IMPOSIBILA ÎNTOARCERE

MARIN PREDA

REFLECŢII ASUPRA PREZENTULUI

În zilele noastre o ţară în care locuitorul ei cîştigă mai puţin de o sută de dolari pe lună este numită cu dispreţ ţară subdesvoltată. Cum ai spune despre un om a cărui inteligenţă nu răspunde la un anumit test că e îîntîrziat mintal! Cine a hotărît să fie numite astfel majoritatea popoarelor lumii? Şi cine a decis ca suta asta de dolari să devină, pentru un imens număr de oameni, o obsesie? Oare înainte de apariţia acestei sute de dolari oamenii nu trăiau fericiţi?
Un poet spaniol din generaţia mea, pe care l-am cunoscut fugitiv aici la noi, avea fruntea încreţită de o nelinişte şi indignare care i se întipăriseră pe figură parcă pentru totdeauna. Şedea la masă şi abia se atingea de feluri, în timp ce colegii săi români, spre a nu-şi desminţi latinitatea, erau sau păreau veseli nevoie mare, ca şi cînd ar fi vrut să spună că alţii au motivele lor să-şi încreţească frunţile, în timp ce noi, le „aranjăm" noi pe toate şi n-avem de ce să ne îngrijorăm. Recunosc că filozofia asta nu e lipsită de temei, deşi ar trebui puţin reconsiderată. „Aranjarea" asta ne costă, în momentele de răscruce, vieţi omeneşti. Asta nu mai e „aranjament", ci tragedie. Mi se poate răspunde, printr-un eseu filozofic, că e o trăsătură specifică a poporului nostru să ocolească denumirea dezastrelor şi să facă haz de necaz. Da, aşa este. Numai că pe spinarea acestei filozofii unii dintre noi am prins obiceiul sa facem haz şi cînd nu e cazul, şi atunci cînd treburile ne aşteaptă şi gunoiul s-a adunat maldăr la uşă şi nu mai putem ieşi din casă. Ce mai e de rîs într-o asemenea situaţie?
Să revin însă la spaniol. „Domnule, a început el cu o grimasă parcă de disperare, după ce i-am pus o întrebare pe care o pun adesea străinilor: care e situaţia ţăranilor din ţara lor? Domnule, eu sînt ţăran de origine şi vara asta am petrecut-o la ai mei. Sînt indignat: nu-i mai recunosc. Îşi pierd demnitatea. Mîndria lor... Îşi pierd mîndria! Nu mai muncesc ca să-şi cîştige existenţa, ci ca să-i întreţină pe străini... Să cîştige dolari! Citesc în presă că îşi oferă la cele mai scăzute preţuri din lume camerele lor, peisajele lor, potecile şi mormintele lor. Îşi dărîmă frumoasele lor case şi construiesc paste ele altele, care seamănă cu hanuri... infame hoteluri... birturi şi industrii, pentru ca posesorii de dolari din întreaga lume să vină la ei, să se simtă în largul lor şi să mai vină şi la anu... Sînt revoltat, domnule... Sînt gonit din propria mea ţară... Sînt un om fără ţară, n-am unde să mă mai duc..."
Şi poetul spaniol se opri din vorbit şi expresia chipului său deveni tragică. O simpatie adîncă mă năpădi pentru el, cu toate că-mi dădeam seama că în starea sa de spirit era şi ceva din exagerarea donchişotească a vestitului hidalgo. Încercai deci să-l aduc pe terenul realităţilor. „Domnule, îi spusei, înţeleg că o mare ruşine s-a abătut asupra plaiurilor dumneavoastră natale. Dar în schimb puteţi fi mîndri că aţi scăpat în felul acesta de o altă ruşine, poate mai mare: nu mai sînteţi subdesvoltaţi. Am citit recent că Spania a depăşit nivelul fatal şi a intrat în rîndul ţărilor ai căror locuitori cîştigă mai mult de o sută de dolari pe lună. Gata! Aţi cîştigat! Sînteţi desvoltaţi! Victorie! Ruşinea a Fost spălată. Mîndria spaniolă"...
Dar tragicul poet, după ce mă ascultase cîteva clipe şi pesemne dîndu-şi seama că i se cîntă acelaşi cîntec pe care îl auzise şi răsauzise pînă la saturaţie, îşi întoarse privirea în sine şi încetă să mai fie atent la spusele mele.

REFLECŢII ASUPRA VIITORULUI

Astăzi, fiul meu (şase luni!) a vrut să mănînce globul pămîntesc. Cititorul să fie liniştit, nu voi divulga cu ajutorul literaturii viaţa intimă a băiatului, scriindu-i rînduri „pentru adormit", sau, în vreun roman, „sfaturi pentru fiul meu", eţetera. Întîi, pentru că ignoranţa e o stare care trebuie trăită la vîrsta necesară, ca o protecţie împotriva a tot ce o poate lua înaintea experienţei, adică a inteligenţei precoce. Şi apoi, libertatea, acel sentiment divin de triumf care ne stăpîneşte cînd privim cerul şi pădurile, numai în anonimat ţîşneşte parcă atît de copleşitor din fiinţa noastră. Asta nu înseamnă, fireşte, că neanonimii sînt înlănţuiţi, ci doar că ei au, vorbind în jargon ştiinţific, o genă de adaptare în plus la o anumită activitate publică. Dacă fiul dumneavoastră n-o are, de ce să-l nenorociţi atentînd la anonimatul lui, în care el e stăpîn fericit pe un avion, pe o locomotivă sau pe un transatlantic? Un băiat, călare pe un excavator păşitor, care înfige în moloz cu zgomot şi manevre julverniene dinţii cupei uriaşe de metal pe care o manevrează de sus, sau un tînăr inginer monteur, care aşteaptă un tren cu piese împachetate, fără viaţă, cărora el urmează să le găsească subtilele ghivente, să le îmbuce şi să facă astfel să apară, strălucitoare de frumuseţe şi de putere, turbina şi generatorul de curent care va lumina oraşul ― ce-şi poate dori mai mult un părinte pentru fiul său? Aşa gîndim, noi, părinţii! Dar ce vor gîndi ei, copiii, cînd vor fi în stare de a gîndi? m-am întrebat văzîndu-l cum se uită, cu o expresie de încîntare extremă, spre globul pămîntesc de pe biroul meu. Culorile lui frumoase îl atrăgeau şi a întins mîinile spre el. Cred şi eu, am gîndit, e frumos pămîntul nostru, culorile lui sînt adevărate, nu e nici o iluzie, ne place şi nouă, nu numai ţie. Şi i l-am dat să vad ce face cu el. L-a apucat foarte strîns în braţe şi, o dată luat în posesie, după cîteva clipe în care uimirea lui s-a întors înapoi de unde ieşise, l-a dus la gură şi a vrut să muşte din el. Ei bine, i-am spus, asta să n-o faci, chiar dacă soarta te ra împinge să ajungi un cuceritor. Pămîntul nostru nu e nici de luat în posesie de o singură persoană şi nici de înfipt dinţii în el şi mîncat. Mai trebuie şi la alţii, nu e numai al tău!
Şi i-am luat, enervat, globul nostru terestru din braţe. Da, mi-am zis, dar cînd va fi cu adevărat pe mîna lor, ce vor face din el? Unii se mîndresc în mod stupid văzîndu-i pe copii jucîndu-se de-a rachetele şi de-a cos-modroamele, zicînd că vor face şi vor drege cu ele prin cosmos, că asta e o mare ispravă, ca şi cînd isprava asta n-am fi început-o noi, şi ca şi cînd nu ne-ar trebui un secol de aici înainte să ne gîndim dacă drumul pe care am apucat este sau nu cel bun, şi dacă nu e, să lăsăm acest mare semn de întrebare copiilor noştri, să răspundă la el şi să oprească energic, dacă asta va fi concluzia la care vor ajunge, cursa care se impune omenirii nu ştim de către cine şi ne turbură minţile.
Degeaba citeşte un posesor de automobil că, în frumoasa dimineaţă în care el se pregăteşte să plece şi să-şi petreacă week-end-ul la iarbă verde, o sută dintre cei ca el au deja certificatul de deces în buzunar, iar pe cîteva mii îi aşteaptă deja rotilele în care îşi vor petrece restul zilelor, sau cîrjele care le vor înlocui picioarele. Nimeni, citind acest adevăr al statisticilor, nu se va duce speriat la C.E.C şi va da ailtă destinaţie banilor pe care îi strînge pentru maşină. Deşi ardeleanul, mai înţelept parcă, are o vorbă: dacă vrei să more cumpără-ţi motore...
Şi nimeni, avînd deja acest motore, nu se va duce să dea un anunţ la mica publicitate: vînd Fiat 1300, stare excepţională, ducă-se pe pustii! Nici semnatarului acestor rînduri nu-i trece prin cap să facă aşa ceva. Acei o sută de morţi săptămînal şi acele cîteva mii de grav răniţi sînt- alţii, nu noi. Sînt persoane abstracte, fiinţe fără chip şi formă, care numai lor o să li se întîmple astfel de pocinoage, pe-acolo, prin Franţa, nu nouă, aici, în România.
Ce legătură are asta cu cosmosul? ar putea să mă întrebe cineva. Cucerirea spaţiului extraterestru şi a planetelor este visul milenar al omenirii. Cum o să ne oprim de a o mai face? Are legătură, fiindcă face parte din acelaşi sistem tehnic care a creat şi automobilul. Şi dacă, aşa cum ne arată studiile, acesta din urmă ne face mai agresivi la volan, unde e progresul? „Faptul că un individ poate fi învestit brusc, din chiar clipa demarării, cu o putere materială şi cu o forţă disproporţionată faţă de mijloacele naturale de care dispune fără efort apreciabil, constituie o sursă posibilă de abuz", scrie cercetătorul. Dar cei care dispun de mijloace mult mai mari? Are omul destulă minte ca să stăpînească forţa colosală pe care inteligenţa lui iscoditoare a descoperit-o?
Am citit şi am recitit în aceşti ani de cîteva ori admirabila carte de o mie cinci sute de pagini a ziaristului american William Shirer despre Cel de-al treilea Reich, de la origini pînă la cădere, într-o traducere franceză, care mi-a plăcut aşa de mult, încît simt un regret că divulg aici această lectură parcă numai a mea. Am avut sentimentul, şi am fost gelos să citesc parcă un al doilea „război şi pace" al timpurilor noastre, scris pe bază de documente, căzute în mîinile armatei americane, vîrîte în cutii şi lăsate să zacă undeva în arhivele secrete ale statului american. Bravul ziarist, care trăise mulţi ani la Berlin, adus de meseria lui, le-a cercetat cu pasiune şi a avut talentul de sinteză necesar să scrie nu cincisprezece mii de pagini, cît ar fi putut fi tentat, ci de zece ori mai puţin, avînd deci, asemeni unui mare romancier, intuiţia atît a limitelor curiozităţii şi atenţiei cititorului, cît şi a limitei interesului pe care îl poate stîrni un astfel de subiect despre care s-a scris atît de mult. Expunerea este simplă şi autorul posedă puterea de a se abţine de la comentariile la care ar fi fost un european ispitit. Format la şcoala „faptului" la care fuseseră formaţi scriitori străluciţi ai generaţiei sale, W. Shirer se mulţumeşte cu o singură idee pe care studiul documentelor i-a inspirat-o: avea în faţă arhivele unor cuceritori. Atît. Să povestească deci lugubrele lor fapte (fiindcă vor fi lugubre, documentele o dovedesc), urmărind această idee simplă şi purtat de experienţa sa directă pe care i-a prilejuit-o şederea chiar în acei ani în Germania... Iar nouă să ne dea posibilitatea să medităm liber asupra lor.
E greu de înţeles. De ce, după primele anexări, a Austriei şi a regiunii sudete, care limitau cuceririle germane la teritorii locuite de germani, şi acceptate în; mod laş de către celelalte puteri, Hitler nu s-a oprit? Atacul asupra Poloniei a declanşat de facto începutul celui de-al doilea război mondial. De ce a atacat Hitler Polonia? De ce adică a declanşat el războiul? Odinioară Tolstoi, respingînd explicaţiile istoricilor şi militarilor, se întreba ce a căutat Napoleon în Rusia şi nu găsea un răspuns în afara determinismului la care e supusă fiinţa umană îndată ce pe locul unde ea trăieşte apare un mit şi un mecanism care îl propagă şi îl transformă în forţă care supune voinţele şi influenţează conştiinţele. I se reproşează lui Napoleon executarea ducelui d'Enghien! Ce glumă! Citiţi cum s-a purtat Hitler nu cu un om, ci cu popoare întregi sub ochii unei omeniri care se uita la înjosirile la care erau supuse aceste popoare ca şi cînd n-ar fi privit-o nicidecum!
S-a întîmplat ceva care ne pune o gravă dilemă în faţă. Acest cuib de cuceritori, care reuşiseră să pună mîna pe naţiunea germană, deodată se prăbuşeşte în conştiinţa noastră citindu-le faptele, în clipa cînd aflăm că la ideea lor de cucerire s-a adăugat, sau a fost însoţită în planurile lor, de ideea de exterminare a celor cuceriţi sau transformarea lor în sclavi, în sensul pe care îl avea în antichitate acest cuvînt. Idee care a fost pusă în practică. Istoria însăşi parcă stă la îndoială: să-i treacă pe aceşti posedaţi în filele ei? Intră şi astfel de fapte în istorie?
Dar pe ce s-au bizuit ei totuşi pornind la neagra lor aventură? Nu putem să evităm să ne gîndim că s-au bizuit pe puterea armelor, a armamentului modern în general. Maşinile, ingenioasele maşini... Motoarele, ingenioasele şi puternicele lor motoare au duduit pe pămîntul Europei şi au îngrozit populaţiile cu sinistrele sirene care urlau, însoţind avioanele, stukasurile lor în picaj. Goring a fost personal un bun aviator şi un bun organizator al acestei arme. Cutare alt bandit ca şi el a fost un mare financiar care a făcut ordine în finanţe şi a redresat marca prăbuşită. Un altul a redresat industria, care a început să lucreze ca un ceasornic de precizie întors bine la timp... Nici nu-ţi vine să-ţi crezi ochilor citind! îţi cade cartea din mînă!
Fiecare secol îşi are dilemele şi temerile lui în ce priveşte viitorul. Citim, rîzînd cu ironie, de ce se temea omul din secolul cutare că va fi în secolul următor! în secolul următor, însă, nu s-a întîmplat nimic! Şi nici în cele următoare acestuia.
În secolul nostru însă s-a întîmplat. Revoluţia franceză e un poem idilic faţă de ceea ce s-a petrecut cu noi în numai cincizeci de ani. Şi copiii sau nepoţii generaţiilor actuale nu mai au dreptul să ia cunoştinţă cu ironie de temerile şi neliniştile noastre. Şi să zică: ia uite de ce se speriau săracii bunici!
Nu sîntem săraci! Şi dacă vor să nu li se întîmple lor ceva şi mai rău, să se gîndească bine: din moştenirea pe care le-o lăsăm, acest cult pentru maşini este el bun sau nu?!
Deturnarea atenţiei are consecinţe enorme: Cultul soarelui, de pildă, n-ar fi mai bun, în timp ce am continua să ne perfecţionăm utilele noastre maşini cu care să zburăm şi în Sirius, dacă avem chef? Sau al apei, misterioasa apă din care am ieşit, mama noastră, şi care înconjoară cu albastrul ei strălucitor globul pămîntesc?

DESPRE EVAZIONISM, LITERAR Şl SOCIAL

Mi-aduc aminte că mă indignam odată împotriva făcătorilor de cuvinte care, spre deosebire de scriitorii preocupaţi de o problematică veritabilă, se mulţumesc să inunde hîrtia cu torente de imagini şi cuvinte care nu spun nimic. Astăzi mi se pare că am găsit pentru ei o nouă denumire: scriitori evazionişti.
Nu voi face imprudenţa să concretizez scriitori evazionişti şi cărţi evazioniste, deoarece nimeni nu poate sa ne asigure că în evazionistul de azi nu zace scriitorul angajat de mîine. Maladia însă, în sine, merită să fie discutată. În ce constă ea? Aşa cum spune şi numele, ea constă în ocolirea premeditată, programatică a problemelor reale şi obsedante ale timpului şi societăţii noastre contemporane, şi în evadarea, cu ajutorul unor torente de cuvinte şi imagini, într-un univers al închipuirii, care nu reprezintă nimic din ceea ce fră-mîntă nici măcar conştiinţa scriitorului evazionist, necum conştiinţa contemporanilor săi.
Un prozator care a scris o carte, nu chiar foarte legată de o problematică realistă, a primit din partea unui critic preocupat numai de probleme estetice un răspuns cam de felul acesta: am deschis cartea ta şi am dat acolo peste cuvîntul „tovarăşe". Nu mă interesează o asemenea carte, a spus criticul nostru.
Ce l-o fi interesînd deci? Şi întrucît un indiciu de fixare în timp şi în spaţiu a unei cărţi contravine idealului său estetic?
Ce s-a întîmplat de s-a ajuns la asemenea poziţii puerile?
Putem oare presupune că aceşti scriitori şi critici, adepţi ai evazionismului în literatură, nu cunosc sau nu înţeleg istoria? Greu de crezut.
Ion Băieşu are o nuvelă intitulată Acceleratorul, în care eroul său, un om slab, deci un om mai mult sau mai puţin obişnuit, suferă un traumatism care nici măcar nu e foarte grav. La dimensiunile lui, însă, experienţa e decisivă. Omului nu-i mai place ceea ce se întîmplă în jurul său şi nu mai are nu atît încredere în mediul care l-a supus la un asemenea traumatism, ci forţa spirituală ca să lupte cu acest mediu, cu unele din ideile şi credinţele lui. Eroul, cu mica lui umanitate, simte că i se închide un drum pe care el nu are puterea să-l deschidă, şi atunci el inventează un timp al său pe care-l accelerează şi-l încetineşte, după dorinţă, refuzînd să participe chiar la propria-i viaţă, îmbolnăvindu-se, într-un cuvînt, de ceea ce mai înainte noi spuneam că se numeşte evazionism. Excelentă această povestire care pune degetul pe una dintre problemele reale ale timpului nostru.
Într-adevăr, e cazul să ne întrebăm: evazionismul literar nu este oare expresia unui evazionism social? Nu cumva fenomenul există în realitate, într-o anume parte a societăţii noastre?
Părăsind domeniul abstract al discuţiei despre literatură, îmi vine în minte o întîmplare care m-a şocat tot atît de puternic ca şi nuvela lui Ion Băieşu. Stăteam la coadă, cu ani în urmă, să-i cumpăr mamei o pereche de şoşoni. Erau şoşoni buni, ieftini, şi în cantitate neîndestulătoare, aşa cum se întîmplă la noi adesea, să apară pe piaţă mărfuri bune, ieftine, dar insuficiente. Se făcuse ora nouă dimineaţa, era iarnă, şi stăteam toţi ― o coadă lungă ― aşteptînd să vină vînzătorul şi să deschidă magazinul. Pe la orele nouă şi jumătate, în fine, soseşte, bine dispus, bine îmbrăcat; nu catadicseşte să ne arunce o privire, ne face doar un semn cu mîna, într-un gest căruia i-a exprimat el însuşi sensul, prin viu grai: Ehe, staţi, mai staţi! Nu înseamnă că dacă am venit o să vă dau marfă. Mai am treabă.
Şi într-adevăr a deschis magazinul pe dinafară şi l-a încuiat pe dinăuntru. La acestea am ieşit din rînd, am început să zgîlţîi uşa şi să lovesc cu picioarele în ea. El a revenit foarte calm, şi în momentul acela un val de proteste s-a auzit în mulţimea care stătea la coadă. Dar, spre stupoarea mea, nu erau adresate vînzătorului, ci mie. De ce? N-am înţeles în primele clipe. Pe urmă mi-am dat seama că aveam în spatele meu un şir de cetăţeni care, prin nu ştiu ce mister, refuzau să ia cunoştinţă cu realitatea în care trăiau şi considerau firesc ceea ce făcea vînzătorul şi nefiresc ceea ce făceam eu. De aceea protestau. Mă aflam deci în faţa unui evazionism activ.
Care este mecanismul acestui fenomen?
Ce se petrece, cînd ar fi fost atît de simplu, atît de uşor, să zici nu într-o anumită împrejurare, şi lucrurile să ia o altă întorsătură, sau să zici da, şi anumite lucruri să se petreacă, să se schimbe?
În lumea în care trăieşte, scriitorul, fascinat de ceea ce vede, poate lansa o sondă şi, în, seninătatea conştiinţei sale, poate să studieze datele acestei lumi şi să ne dea, poate nu chiar un răspuns, asta, uneori, e atît de uşor, ci posibilitatea de a contempla noi înşine propria noastră viaţă, cu toate enigmele şi problemele ei insolubile. Şi atunci poate fi sigur că urmările gestului său creator vor fi imprevizibile.

