalgia acestei prietenii pierdute, precum şi dorul 
de a afla — împotriva tuturor piedicilor — o iubire caldă, 
m-au hotărât, câţiva ani mai târziu, să mă întorc în ţara 
mea, să mă lipesc de-o fiinţă gingaşă şi s-o iubesc aşa cum 
o iubeam pe Chira, pe mama, pe Barba Iani. 
Dar asta-i, după cum ştii,povestea lui  Stavru...
 
SFÂRŞIT