FATALITATEA RELAŢIEI

Nu e uşor să-ţi închipui replica unui adversar. Cine s-ar recunoaşte drept purtător al unei maladii, aşa cum am încercat s-o descriu eu? Un scriitor care s-ar simţi vizat întîi ar nega că e vorba de o maladie, şi, al doilea, ar respinge descrierea fenomenului.
Nimeni n-ar accepta o discuţie pe acest teren. Ba chiar, în felul în care am pus problema, n-ar accepta nici un fel de discuţie. De ce? Pentru că mie îmi este la îndemînă să pun problema în acest fel, iar scriitorului evazionist nu-i este. Încît, pentru folosul discuţiei noastre, să ne propunem să părăsim avantajele pe care noi înşine ni le-am creat şi să încercăm să înţelegem care ar fi gîndirea intimă, filozofică şi estetică, a scriitorului care respinge tipul de literatură pe care noi ii apăram.
Mă gîndesc deci. Cobor în forul meu interior. Simt o pace indestructibilă şi o mare desfătare spirituală, re-flectînd cum să scrii o carte despre un om pur care îşi vîră cele două degete groase ale mîinilor sub vestă şi, ştiind perfect în ce epocă istorică trăieşte, se detaşează de orice fel de probleme şi de orice fel de adevăr. El este un om în sine, fără viaţă de relaţie, nu numai socială ― asta nici măcar nu intră pe departe în discuţie! ― (ştiţi, odinioară, cînd un editor trebuia să publice un romn de tip Zola, cu mineri în revoltă, scria dedesubt, în semn de scuză şi ca să nu trişeze faţă de cititorii săi, roman social, adică o specie aparte care îşi are curioşii respectivi, care trebuiesc anunţaţi în felul acesta că le-a sosit şi lor marfa pe piaţa), no, nu e vorba de relaţia socială, ci de relaţia simplă, să-i zicem eternă, dintre un individ şi încă unul, sau şi mai puţin, de relaţia dintre un individ şi obiectele care-l înconjoară sau soarele care-l încălzeşte. Ba, de ce să ne oprim aici? Un individ fără nici un fel de relaţie. Nu este o plăcere? În lumea noastră literară a apărut o prejudecată foarte înrădăcinată, că literatura trebuie negreşit să desbată probleme de conştiinţă. E adevărat că le desbate, dar de ce trebuie negreşit? Cine a hotărît chestia asta? Şi, mai ales, cine a hotărît că singurul mod de a o face este cel de relaţie, aşadar cel care ar explica drama sau fericirea omului prin fatalitatea relaţiei dintre un individ şi altul sau dintre individ şi societate? E o prejudecată de care tot mai mulţi scriitori vor să se dezbare. Trebuie să atacăm problemele omului dintr-un punct de vedere inedit!!! Facem abstracţie de fatalitatea relaţiei şi-l lăsăm pe erou să se uite în sine, să descopere, să vadă ce-i mai rămîne. Ei bine, nu e interesant de ştiut ce-i mai rămîne omului dacă face această abstracţie? Şi dacă-i rămîne ceva, acest ceva n-ar fi un teritoriu al său, absolut liber, în timp ce teritoriul de relaţie e condiţionat? Ei, chiar nu credeţi că merită să explorăm acest teritoriu al libertăţii absolute? Şi nu vă încălzeşte inima ideea că trebuie să ne convingem prin scriitură, negînd cu fiecare frază pe precedenta, dacă acest teritoriu există, iar dacă există, să-l cultivăm? Şi la urma urmei ce-i oferă omului fatalitatea relaţiei? Veşnice conflicte între individ şi iubita sa, între el şi familie, între el şi un grup de indivizi, între el şi societate! Care îi macină viaţa şi, asemeni regelui Lear, îl face să rătăcească în cumplite erori, nedreptăţi comise de el însuşi şi pentru care nu-l iartă nimeni! Care au constituit obiectul literaturii de cînd există ea, creind opere în care s-a spus aproape tot! Cu ce a fost încoronată viaţa unui om ca personajul dumitale, Ilie Moromete, victimă a relaţiei, care la sfîrşitul vieţii sale este dus cu roaba acasă, el, care iubise atît de mult această lume, cu caii şi pămîntul lui, care aveau pentru el o dimensiune metafizică? La ce bun să creezi astfel de eroi, cu un astfel de sfîrşit? Nu, hotărît, trebuie să ferim literatura să intre în asemenea impasuri, fiindcă, să fie clar! literatura de relaţie se află într-un impas, şi nu literatura noastră pe nedrept numită evazionistă.
Mă opresc aici, neliniştit. Dar de unde-mi vine neliniştea? Au existat parcă pe lume nişte teritorii în care nu numai literaţii, ci întreaga populaţie, de multe milioane, a unor imperii, trăia în felul acesta... Aurul îl aruncau, rîzînd, unor străini care puseseră pentru prima oară piciorul pe pămîntul lor. Conflicte nu existau între ei, le alungaseră, reuşiseră să descopere teritoriul absolut din fiinţa lor. Iar acei străini au pătruns cu uşurinţă pînă la împăratul lor, l-au luat prizonier (erau puţini aceşti străini, cîteva sute!), au cerut toate bogăţiile şi, după ce le-au obţinut, l-au ucis pe împărat şi au început să măcelărească îngereasca populaţie de cîteva milioane, care nu cunoştea fatalitatea relaţiei şi care cine ştie de cînd trăia astfel... N-a fost măcelărită în întregime, pentru că mai era aur de scos din pămînt. Au fost trimişi misionari cu biblia care, studiind obiceiurile ciudate ale acestor oameni, au ajuns la concluzia că atît de duşi erau în absolut aceşti băştinaşi, încît era nevoie ca ei, misionarii, să tragă clopotele în sat, la orele douăsprezece noaptea, ca să le reamintească bărbaţilor că e timpul să-şi îndeplinească datoriile lor conjugale.
Este opinia unui specialist care a cercetat aceste imperii, şi nu o fantezie de scriitor. E vorba de cunoscutele imperii distruse de conchistadori.
În ceea ce ne priveşte pe noi, românii, am cunoscut odată un gînditor care mi-a spus următoarele: badea Gheorghe a boicotat totdeauna istoria.
Să presupunem că există un astfel de badea Gheorghe. E nevoie doar să presupunem, pentru că, în realitate, unde a boicotat badea Gheorghe istoria? La Rovine? La Podul-Înalt? La Călugăreni? La Plevna? în Munţii Tatra?
Mai degrabă putem spune că istoria l-a dus de nas pe badea Gheorghe şi că el a învăţat, din vicleniile ei, viclenii şi mai mari şi a ştiut în felul acesta să i le dejoace, uimind pe foarte mulţi din acest continent, care nu o dată se trezesc întrebîndu-se: cum existăm noi, românii? Cine sîntem? Ce e cu noi? Ce este asta, România?
Dar să ne oprim puţin asupra unui ipotetic badea Gheorghe, mare sabotor al istoriei. Ei bine, ce i-a făcut el acestei istorii? Ce dureri i-a provocat? Ce tulburări în mersul ei îi aparţin lui badea Gheorghe prin faptul că i-a întors el spatele? Dacă şi istoria l-ar fi imitat, şi badea Gheorghe şi istoria ar fi stat supăraţi spate în spate, atunci am fi avut motive să ne bucurăm că, ia uite, cum a reuşit el să determine această zeiţă să producă ravagii în alte părţi, în timp ce plaiurile lui badea Gheorghe au rămas neatinse şi din ele nu s-au auzit secole întregi decît fluierul doinitor şi cîntecele lui senine, estompate doar din cînd în cînd de zgomotul ierbii fragede ruptă de la rădăcină de boturile umede ale boilor.
În realitate, peste aceste plaiuri a curs sînge, iar acel badea Gheorghe nici n-a existat.
Cineva s-ar putea întreba: e chiar atît de importantă literatura, încît să intre în interiorul ei astfel de avertismente? După părerea noastră este. Chiar dacă există dorinţa, proTocată de dezamăgiri, de a o îndepărta de la această misiune. Nu micşorînd în gîndirea noastră forţa de influenţare a conştiinţelor pe care o are arta rezolvăm dezamăgirile noastre. Dezamăgirile nu sînt, fireşte, de ordin literar. De ce, atunci, să suporte ideea de literatură aceste consecinţe?
Nu arta de relaţie s-a depreciat, ci acei scriitori care au falsificat-o. Desigur (şi asta am mai spus-o cu altă ocazie) e foarte adevărat că sarcinile prea mari înăbuşă literatura, exilînd-o în domeniul abstracţiilor. După cum sarcinile prea mici, sau prea periferice, o coboară în anecdotic sau în amorf.
Putem noi scoate literatura din dialectica implacabilă a existenţei? Sigur că da. Dar atunci cei care sînt însetaţi să o facă trebuie să prevadă şi posibilitatea că, la ora douăsprezece noaptea, peste somnul lor, populat de jocuri frumoase sau groteşti, cineva să vină să le bată foarte tare clopotul fatalităţii relaţiei.

IATĂ ŢĂRANUL!

M-a vizitat fratele meu vitreg, Gheorghe, om de cincizeci şi cinci de ani, pe deplin conştient de rolul său în societate, familia lui fiind la ţară, în Siliştea-Nouă. Ştiindu-l ţăran, l-am întrebat. Zic: „Ce faci tu, aici, la Bucureşti?" La care el mi-a dat un răspuns pe care îmi rezerv dreptul de a-l folosi în noul meu roman: „Cum, zice, eu, mă? Construiesc societatea. Jumate am şi construit-o! A mai rămas jumatea ailaltă."
S-ar părea că nici el nu e pe de-a-ntregul convins de gravitatea efortului pe care-l depune, deşi nici acolo în sat nu mai vrea să stea. Îşi angajează forţa de muncă la întîmplare şi uneori se şi califică. Pînă una-alta, doarme într-o baracă, pe nenumăratele şantiere ale Bucureştiului sau ale altor oraşe, şi nu dă prin satul lui cu lunile.
Întrebîndu-l ce face, de fapt, pe şantier, el mi-a răspuns că este şef, îşi comandă lui însuşi cîte cărămizi să urce, cîte să coboare, şef veritabil.
Într-o vreme am aflat că la „Carul cu bere" merg mulţi silişteni. De unde presupun că fiecare comună are preferinţele ei în ceea ce priveşte restaurantele capitalei. Curat ţărani! Totuşi, eu am scris despre ultimii dintre ei, Moromeţii (volumul doi). Critica s-a cam ferit să pună publictil în deplină cunoştinţă de cauză despre drama care se petrecea. Dar să intrăm puţin în fondul problemei. E uşor să ne liniştim spunînd că nu există alt drum pentru ţărănime decît cel al cooperativizării. Pe scriitor îl interesează însă ce se petrece cu oamenii.
Istoria se impune ca o idee, ca o necesitate. Asta nu e un lucru atît de abisal şi cu asta nu ne putem mulţumi. Este foarte lesnicios pentru omul de litere să se adăpostească în spatele necesităţii istorice şi să se eschiveze, în felul acesta, de a se întreba nu cîtă necesitate conţine istoria, ci care e soarta fiecărui om în parte, ştiind că omul nu are decît o singură viaţă de trăit, în timp ce istoria este înceată şi nepăsătoare.
Nu e greu de susţinut că, de pildă, Dostoievski nu înţelegea necesitatea progresului social. Dar el a descoperit, ignorînd pentru moment istoria, că scena este ocupată de demoni, care, însuşindu-şi ideile necesităţii istorice, dansează călcînd peste vieţi omeneşti. In alte împrejurări, un american povestea cum satele erau distruse cu tractorul şi ţăranii erau alungaţi, puşi într-un camion care costa şaptezeci şi cinci de dolari şi trimişi într-o ţară a speranţei, California, unde fructele putrezeau pe jos, neculese, şi nici nu era voie să fie culese, din raţiuni cu neputinţă de înţeles. Natura îşi revărsa roadele asupra pămîntului în timp ce un ţăran, ameninţat să moară de foame, era salvat de o ţărancă, de sînul căreia era atîrnat ca un sugar. Imagine literară forţată, specifică prozei americane, dar care nu exprimă mai puţin realitatea cumplită a dispariţiei clasei ţărăneşti, pe o planetă pe care progresul tehnic n-ar trebui să trăiască din destrămarea unei structuri de viaţă veche de mii de ani.
Cine ne impune această cursă, ale cărei consecinţe nu sînt pe deplin previzibile? înainte de a lăsa în suspensie această întrebare, e cazul să privim realităţile în faţă. Ţările cele mai puternic industrializate, şi care au eliminat clasa ţărănească din arena socială, furnizează cantităţi fantastice de alimente (carne şi cereale) ţărilor care posedă, încă, o clasă ţărănească, după care ni se rupe inima.
Revenind la literatură îmi amintesc de un erou considerat de Moromete cu îngăduinţă, şi pe care-l cheamă Năstase Besensac. Era un om nevoiaş din toate punctele de vedere. Asta se petrecea acum treizeci de ani, cînd Năstase trebuia să se însoare. Cum s-a însurat şi cum a trăit acest erou nu e interesant. Astăzi, însă, Năstase Besensac, care e un personaj real, are televizor, în faţa acestei realităţi brutale, îmi trebuie timp să reflectez înainte de a mai scrie ceva despre ei: Pentru că, iată, ăsta e ţăranul din zilele noastre, dacă mai poate fi numit astfel...

CĂRŢILE DEASUPRA APEI

Ca oricăruia dintre noi, ştirea nu mi-a venit dintr-o dată ca să arate amploarea catastrofei, ci într-un mod răsfrînt şi treptat.
Pentru un om care trăieşte în sfera închipuirii cum este scriitorul, astfel de catastrofe, de cele mai multe ori, prin brutalitatea lor, îl readuc la realitatea reală şi îl pun în situaţia să-şi dea seama de limitele artei sale. Într-adevăr, la ce mai folosesc cărţile cînd ele plutesc pe apă? Cel care le scrie se poate simţi micşorat şi se poate întreba cum să-şi ajute semenii, ce să facă pentru ei, cînd el nu ştiuse decît să scrie. Şi aici, deodată, în ciuda acestor adevăruri, putem înţelege valoarea incalculabilă a artei. Cărţile, în mod fizic, se distrug. Bibliotecile pot fi luate de vîltori. Dar în acele clipe, în conştiinţa oamenilor, opera de artă îşi arată consecinţele fără greş: ea a cultivat în oameni curajul, spiritul de sacrificiu, solidaritatea, abnegaţia, bravura, eroismul şi înfruntarea bărbătească a morţii.
Există totuşi o artă care s-ar putea simţi umilită în astfel de împrejurări? Este oare adevărat că muzele trebuie să tacă? Pentru a răspunde la această întrebare e cazul să ne imaginăm următorul tablou pe care nici nu ştiu dacă nu cumva l-am văzut: este vorba de apă, de foc sau de cutremur. Un privitor, plasat la o anumită înălţime, vede imediat ce ar trebui să facă acei oameni care răcnesc în chinurile cataclismului sau aleargă care încotro, nici măcar cuprinşi de panica ― panica poate fi justificată! ―, ci de dezordine, neînţelegere, risipire a forţelor, neputinţă generală, prin dislocarea nucleului solidarităţii umane. Iată nişte oameni cu totul nepregătiţi în faţa surprizei! zice privitorul. Cum e posibil acest lucru? zice tot el. Cum au trăit aceşti oameni înainte? Cum de nu-şi dau seama că dacă ar fi uniţi şi organizaţi, cei care nu sînt loviţi n-ar sta cu mîinile în buzunare, pe ideea că la ei n-a venit? în ce constă civilizaţia acestei colectivităţi? zice privitorul mai departe.
Colectivitatea din tabloul în discuţie, i-am putea noi răspunde, este una dintre acele colectivităţi în care artele ori au dispărut, ori au fost înlocuite cu jocuri abstracte ale imaginaţiei. E frumoasă imaginaţia în artă? Este splendidă. Poate ea lipsi? Dacă lipseşte, arta a murit. Dar arta nu e numai atît. Ea este deplină şi misterioasă cînd cumulează puterea imaginativă a sufletului uman şi aspiraţia omului spre perfecţiune morală.
Cine n-a fost cutremurat pentru totdeauna citind o scenă în care o fetiţă, chinuită de nişte oameni străini care o creşteau, era trimisă în miez de noapte într-o pădure să aducă apă, să adape un cal? în clipa în care se lupta cu imensa găleată, o mînă apucă toarta şi fetiţa simte cum găleata devine uşoară, îşi ridică privirile şi vede un bărbat blînd care îi spune cuvinte liniştitoare. Milioane de oameni care au citit această scenă, chiar dacă au uitat concretul ei, au păstrat în schimb sentimentul născut în ei, în clipa în care au citit, şi care îi va face ca aproape totdeauna să fie alături de un copil aflat în primejdie. Puterea sentimentelor o dată născute nu va fi ştearsă de nici un dezastru. Arta care a dat naştere unor simţăminte atît de adinei nu se va simţi umilită niciodată.
Astfel îmi spuneam în timp ce vizitam la Sighişoara distrusa stradă a Clujului şi în timp ce vasul-amfibie mă ducea pe deasupra satului înecat Vădeni, de lîngă Brăila.
Mă aflu pe cheiul portului Galaţi. Apa este la doi paşi. Digul format din nisip, crengi de copaci şi saci cu pămînt îmi dă sentimentul că totul s-a aranjat. Forfota din gara fluvială este cea obişnuită. Aproape de intrare îmi atrage atenţia o femeie cu un copil în braţe. Este bine îmbrăcată, iar copilul arată sănătos. Numai faţa femeii seamănă cu a celor care s-au ridicat după o mare febră. Buzele arse, nările spuzite, ochii puţin albiţi. Fără cuvinte multe, spune că e din Baldovineşti sau, mai bine zis, că a fost din Baldovineşti, unde se dusese să scape de inundaţiile frecvente din satul Pisica şi-şi făcuse o casă. Acum, această casă din Baldovineşti, cu sat cu tot, e ştearsă de ape. Nu a salvat nimic, decît copiii. Toate acestea spuse fără cel mai mic tremur în glas, ca şi cînd ar fi întîmplări dintre cele mai obişnuite. A fost, a făcut, a dres.
Mă aşteptam să mă îndepărtez de ea, avînd şi eu aceeaşi stare de spirit. Şi cu toate acestea, şi nu numai pe mine, după cîţiva paşi, m-a lovit emoţia cumplită. Apropierea a fost bruscă. Distanţele au pierit, fiinţa pe care ai avut-o în faţă parcă ţi-e soră sau mamă. Dar oare nu aşa ar trebui să se întîmple tot timpul? Trebuie oare să vină o nenorocire ca să ne simţim atît de apropiaţi şi să avem vie în minte ideea că, înainte de a fi orice-am fi, sîntem oameni?
Aceste surori ale noastre îţi spun fără cuvinte că-şi vor aduna copiii împrăştiaţi, că o vor lua de la capăt, cu aceeaşi linişte pe care le-o dă instinctul vieţii, care la ele, femeile necăjite ale acestui popor, s-a transformat în datorie morală, în care ele înţeleg că trebuie să trăieşti nu numai pentru că îţi place, ci şi pentru că trebuie să trăieşti.
La fel de nepregătit m-a găsit şi imaginea de ansamblu a Brăilei şi Galaţiului, unde viaţa se desfăşoară normal şi unde am aflat că în acele zile, cele mai grele, cînd nu numai apa ameninţa, ci şi vîntul, care, pe lîngă valurile distrugătoare, îi împiedica pe oameni să lucreze spulberîndu-le pămîntul din lopată, oamenii au ţinut, în apa pînă la brîu, concret, cu spatele lor, digul care se spărsese. Au stat în această poziţie atîta timp cît a fost nevoie ca să fie refăcut. Pentru mine această imagine constituie simbolul rezistenţei noastre. De ce? Pentru că ne asumă şi pe noi, şi ne recunoaştem astfel în el, ca indivizi şi ca naţiune; pentru că, poate, aşa, va face din noi nişte oameni totdeauna treji, cu puterea de a răspunde fără panică oricărei surprize.

NEOBOSITA INVENTIVITATE A TIPULUI INFECT

Îmi vine în minte o întîmplare pe care n-am s-o folosesc niciodată în literatura de ficţiune, pentru simplul motiv că face parte din acele incidente de viaţă pe care oricum ai încerca să le filtrezi, sensul lor, pe care îl ştii numai tu, scapă cititorului, şi nu rămîne pe hîrtie decît un fapt brut şi inestetic. De aceea am s-o povestesc aici cu sentimentul riscului: întîmplarea mea s-ar putea să nu placă.
În grupul nostru, pe cîmp, era un băiat care tot timpul îi trîntea pe ceilalţi. Eu îmi dădeam seama că alţii erau mult mai tari decît el, şi chiar eu însumi, dar nu înţelegeam de ce se lăsau. Chiar şi eu mă feream de el şi refuzam lupta. Pînă într-o zi, cînd prea de tot am fost provocat şi n-am mai putut evita ciocnirea. Lupta a început, şi toţi ceilalţi s-au strîns în jurul nostru, îmi dădeam seama că era adevărat tot ceea ce ştiam eu. Din mişcările şi felul în care se lupta adversarul meu, simţeam că în curînd îl voi trînti la pămînt. Am văzut însă deodată, chiar în momentul îii care mă pregăteam să-l dobor, că mişcările lui nu mai erau ale unui om care luptă. De pildă, nu mă mai ţinea decît cu o mînă, ca să arate celorlalţi, ce? Că dacă-l dobor să poată spune că n-a luptat decît cu o mînă!
Iar chipul său căpătase o expresie de paiaţă. Ce vroia să spună? Vroia să-i facă pe ceilalţi să rîdă în toiul luptei. Iar dacă l-aş fi pus jos, ce adică, să se considere că, din moment ce el se strîmba aşa, rezultatul luptei nu mai avea valoare?
Mi-am dat seama într-o clipă de toate acestea, dar m-am hotărît să merg pînă la capăt. Atunci, însă, asemeni unei lighioane care nu ştia să se apere decît într-un singur fel, eliminîndu-şi, de pildă, conţinutul intestinal, adversarul meu a împuţit aerul. Ceilalţi au izbucnit în hohote de rîs. Lupta a încetat. Înverşunarea mea s-a transformat în silă şi ruşine. Dar mai cu seamă în uimire: cum a putut el inventa un asemenea procedeu infect, într-un moment în care ar fi fost cu neputinţă să mai evite înfrîngerea?
...Era o luptă de copii, pe un cîmp plin de verdeaţă, idilic. Dar de atunci mi-a rămas un reflex: nu mai pot intra într-o luptă în care adversarul, la un moment dat, începe să dea semne că inventivitatea lui în a evita înfrîngerea nu va ocoli nici maimuţăreala şi, în ultimă instanţă (chiar dacă nu în aer, ci pe hîrtie!), nici crearea unei atmosfere pestilenţiale.

SPIRITUL PRIMAR AGRESIV ŞI SPIRITUL REVOLUŢIONAR

Niciodată, poate, spiritul primar agresiv n-a avut o bază de idei mai solidă ca în această jumătate de secol. Numesc spirit primar agresiv, în accepţia pe care o capătă pentru mine în contextul contemporan această noţiune, acea mentalitate sau acea stihie care apare în timpul unor intense frămîntări sociale şi care tinde să conteste valorile spiritului. Să le înlocuiască cu ce? Cu nimic! Se poate trăi mai bine şi mai liniştit şi fără ele.
Din partea unei culturi occidentale trecute de apogeu, spiritul primar a fost servit de către grosul acelor intelectuali numiţi „de stînga" (dar care n-au aderat niciodată la partidul comunist), în fond nihi-lişti, printr-un tir neîntrerupt împotriva tuturor valorilor zise burgheze, a tuturor noţiunilor care consacrau o viziune despre lumea stabilă şi o morală nezdruncinată. Poziţia a fost denumită întîi cu un înţeles existenţialist „angajare", şi în numele ei chemat la judecată Flaubert, care a fost făcut responsr ii de represiunea Comunei din Paris fiindcă n-a luar atitudine în timpul acelor evenimente. Astăzi poziţia se numeşte mai simplu şi mai modest: „contestare". Gesturile care o ilustrează nu sînt însă mai puţin spectaculoase chemării în judecată a lui Flaubert (care,
În treacăt fie spus, a mai apărut o dată în faţa unei instanţe, de astă dată una adevărată, ca să dea socoteală de concepţia sa morală în crearea Doamnei Bo-vary). Acelaşi Jean-Paul Sartre, căruia îi place să se creadă „revoluţionar", ridică în slăvi într-o enormă prefaţă care atinge proporţiile unui întreg volum de aproape cinci sute de pagini un scriitor foarte cunoscut acum în Franţa, Jean Genet, numindu-l fără glumă sfînt şi martir. In ce constă martirajul acestui talentat scriitor? în hoţie, care îl duce la închisoare, la care aspiră ca la un rai fiindcă numai acolo găseşti exemplarele cele mai „splendide", mai „sfinte" de criminali pe care îi poţi iubi şi admira. Îi plac lui Sartre toate acestea? Judecînd după neuitatul său personaj Autodidactul din La nausee, nu ne vine să credem. Dar insistînd în lectura prefeţei sale, altfel destul de indigestă, aflăm explicaţia exaltării sale nemăsurate, „revoluţionare", faţă de opera lui Jean Genet: cică, chipurile, această lume a pegrei celei mai abjecte, cu care se confundă ca într-o beţie, fără posibilitate de iluzionare din partea cititorului că ar fi vorba de vreo parabolă, liricul ei creator, şi faţă de care imprecaţia şi viziunea neagră a lui Celine par de un inocent şi roz sentimentalism, ar fi, după domnul Sartre, o contestare. Contestare a cui? A lumii burgheze, fireşte, a cui altcuiva?
Am citit în aceste recente luări de atitudine practice în sprijinul studenţilor în grevă din Franţa, în care se afirmă de dragul de a fi purtat pe braţe de „katan-ghezii" de la Sorbona, nici mai mult, nici mai puţin că nimic nu se poate învăţa decît contestînd şi autocon-testîndu-te. Cohn-Bendit, un tînăr fantast şi fascinat de ideea de a vedea fluturînd peste toate edificiile din lume, în locul drapelelor naţionale, „care sînt făcute ca să fie sfîşiate", drapelul negru al anarhiei, devine astfel eroul acestor timpuri, adulat şi ridicat în slăvi de către nişte intelectuali exasperaţi într-un fel straniu de apăsarea propriilor lor tradiţii de cultură şi civilizaţie.
Acestea sînt izbucniri. Apoi apele se retrag şi apare un fel de năuceală, şi mulţi se întreabă: am făcut-o din entuziasm sau din prostie? Este într-adevăr responsabil Flaubert de represiunea Comunei din Paris, sau nu mai ştim ce să mai spunem şi ce să mai facem pentru a ne detaşa de secolul al XlX-lea din ale cărui idei încă ne hrănim?
Fenomenul l-am cunoscut şi noi, în alte condiţii şi cu altă coloratură, într-o cultură încă departe de a-şi fi atins apogeul. Valorile au fost, de asemenea, supuse unui tir neslăbit, timp de un deceniu, şi aduşi la judecată scriitori clasici şi contemporani care n-au înţeles cutare ridicare a ţăranilor, sau cutare manifest muncitoresc care se produsese în timpul existenţei lor, spu-nîndu-se chiar şi atunci cînd realităţi biografice şi de istorie literară constituiau o dovadă că acel clasic sau contemporan nu avusese cum să devină partizan al ideilor lui Karl Marx: cu atît mai rău pentru el, îl vom scoate din manualele şcolare şi îl vom rade din conştiinţa publică. Nu erau excluse nici atitudini marcate de un comic imens cînd se făcea din opoziţia de idei cu un mare clasic o chestie personală. Un scriitor, de pildă, pe vremea cînd era critic, se exprima în felul următor: „Sînt foarte supărat pe Titu Maiorescu şi n-o să-i iert niciodată că..." Urmau nişte idei care i se atribuiau marelui om de cultură. Dacă e să ne gîndim că valorile trăiesc în cărţi şi în conştiinţe, asta înseamnă că fostul critic era supărat nu pe Maiorescu, căruia puţin îi păsa de el, ci pe cărţile lui şi pe cei care le preţuiau, susţinînd astfel, fără voie, curentul de opinie al spiritului primar agresiv care cerea smulgerea lui Titu Maiorescu din spiritualitatea noastră.
Era adusă creaţia pe terenul gîndirii celei mai vulgare, atribuindu-i-se literaturii, din oficiu, un caracter popular şi un romantism menit să împiedice, în numele unei viziuni a viitorului, explorarea prezentului, a cărui descripţie era proclamată doar în teorie. Toţi doream să creăm o literatură revoluţionară, să profităm de ştiinţa relaţiilor sociale, aşa cum a folosit-o Marx în studiile sale, şi să ne formăm propria noastră gîndire. Şi atunci: Cum?! Propria noastră gîndire?! Cum proprie? Şi pentru ca o astfel de erezie „duşmănoasă" să nu prindă rădăcini, se intensifica şi mai tare, cu toate mijloacele presei, radioului şi ale editurilor, tirul asupra valorilor. Nu era vorba nici pe departe de o necesară şi mereu actuală confruntare a vechilor valori cu spiritul revoluţionar al timpurilor noastre (confruntare care nu le micşorează puterea de atracţie în conştiinţa prezentului, dacă sînt adevărate valori, şi confruntarea, una adevărată, care nu falsifică înţelesurile operei confruntate, dimpotrivă, le sporeşte strălucirea, prin lumina puternică în care o concepţie nouă despre lume le pune), ci o acţiune de discreditare a valorilor prin aducerea lor la spiritul comun al înţelegerii vulgare, anulatoare. Cine se îngraşă în acest timp şi din toate acestea? Spiritul revoluţionar? Nu, spiritul revoluţionar trăia din alte surse, fără intermediari. Se îngraşă spiritul primar agresiv căruia îi place să afle că nu mai există valori, că creaţia literară e o excrocherie, iar inspiraţia o postură ridicolă.
Lui Gorki, „părintele" realismului socialist, care văzuse şi trăise multe în viaţa lui, i-a fost dat să cunoască, într-o întîmplare memorabilă, spre ce limite extreme poate ajunge spiritul primar dacă îl laşi să înflorească. Se organizase în 1924 sau 1928 la Nijni-Novgorod o demascare religioasă prin arătarea reală a producţiei de moaşte la care se dedau în secret călugării. Avusese loc totul la un bîlci tradiţional şi se luaseră şi oarecare măsuri de păstrare a ordinii, autorităţile crezînd că vor fi tulburări, că adică acei pravoslavnici care mai cred în moaşte se vor scandaliza de faptul că s-a îndrăznit să se meargă cam departe. În loc de asta, populaţia se uita foarte curioasă şi se minuna în cea mai deplină linişte de ceea ce i se dezvăluia. Ia uite, domnule, ziceau, va să zică aşa, cu oase pisate amestecate cu untdelemn fabricau preoţii sfintele moaşte, şi nu că erau ele adevărate, ale Sfîntului Antoşa sau ale Sfîntului Pantelei! Ţţţţţ! Gorki, nedumerit de această reacţie, s-a apropiat de unul şi l-a întrebat: Ei, ce credea, era bine sau era rău ce se făcuse? „Foarte bine, i-a răspuns acela, bine aţi făcut că aţi arătat cum e cu popii. Acuma ştiţi ce ar fi bine?" Şi aici marele scriitor, autorul Spovedaniei, şi-a ascuţit atenţia să nu-i scape nici o nuanţă adevărată, autentică, venind de la izvorul nesecat al intuiţiei primare, despre ce ar fi bine de făcut de aici înainte pentru a împinge şi mai departe spiritul revoluţionar: „Să-i luaţi acuma, a zis acel ins, la rînd şi pe medici, şi pe ingineri şi să arătaţi cum e şi cu ei..." Iată de ce îi trebuie atîta timp spiritului revoluţionar ca să învingă şi de ce sîntem supuşi atîtor erori încer-cînd să ni-l însuşim: spiritul primar agresiv şi apoi spiritul anarhic, de negaţie, înfloresc şi ele pe terenul liber al marilor răsturnări, şi nu o dată, în istorie, asistăm la stingerea temporară a spiritului revoluţionar şi la înflorirea, nu chiar efemeră, a celor două din urmă. Şi nu o dată ne trezim, crezînd că sîntem revoluţionari, susţinînd cu exaltare tezele spiritului primar a cărui grosolănie şi agresivitate le confundăm cu ardoarea şi fermitatea altitudinii. Iar intoleranţa obtuză şi ameninţarea brutală le contemplăm cu stupoare, dar şi cu o secretă convingere că spiritului filistin mic-burghez, care ne însoţeşte în revoluţia socialistă, şi spiritului reacţionar burghez, împotriva căruia luptăm să-l eliminăm, nu li se cuvine ceva mai bun, asta merită, fără să ne dăm seama că nu spiritul filistin mic-burghez şi nici spiritul reacţionar burghez cad victime, ci marile va-lori clasice şi contemporane, şi pînă la urmă noi înşine, cînd e prea tîrziu să ne mai putem apăra şi trebuie să ne degradăm în triste, sumbre şi isterice palinodii. Falsa ardoare a dat naştere la scene mari, demne de o mare literatură. Dacă cei care le-au trăit ar fi ţinut fie şi un jurnal, sau pur şi simplu şi le-ar rememora astăzi, scriind amintiri sau făcînd mărturisiri literare, am putea astfel înţelege multe din enigmele timpului. De ce, de pildă, cutare scriitor se ridica împotriva chiar a celui care îl apăra în şedinţă publică de atacurile spiritului primar agresiv, zicînd: „Tovarăşe... pe ce drum vrei să mă împingi?" Cu alte cuvinte, cum de îndrăznea apărătorul să-l abată de pe drumul „sănătos" pe care se afla în tovărăşia spiritului primar agresiv, care stîrnea în el nehănuite porniri masochiste? Luarea unei atitudini era deci în primul rînd blamată chiar de victimă. Scena a avut loc aievea şi riscă să se înece în uitare dacă eroii ei nu-i vor scoate la suprafaţă cadrul, ambianţa, stihia care îi stătea în spate. Fenomenul însă nu se produce, vreau să spun, nu apare nimic. Asta înseamnă că terenul nu e încă cu totul degajat în conştiinţa noastră.
Fiindcă abia ieşiţi dintr-un deceniu în care ne-am afirmat luptînd uneori lipsiţi de cele mai elementare arme împotriva spiritului primar şi demagogic, care se lăfăia agresiv şi pusese stăpînire pe multe poziţii cheie, de unde pîndea rînjind cu cinism manifestarea creatoare, am intrat în altul, în care pe lîngă continuitatea pe care o aduceam cu literatura dintre cele două războaie ― şi nu e cazul să citez aici reuşitele reveniri ale unui Arghezi, Camil Petrescu, M. Sadoveanu (nu Mitrea Cocor şi nu încă altele, dar desigur Nicoară Potcoavă), George Călinescu, Z. Stancu, Geo Bogza, E. Jebeleanu, fără să mai vorbim de generaţia mea, zisă de mijloc, care a debutat şi apoi s-a manifestat din plin în acelaşi deceniu ― mai aduceam cu noi, pe lîngă creaţia propriu-zisă, şi victoria împotriva spiritului primar agresiv, ale cărui cetăţi, apărate adesea cu arme inexpugnabile, a trebuit să le cucerim rînd pe rînd şi nu fără victime. Ce-au înţeles din acest proces şi din aceste victorii înduioşaţii admiratori ai lui Radu Gyr, care au tresărit la un moment dat? Sînt gata s-o ia la goană cu călcîiele sfîrîind la cea mai mică adiere agresivă a spiritului primar şi să se transforme rapid în şi mai trişti comedianţi ai principialităţii ca cei din deceniul trecut. Spectacolul ar merita pînze epice.
Îmi amintesc că prin anii 50 presa literară şi paginile de literatură şi artă din ziare se luptau din greu cu „teoria aşteptării", care, chipurile, îi împiedica pe scriitori să scrie despre contemporaneitate. Se zicea că marii scriitori s-au băgat totdeauna în miezul evenimentelor şi că zadarnic aşteaptă unii sub vraja acelei teorii, fiindcă „muncitorii nu aşteaptă". Sugestia era că în cele din urmă timpurile istorice pe care le trăiam vor sfîrşi prin a se dispensa de acei încăpăţînaţi care stau şi aşteaptă şi că vor pieri împreună cu teoria lor, i acea pretinsă „distanţă" fără de care, vezi, dragă Doamne, nu puteau ei să scrie. Şi aşa cum au arătat irenimentele, dispensarea aceea a şi venit, şi era neverosimil şi tragic să-l vezi pe Mihail Sorbul, autorul ztimei roşii şi al Dezertorului, asociindu-se cu un oarecare redactor „înarmat ideologic", ca să scrie o nouă piesă: bietul Mihail Sorbul venea adică cu talentul? iar luminatul redactor venea cu orientarea. Oamenii din realitatea reală sînt ghidaţi de întîmplări implacabile şi pline de substanţă, nu sînt eroi de romane fade, produse ale unei imaginaţii excitate. Închipuiţi-vă: Mihail Sorbul, la vîrsta lui, era şi el convins de necesitatea unei literaturi revoluţionare şi voia s-o facă. A scris chiar o nuvelă, Meeting, care mi-aduc aminte că a şi plăcut.
Au trecut de atunci aproape douăzeci de ani, în acest timp am fost, vrînd-nevrînd, în miezul evenimentelor, am cunoscut personaje şi întîmplări memorabile. Am fost eroi, şi nu spectatori. Ştim multe. Şi s-a creat şi „distanţa" aceea necesară pentru a putea descifra în linişte sensul tuturor răsturnărilor. Iar ideile care domină perioada noastră de acum nu mai alimentează spiritul primar agresiv şi intolerant de altădată.
A pierit stihia care alimenta falsele mituri atît de dragi spiritului primar şi cu ajutorul cărora îşi făcea jocul.

SCRIITORUL Şl MARILE SEISME

Există puţini scriitori care să presimtă marile seisme imediate care îi aşteaptă pe oameni. Cînd sînt, istoria ne spune pe urmă că ei le-ar fi pregătit prin opere. Este explicaţia pe care totdeauna o dau istoricii despre evenimentele petrecute. În realitate, lucrurile nu pot avea mereu, la bază, acest determinism. Cum l-am putea explica? Fiindcă analiza raporturilor sociale în care trăieşte scriitorul nu ne dă totdeauna cheia gîn-dirii sale artistice şi nici filozofice. Aşa înţelegem de ce nu se poate decît în mod cu totul excepţional ca gîndirea unui filozof să fie pusă în practică de el însuşi. Rareori cel ce-a gîndit înţelege pe cel ce pune în practică această gîndire. Rousseau i-a înflamat, prin ideile sale, spiritul tînărului Robespierre. Dar nu e exclus ca, dacă Rousseau ar fi apucat zilele revoluţiei, elevul său să-l fi ghilotinat.
Pentru că, părăsind cazul de excepţie al literaturii franceze prerevoluţionare, în ce măsură, de pildă, scriitorii români dintre cele două războaie au gîndit sau au presimţit marile seisme care urmau? Sigur că, astăzi, istoricii pot să ne explice că în cutare curent literar, întreţinut în cutare revistă, desluşim o ideologie care avea să fie cauza seismelor. Asta poate să pară chiar evident. Este însă discutabil că vreun curent literar a presimţit caracterul dezastruos al celui de-al doilea război mondial.
Să ne referim la marii scriitori: Sadoveanu cu pri-săcile lui nu presimte nimic, deşi cărţile lui aveau să fie arse, la un moment dat, în piaţa publică. Sîntem miraţi să aflăm astăzi acest lucru. Întrucît povestirile de la „Hanul Ancuţei" puteau stîrni ura sălbatică a legionarilor? Explicaţia trebuie căutată în atitudinea omului, nu în creaţia lui. Dar Liviu Rebreanu? Adam şi Eva, Ciuleandra, Amîndoi, Gorila etc. conţin ele neliniştea prevestitoare de cataclism? Abia Blestemele lui Arghezi ne pot da un mare fior. Descoperim azi în ele un sentiment al apocalipsului. E o lume care se strîmbă, se destramă şi putrezeşte. Efectul se obţine prin aglomerare, care exprimă probabil teroarea resimţită de poet la apropierea cutremurului. Dar asta e interpretarea noastră de acum.
Mai degrabă oamenii de rînd au avut presentimentul viitorului dezastru. Prin ce? Prin neliniştea morală provocată, poate, de sentimentul păcatului, al insuficientei credinţe, al culpei: nu trăim bine, viaţa noastră) nu e curată, nu e frumoasă, o să plătim pentru asta.
Mulţi, judecînd strict raţional, au condamnat „fenomenul Petrache Lupu" pe motiv că a fost organizat de preoţi, ca să exploateze credinţa naivă a maselor. Iar prin faptul că, astăzi, Petrache Lupu e un cooperator obişnuit, unii vor să spună că totul a fost o farsă. O fi fost! Dar ceea ce am văzut eu, acolo, nu era nici o farsă, chiar dacă documentele ne pot demonstra că specularea întîmplării a fost organizată de sus, fie pentru întărirea autorităţii bisericii, fie, pur şi simplu, ca o diversiune.
Am plecat din Siliştea-Gurneşti, cu căruţa, cu părinţii mei, să-l vedem pe sfînt. Era în 1937, cred. Nu voi spune ce am văzut, n-am acum paleta pregătită ca să descriu terifiantul spectacol oferit de bîjbîiala orbilor, bestecăitul ciungilor şi al paraliticilor, care singuri prin numărul lor ofereau o imagine infernală; mi-a rămas însă în minte mulţimea de mii de oameni, adunată pe o cîmpie lîngă Dunăre să-l aştepte pe vestitul cioban. Un fapt era neîndoielnic: tînărul om fusese mut şi povestea că în urma unei vedenii, a apariţiei unui „moş" în singurătatea sa de păstor, îşi recăpătase graiul. Că i s-a sugerat că acest „moş" era Dumnezeu n-are acum nici o importanţă. Mulţi au avut astfel de viziuni şi cu toate acestea n-au ajuns celebri ca acest modest cioban. De ce? Pentru că mulţimea, pe care am văzut-o aşteptîndu-l, avea nevoie de o soluţie. Mulţimea, în acei ani, în 1937, avea sentimentul apocalipsului care se apropia, al sfîrşitului lumii, cînd războiul, cu crimele lui nemaivăzute şi abominabile, avea să se rostogolească şi peste pămîntul nostru. Acest sentiment obscur trebuia într-un fel sau altul să fie canalizat. Şi Petrache Lupu, l-am văzut cu ochii mei, s-a urcat într-un fel de prepeleag şi a zis aşa: „Fraţilor, l-am văzut pe moşul! Şi mi-a spus că o să trimeată pe pămînt o stea cu patru colţuri care să aibă la un colţ apă, la altul foc, la altul cenuşă şi la altul întuneric. Focul are să vă ardă să vă facă cenuşă, să vie pe urmă apa să spele pămîntul şi apoi să cadă întunericul. Fraţilor, sînteţi păcătoşi! Mai faceţi?"
Mulţimea care stătea în genunchi a răspuns într-un murmur plin de groază: „Nu mai facem!" „Mai faceţi?" a repetat profetul. „Nu mai facem!"
„Mai faceţi?" i-a biciuit din nou ciobanul cu glasul lui, a cărui sîsîială devenise şuierătoare.'"
„Nu mai facem, aaaa!" i s-a răspuns iarăşi, după care tînărul păstor s-a dat jos din prepeleag, ne-a zis să stăm toţi pe două rînduri şi a trecut printre noi, punîndu-ne fiecăruia mîna pe cap.
Astfel de fapte exista mereu în popor. Dar nu totdeauna capătă dimensiuni în conştiinţa colectivă. La noi în sat, mi-aduc aminte că într-o zi, să fi fost prin 1930, ne-am pomenit într-o dimineaţă în casă cu o muiere care ne-a anunţat: „Nea Tudore, ţaţă Joiţo, aţi auzit?" „Ce?" „Peste trei zile se răstoarnă pămîntul! Pusei de mămăligă, zice, şi venii să vă spun." „Ce vorbeşti, zice tata, vreţi să muriţi sătui?!"
Era o viziune apocaliptică pură, apărută ca expresie a unei terori fără nume. S-a răspîndit în tot satul, a ţinut trei zile, şi cum a treia zi pămîntul nu s-a răsturnat, lumea şi-a văzut mai departe de vite şi de copii.
Asta nu înseamnă că scriitorul trebuie să se transforme într-un soi de Casandră (prevestitoare de rele). Dar să dea glas neliniştii morale a maselor, asta este, între altele (în ciuda gratuităţii artei!), pe deplin posibil. Este, pe lîngă căutarea sensului existenţei, o condiţie a marii literaturi, a universalităţii ei.

OAMENI CUNOAŞTEM?

Trebuie să mărturisesc că nu văd în Bucureşti în dteva luni atîta lume cîtă văd în cîteva zile ori de dte ori mă duc pe la mine prin sat. E cazul să exprim aici o îndoială cu privire la formula de existenţă a orăşeanului comparată cu aceea a omului care trăieşte într-un sat. Trebuie să te saturi de oraş ca să începi să reflectezi la modul de viaţă în comunităţi mici, în care individualismul e moderat de privirea vecinului sau de ochii uliţei, care te vede cînd pleci de-acasă şi cînd te întorci. Dacă nu eşti atent, ţi se aud şi şoaptele, fără să mai vorbim că toată lumea ştie cum îţi creşti copiii, cum te porţi cu părinţii şi cum îţi iubeşti nevasta. Asta e foarte rau, ar zice cineva înspăimîntat de ideea că viaţa sa personală s-ar desfăşura ca pe o scenă, ca pe un podium imens, în care fiecare ar fi şi spectator şi actor.
Ia să vedem, ce rău e aici? în primul rînd că marile spaime ale individualistului se diminuează şi caracterul devine mai ferm. N-ai să vezi decît foarte rar un om cu faţa schimonosită, în timp ce la Bucureşti mi-e dat să întîlnesc zilnic oameni dominaţi de o psihologie obscură, care îşi schimbă o hotărîre luată de trei ori pe zi, iar culoarea feţei de trei ori pe minut. Acest chip schimonosit nu este expresia unei complexităţi de conştiinţă, cum credea Lovinescu sau Camil Petrescu, ci, aşa cum am spus, a unui individualism iremediabil, mascat cel mai adesea, dar care în cele din urmă tot iese la iveală cu o violenţă cu atît mai mare cu cît a fost mai mult comprimat. Calomnia şi intriga, care îl însoţesc, abile şi rafinate, dar cel mai adesea grosolane, îl împing pe omul chinuit de obsesia propriei sale personalităţi pe un drum făiră întoarcere, agravat de faptul ca aproapele său cu care intră în conflict nu e pe aceeaşi stradă cu el şi nu iese în aceeaşi piaţă. Omul e silit să-şi suporte mai singur aici întreaga povară a deciziilor sale, decît acolo, unde ceilalţi îţi corectează paşii prin simpla existenţă colectivă.
În al doilea rînd, cimitirul e mai aproape de vederea omului, şi perspectiva lui îl face pe om mai senin, fiindcă ştie ce-l aşteaptă. Cu alte cuvinte, omul îmi pare într-o astfel de colectivitate mai liber, în timp ce în marile aglomerări se crede nemuritor. Or, cine nu-şi cunoaşte condiţia e mai robit de ea, mai captiv, prins cum e într-un program de ucidere a timpului care îl abate fără greş de la reflecţie şi cîştigarea unui echilibru biruitor. Mă feresc să vîr în toate acestea soarele şi spaţiul, zăpezile şi alte elemente, în mijlocul cărora copiii noştri ar creşte apropiaţi de natură şi bine adaptaţi pentru lupta cu mediul. Argumentaţia mea ţinteşte numai individualismul feroce, care se hrăneşte nestingherit din inimile unora dintre noi, în singurătatea blocurilor confortabile sau nu, în care ne refugiem zilnic, şi din care zadarnic năvălim tot zilnic deambulînd pe străzi şi bulevarde, în căutarea, cine ştie, a unei fraternităţi, după care tînjim! Acolo, omul e acasă pe orice uliţă, îl găseşti peste tot: ce faci, Ilie, ce faci, Gheorghe? Şi nu se poate să nu simţi o cumplită invidie cînd te uiţi şi le vezi privirile licărind de o mare şi mereu proaspătă încîntare, intensă şi aproape inexplicabilă, secret, poate, al dezvăluirii sufletului, al deschiderii uşilor lui ascunse, eliberînd spiritul de patimi şi oferindu-i satisfacţia contemplării. Aşa-zisa disimulare, de care s-a vorbit, e o observaţie adevărată, dar dinafară. Ei între ei nu cunosc aceste ziduri ale inco-municabilităţii. Omul se uită la om şi se bucură, iată o descoperire pe care uitasem s-o mai fac! Şi să nu credeţi că în acest sentiment nu intră sau se ignoră ceea ce a cucerit omul care trăieşte în marile aglomerări, gravitatea pe care o dă lupta pentru existenţă, ironia în observarea moravurilor, conversaţia sclipitoare, curiozitatea avidă pentru viaţa planetei. Au televizoare şi aparate de radio.
Îmi vine în minte ideea să fac o statistică simplă şi să întreb pe unul de-acolo şi pe unul de-aici, cîţi oameni cunoaşte fiecare. Cîţi oameni „cunoaşte", şi nu cîte „cunoştinţe" are. Mă tem că lista omului marilor aglomerări va fi mai mică în oameni pe care i-ar cunoaşte şi s-ar bucura să-i vadă zilnic, şi lungă de tot felul de cunoştinţe pe care nu doreşte să le vadă decît din cînd în cînd. Şi dimpotrivă la cel de acolo, a cărui listă mă tem că ar fi mai bogată în oameni pe care chiar dacă nu doreşte să-i vadă zilnic îi vede totuşi prin forţa lucrurilor şi reuşeşte să facă din această condiţie, de care mulţi fug îngroziţi, o mare victorie. Iar lista cunoştinţelor ar fi albă.

PERSPECTIVA DE A DEVENI MORALIST

Văd cu groază perspectiva de a deveni moralist. Nici măcar lui Tolstoi nu-i stă bine cînd spune că o pereche de cizme bine făcute de un bun cizmar sînt mai utile omului decît un roman, sau că Simfonia a IX-a de Beethoven nu e bună fiindcă nu conţine nici un mesaj creştin.
Morala constituie pentru artă o primejdie pe care mulţi o subestimează, arta se apropie mai mult de natură prin cruzimea ei infantilă decît morala, care e creaţia spiritului uman matur, împins de nevoia de a pune ordine în viaţa afectivă şi a ţine în frîu instinctele. Uneori ea devine necruţătoare, tinzînd la suprimarea totală a instinctelor, ca şi cînd fără ele fiinţa umană ar putea supravieţui.
Un creştinism „fără ieşire" a neliniştit gîndirea noastră europeană ajunsă în faţa descoperirii existenţei, a cărei autonomie faţă de morală trebuia pusă în acord cu divinitatea.
Asta i-a determinat pe unii să afirme că omul e un animal cu conştiinţa bolnavă, dominat de un sentiment tragic al existenţei. Mai înainte danezul Kirkegaard a scris un tratat al disperării, a cărui lectură într-adevăr te poate îngrozi pentru totdeauna. Fiindcă, se spune în el, „creştinismul a descoperit o nenorocire pe care omul n-o cunoaşte, ca om, existenţa: şi asta e maladia mortală". Iar faptul că nu ştim că sîntem disperaţi, că adică sîntem nişte sănătoşi închipuiţi, nu înseamnă că nu sîntem bolnavi de această boală care se aplică eternităţii noastre, chiar dacă murim fără să fi descoperit vreodată acest lucru. Iar cei superiori în conştiinţă sînt superiori şi în disperare, ştiu adică de ea mai mult decît ceilalţi şi nu mai pot şi nici nu e bine să dea înapoi. De ce? Pentru că disperarea ar trebui s-o considerăm un avantaj enorm. A suferi de acest rău al existenţei „ne aşează deasupra animalelor, progres care ne distinge de ele altfel decît numai pe verticală şi este un semn al verticalităţii noastre infinite, sau ,al sublimului spiritualităţii noastre..."
Eroii lui Tolstoi şi Dostoievski porneau deci zadarnic în căutarea inocenţei pierdute. Nu voiau să accepte maladia mortală, turmentaţi de bănuiala că dacă renunţăm la divinitate atunci vom ajunge să gîndim că totul ne este permis.
Nu s-ar putea spune că omul secolului nostru n-a gîndiit şi astfel, dovadă atrocităţile şi ignominiile pe care le-a comis, crezînd deci că poate înfăptui orice nelegiuire, fără să dea socoteală. Totuşi, din călău a ajuns repede victimă, şi astfel a expiat, şi să sperăm că am tras cu toţii din asta destule învăţăminte ca să ne treacă cheful de a le mai comite cel puţin pentru o lungă perioadă de timp. Findcă a gîndi că totul ne e permis, în absenţa unei divinităţi care ne-ar pedepsi, nu înseamnă că scăpăm de pedeapsă. Pierim prin propriile noastre fapte, care declanşează în lume, fără a le mai putea opri, dezordini colosale, care năvălesc apoi asupra noastră cu forţa implacabilă a catastrofelor naturale. Să ne purtăm deci bine ca să nu zdruncinăm un echilibru (creat cu trudă de civilizaţia noastră), între instincte şi raţiune. Şi să nu exaltăm puterea nici a instinctelor, nici a raţiunii, sau să le negăm pe rînd.
Arta nu ne plasează în afara luptei pentru obţinerea acestei armonii la care aspirăm şi care clipă de clipă este pusă în dezechilibru de expansiunea eului nostru, care foloseşte, cu viclenie, cînd instinctele, cînd raţiunea. Opera de artă e seducţie, şi cînd conţine în ea, elemente prea vizibile ale unei morale oricît de fascinante, această seducţie se micşorează. Scriitorii obsedaţi de mari aspiraţii morale sacrifică o parte din seducţia naturală a artei, pîndind însă tot timpul să nu ucidă în ei pe artist, fără de care nici moralistul n-ar mai avea nici o putere de convingere.
De obicei vîrsta ne împinge spre tot felul de rătăciri, semn al slăbirii puterii creatoare. Naiv, scriitorul ajuns la bătrîneţe îşi închipuie că dacă trece el, de pildă, la brahmanism, brahmanismul lui va fi la fel de seducător ca şi opera sa de dinaintea convertirii.
Aşi dori să am prieteni necruţători care să-şi rîdă de mine fără milă dacă, apucînd să îmbătrânesc, aşi deveni un moralist sîcîitor, sau m-aşi apuca, Doamne fereşte, să îmbrăţişez cine ştie ce doctrină sau credinţă care m-ar rupe de viaţa mea trecută şi de eforturile mele care mi-au iluminat tinereţea.

COMPROMISUL CU PRIETENII

Cum se face, cum reuşeşte un român să întoarcă pe dos mănuşa tragică şi s-o arunce în faţă destinului? Dintr-un duşman potenţial îşi face un prieten pe viaţă.
Devenind bucureştean şi debutînd în literatură, eram invitat la cenacluri, la revelioane. Asistam la veselia generală crunt şi plin de orgoliul răspunderii universale pe care o simţeam că îmi apăsa umerii şi părăseam aceste petreceri însumîndu-i pe toţi.
Cum se puteau sclifosi atît de inconştienţi, mă întrebam eu, cînd ştiau totuşi foarte bine în sinea lor că într-o zi vor muri? Ce înţelegeau să facă din viaţa lor? Cum credeau ei că poate fi învinsă această fatalitate? Prin jocuri de cuvinte care îi făceau tot pe ei să rîdă de idioţenia propriei lor gîndiri? Jucau mici scenete, improvizau sau cîntau acompaniaţi de pian, reclame (eram uluit de memoria colosală pe care o aveau în acest sens), şi, pentru ca nimic să nu le turbure cîtuşi de puţin seninătatea sufletească, inventau, inspirîndu-se din Urmuz, jocuri numite, de pildă, Ismailuri, cu ajutorul cărora luau în tărbacă oameni şi idei ale timpului, scriind fiecare, pe o temă dată, lucruri groteşti şi aberante, care constituiau răzbunarea inteligenţei lor sclipitoare faţă de obtuzitatea sau demagogia 50 unora dintre contemporanii lor intelectuali care urcau cu energie şi fără scrupule pe scena socială şi care, dacă ar fi aflat, i-ar fi privat pe aceşti urmuzieni de libertate pentru multă vreme. Aveau însă grijă să distrugă acele hîrtiuţe. Ma mir cum mă suportau între ei, fiindcă după fiecare scandal plecam trîntind uşa şi aveam sentimentul că am rupt cu grupul lor pentru totdeauna. Nu, după un anumit timp mă invitau din nou, ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat. Iar eu mă duceam crezînd de fiecare dată că o să-i găsesc schimbaţi. De unde! Peste ani, şi asta mi se părea formidabil, dădeam peste aceiaşi oameni parcă i-aşi fi văzut ieri. Eî bine, am sfîrşit prin a rămîne prieteni, vreau să spun că n-a devenit nici unul duşmanul meu înverşunat, după cîte figuri le-am făcut la toţi.
Dar fiindcă cititorul aşteaptă de la noi „mărturisiri" literare, e cazul să povestesc că unul din ei era critic literar şi că, în clipa cînd i-am dat să citească acea versiune a primului volum din Moromeţii, pe care mă hotărîsem eu în iarna anului 1955 s-o dau la tipar, i-a trecut prin cap că, în sfîrşit, a venit momentul să-mi plătească şi mie pentru aceste nenumărate figuri pe care i le făcusem, şi iată cum a procedat. Mi-a citit cartea şi, cînd ne-am reîntîlnit, s-a uitat senin în ochii mei şi mi-a spus foarte liniştit şi cu multă grijă să fie clar în expunere şi să înţeleg exact ceea ce dorea să-mi comunice:
― Impresia generală cu care rămîi după lectura romanului dumitale, mi-a zis el, este, întîi, că eroul, acest Moromete, e cam nebun. Încercînd să cauţi explicaţia în ce constă nebunia lui, nu prea reuşeşti. E foarte autentic descrisă şi pare foarte adevărată. Şi atunci îţi vine în minte că o singură explicaţie poate fi: că şi autorul e cam nebun. Acuma, asta n-ar fi o piedică în calea publicării romanului în revista noastră, dimpotrivă, dar, judecat ca roman, nu prea ţine, ţi-aş propune să faci din el nişte nuvele. Ar avea mare succes şi ai fi perfect pe linia întâlnirii din pămînturi, dar cu un registru mai bogat şi mai profund...
„O să găsesc oare altul mai bun ca ăsta care să se priceapă la literatură?" m-am întrebat eu, trecînd fără să fi înregistrat prea bine peste prima parte a spuselor lui. Fiindcă a doua mă interesa.
― De ce crezi dumneata că romanul meu nu ţine ca roman şi îmi propui să fac din el nişte nuvele?
― Păi, uite de ce, mi-a răspuns el ricanînd.
Şi m-am pregătit să-l ascult cu o curiozitate limpede: avea ceva să-mi spună? Era critic literar, sau un simplu veleitar? Era un foarte bun critic literar! Dar avantajul creat de mine prin neacceptarea unei prietenii în stilul pe care mi-l propunea mediul literar a fost decisiv, pentru ca omul din faţa mea nu m-a cruţat nici el şi mi-a spus crude adevăruri, cînd existau suficiente motive să mă copleşească cu elogii, cum tăcuseră alţii.
― Să ştii, i-am spus eu la urmă, că mi-ai dat, rîn-jind, preţioase sfaturi. Păstrează-ţi rinjetele pentru amicii dumitale, cărora sînt sigur că o să le povesteşti cu lux de amănunte cum a decurs întîlnirea, iar eu o să-mi păstrez sfaturile, care n-ar fi stricat să fi ieşit din alt cap. Dar ce să facem! Luăm şi noi ce găsim!
N-a înţeles ce i-am spus şi a citit neîncrezător prima parte a versiunii refăcute, finale, pe care i-am prezentat-o spre publicare. I-a dat drumul, dar a şi scris un articol mic şi reticent în Gazeta literară, ca să poată să scrie pe urmă unul mai mare, în care să-şi arate nemulţumirea că n-am făcut totuşi din romanul meu nişte nuvele. Ce frumoase ar fi fost! Interesante! Era, ca orice critic dotat, tiranic în opiniile lui şi abia la urmă, cînd a citit romanul în întregime, s-a convins că eu şt nu el avusesem dreptate în oe priveşte ideea dacă trebuia sau nu să fac un roman. Iar eu nu mai trebuia să fiu convins, din moment ce-i ascultasem judicioasele sfaturi, că nu fusese crud cu mine, ci drept.
A scris apoi un articol plin de entuziasm şi am de-venit prieteni. Şi-a păstrat poziţia iniţială, dispoziţia de a nu-mi trece cu vederea scăderile literare. Cu cele umane, însă, am ajuns amîndoi la un compromis, şi în cincisprezece ani nu ne-am certat în mod serios niciodată. Am ajuns chiar să cred că faptul a devenit imposibil, cum imposibilă e pentru unii împăcarea, trecerea peste ura care ni se injectează la un moment dat în inimă. Şansa e să fim în acel moment greu al ciocnirii umane obsedaţi de ceva care să ne acapareze întreaga fiinţă. Injecţia de ură se varsă atunci pe undeva pe lîngă noi.

COMPROMISUL CU IDEILE

Ideile sînt viaţa noastră! Ne facem despre noi înşine şi despre lume o idee, sau un sistem de idei, şi nu renunţăm la ele nici atunci cînd vedem că din pricina lor ni se destramă căminul, ne pierdem prietenii şi, uneori, în condiţii excepţionale, de convulsie socială, ne pierdem chiar libertatea şi viaţa. Compromisul cu ideile e un lucru tragic, fiindcă omul simte instinctiv că ideea aceea e chiar el, în timp ce un om, un lucru, un obiect nu e decît ceea ce a dat el în afară, o investiţie, dintre care cea amoroasă angajează mai mult sau mai puţin din fiinţa sa, ca şi lumea care îl poate dezamăgi şi pe care o poate dispreţui suveran. Dar ideea despre sine? Asta e ceva cumplit. Eu, mă?! face omul ducîndu-şi mîna la piept ca pentru a-ţi atrage atenţia asupra fiinţei sale, ca şi cînd ai putea fi orb şi nu l-ai vedea. Eu să fac chestia asta? se holbează la tine cu ochii în flăcări.
Dacă această identificare a noastră cu o idee nu ne-ar duce adesea şi la o neasemuită trufie, ar trebui să ne admirăm de dimineaţa şi pînă seara. Dar curînd această identificare devine intolerabilă. Începem să pretindem ca toţi ceilalţi să adopte ideea noastră şi devenim cu atît mai agresivi cu cît ni se sugerează de ici, de colo un compromis cu alte idei, ale altor oameni. Compromis? He, he! Şi cu cît sîntem mai necunoscuţi în pro fesiunea sau în cercul nostru, cu atît sîntem mai vanitoşi şi cu conştiinţa de sine mai exacerbată. Ţin minte o istorie petrecută pe malul mării, cu un grup de bărbaţi care aşteptau autobuzul să-i ducă de la Eforie la Constanţa. Unul dintre ei, căutîndu-se prin buzunare, zice:
― Mă duc pînă colea la chioşc, să-mi cumpăr un pachet de ţigări.
Şi n-a adăugat: Aşteptaţi-mă, dacă vine autobuzul. Era de la sine înţeles, erau împreună şi pe deasupra erau şi prieteni. Autobuzul vine, şi ăştia, făcîndu-şi cu ochiul unii altora, se urcă în el, nu-l aşteaptă pe celălalt. Acesta revine în staţie şi vede. Aşteaptă, se urcă în autobuzul următor şi cît pune piciorul pe prima treaptă scoate un briceag din buzunar şi repede îl spală în primii pasageri pe care-i găseşte pe platformă. Este arestat şi condamnat. La proces, după ce se face de către procuror proba că acuzatul este perfect normal, este întrebat, bineînţeles, ce-a avut cu cei trei pe care i-a tăiat? La care el le-a dat, mormăind flegmatic, următorul răspuns:
„...Să-mi facă ei mie aşa o figură!"
„Păi nu ţi-au facut-o ei, ăştia pe care i-ai tăiat, i s-a spus, ci ceilalţi, care plecaseră!"
„Ei şi!?"
Va să zică asta era! I se făcuse Luminăţiei-Sale, Gălbejiră Gheorghe, o figură care nu se putea înghiţi! îi cădea rangul! Şi pentru asta nu era absolut necesar să plătească cei care i-au făcut figura, ci oricare alţii, deoarece erau tot oameni şi purtau răspunderea în această calitate pentru faptul că n-au avut grijă ca Alteţa-Sa Serenisimă Sfrinţilă Vasile să nu îndure asemenea afront.
Nu e nici o exagerare. Am în sat un prieten din copilărie pe care l-am vizitat de curînd. A fost exclus din partid pentru motivul (îl redau. aici aşa cu l-am citit în Apelul pe care l-a făcut el către forurile superioare faţă de hotărîrea de excludere) că s-a crezut el că e Alfa şi Omega. E neîmpăcat. A citit enorm, şi cu anii a căpătat, datorită acestor lecturi, un vocabular criptic şi sumbru, în timp ce sufletul lui îl vezi parcă zbătîndu-se să iasă la lumină prin această platoşă de fier a ideilor. Abia deschide buzele, se uită drept înainte necruţător, iar imaginea lui e obsedantă, desculţ cum stă pe prispa casei, pămîntiu la faţă şi pătat de o bătrî-neţe care începe să-i ia din violenţa gîndirii, dar fără să-i aducă împăcarea. Are o fată care e chiar el, dar cuminte, cu greu spune un cuvînt. A terminat cu bine liceul. Secretul vieţii acestui om nu-i mai aparţine lui, tot satul îl cunoaşte. Munceşte ca un cal una sau două săptamîni, apoi cu jumătate din cîştig se duce şi bea, cînd proferă teribile ameninţări şi smulge în acelaşi timp şi admiraţia celorlaţi prin cunoştinţele sale haotice. Îl căinează, ăsta ar fi trebuit să ajungă mare. Dau vina pe băutură.
Odată mi-a făcut la Bucureşti o vizită şi mi-a cerut să-l împrumut cu nişte bani. L-am împrumutat. Abia peste ani am aflat ce se întîmplase. Fusese trimis de conducerea gospodăriei lor agricole cu nişte oi la o expoziţie în capitală. Ce-a făcut? Înainte să le expună sau după ce le-a expus, nu se ştie precis cînd, el le-a vîndut aceste oi şi a băut banii. Aşa povestesc oamenii din sat, n-aş vrea să-l jignesc afirmînd că eu cred acest lucru. Şi că de-aia umbla pe la unul şi pe la altul să se împrumute, ca să pună banii la loc. Bineînţeles, chipul lui nu e tot timpul întunecat, are şi umor, care e însă totdeauna născut din situaţiile în care e pus. Au vrut odată unii care nu-i supontau ironiile muşcătoare să-l bată, au spart becul din încăperea MAT-ului şi au tăbărît pe el. L-au umplut de sînge, l-au tăiat pe obraji. Aşa credeau ei. Cînd au aprins însă lumina, furia lor n-a mai cunoscut margini. Îl bătuseră şi-l schilodiseră pe altul, pe unul dintre ei, în timp ce el, prietenul meu, se smulsese de sub grămadă şi reuşise să fugă. Cel care fusese luat... drept el l-a dat pe urmă în judecată fiindcă n-a vrut să stea să fie bătut, învinuit adică atît pentru că a fugit, cît şi mai ales pentru faptul că a fost ciopîrţit altul în locul lui. Ar fi trebuit, pesemne, să dea un chiot ca să-şi anunţe astfel duşmanii! „Bă, nu mai daţi, că eu am fugit!" Mare nerod şi ăla!
Altădată, cică, tot la MAT, s-a repezit în trei pe care i-a trîritit pe sub mese, pesemne erau beţi toţi... Şi după ce i-a văzut pe jos pe sub scaune cică s-ar fi întors spre un prieten care era cu el şi i-ar fi strigat indignat: „Ce faci, bă Ilie! Mă laşi singur cu trei?!" Adică, erau ăia pe jos, dar cine putea să-i garanteze că n-aveau să se ridice în cele din urmă şi să-l înveţe minte? Şi era alarmat cu o clipă mai devreme că prietenul său Ilie îl lăsa singur...
A citit tot ce-am scris. Despre prima carte a zis că am ştiut şi eu ce s-a petrecut în sat pe uliţa noastră şi am scris ce-am ştiut. Adică nu mai mult. Nu e, adică, mare lucru, să scrii ce ştii. Şi că mai mult de atîta n-o să mai pot. La a doua, care nu mai avea drept subiect lumea satului, a zis: „Asta e ceva ştiinţifico-fantastic!" în sfîrşit, la a doua carte de mari proporţii despre ţărani a refuzat să spună ce crede, dar şi-a exprimat în schimb părerea despre autorul ei, că „e cel mai mare speculant al scrisului românesc". "
Stau cu el de vorbă pe prispa casei lui şi parcă nici nu mă vede. E zi de duminică, dar el a lucrat de dimineaţă la pădure, la nişte puieţi. Mă uit la el şi-mi dau seama că ideea care a pus stăpînire pe el acum douăzeci de ani nu s-a domolit şi că nu-l va părăsi pînă n-o să-l devoreze în întregime.
― ...Asta e, îl aud mestecînd parcă printre măsele, ar trebui aici în sat la noi un Felix Edmundovici Dzerjinsky, să bage groaza-n ticăloşi şi-n contrarevoluţionari...
Şi îmi dau seama că acest Felix Edmundovici visat ar fi vrut să fie el, dar nu l-au lăsat... Mă grăbesc să-mi scurtez vizita. Nu-mi place să-mi pierd prietenii din copilărie, suportîndu-le tirania conştiinţei lor de sine.

OBSTACOLE ÎN CALEA LECTURII

Autorii mei preferaţi au început să fie doar cei care mă feresc de senzaţia, care mi se furişează adesea, cînd citesc, în inimă, că în loc să ies afară şi să trăiesc, stau închis în casă şi pierd timpul. Altădată nici un scriitor care purta acest nume nu mă făcea să preţuiesc, atît de avar, propriul meu timp, al existenţei mele. O pagină bună mă răsplătea, îmi era suficientă; acum toată cartea trebuie să fie bună! Tot felul de obstacole stau în calea lecturilor mele. Iată, de pildă, am cumpărat recent Sadoveanu, Anii de ucenicie, Ion Barbu, Versuri şi proză, şi fiindcă era vorba de un scriitor din judeţul meu, Galaction, Chipuri şi popasuri. Să văd, zic, cum au scris ei, după ce am văzut, mai demult, şi am admirat, copleşit, cum se pot scrie confesiuni spunînd tot adevărul în felul cum a făcut-o, de pildă, Rousscau. Ştiam, aveam adică în minte ideea că la scriitorul român marea confesiune e opera sa, şi că adevărul crud despre existenţa pe care el a dus-o, ca om şi ca scriitor, îi cam displace. Lumina în care s-ar pune respectînd adevărul nu-i convine, deşi, aşa cum s-a spus, adesea viaţa şi firea sa sînt mai spectaculoase decît opera. Totuşi, mi-am spus, să citesc, oricum, voi găsi ceva revelator...
 „Mărturia literară" a părintelui Galaction nu mă surprinde însă cu nimic faţă de ceea ce opera sa desvă-luie. Vreau să spun că n-o luminează cîtuşi de puţin din vreun unghi nebănuit şi nici n-o întunecă. Ceea ce e strălucit la acest povestitor rămîne, aşa cum se cuvine, inexplicabil, iar ceea ce e slab se explică din gros prin etalarea intenţiilor morale. Părintele „cade" în greşeala trufiei cînd ne arată cu degetul ideile creştine care i-au călăuzit existenţa şi creaţia. „Aşa cum se întîmplă cu orişicine care a cutezat sa turbure pe contemporani cu visurile şi cu scrisul lui, am căşunat şi eu discuţii, controverse şi schisme, declară el. Unii nu se pot împacă cu limba mea literară; alţii mă găsesc prea bigot şi moralizam; alţii ― cu mai multa devoţiune şi mai puţină jertfă deşartelor frumuseţi pămîn-teşti... Îi rog pe toţi să citească şi să recitească bucata mea Trandafirii. Bucata aceasta rezumă, lămureşte şi simbolizează surprinzător toată simţirea şi toată literatura mea."
Dacă e aşa, îmi zic, hai să citesc această bucată. Şi caut la pagina 59. A scris-o în 1910, adică la treizeci şi unu de ani, în plină putere, iar recomandarea s-o citim ne-o face în 1942, cu nouăsprezece ani înainte de moarte, deci la vîrsta cînd spiritul e mai puţin şovăielnic şi poate greşi mai greu. Asta în viaţa morală şi în viaţa practică, sau în ştiinţa despre viaţă şi despre moarte ― dar nu despre artă. Eliberarea spiritului de vitalitatea biologică nu duce pe artist în mod obligatoriu spre iluminări estetice. Tolstoi era chinuit la şaizeci de ani de povara dorinţelor trupului său, fără să ne spună însă, el, care ştia parcă totul, că o data scăpat de această povară şi creaţia artistică, în cazul lui, eşuează în didacticism. Maturitatea artistică nu coincide obligatoriu cu maturitatea biologică şi uneori nici chiar cu a spiritului. Este arta o categorie a spiritului, ca fenomen obiectiv, subiectiv însă forţa creatoare a artistului n-are vîrstă şi se manifestă printr-o independenţă turburătoare atît faţă de stadiul biologic al vieţii creatorului, cît şi faţă de stadiul spiritualităţii lui.
Părintele Galaction povesteşte cum o fată l-a plăcut la vîrsta de doisprezece ani şi i-a dat un buchet de trandafiri. Turburat, băiatul găseşte apoi în sine un impuls religios care învinge dorinţa sexuală care creştea în el asemeni unui fir de iarbă otrăvită şi depune aceşti trandafiri sub o troiţă. „«Aici să depui florile tale" am auzit clar în mintea mea... Cuvinte minunate, cuvinte simbolice!
Într-adevăr! De-aici avea să iasă povestirea De la noi la Cladova, cu care părintele s-a mîndrit mult. În ea, un preot are puterea de a împărtăşi cu grijanie şi nu cu altceva o femeie care murea după el. Cînd am citit demult această nuvelă nu-mi venea să-mi cred ochilor. Cum e posibil, îmi ziceam, că conceapă cineva o asemenea mistificare a sufletului unui biet preot, care trăia destul de paşnic în Gladova lui şi nu era cine ştie ce căutător al inocenţei pierdute, care să lupte, asemeni unui părinte Sergiu, cu însăşi Ispita, apărută fără veste în chilia lui şi dorind să-l piardă? Biata Borivoica îl iubea pe dunăreanul nostru din tot sufletul, îl dorea ca bărbat, dar nu-l ispitea pe credincios, nu-i păsa de credinţa lui, nu voia să-i corupă sufletul, să-l rupă din armonia unei aspiraţii către care, eventual, s-ar fi chinuit. De aceea şi bietul preot nici nu e silit să-şi taie, ca în Tolstoi, vreun mădular ca să reziste.
Mă uit la sfîrşitul cărţii cu chipuri şi popasuri. Ce să mai citesc? Acest obstacol, istoria cu trandafirii, mă împiedică să merg mai departe. Cine i-a strecurat copilului ideea că... ce e cu viaţa ideilor şi viaţa oamenilor?... Hotărît, viaţa părintelui Galaction trebuie să fie foarte interesantă. Dar el nu vrea s-o spună... Citesc mai departe în sumar: Cum l-am supărat pe Caragiale. Nu cred! Cum să-l fi supărat părintele Galaction pe Caragiale?
Închid cartea şi ies afară. Şi atunci îmi aduc aminte că Gala Galaction ne-a lăsat, pe lîngă aceste articole care nu ni-l dezvăluie, un Jurnal de mii de pagini. Nu ştiu: a apărut oare acest Jurnal? Şi îmi spun că trebuie negreşit să-l citesc şi să aflu: într-adevăr, aşa a făcut acest mare povestitor cu trandafirii aceia pe care i-a dat fata?

OBSTACOLE lN CALEA LECTURII
II

În legătură cu viaţa adevărată a scriitorului iată un exemplu în care ruptura dintre realităţile brutale ale existenţei lui şi operă pare definitivă şi nu constituie nici un fel de obstacol în calea lecturii. Scriitorul (mă gîndesc la Mateiu I. Caragiale după lectura în România literara a încă a unui interesant articol al lui Şerban Cioculescu despre viaţa lui) şi-a confecţionat într-atît o altă biografie, încît, identificîndu-se cu ea, începe apoi să creadă el însuşi în ceea ce a imaginat şi să-şi descrie această falsă viaţă cu o atît de mare autenticitate încît ceea ce aflăm apoi despre adevărata lui existenţa ni se pare ireal, vulgar, străin de el... Această bizară dualitate n-are un ecou profund în conştiinţa lui ca în cazul unui erou dostoievskian. Scriitorul ne minte în faţă, fără să clipească, zicînd că n-a avut părinţi şi că se trage dintr-un neam umilit care n-a ajuns încă, pînă la el, la lumină.
Pentru noi se pune într-adevăr problema dacă să acceptăm sau nu aceste fumuri, şi cred că Şerban Cioculescu, pe bună dreptate, e supărat pe cei care iau aceste fumuri drept adevăruri, încercînd să creeze deci astfel pentru cititori o biografie spirituală idilică a scriitorului, bună doar, şi nici atunci, pentru uzul şcolar. Căci scriitorii sînt conştiinţe ale colectivităţii naţionale, şi nu sfinţi. Şi conştiinţa colectivităţii naţionale e suma virtuţilor şi scăderilor noastre, şi nu suma unor concepte frumoase, dar moarte. Şi aici ajungem La aspectul dramatic pentru o cultură mijlocie ca a noastră, care e ameninţată să devină mică dacă nu are tăria să se uite tn oglindă, să-şi vadă adevăratul chip, să nu întoarcă nasul strîmbîndu-se cu falsă pudoare cînd îşi vede urîţeniile, ci să le corecteze într-o luptă încleştată cu destinul, fără teama înfrîngerilor. Fiindcă ăsta e spectrul care sperie adesea pe omul nostru de cultură: dacă punem viaţa noastră sub lumina totală a adevărului, nu se vor găsi oameni slabi, care, privindu-l, vor dezarma, şi coeziunea colectivităţii noastre naţionale va slăbi? Desigur, nu e o teamă fără rost, revelarea fără pregătire într-un moment nepotrivit a unui adevăr poate dăuna. Şi aici putem cădea de acord că pregătirea e necesară. Dar falsificarea în prealabil a adevărului unei opere sau a unei vieţi (deci a unei conştiinţe) nu este justificată cu nimic, precum nu este justificată nici; invocarea absenţei momentului prielnic pentru revela-,' rea unor fapte de mare interes, în cazul nostru cultural, cînd analiza acelui moment ne arată dimpotrivă că nimic nu ne împiedică să discutăm despre scriitori aşa; cum sînt ei şi nu aşa cum vor ei sau noi să fie. Asta nu înseamnă că defăimătorii sau babele literare, dornice de a scormoni în cenuşa din vatra scriitorului, trebuie să vadă în rîndurile mele o încurajare de a o face. După cum nici sincerii păzitori care venerează şi apără mormintele sfinte ale oamenilor noştri de valoare nu trebuie să vadă în îndemnul de a nu ne teme să ne uităm în oglindă, un sacrilegiu.
Revenind la Mateiu I. Caragiale, putem să fim pe deplin liniştiţi. Cartea sa Craii de Curtea-Veche, fără să zicem ca el că „este realmente magnifică", expresie care s-ar potrivi doar unor creaţii ca Mizerabilii, Război şi pace, sau, la noi, „Scrisorilor" eminesciene, care, pe lîngă puterea şi profunzimea inspiraţiei, ne fac să simţim incendiul înalt al conştiinţei neliniştite a creatorilor lor, este o frumoasă carte fără cusur, datorită căreia putem să-i iertăm autorului ei toate păcatele, fără să-i inventăm însă virtuţi pe care nu le-a avut. Ba chiar putem să ne punem întrebarea dacă nu cumva unele scene de familie, al căror erou a fost Mateiu, nu conţin mai multă putere de evocare, prin răutatea care le animă, decît cuminţenia celorlalţi copii ai lui Ca-ragiale. Istoria cu pusul îndelungat al mănuşilor ca să nu-i altereze gingaşa mînă frigul clanţei cînd rebegitul tată bătea în geam în viscol să i se deschidă uşa mai repede ne face parcă să-! vedem aievea pe marele Iancu cu mustaţa zbîrlită de furie, năvălind pe uşă şi strigînd: imbecilule! Iar fiul rînjind. Aici d. Şerban Cioculescu nu trebuie să fie indignat, dacă a fost, fiindcă amintirea e de preţ. Cuminţenia lui Luca Ion nu ne-a lăsat o amintire ca aceasta atît de vie despre tatăl său.
Nu, viaţa lui Mateiu I. Caragiale, în ciuda crudelor şi inavuabilelor ei aspecte, nu constituie pentru mine un obstacol în calea lecturii operei sale. Desigur, el trebuia să spună despre ea că „este realmente magnifică". Conştiinţa estetică aflată la baza acestei creaţii îl îndreptăţea. Puţini mai au azi curajul să şlefuiască atît de îndelung o carte. Iar dintre cei ce o fac, puţini reuşesc să închidă în această carte o lume cu care s-air identifica. N-are importanţă dacă această lume e reală sau a trăit doar în imaginaţia lui. După cum n-are importanţă dacă această lume ne place sau nu. Ne place „scriitura", cum ar zice azi un adept al „noului roman" francez. Şi cred ca „umbra marelui Mateiu" va tremura auzind cît de la modă pot fi „craii" săi la atîtea decenii, cînd alţii dispar sau intră, clasicizaţi, în manualele şcolare şi nu mai discută nimeni despre ei.

OBSTACOLE IN CALEA LECTURII

Consumul de literatură, la radio, în presă, la televiziune precum şi apariţia scriitorilor în scrierile memorialiştilor, rudelor, prietenilor sau admiratorilor sinceri creează adesea scriitorului o imagine cu efecte rele, greu reparabile, asupra curiozităţii cititorului, curiozitate care e un lucru tot atît de misterios, sau în orice caz fragil, ca şi intenţia artistică înainte de a se produce. Asaltaţi această curiozitate pe toate canalele, oferindu-i o imagine robot a scriitorului şi a operei, şi aţi distrus pentru multă vreme atracţia naturală între cei doi poli (creaţie, curiozitate), întreţinută cu atîta trudă şi prudenţă de artist în cursul vieţii sale, dar pe care moartea îl împiedică să mai poată interveni. Toată viaţa somnul său a fost populat de obsesii şi nelinişti ca nu cumva operele lui să plictisească, interesul pentru rodul imaginaţiei şi simţirii lui să înceteze, obstacole imprevizibile să apară în calea lecturii cărţilor sale.
Ei bine, ceea ce a reuşit el, strică alţii. Opera de artă poate plictisi. Ascultaţi o emisiune, să zicem, despre Rebreanu. Coşbuc cică i-ar fi spus: muncă, răbdate şi încredere. Dacă nu ai astea, n-ai făcut nimic! Şi apoi: un sfert de talent, trei sferturi muncă, dacă n-ai astea, iar n-ai făcut nimic! Cuvintele lui Coşbuc!
Va să zică, opera de artă nu se datorează prectim-pănitor talentului, ci muncii. E o idee pe care înşişi scriitorii, imprudenţi şi din dorinţa de a alunga dintre ei pe leneşi şi pe misticii inspiraţiei, au lansat-o pe piaţă, micşorîndu-se inutil, fără să-şi dea seama, în faţa gîn-dirii comune care a tresărit: Aha! Aşadar muncă! Talentul nu e aşa de important! Păi dacă e vorba de aşa ceva, ce mare ispravă, şi noi ştim să muncim... Drept care, cei mai îndrăzneţi dintre ei şi-au suflecat pînă sus mînecile şi s-au şi pus cu brîncile pe treabă. Cărţi voluminoase şi multe la număr au început să asalteze editurile din întreaga lume. Editorii nu le pot respinge pe toate. Iar ceilalţi dintre ei, mai puţin ambiţioşi, au început să declare că n-au ei timp să scrie, că i-ar vîrî în buzunar pe toţi aceşti scriitori ale căror nume apar mereu prin reviste şi ziare de au ajuns sâ-i plictisească.
Pe urmă manuscrisul lui Ion... care era să se piardă... Şi cum se ajunge apoi la întrebarea: pe cine parafrazează Rebreanu în scena în care vechiul prim-ministru şi noul prim-ministru se sărută în parlament în romanul Răscoala * Pe Caragiale, fireşte, „pupat piaţa endepedenţi". Va să zică, doi mari scriitori reduşi la rolul de mici propagandişti puşi în faţa unui public amestecat într-o sală în care după conferinţă urmează film. Este efectul negativ al popularizării operei de artă, popularizare la care însă nu putem renunţa cu nici un chip, dar pe care trebuie totuşi s-o controlăm cu o severitate cu atît mai mare cu cît alcătuitorii acestor emisiuni, sau autorii de „memorii" ne pot riposta că tot ceea ce spun ei sînt lucruri riguros adevărate.
Da, rupte din contextul vieţii şi operei, puse cap la cap şi confecţionată astfel o biografie şi o operă pe gustul comun. E posibil aşa ceva? ar întreba cineva
incredul. Un mare scriitor rămîne un mare scriitor, orice i-ai face!
Ba nicidecum, puteţi încerca dumneavoastră înşivă şi veţi vedea că nu e atît de greu pe cît pare la prima vedere. Faceţi o ediţie Caragiale în care să puneţi în frunte şi în cantitate mare bucăţi ca Arendaşul român, Românii verzi, Rrromânul, Rrromânca, Savantul român, 1907 Din primăvara pîna-n toamnă ş-c.L, scrieţi o prefaţă în care să arătaţi că valoarea piesei O scrisoare pierdută stă în faptul că demască moravurile electorale şi ale aşa-zisei „libertăţi" burgheze şi veţi diminua cu treizeci la sută interesul pentru operă al tînă-rului cititor neavizat şi care aude pentru întîia oară din această ediţie că I. L. Caragiale e un mare clasic român de valoare universală. Cine să mai observe în acest caz că fascinaţia operei literare asupra cititorului nu se exercită prin ideile ei de suprafaţă, prin aparenţa ideologiei ei comune, ci prin ideile ei adînci, oare o fac rezistentă în faţa timpului şi care depăşesc cadrul strîmt al decorului istoric? Altfel ce interes ar prezenta pentru noi nişte alegeri într-un regim care practic nu mai există? Şi apoi, creaţia în sine? De ce trebuie bruiată cu astfel de scrieri, al căror rol de moment s-a epuizat? Nu este creaţia un lucru care atrage pe scriitor în aceeaşi măsură cu ideile care îi dau coeziunea secretă? De ce n-am alege atunci, în primul rînd şi poate chiar exclusiv, în ediţia noastră, numai acele lucrări care sînt şi desăvîrşite din acest punct de vedere al creaţiei? Nu aşa a gîndit şi autorul însuşi cînd le-a ţinut departe de volumele editate de el în timpul vieţii?
Să nu uităm că toate acestea, memorii, amintiri, ediţii, intră în bibilioteci şi stau acolo, şi cititorul naiv (şi nu sînt toţi cititorii, la început, naivi?) dă de ele, nu le mai poate scoate nimeni chiar dacă toată breasla noastră ar protesta. După ce criterii să le mai scoţi din moment ce au fost publicate? Ţi se poate dovedi, cu „scrisorile" în mînă, ale scriitorului, că nimic nu e inventat.
Nu există decît o singură cale sigură pentru scriitor de a se apăra de acele „amintiri" şi „ediţii" ale contemporanilor care i-ar vulgariza viaţa şi opera. Sa spună el însuşi despre sine şi creaţia sa astfel de adevăruri dure încît nimeni să nu mai poată trece peste ele. Putem să mai trecem peste Jurnalul intim al lui Maiorescu? El există şi e complicat să-i răstălmăceşti sensurile. Titu Maiorescu l-a scris încă de mic. Într-adevăr, nu la bătrîneţe trebuie începută această întreprindere, ci încă la tinereţe şi terminată la maturitate. Fiindcă scriitorul român, ajuns venerabil, se irită prea adesea de îndrăznelile sale de odinioară şi peniţa sa nu mai alunecă pe hîrtie decît ca să istorisească frumoase fabule poetice, menite să-i creeze o figură aureolată de înţelepciune. Da, dar după ce el nu va mai fi în viaţă, se vor găsi tineri talentaţi şi cinici care vor sfîşia această mască. Şi aceştia nu vor fi cei mai răi, fiindcă nu-l vor nega, ci îi vor stabili doar (e drept, adăugînd şi hohotele lor de rîs) statuia lui vie şi plină de interes pe un soclu verosimil. Cei mai răi vor fi inşii duioşi, care vor vărsa lacrimi cu veneraţie pe fabulele lui şi vor produce, ştergîndu-se cu mîna la ochi, emisiuni pentru ilustrarea ideilor şi necesităţilor curente ale timpului, la radio, televiziune şi în manualele didactice.
Mi se face frig cînd mă gîndesc! Hotărît, trebuie să iau măsuri, să-mi scriu eu însumi încă de pe acum „amintirile", „mărturisirile" eţetera. Nu e nici o glumă!

UN SEMN DE ÎNTREBARE

În viaţa noastră, dincolo de faptă mai e ceva, şi e aproape totdeauna prea tîrziu, cînd ne dăm seama, să mai realizăm, pentru împlinirea noastră, acest ceva pierdut... Nu ne-am născut doar să scriem o carte, sau să construim un pod, sau o frumoasă clădire şi pe urmă să murim, cum de fapt ni se şi întîmplă. Dar pentru mai ce? aş putea fi întrebat. Nu ştiu încă să răspund la o astfel de întrebare.
Nu cunosc deloc viaţa Hortensiei Papadat-Bengescu. Am văzut-o pe scriitoare prima oară în 1943, la puţin timp după ce începusem să frecventez cenaclul lui Eugen Lovinescu, frecventare care n-a durat mai mult de cîteva luni, fiindcă în aprilie am fost luat eu militar, şi în iulie, cînd eram într-un concediu, marele critic murea, şi am mers în urma cortegiului său funerar împreună cu Constant Tonegaru. Citisem în cenaclu o bucată intitulată Calul, scrisă cu o duritate pe care ulterior am pierdut-o. Lui Lovinescu nu i-a plăcut, dar avusesem noroc să-i citesc la altă şedinţă o nuvelă mai tradiţională, intitulată De capul ei, şi pe care Geo Du-mitrescu o reţinuse s-o publice în efemera sa revistă Albatros, dar pe care n-a mai avut timp s-o publice, preferîndu-l în numărul acela ― auzi dumneata! ― pe Nic. Smeureanu! Lovinescu a exclamat de cîteva ori în timpul lecturii, cu vocea lui subţire şi senină: „Are talent!... Are talent!" Ei, mi-am zis eu atunci plin de trufie, păi dacă am talent, staţi să vă citesc una care să justifice mai bine această apreciere. Şi am venit cu Calul. „Hm! a exclamat criticul la urmă, în tăcerea plină de nesiguranţă care se lăsase. Descriptiv, descriptiv..."
În cursul săptămînii următoare cineva mă anunţă că Eugen Lovinescu vrea să mă vadă imediat. M-am dus şi l-am găsit în acelaşi birou: avea un musafir, o doamnă în vîrstă.
― Ia loc, domnule, mă invită criticul. Uite (îmi spuse în treacăt cu o mică emfază), doamna Hortensia Papadat-Bengescu!... Cea mai mare scriitoare română.
M-am uitat la doamna din faţa mea şi n-am recunoscut deloc în figura ei îmbătrînită şi obosită pe „femeia din faţa oglinzii", în plină frumuseţe matură, aşa cum o arăta, în Istoria literaturii, G. Călinescu. „O fi ea cea mai mare scriitoare română, am gîndit eu, dar dacă nu mai mă pot îndrăgosti de ea şi ea de mine, ce folos?" Aveam douăzeci de ani, cum puteam gîndi altfel? II admir abia acum pe Sadoveanu, care în alt timp istoric la vîrsta mea de atunci „se stabileşte la Fălticeni şi se căsătoreşte cu Ecaterina Bălu", cum spune, în „tabelul său cronologic", prefaţatorul. A avut apoi timpul să tot stea de vorbă cu tot felul de moşi uitaţi de Dumnezeu, care nu lipsesc din literatura lui, cum nu lipsesc nici din viaţă. „Nu mă interesează persoana dumitale", i-arn spus eu în gînd bătrînei din faţa mea şi mi-am întors privirea spre critic, să aflu de 72 ce mă chemase.
― Un domn, mi-a spus el atunci, al cărui nume nu trebuie să-l ştii, îţi oferă zece mii de lei în schimbul nuvelei dumitale Calul, pe care te roagă să i-o trimiţi prin mine, în original, aşa cum ai scris-o, şi copie să-ţi faci dumneata după ea. E un admirator al dumitale din' cenaclu. Ca să vezi, a mai adăugat criticul cu o blîndă filozofie, nici n-ai apucat să te afirmi, şi ţi-ai şi găsit, admiratori. Ţin-te bine!
Am luat banii încîntat, reprezentau cam două salarii de-ale mele de proaspăt secretar de redacţie la un jurnal de după-amiază la care am putut intra tot prin recomandarea criticului, către Ion Vinea, care era director, patron fiind celebrul, pe atunci, Pamfil Şeicaru. M-am grăbit să copiez manuscrisul şi să trimit bizarului admirator originalul. Am aflat abia tîrziu de la Zaharia Stancu că trebuia să fi fost Dinu Nicodin, prieten bun cu criticul, scriitor încifrat, ilizibil, om foarte bogat şi de o cruzime rafinata cunoscută numai de puţini, care explică pesemne plăcerea pe care i-o făcusem eu cu uciderea minuţioasă şi crudă a „calului" meu.
Prin 1952, mă aflam la Tuşnad într-un prim concediu adevărat din viaţa mea. Un prieten foarte neliniştit în conştiinţa lui, nelinişte pe care n-o înţeleg nici azi, mă avertizase prin luna mai a aceluiaşi an că dacă nu scriu imediat ceva prin care să fac să dispară norii unei maladii literare inventate de care mi se legase numele (naturalism!) şi în care nepăsător pluteam, voi fi exclus din Uniunea Scriitorilor şi maladia literară se va transforma în una politică. Atunci va fi grav.
― N-am acuma chef să scriu, i-am spus. Nu vreau să fiu scriitor.
― Eşti scriitor, mi-a spus el. Tot trebuie să scrii. Scrie acum.
― Ce să scriu?
― Du-te pe la ţară, vezi ce e, şi scrie.
Reuşise să mă neliniştească şi pe mine. M-am dus pe la ţară, dar nu la mine în sat, ci undeva prin Moldova, în regiunea Huşi, şi acolo la primărie am văzut o scenă: un tînăr ţăran rău îmbrăcat şi cu o biată pălărie în mînă este strigat să vie şi să semneze actul prin care adera şi el la o agricultură cooperatistă. Semnează şi pe urmă are o clipă de derută cu tocul în aer; parcă s-ar fi abătut deodată asupra lui toate întrebările: cum trăise nu fusese bine... Prin iscălitura asta, prin care el dădea tot, o să ducă şi el altă viaţă? „Hai, bă, scoală-te de-acolo, s-a auzit atunci o voce poruncitoare. Ce faci, ai înţepenit acolo?" Tînărul om s-a ridicat brusc, s-a lovit cu genunchiul de masă şi fruntea lui mare şi albă ca hîrtia întîi s-a împurpurat, apoi s-a făcut de o paloare mortală. Ce descărcări afective se petreceau în el? Ce prăbuşiri? Chipul i s-a lungit, s-a tras în jos; s-a dat la o parte, a mai stat printre oameni cîteva minute. Nimeni nu-i adresa un cuvînt. A luat-o tăcut pe lîngă garduri şi s-a dus încet fără să se uite îndărăt.
N-a fost singurul lucru pe care l-am văzut atunci, dar întors la Bucureşti şi plecînd spre Sinaia, am scris această schiţă, care avea vreo douăzeci de pagini şi se mimea Desfăşurarea.
― E bună, mi-a spus prietenul meu, criticul, dar n-ai spus tot. Cine era cel care i-a adresat cuvintele acelea dure?
― Cine ştie ce tîmpit!
― În cazul ăsta sentimentul dureros pe care îl descrii tu îşi diminuează semnificaţia.
― Ai dreptate. E un nesimţit, probabil un individ care vedea în afacerea care se încheia ceva foarte avantajos pentru el, dar fără vreo semnificaţie mai înaltă.
― Păi tocmai de-aia nici n-a înţeles ce sens profund avea pentru celălalt tot ceea ce se întîmpla în sat. Sau a înţeles, dar a vrut să-l umilească.
― Aşa e. Am să insist asupra acestui personaj negativ.
― Şi trebuie să spui şi cine e, a continuat prietenul meu, criticul. Ce poziţie socială ocupă, e în partid, sau nu e? Pe urmă n-ai descris cum au ajuns aceşti ţărani, deocamdată puţini, la convingerea că trebuie să-şi facă altă viaţă!
Aici m-am înfuriat. I-am răspuns că intenţia mea a fost să descriu numai atît cît am descris şi nimic mai mult.
― Da, dar nu e suficient, mi-a răspuns el, n-o să apară.
― De ce?
― Nu se înţelege cine e individul care îi adresează acele cuvinte dure. Trebuie să arăţi satul cu tot ce se întîmpla în el.
― Şi ce mai rămîne din ce am vrut eu sa spun?
― Tot. Şi e interesant. Şi nuvela va apărea. Şi alungi şi norii care s-au strîns deasupra capului tău, mi-a mai spus acest prieten cu o stranie pasiune, care a fost mai convingătoare decît argumentele lui.
Ţinea foarte tare la mine, eram de aceeaşi vîrstă, ştia pe atunci mai multe decît ştiam eu şi voia să mă apere de o primejdie de care eu nu eram conştient. Eram singuri, noi doi, în camera mea frumoasă de pe strada Ana Davilla şi se făcuse dimineaţă...
Generaţiile afirmate tăceau. Se afirmaseră. Mihail Sadoveanu scrisese sau se pregătea să scrie Mitrea Cocor, care avea să-i aducă pe plan internaţional o medalie de aur, dar nu Premiul Nobel, pe care îl merita pentru opera sa anterioară, premiu pe care sîrbul Ivo Andrici avea să-l primească. Omul pe care îl admiram de mult, G. Călinescu, se ţinea departe de generaţia mea, şi, cînd l-am vizitat o dată, a crezut de cuviinţă că trebuie să-mi spună din cinci în cinci minute, fără nici o legătură cu discuţia de care de altfel marele om n-avea nici un chef: „Ştii, nu se mai întorc vremurile... roata istoriei... socialismul va fi învingător..." Am înţeles că avea probabil mulţi musafiri reacţionari pe care îi da afară în felul acesta. Întîi m-am simţit jignit, dar apoi am început să rîd: „Şi de-aia sînteţi dumneavoastră săptămînal optimist?"
Am publicat nuvela îngroşată considerabil în august şi am plecat să mă odihnesc la Tuşnad, unde Uniunea Scriitorilor avea o vilă. Am găsit acolo printre alţi scriitori şi o doamnă nu atît foarte bătrînă, cît foarte retrasă şi foarte absenta. Cine e? am întrebat. Mi s-a răspuns că e Hortensia Papadat-Bengescu. O însoţea aproape tot timpul Claudia Milian, stăteau de vorbă amîndouă, dar nu prea mult. Nu mi-era mie atunci gîndul la viaţa celei mai mari scriitoare române, cu problemele grave care se puneau generaţiei mele. Şi pe lîngă asta aveam treizeci de ani, şi „scriitorul, deşi se stabilise evident în Bucureşti, nu se căsătorise încă cu nimeni şi n-avea ştiinţa de a se apropia de colegii săi ajunşi la capătul unei vieţi şi al unei opere", cum ar putea scrie în viitor un autor de „tabele cronologice" de vieţi.
N-a stat mult acolo Horestina Papadat-Bengescu. Nu se simţea bine, ne-a explicat Claudia Milian. Dacă ar fi murit atunci, gîndul la destinul ei nu mi-ar fi turburat cu nimic astăzi amintirea acestor efemere întîlniri. Dar am auzit că a mai trăit cîţiva ani, şi un alt prieten al meu, tot critic, a vizitat-o într-o iarnă acasă. Locuia în condiţii înspăimîntătoare, şi acest prieten nu mi-a spus şi mie atunci să mă duc s-o văd şi eu. Mi-a spus mai tîrziu (cînd era prea tîrziu!), într-o zi cînd marea scriitoare nu mai era pe această lume ca să ne mai pună nouă, generaţiilor mai tinere (şi, la urma urmei, şi propriei ei generaţii strălucite), un tăcut şi neluat în seamă de nimeni semn de întrebare.

DESPRE ACTUALITATEA LUI I. L. CARAGJALE

Oferindu-mi-se prilejul de a scoate la Editura Cartea Românească o nouă ediţie a operei lui I. L. Caragiale, am citit din curiozitate, deşi le bănuiam în general conţinutul, studiile şi prefeţele care au însoţit ediţiile precedente din ultimii douăzeci de ani. Fireşte, orice întocmitor de ediţie are dreptul să judece critic lipsurile celorlalte, pe care să nu le mai repete şi bineînţeles să se ferească să nu facă la rîndul său alte greşeli. Aşadar, voi căuta să profit de acest drept şi să spun cîteva cuvinte despre predecesorii mei, deşi pretenţiile mele nu merg pînă acolo încît să numesc ediţia mea „ştiinţifică".
Scopul meu e să întocmesc una „artistică", şi următorul editor să nu pună cuvîntul artistică în ghilimele. Mă voi strădui ceva mai jos să arăt ce înţeles are pentru mine, în cazul de faţă, această noţiune. Să ne oprim însă puţin asupra interpretării care s-a dat operei lui Caragiale pînă mai acum cîţiva ani, interpretare al cărei ecou persistă încă ici-colo, şi care justifică o intervenţie, fie ea şi din partea unui om care nu e specializat în probleme de critică şi estetică literară, dar care e interesat ca arta literară, creaţia artistică în general să nu fie copleşită de interpretări şi speculaţii 78 excesive şi să nu fie sufocată de abstracţiuni, fiind, acest am, el însuşi scriitor. Eu ştiu că sînt pe deplin conştient de zădărnicia intervenţiei mele: critica şi estetica literară, de toate nuanţele şi de toate orientările, se hrăneşte şi se va hrăni mereu din corpul viu al operei de artă, şi nu e nimic de făcut cu aceşti canibali care dănţuiesc în jurul cazanului filozofic şi sociologic în care au aruncat „opera", aşteptînd să fiarbă, pentru ca apoi s-o „deguste" în linişte, plescăind din limbă de satisfacţie şi plăcere. Totuşi, am să încerc să le stric fie măcar şi pentru cîteva clipe apetitul.
Întîi Zarifopol şi d-l Cioculescu, care au adunat toată producţia literară şi publicistica a marelui clasic, în prefaţa sa, Zarifopol cere ca tot ceea ce a scris I. L. Caragiale să fie preluat, nimeni neavînd dreptul să facă o selecţie. Într-adevăr, aşa e, cînd e vorba de opere complete. Dar să nu uităm după aceea, în ediţiile următoare, că a existat cineva care a avut totuşi acest drept, şi anume Caragiale însuşi, care a avut timp să-şi publice în volume ceea ce a considerat el că merită să fie strîns între două coperţi şi a ignorat ceea ce risipise prin ziare, adică tot felul de articole, şi mai ales o mare cantitate de „caraghiozlîcuri", „miticisme" sau „gogoşi".
E un semn de întrebare dacă unui scriitor îi convine să i se intre în laboratorul său secret, chiar dacă în acest laborator scriitorul, nebănuind nici el ce-o să-i iasă, experimentează inocent în văzul tuturor. Din cutare notiţă aflăm, de pildă, că un cetăţean, Ghiţă Calup, se comportă întocmai ca Jupîn Dumitrache din O noapte furtunoasă. Şi nenumărate alte detalii, care constituie parcă sfărîmăturile marii opere, şi, am zice, rămăşiţele ei, dacă în ele n-am vedea şi idei de tipuri embrionare, fraze şi ticuri care aveau să capete ulterior o putere de sugestie nebănuită la simpla lor lectură. Scriitorul însă nu le publica cu premeditarea experimentului, ci din pasiune jurnalistică. Se pare că sînt totuşi foarte „gustate" astăzi aceste aparenţe de sfărîmături, şi editorii străini au mers şi mai departe, şi la unele cărţi au început să publice aşa-numitele „dosare" ale cărţii sau, dacă dosarul era încheiat şi opera necontroversată, aşa-numitele ^carnete". Consumul de literatură cere noi amănunte, noi revelaţii, noi interpretări bazate pe texte autentice, pînă cînd din scriitor şi din operă nu mai rămîne nimic nescos la lumina crudă a zilei, şi să mai reziste după aceea cine mai poate în faţa curiozităţii devorante a cititorului, care e nesatisfăcut şi iritat dacă îi spui că există într-o operă secrete care nu pot fi desfăcute sau taine care nu pot fi sfîşiate. Ce secrete? Care secrete? Unde vezi dumneata taină? Iată proba: Cetăţeanul Ghiţă Calup! Jupîn Dumitrache a fost copiat după natură. Iar Balzac n-a spus el însuşi că vrea să fie secretarul epocii lui? Va să zică secretar! Ce e misteros aici?
În ediţiile următoare, intrăm însă nu într-o interpretare literară a operei caragialeşti, ci într-una pur sociologic vulgară, faţă de care „dosarele" şi „carnetele" pe care le-am ironizat mai sus sînt adevărate elemente ideale de întreţinere a curiozităţii vii pentru creaţia artistică. Cine e Caragiale din studiile care însoţesc aceste ediţii? Caragiale e un mare „realist", un scriitor pe care burghezo-moşierimea, după ce în timpul vieţii l-a „constrîns" să-şi petreacă ultimii opt ani din viaţă la Berlin (iar el n-a înţeles că această plecare însemna o însuficientă încredere în clasa muncitoare, o izolare individualistă!), i-a deformat apoi opera, aruncînd-o în domeniul „comicului pur", încercînd astfel să acopere o trăsătura ei de bază: satira. Interpretînd abuziv anumite articole ale sale, a creat despre el imaginea scriitorului sceptic, „care a rîs de toate şi n-a crezut în nimic, uitîndu-se voit un fapt însemnat, că în toată opera sa nu există vreun ţăran sau muncitor ridiculizat"...
„O trăsătură a întregii opere a lui Caragiale, plină de semnificaţie şi pentru excepiţonala forţă a realismului său şi pentru poziţia scriitorului, este felul cum se împarte ea, după cum zugrăveşte pe exploataţi sau pe exploatatori" etc, etc.
Mă opresc aici cu citatele, care, departe de a fi rupte din context, reprezintă palid contextul plin de lozinci cu care e înţesat şi potrivit căruia Caragiale ' parcă anume s-ar fi născut în secolul trecut ca să satisfacă apetitul sociologiştilor vulgarii din deceniul 50―60 al secolului nostru. Cineva ar putea să-mi reproşeze că abuzez de perspectiva pe care ne-o dă timpul care a trecut, citînd aici idei şi propoziţii ridicule, la care desigur că semnatarii în cauză au renunţat şi ei de mult... Da, dar aceste ediţii sînt în biblioteci, şi nu în cîteva mii, ci în zeci de mii de exemplare în care s-au tras şi pus la dispoziţia cititorului de toate vîrstele.
Dar, într-adevăr, e mai bine să părăsim aceste studii şi prefeţe şi să ne punem mai degrabă întrebarea: în ce constă, în cadrul literaturii române originalitatea lui I. L. Caragiale? Ce a descoperit el? Fiindcă un scriitor de ce ar fi el mare dacă nu e original şi n-a descoperit nimic? Satiră a făcut şi Vasile Alecsandri, iar despre mediile micilor funcţionari sau comersanţi au mai scris şi alţii- Nu simpla fixare sociologistă a mediului descris şi stabilirea genului literar practicat de un scriitor ne dă cheia originalităţii unei opere. Fireşte, descrierea obiectivă a condiţiilor sociale şi istorice e necesară, şi, bineînţeles, condiţionează orice analiză cît de cît serioasă a problematicii unui mare scriitor. Dar dacă ne mărginim doar la această descripţie şi mai adăugăm că opera conţine „forţă artistică", n-am spus mare lucru. Fiindcă la întrebarea ce înseamnă forţă artistică nu putem răspunde, sau sîntem tentaţi să răspundem că prezenţa ei nu ne relevă nimic. In ultimă instanţă, toate operele de valoare creează în cititor acelaşi sentiment că se află în faţa unei forţe artistice, şi dificultatea e cum să descoperim, prin eliminarea a tot ceea ce e comun tuturor valorilor, ceea ce e propriu sau dominant numai în opera unui anumit scriitor. Trebuie să mărturisesc că, de pildă, povestiri de Caragiale, cum ar fi Păcat, sau O făclie de Paşte, sau In vreme de război, sau chiar Calul dracului, au valoare doar pentru că fac parte dintr-o operă mare, dar nu mi se par definitorii pentru originalitatea lui I. L. Caragiale. În schimb, oricare din nuvelele sau schiţele sale, numite Cănuţă om sucit sau Situaţiunea, sau Atmosferă încărcată, chiar luate separat, stîrnesc deodată în noi uimire extremă, pe care o simţim totdeauna în faţa capodoperelor şi în care e amestecată admiraţia, încîntarea şi chiar şi cea atît de ironizată de unii şi de însuşi Caragiale „emoţiune impersonală" a lui Maiorescu, care nu se mai şterge niciodată din sufletul nostru şi se repetă cu aceeaşi intensitate la fiecare lectură, deşi ştim totul pe dinafară.
Satirizarea în sine a unei anumite lumi sau ordini sociale de mult ne lasă indiferenţi, cu atît mai mult cu cît, în cazul nostru, acea lume sau ordine sociala a şi dispărut. Înseamnă că avea dreptate E. Lovinescu sa afirme că materialul din care e construită opera lui Caragiale e perisabil? Cu toate acestea, nimic mai durabil ~că~ această operă, cu materialul ei cu tot. E o realitate care ni se impune, şi atunci în ce constă secretul acestei „eternităţi" a unui material atît de perisabil? De ce ne place Iliada, deşi a trecut de la crearea ei atît de mult timp? Mai trăim astăzi într-o societate gentilică? Nu, dar ni se cîntă „mînia ce-aprinse pe Ahil Peleianul", şi care aduce alor săi mari nenorociri. Mînie, nenorociri! Astea nu le trăim şi noi şi individual şi extinse la popoare întregi? I. L. Caragiale ne mărturiseşte el însuşi în opera lui, nu o dată, cărei muze şi cum i se adresează: „Cîntă-mi, zeiţă, parcă zice el surîzînd sardonic, prostia ce zace în onorabilul Caţavencu şi ce festă îi juca Agamiţă Dandanache!"
Dar să ievin la greaua întrebare pe care noi înşine ne-am pus-o într-un mod atît de direct. Ce a descoperit Caragiale la eroii săi? Un lucru după cît ni se pare nu prea izbitor, dar cu consecinţe pe planul creaţiei spectaculoase. Să examinăm, sau mai bine să citam un text la întîmplare: un funcţionar are nişte bilete cîşti-gătoare, motiv pentru care îşi dă demisia.
„După zece minute omul care a scuturat în fine jugul nesuferitei robii intră la bancherul unde au fost depuse biletele en gros.
― Mă rog, unde se-ncasează cîştigurile de la loteriile care s-au tras alaltăieri?
― Fondul e depus la casa de depuneri, dar poate cineva să le-ncaseze şi prin noi. Aveţi vreun bilet cîştigător?
― Am... două cîştigătoare, răspunse fără afectare d. Popescu, şi arată de departe două bilete, ţinîndu-le graţios între două degete.
― Sunt cîştiguri mari?
― Măricele... Am amîndouă cîştigurile mari! Bancherul deschide nişte ochi plini de admiraţie şi zice, dînd să ia biletele:
― Daţi-mi voie, mă rog.
 Dar d. Lefter retrage încetinel mîna, dezdoieşte biletele şi întreabă:
― N-aveţi listele oficiale?
― Ba da. Iată-le.
― Mă rog, zice d. Lefter cu vorba răspicată, avem o dată zero-şapte-zeci-şi-şase-de-mii-trei-sute-opt-zeci-şi-patru la Universitate-Constanţa.
― Nu, răspunde bancherul! una-sută-şi-nouă-mii-cinci-sute-două-zeci.
― Dă-mi voie, nu mă-ncurca: una-sută-şi-nouă-mii-cinci-sute-două-zeci ― Bucureşti-Astronomie.
― Ba pardon, zice bancherul. Bucureşti-Astronomie zero-şapte-zeci-şi-şase-de-mii-trei-sute-opt-zeci-şi-patru.
D. Lefter nu-şi dă bine seama de ce, dar simte o sfîrşeală şi cade, alb ca porţelanul, pe un scaun lîngă contor, întinzînd machinal mîna cu biletele. Bancherul le ia; se uită bine la liste, la bilete, la posesorul lor, şi, zîmbind şi el fără afectare, zice d-lui Lefter, care asculta stupid:
― Uite ce e, stimabile: v-aţi înşelat... şi iaca de unde provine... Dumneata ai... Ciudat lucru, ce-i drept... Cum s-a întîmplat!... Al dracului!... Dumneata ai la una tocmai numărul care a cîştigat la cealaltă şi...
― Şi... ce?
― ...şi viceversa.
Cum aude cuvîntul viceversa, d. Lefter se face vînăt ca ficatul şi se ridică izbucnind cu o volubilitate supremă:
― Viceversa! Nu se poate, domnule, peste poate! Viceversa! Asta-i şarlatanie, mă-nţelegi? Vă-nvăţ eu minte pe dv. să umblaţi d-acu-ncolo cu infamii şi să vă bateţi joc de oameni, fiindcă este o exploatare şi nu vă mai săturaţi, ca vampirii, pierzînd toată sudoarea fiecare om onest, deoarece se-ncrede orbeşte-n mofturile d-voastră şi cu tripotajuri ovreieşti de bursă, care suntem noi proşti şi nu ne învăţăm odată minte ca să venim, mă-nţelegi, şi să ne revoltăm... da! să ne revoltăm! Aşa să ştiţi: proşti! proşti! proşti!"
E clar, judecînd fondul chestiunii, că ne aflăm în plină dramă. Şi totuşi, rămînem stupefiaţi: nu e o dramă, ci o comedie. În plină nefericire, eroul o ia razna, dus de cuvinte. Torentul de vorbe scoate la iveală o ţîcneală care zăcea în creierul individului neştiută pînă atunci nici de el însuşi, compusă din expresii şi idei inautentice, dar care dau la iveală viaţa adevărată a conştiinţei lui falsificată de cuvinte. In loc de o comedie umană avem deodată de-a face cu o comedie a cuvîntului.
În cazul de faţă, ne stă înainte un funcţionar oarecare, şi intenţia satirică lipseşte. Caragiale, fascinat de acest fenomen, îl studiază aici, într-o situaţie dramatică pentru erou, în timp ce în altă parte, satirizînd, scoate la iveală, dar parcă în al doilea plan, prostia, venalitatea sau necinstea (Scrisoarea pierdută).
Descoperirea acestei comedii a cuvîntului îl aduce pe Caragiale spre conştiinţe adormite sau buimăcite (Căldură mare), sau crapuloase (Groaznica sinucidere din strada Fidelităţii), sau de-o lipsă de gravitate angelică, precum la Costică Panaite, care, tot întîrziind prin bodegi, uită că are în buzunar o petiţiune iscălită de mai mulţi cultivatori de prune, pe care trebuie s-o dea unui deputat s-o prezinte în Cameră, ca să oprească votarea impozitului pe grad:
― Bine, Costică, acuma vii?... ai venit cam tîrziu.
― Ei! aşi!...
― S-a votat legea.
― Parol?
― Camerele s-a închis de sîmbăta trecută.
Alteori comedia cuvîntului care se joacă e mai puţin originală, în schimb stupiditatea care ni se dezvăluie la erou e atît de perfectă, încît ni se pare neverosimilă şi recitim de mai multe ori bucata (Petiţiune) pînă înţelegem că ne aflăm nu în faţa unui Mitică, cum afirmă G. Calinescu, care sîcîie autorităţile cu cereri vagi şi nimereşte la Regia Monopolurilor în loc să se ducă la Pensii, ci în faţa tîmpeniei umane rotunde şi inventive (cere întîi apă la gheaţă înainte de-a spune ce vrea şi batista impiegatului să se şteargă la gură), şi care n-are nici o explicaţie şi parcă nici un remediu. Această tîmpenie umană nu e aşadar privilegiul doar al moşierului Trahanache sau avocatului Farfuridi, cum ar părea la prima vedere, deşi la ei apare mai agravată. Pedagogul de şcoală nouă, Marius Chicoş Rostogan, poliţaiul Pristanda sau pensionarul Leonida, fără să fie în societate pe treapta de sus, sînt la fel de imbecili ca şi Dandanache, deputat, fără să fie însă asemănători cu el în alte trăsături.
Toate aceste referiri cu privire la originalitatea lui I. L. Caragiale desigur că s-au mai făcut. Ele nu cuprind şi nu epuizează totalitatea lumii caragialeş.ti, dar frumoase nuvele curn ar fi La Hanul lui Mînjoală ar putea să le scrie şi alţii, cum le-a şi scris (M. Sadoveanu), sau chiar multe din „momente", în care transcripţia limbajului pestriţ de mahala nu trece într-adevăr dincolo de „comicul pur" (D-ale carnavalului, Articolul 214 etc). Asta nu înseamnă că gheara leului nu e prezentă şi în ele, ca peste tot în ceea ce a scris, şi că nu-i aparţin, împreună cu teritoriul pe care şi l-a descoperit şi al cărui unic proprietar universal este, după expresia fericită a unui scriitor american, W Faulkner.
În ceea ce priveşte ediţia pe care am pregătit-o, am eliminat cantitatea prea mare de publicistică, existentă în ediţiile mai mari anterioare, pornind de la ideea că, deşi interesante, aceste articole cu o semnificaţie legată de evenimente ale timpului ar putea să întunece o percepţie mai legată de creaţia propriu-zisă a creatorului lui Conul Leonida. E ceea ce am numit la început . o ediţie „artistică". E vorba adică de o ediţie care cuprinde aproape tot ceea ce a scris I. L. Caragiale într-o zodie a seninătăţii artistice, care i-a permis să dea la iveală tot ceea ce există în opera lui fără cusur sau îl reprezintă. După cum se va convinge cititorul îndată ce va parcurge sumarul.

CE NE SPUNE ORION?

Un poet ne atrăgea de curînd atenţia că peste capetele noastre „alunecă pe cerurile sticloase de iarnă o catedrală de lumină". E vorba de o stea sau de o constelaţie şi ne îndeamnă s-o descoperim pe cer.
Într-adevăr, asta e menirea poeţilor, să atragă atenţia oamenilor asupra lucrurilor frumoase şi să-i smulgă din grijile şi obsesiile lor prea de tot terestre. Într-adevăr, contemplarea ne face să descoperim în noi înşine eternitatea. Ieşim din blestemul activităţii, care ne mănîncă zilele, şi redevenim ceea ce fusesem înainte de izgonirea din rai: adică inactivi şi nemuritori. Asta înseamnă că gestui poetului de ridicare a braţelor spre a arăta ce e pe cer se adresează doar oamenilor activi, celor trudiţi de cele opt ore petrecute în zgomotul uzinelor, sau celor care petrec alte ore pe la cozi, înghesuiţi în magazinele supraaglomerate, şi nu se adresează celor inactivi, care, neavînd ce face, pot să se uite pe cer şi fără îndemnul poetului. Sau se adresează şi acesora? „Tuturor oamenilor", bănuiesc că ar protesta el cu un gest larg şi afectat citind rîndurile de faţă.
În acest caz ce le-ar spune celor leneşi contemplarea, să zicem, a constelaţiei Orion? Că sîm şi ei eterni ca şi cerul înstelat? Şi la ce ar folosi să se simtă etern un leneş sau un hoţ care fură munca şi sudoarea altuia? Adică cum, să nu putem scăpa de ei niciodată şi să trebuiască veşnic să muncească alţii pentru ei, iar ei să stea şi să se uite prin locurile cele mai frumoase ale ţării, fără griji, în timp ce alţii să trudească de dimineaţa pînă seara? Şi să nu-şi găsească măcar cîteva clipe să contemple şi ei o conste-laţie cereasca «au să iasă să vadă măcar cum e cîmpul. care după mine e mai frumos decît cerul?
Dar mai există printre noi, românii, o categorie de oameni care sînt chiar aşa cum îi vrea poetul, contemplativi... Tatăl meu era un astfel de om. Ar fi putut să stea pe prispa scăldată de soare, dacă nu s-ar fi lăsat noaptea, nu ore, ci zile întregi, spectacolul lumii, atît cît se vedea de pe prispa lui, fiindu-i absolut suficient ca să-l uimească şi isă-l încînte fără slăbire. Mama era disperată, fiindcă ştia că nu e un leneş şi că îşi crescuse copiii cu ciomagul, să muncească, să se „arănească". Da, îi spunea el mamei, dar asta nu înseamnă că munca era valabilă şi pentru el şi că statul îl merită toţi proştii. Nu orice nerod are dreptul să stea şi să caşte gura. La muncă!
Şi avea dreptate, fiindcă din contemplarea lui s-a născut gîndirea lui originală, care atrăgea şi fermeca lumea, descreţind frunţile, şi făcîndu-i nu o dată pe unii dintre ei să simtă că valoarea omului nu stă în cumularea de bunuri, care era singura care conta pentru cei mai mulţi, ci în minte, adică în spirit, valoare care îi deosebea cu adevărat de boii pe care îi înjugau.
Da, dar tatăl meu avea şi duşmani. Existau oameni care se simţeau iritaţi numai la simpla lui vedere, şi nu o dată unii dintre aceştia ne înjurau pe noi, copiii, cînd ne vedeau rău îmbrăcaţi sau gălbejiţi de boli. „Bă, cutare (aşa şi pe dincolo), tac-tu ăla ce tot face de dimineaţă şi pînă seara şi nu pune mîna să vă ţină? Are două loturi de pămînt, ar trebui să aveţi haine croite pe voi şi pantofi în picioare, nu să umblaţi desculţi şi trenţăroşi. O să ajungeţi voi oameni, dacă vă luaţi după el!... La Chitila o să ajungeţi"...
Adică dintre cei care n-o să-şi poată cîştiga existenţa decît adunînd oase de pe cîmp şi vînzîndu-le la Chitila, unde se colectau pentru fabricile de zahăr. Era o trimitere obişnuită. Dar nu era adevărat, tata avea cultul muncii şi ştia că nimic nu ajunge cel care nu pune mîna şi nu trudeşte din greu. Cu cîţi copii avea îşi spunea însă că era acum rîndul lor să ajungă oameni şi sa muncească şi să-şi facă. El considera, în sinea lui, că îşi cîştigase acest drept suveran: să stea adică şi să se uite, după atîţia ani cît se trudise.
Aici ajungem însă la fondul dramatic al chestiunii, că dacă el cu adevărat îşi cîştigase acest drept, şi unul din fiii lui depune mărturie că aşa a fost, absolvindu-l, ce se-ntîmplă cu mulţi dintre noi, iubitori de spectacole ale naturii sau ale cuvîntului, pe care nimeni nu ne absolvă cînd copiii şi noi înşine trăim prost din vina noastră? Acest gînd m-a obsedat totdeauna şi niciodată n-am avut sentimentul că am timp (deşi am avut berechet) să mă uit pe cer şi să observ mersul constelaţiilor. Ce-am făcut cu acel timp, cînd l-am avut, de n-am descoperit pînă acum unde se află cutare stea? Nimic n-am făcut. Am fost obsedat. Atît.

CIUDATELE OBICEIURI ALE BUCUREŞTENILOR

Pînă acum cîteva zile am crezut că obiceiul de a mînca mămăligă la masă îl au doar ţăranii şi nu mi-aşi fi putut închipui că bucureştenii ar putea să stea într-o zi în şiruri lungi, la cozi, să obţină mălai. Ei bine, am văzut fenomenul cu ochii mei: bucureştenii au devenit mămăligari. Vrînd eu însumi să cumpăr de la casa de comenzi „Mercur" cinci kilograme, mi s-a răspuns:
― Nu, numai două.
― Cum aşa? am întrebat. Dar de ce?
― Aşa!
― Cum, am exclamat eu, toamna, nu e mălai?
― Cerere mare! mi-a răspuns funcţionara cu un glas filozofic.
― Colosal!
Cînd eram copil aveam un învăţător în sat, care cînd intra în clasă, după ce ne ridicam în picioare şi-i răspundeam la bună dimineaţa în cor, ne spunea să ne aşezăm adresîndu-ni-se astfel:
― Staţi jos, mămăligarilor.
Adică el era un mîncător de pîine, după cum se şl cuvenea, fiindcă taică-său era foarte bogat şi nu trebuia să-şi vîndă grîul pînă la ultimul bob, în timp ce nouă ne rămînea doar porumbul şi mîncam numai mămăligă. Pe primăvară, aşa, începea însă şi porumbul să se cam împuţineze tîn podul casei. Atunci omul începea să bată pe la porţile altora şi, pînă găsea, se mai întîmpla să şi rabde, fiindcă în astfel de împrejurări el nu mai avea de vînzare decît puterea lui de muncă şi trebuia să dea o luptă să nu se lase chiar de tot înhămat pentru cîţiva saci de porumb. O dată am fost martorul unei dezvăluiri în acest sens, cînd am înţeles ce s-a petrecut acasă în ziua precedentă unui coleg de-al nostru, pe care îl chema Ion M. Ion. Frate-său mai mic a dat totul pe faţă, ca un prost, ieşind fuga din curte şi apropiindu-se de colegul nostru cu o expresie radioasă că-i poate da o veste mare:
― Nene, nene!
― Ce e, mă? l-a întrebat frati-său.
― Nene, mai e mămăligă!
Ceea ce însemna că, cu o zi înainte, cînd venise frati-său de la şcoală, tot aşa ca acuma, ei, cei mici, de acasă, mîncaseră toată mămăliga şi nu mai rămăsese şi pentru el. Acuma mai era! Colegul nostru s-a făcut roşu, l-a apucat pe puşti de mînă, i-a tras un picior în spate şi l-a gonit înfuriat:
― Du-te, bă, de-aici!
În general am nu o dată impresia că viaţa bucu-reştenilor e prea puţin cunoscută şi nu sînt deloc convins că literatura abisală care se scrie desipre ei corespunde vreunei realităţi obiective sau subiective. Deşi o întîm-plare povestită de mine însumi despre nişte cetăţeni evazionişti care s-au comportat exact ca într-o nuvelă evazionistă, mă face să fiu mai prudent cu afirmarea tăioasă de adevăruri. Totuşi, nu văd cum, în mod abisal, se întoarce bucureşteanul cu punga cu mălai acasă, pune oala de tuci pe foc şi se apucă să facă mămăligă!
Înainte să mă mut în noua locuinţă am primit un telefon de la persoana căreia i se dăduse o altă casă în locul celei în care urma să mă mut. Voia să-şi exprime recunoştinţa că, în sfîrşit, avea să locuiască singură cu familia ei într-un apartament, fără să fie silită să se întîlnească zilnic la baie, la bucătărie şi peste tot, cu persoane care, orice ai zice, tot străine sînt... Tocmai văzuse casa şi era entuziasmată. Am întrebat-o cum era. Splendidă, mi-a răspuns. Intrare directă din curte, separată, trei odăi, o sută de metri pătraţi de grădină, gaze, construcţie stil vila, pereţi groşi cu ornamentaţii ş.c.l. Un vis! I-am urat, cu ocazia schimbării casei, să i se schimbe şi norocul şi apoi am uitat de această fericită persoană. Asta fusese, să zicem, azi. A doua zi, din nou un telefon. O voce jalnică mă întîmpină la celălalt capăt al firului. Nenorocire. Dezastru. Ceva inimaginabil. Ea, care e o persoană maniacă în materie de curăţenie, să i se întîmple... S-o ajut... Să intervin la autoritatea care ne-a dat repartiţiile, să... Ce s-a întîmplat, întrerup eu acest torent de lamentări. Podul... Podul... Un miros infernal, tone de gunoi zac acolo de la război încoace... Animalele care s-au refugiat în el... paisprezece pisici moarte a numărat... şi cîini uscaţi... şi ploşniţe care îţi cad în cap ziua în amiaza mare de pe plafon. Şi în plină vară caloriferele ard, şi instalaţia electrică complet deteriorată, clanţele de la uşi, ferestrele, storurile, putrezite, parchetul, o cocină... Întrerup şuvoiul de cuvinte. Cum se poate, cine a locuit acolo? I s-a repartizat o casă părăsită, pustie? Nu, nu, nu! Un director de la cutare minister a locuit în apartamentul principal, în restul odăilor nişte oameni... nişte oameni... foarte cumsecade, dar... dar... acest director era un zbir, îi ameninţa pe toţi... ţinea cheia de la apă la el şi nu le dădea apă decît la anumite ore... Vreţi să spuneţi, apă caldă? am întrerupt-o din nou. Nu, nu, apă, apă de băut... apă necesară, trei ore pe zi... Nimeni nu îndrăznea să se ridice contra lui! Vă închipuiţi ce murdărie... insecte... Da' cine erau ăştia care spuneţi că nu îndrăzneau să... Nişte oameni foarte cumsecade... Cînd m-au văzut că am venit... Da' ce pot să fac, totul e o ruină... Dar, zic, parcă spuneaţi ieri că... vilă, ornamentaţii... Pe dinafară, pe dinafară, începe această persoană din nou să se vaiete. Cum au putut trăi... Tocmai mie să mi se întîmple asta, care sînt o maniacă a...
Ei, mi-am zis, ce să-i faci, asta e situaţia! în aceeaşi zi am făcut şi eu o vizită în apartamentul care mi se repartizase şi din care această persoană tocmai îşi cărase lăzile cu cfteva zile înainte. La intrare mă aştepta, parcă ar fi ştiut că vin chiar la ora aceea, fostul proprietar al casei (căzută în întregime sub legea naţionalizării). Nu voia nimic de la mine, dar ţinea să-mi declare că îi va urmări în justiţie pe toţi cei care au locuit şi au plecat din fosta lui casă. De ce? Fiindcă i-au furat lucruri care nu erau ale lor, ci ale lui personale, galeriile de la ferestre din lemn de nuc, nişte aplice, plafoniere, eţetera. De unde ştia, l-am întrebat. Se vede din stradă, prin geam.
Am intrat înăuntru. Plafonul, într-un loc parcă era din paiantă din chirpici. Fusese construit un zid despăr-ţilor care tăia holul, să separe familiile în trecere, apoi zidul fusese dărîmat, dar cum!... Ferestrele cu feroneria distrusă... jumate din cele zece storuri, rupte, instalaţiile sanitare deteriorate, nefuncţionînd sau scoţînd bolboroseli groaznice şi împroşcînd cu apă pe pereţii sordizi, înţesaţi cu fire electrice de culori diferite, care duceau fiecare la alt bec. În baie, de pildă, fiecare locatar îşi avea becul lui, dar şi la bucătărie, unde nimeni nu făcea curat fiindcă nu era a nimănui, dar o foloseau toţi. Nu trebuia să primesc să intru în casă astfel, îmi şopteşte fostul proprietar. Să fi dres întîi toţi, toate stricăciunile, să zugrăvească, să cureţe parchetul şi abia pe urmă să-i fi lăsat să plece. Îi răspund că m-am gîndit la asta, dar că tot ar fi trebuit să iau totui de la capăt. Nu-ţi lasă nimeni în urmă o casă pe placul tău...
― Dacă ai şti dumneata ce-a păţit una din persoanele care a locuit aici, o maniacă a curăţeniei, peste ce-a dat...
Şi îi povestesc întîmplarea.
― Mă bucur! îl aud pe omul meu exclamînd cu satisfacţie grasă, neacoperită. E prea puţin cîte i s-au întîmplat, după cîte merită. Cît despre mania curăţeniei să nu mai vorbim! Se vede cît de maniacă era.
Pornesc spre ieşire uitîndu-mă prin odăi, criticînd Trecutul şi văzînd prezentul cu ochii viitorului. Pe cutia tabloului electric un caiet soios de mărimea unui dosar, îl iau şi mă uit în el. E „cartea de imobil". Încep să citesc numele celor care au locuit în decursul anilor în odăile acestui apartament. Dobre cutare, Cutărescu Ilie, Iliescu cutare, Ionescu Gheorghe, Georgescu Petre, Petrescu George, profesori, avocaţi, cizmari, frizeri, contabili, plecaţi, mutaţi, duşi... Pe unde or fi? Numărul lor mare sugerează instabilitatea modului lor de viaţă, trecerea lor pe aici ca printr-o gară... Unul venea din Pociovalişte, Gorj, altul din Cujmir, altul din Bora, Slobozia, altul din Jegălia, Feteşti, dar altul şi din Hamburg, altul din Mihalţ, Alba, altul din Greabănul, R.-Sărat eţetera, eţetera. Te pomeneşti că ăştia sînt mămăligarii bucureşteni care stau la coadă la mălai!

SADOVEANU, SAU PLĂCEREA DE A SCRIE

Revista Viaţa românească îi dedică lui Mihail Sadoveanu în întregime numărul 9, un omagiu cu prilejul împlinirii a nouăzeci de ani de la naşterea scriitorului. Aceste numere, după părerea mea, pot avea un cusur: caută să suplinească un anumit gol, real sau presupus, dînd deodată prea mult cînd ar fi trebuit să dea permanent, aşa cum se cuvine să se dea despre tot ceea ce e valoare, fireşte cu măsura cuvenită, ca să nu provoace în cititor reacţia de respingere.
Trebuie să avem grijă de asta. Cultul nostru pentru valori trebuie să aibă în vedere sensibilitatea noilor generaţii, care nu poate fi cîştigată de la sine, doar prin superlativele celor striviţi de scriitorul în discuţie. Sadoveanu ― exclamă aceştia „cu plăcere" ― e scriitorul naţional al românilor! Sadoveanu e ca un fluviu spre care merg toţi afluenţii! Conu Mihai era un om bun, foarte, foarte bun, şi aşa mai departe. Astfel de admiratori totali pot opri un cititor să intre în universul unei mari creaţii pentru simplul motiv că o operă literară nu seamănă cu una cioplită sau zidită, pe care o poţi privi în cîteva ore şi să-ţi dai seama de măreţia ei. Trebuie s-o citeşti şi, dacă e compusă din mii de pagini, cum e cazul lui Sadoveanu, îţi trebuie timp ca s-o 96 parcurgi, să zicem patru-cinci luni. Nu e uşor să convingi pe cineva s-o facă fără o privire mai detaşată, şi trufia omului de cultură şi scriitorul din zilele noastre au afuns pînă acolo încît nu o dată uită că a pătrunde în marea masă a cititorilor nu înseamnă a ignora limitele atenţiei şi curiozităţii acestora, solicitate în zi-lele noastre de numeroase şi interesante fenomene, ci dimpotrivă, se cere să studiezi şi să stabileşti permanent cota acestei atenţii şi curiozităţi, ca o fascinantă bursă a valorilor spiritului unde surprizele pot fi pen-tru unii scriitori catastrofale. G. Călinescu, socotit de admiratorii săi un geniu, se plîngea, intuind această realitate, că nu e un scriitor popular. Şi nu se înşela.
Nici vorbă, Sadoveanu a pătruns adînc în conştiinţa noastră, şi el este un scriitor popular, asemeni lui Creangă, Eminescu şi Caragiale. Opera sa însă nu este, pentru cititori, cum este pentru admiratorii săi, pe deplin reuşită pe toată întinderea ei. Fireşte, mi se poate răspunde, nici un scriitor nu îndeplineşte această condiţie, poţi citi în Comedia umană a lui Balzac nu puţine romane în care dialogul este interminabil, abuzul de detalii ucigător, iar plăcerea de a scrie a autorului o ia atît de des înaintea faptelor, încît, dacă în următorul roman nu l-ai regăsi ţinînd din nou şi bine în mîini firele acţiunii, ai renunţa definitiv la lectură fără grija, care ar putea să te reţină, că ai fi singurul care ar face-o.
Aşa este. Recunosc eu însumi. La fel e şi Sadoveanu. Volume întregi îţi trec prin mînă pînă ce dai peste cîteva sute de pagini în care motivele doar anunţate mai înainte prind relieful misterios al marilor creaţii. Apoi din nou urmează o depresiune, şi din nou urcăm. Dar asta nu înseamnă că aceste sute şi sute de pagini, care preced reuşitele, au pentru cititor vreo justificare. Au avut-o pentru Mihail Sadoveanu, ca o condiţie a creşterii ascendente a inspiraţiei sale, pe drept cuvînt una din cele mai lungi şi mai fertile. Este însă un semn de întrebare dacă e o condiţie şi pentru lectură. Riscul ar fi îndepărtarea de operă, pe care nimeni n-ar contesta-o, dar pe care puţini ar citi-o de la primul pînă la ultimul volum. Mi s-a întîmplat mie însumi să fiu ţinut mulţi ani departe de Sadoveanu din pricina entuziasmului nediferenţiat al unui prieten, pe atunci critic literar, care mă irita cu sentinţele şi speculaţiile lui filozofice despre cărţi ale marelui povestitor pe care le citisem izolat şi nu-mi plăcuseră absolut deloc, cum ar fi, de pildă, Ostrovul lupilor. Într-adevăr, înţelepciunea aceasta asiatică, atît de profundă în ochii unora şi prezentă din plin în această carte, nu m-a cîştigat nici după ce l-am citit pe M. Sadoveanu în întregime, cînd am descoperit că aveam ce admira în vasta lui operă, ca să trec uşor peste scepticismul şi tristeţea fatalistă care pluteşte ici-colo pe deasupra întinsului său teritoriu inventat. Aceşti nori de melancolie pot fi desigur emanaţia mormintelor strămoşilor noştri, spulberate de vînturile istoriei, care le-au împrăştiat oasele peste tot cuprinsul ţării, şi scriitorul putea deci imagina, uimindu-se, un om care cu o simplă creangă să descopere în pămînt, acolo unde erau duse de lupte şi ploi, prezenţa acestor oase. Pentru popularea, în conştiinţe, a trecutului unei colectivităţi naţionale, efortul artistic al lui Mihail Sadoveanu este într-adevăr cel mai mare şi mai împlinit din cîte avem şi acoperă, cum am mai spus şi altădată, cel puţin un secol de literatură cultă, pe care cronicarii nu ni l-au putut da pe deplin. Pînza contemporană a fost însă pictată, cu mai mare succes, de către alţii, şi a atribui palidelor sale povestiri despre tîrgurile moldoveneşti calităţi care strălucesc în literatura unui Camil Petrescu, a Hortensiei Papadat-Bengescu sau a unui Liviu Rebreanu (din Pădurea spînzuraţilor, dar chiar şi din Ion, unde viaţa învăţătorului şi a preotului, stîlpii spirituali ai satului, ştearsă la Sadoveanu, e plină de tragism şi de culoare la autorul Răscoalei) înseamnă să pui în mod arbitrar peste literatura română modernă pălăria unui singur scriitor, dintr-o admiraţie care dovedeşte neînţelegerea chiar a operei acestuia. Fiindcă iată ce citim în articolul care deschide numărul omagial al Vieţii româneşti: „Mihail Eminescu a rîvnit o epopee aromânească, dar, fulgerat înainte de vreme, n-a reuşit să înalţe construcţia; visul său l-a realizat Sadoveanu: în cărţile acestuia sînt fragmente ale acestui tot, epopee mitică şi arhetipală".
Aşadar, şi Eminescu este estompat! Terminologia aceasta cu preluarea sarcinilor, ce a „rîvnit" un scriitor şi cine a venit pe urmă şi a realizat, miroase a sociologism vulgar.
Dar poate că mă înşel, poate că nu trebuie stingherită critica să oficieze în templul unei opere, mai ales că mulţi dintre critici se apropie de ea fără prejudecăţile amintite aici. Şi, cine ştie? Poate că cititorul nu asistă ca noi la aceste ceremonii cu o stare de spirit la pîndă, ci el înţelege poate doar atît, că trebuie să citească din moment ce atîta lume s-a strîns acolo şi cîntă. La urma urmei, Sadoveanu însuşi a avut o mare înţelegere pentru ceremonii, ca o expresie a rîn-duielii care nu trebuie turburată. Plăcerea lui de a scrie, care nu l-a părăsit nici cînd natura i-a retras cuvîntul, cînd, nemaiputînd vorbi, se apucase să înveţe din nou limba, a fost o rînduială de ale cărei consecinţe era pe deplin conştient. Fiind, în tinereţe, contestat cu violenţă de un critic, i-a răspuns, dar pe urmă a regretat, şi-a ridicat privirea peste zări şi nu s-a mai uitat niciodată la cei care au scris despre el, nici de bine, nici de rău. E un exemplu demn de urmat.

UN COŞMAR

Un prieten mi-a povestit azi, foarte vesel, un coşmar care l-a chinuit toată noaptea. Se făcea că ajunsese pe masa de operaţie şi că chirurgul îi tăia o bucată de intestin şi i-o vîra sub nas cu o expresie sardonică: „Uită-te, parcă îi spunea, şi învaţă-te minte de-aici înainte să mai crezi cînd te doare ceva că nu e cancer".
Şi s-a dat apoi jos de pe masă cu moartea în suflet şi s-a întors la ai lui. Era limpede: va muri curînd. Da, şi-a spus, il faut foutre le champ, cum a exclamat Tolstoi cînd şi-a dat şi el seama că totul s-a sfîrşit, că, adică, trebuie să ne cărăm de pe suprafaţa pămîntului, să spălăm putina. Nu mai era chiar foarte tînăr, avea şi copii, situaţia lui nu era chiar aşa de disperată, totuşi, a muri fiind o idee totdeauna îndepărtată şi cu dată nesigură, cînd îndepărtarea se micşorează vertiginos şi data nu mai e deloc incertă, tot ceea ce ştim noi despre moarte deodată nu ne mai ajută decît foarte puţin, mi-a povestit mai departe acest prieten. „De pildă, a adăugat el, gîndi-rea: moartea e un vis, domeniul imaginaţiei. O fi pentru cel neameninţat, dar pentru cel aflat sub gheara ei nu e deloc un vis. Chiar în vis, cum eram eu, nu era un vis! Era un chin al existenţei condamnată să nu mai fie. O zvîrcolire!" „Dar spiritul?" l-am întrebat. „O, spiritul suferea şi el fiindcă ştia că o să fie gonit din casă, şi să moară şi el fă-cînd să tresară o secundă marele spirit din care făcea parte şi care guvernează universul." „Numai o secundă?" l-am întrebat eu neliniştit. „O, da! mi-a răspuns, şi asta chiar dacă unii dintre noi reuşim să prelungim această secundă prin urlete de sirene care să se audă pe o mare parte a pămîntului sau daca ne ridicăm statui curînd după aceea ciocanele cu aer comprimat încep să pîrîie la baza acestor statui şi le vor doborî fiindcă au fost ridicate datorită ştiinţei noastre de a specula ceea ce au în ei imbecil, oamenii, dar care îşi revin totuşi repede îndată ce murim." „Şi pe urmă? Cum te-ai trezit?" l-am întrebat.
S-a trezit inundat de o imensă fericire. Aşadar, nu fusese decît un vis! Şi s-a culcat la loc. Coşmarul însă a revenit. Se făcea că se afla la o masă, la o petrecere, la care era prezent şi chirurgul cu echipa lui, care i-a adresat cu degetul aşa, un fel de ameninţare că n-a fost cuminte. „N-aveţi cancer!" i-a spus acesta ca şi cînd bolnavul i-ar fi jucat o festă şi el închidea ochii, iertîndu-l, aşa cum trebuie iertat cel care iese viu după ce salva plutonului de execuţie a trecut peste el. „Dar vîrfurile negre ale filamentelor celulare?!" a zis atunci unul din ajutoarele lui, ca pentru a-l feri pe Marele Măcelar de o eroare care l-ar discredita. „Nu, vîrfurile negre ale filamentelor au altă semnificaţie!" i-a răspuns acela, şi fi-fi-fi, şi ti-ti-ti, a început să-i explice cauza fenomenului. Ajutorul său însă păstra mai departe pe chip o expresie de încăpăţînare, nu se lăsa convins şi îşi rezerva mai departe dreptul de a nu mai reveni asupra verdictului iniţial. Într-adevăr, nimic nu mai e sigur cînd apare o astfel de suspiciune şi chinul a pus iar stăpî-nire pe el şi pe urmă iar s-a trezit. Ce porcărie! a exclamat prietenul meu indignat şi a renunţat la somn, s-a îmbrăcat şi a ieşit afară.
Măcar la el fusese doar un vis. Dar odată m-am, dus la un spital după un rezultat şi l-am găsit pe medic stînd de vorbă cu cineva îmbrăcat în uniforma bolnavilor. Erau amîndoi pe treptele de afară ale spitalului, la soare, tăcuţi, rezemaţi de zid. Bolnavul, în halat roşu-închis, un bărbat tînăr, negricios, cu vinele de la mîini şi de la picioare subţiri şi fine. Avea un semn de boală la gît, un mic pansament, dar foarte mic, în formă de cruce. Îl aud că rupe tăcerea. „Şi la vară, zice, mergem împreună în Moldova, să facem mînastirile şi să dormim la Văratic."
A urmat o nouă tăcere, apoi medicul i-a răspuns, nu întru totul impenetrabil, totuşi acoperit: „Fă-te dumneata mai întîi sănătos, să ieşi de-aici, şi pe urmă, la vară încolo, vedem noi unde mergem".
Am crezut că erau prieteni cînd am auzit de invitaţia cu maşinile. După ce am rămas singur cu medicul, acesta mi-a spus că nu erau. „Are cancer", mi-a dezvăluit el deodată, în şoaptă. „Ce fel? l-am întrebat. Unde?" A făcut doar cu mîna un gest cu sensul că n-avea importanţă unde, că adică acolo unde îl avea era bine plasat. „La gît?" l-am mai întrebat eu, făcînd aluzie la pansament. „Ei, la gît! Dacă ar fi acolo, ar scăpa!" „Şi el ştie?" „Nu ştie!" „Şi de-aia ţi-a făcut invitaţia cu maşinile?"
Doctorul mi-a răspuns însoţindu-şi cuvintele prin-tr-o mişcare a corpului său voinic, dînd din umeri în semn parcă de indignare că medicului îi e dat să vadă şi să înţeleagă atîtea, deşi nu e şi el decît tot un om, care într-o bună zi va intra, mai devreme sau mai tîrziu, într-o categorie sau alta de pacienţi condamnaţi. „Ce să facă şi el! a exclamat. Are bănuieli şi crede că o să i le spulber eu. Cum să i le spulber? Parcă dacă îi răspundeam că mergem n-ar fi fost tot un drac?"
Şi s-a uitat scîrbit în zare şi abia întru tîrziu şi-a adus aminte că venisem şi eu la el tot pentru ca să-mi infirme o bănuială. M-a luat de braţ, aşa ca între oameni sănătoţi, şi m-a dus spre laborator. „N-ai nimic, zice, colesterol crescut apare la toată lumea." „Şi ce să fac?" zic, aşteptînd să-l aud că îmi prescrie un tratament (fiindcă, după articolele de popularizare şi avertisment care apar în presă şi la radio, colesterolul crescut nu e un semn bun) ― în loc de asta îl aud că îmi răspunde: „Nimic, apoi amintindu-şi că e medic şi că trebuie să spună şi el ceva, mănîncă, zice, mai puţine ouă". N-aveam obiceiul să mănînc multe ouă, totuşi l-am întrebat: „Cîte?" „Ei, cîte, zice el cu acelaşi glas cu care îi răspunsese şi celui care îi făcuse propunerea cu mînăstirile. N-o să te apuci acuma, zice, să mănînci dintr-o dată o omletă de opt ouă!" „Asta nu, i-am răspuns şi eu atunci, dacă numai de asta depinde totul..." „Dar de ce să depindă?" a dat el iar din umeri, iar eu am izbucnit triumfător în hohote de rîs şi l-am părăsit acolo, lîngă acelaşi zid de care se rezemase şi contempla, flegmatic, cerul albastru de primăvară...

BĂTRÎNUL ÎNVĂŢĂTOR

Mi-a intrat în casă bătrînul învăţător. A dat bună ziua şi mi-a spus că s-a invitat singur, lucru care nu mai era necesar de constatat. Aşa era, nimeni nu-l invitase şi nici prieteni nu eram. N-a fost învăţătorul meu. I-am făcut însă un portret neştiut de el în cîteva capitole şi şi-a recunoscut numele într-o nuvelă în care apăreau detalii cu totul întîmplătoare legate de persoana lui. A citit-o şi el. Asta a fost demult. Cică ar fi exclamat pe uliţa satului:
― Cînd mama dracului m-a văzut pe mine cineva că am belit o iapă? Bă, Stane, cică m-am dus la Văgăuni şi i-am dat la un cal cu paru-n cap! Fir-ar al dracului de cal!
― Hai, bă nea Floreo, că nu eşti dumneata ăla, cică i-ar fi răspuns acest Stan, care, deşi era ţăran şi nu intelectual, înţelegea, se pare, sau auzise, că numele şi întîmplările dintr-o povestire nu coincid obligatoriu cu ceva real.
Bătrînul învăţător, însă, devenise din acest punct de vedere mai rău decît un ţăran. Curiozitatea lui pentru idei abstracte se tocise prin lectura ziarelor, iar amintirea unei instrucţiuni căpătate în şcoala normală i se şterse cu desăvîrşire din minte. Nu fusese un învăţător cu vocaţie şi nici măcar cu instinct, copiii nu-i spuneau nimic, dar fusese un om energic şi hotărît şi se străduise să umple, cu aceste merite, lipsa de talent pedagogic, într-adevăr, copiii din clasele lui învăţau prost, dar veneau la şcoală de frica amenzilor, iar drumul din faţa şcolii şi drumul de patru kilometri care ducea la gară, dacă este mărginit astăzi de pomi, se datoreşte lui. A făcut ce-a putut, a scos chiar copiii la sapă pe propriile sale pămînturi! Dar i-a scos şi pe acele dealuri ale comunei care se surpau şi în care a pus de asemenea pomi. Că acei pomi au fost smulşi, nu era vina lui. N-o sa stea acuma să-i şi păzeaiscă. N-o fi moşia lui!
Ideea de învăţător, în sat, o întrupa el, cel mai puţin învăţător dintre ceilalţi, prin iniţiativele lui culturale, prin sărbătorile pe care le organiza, prin discursurile pe care le ţinea cu această ocazie, folosind acelaşi limbaj verde, pe care îl folosea şi în viaţa zilnică şi în relaţiile cu ţăranii şi care dacă făcea să se asocieze greu în mintea consătenilor săi ideea de învăţătură, care înseamnă ceva înalt, cu vocabularul acesta grosolan, în schimb cîştiga teren şi consideraţie o altă idee care, nu va strica niciodată să se asocieze cu aceea de intelectual român, şi anume: ideea de activitate practică, de efort util, reînnoit consecvent. Într-adevăr, nouă, muntenilor, ne place să stăm de vorbă pînă ne dor fălcile, capacitatea speculativă ne e bogată, plăcerea de a privi în sinea noastră caracterul celorlalţi şi a face din asta apoi o adevărată sărbătoare, e fără limite!
Dar drumurile noastre erau pline toamna şi primăvara de noroaie adînci şi bălţi în care puteai să-ţi rupi, căzînd, picioarele de la şold. Şi cu toate astea era satul nostru, deşi aveam curţi bine îngrădite, şi ai fi crezut că puţin ne pasă de ceea ce era dincolo de podişca fiecăruia. Dar nu treceam totuşi prin el, şi nu suiam pe 106 dealul lui cînd ieşeam la cîmp? Cine punea umărul jos la roata căruţei şi biciuind caii scotea un urlet de ţi se zbîrlea părul, luînd în braţe căpăţîna roţii s-o salte din cirmoacă? Urlet nu e cuvîntul care se potriveşte cu ceea ce mi-a rămas în amintire. Nu era atît sonor acest răcnet, cît înspăimîntat, ca într-o ceaţă de vis în care groaza e însoţită şi de îndoială: adică nu se poate să-mi rămînă căruţa aici, să mă scoată altul şi să rîdă de caii mei şi de mine. Mai bine îi omor cu biciul. Şi încordatele animale, simţind arsurile cumplite ca nişte fulgere pe spinările lor, se opinteau, gîfîind ca de apropierea morţii, cădeau deodată în genunchi şi în clipa următoare scoteau afară căruţa aceea la care erau înhămaţi, şi care era înfundată în ghearele pămîntului. Cine să iasă cu lopeţile şi să umple drumurile degradate? Păi cine să iasă? Nimeni! Dar nu ne smulgea noroiul cînd ieşeam după-amiezile în sat, devale, în zilele de lucru şi de sărbătoare, tălpile opincilor şi ale bocancilor? Ei, şi ce dacă ni le smulgea? Nu le pingeleam la loc? Neputîndu-se adapta la acest joc complicat al pierderilor şi al compensaţiilor pe care îl cunoşteau atît de bine concetăţenii mei, acest învăţător, care venise în satul nostru de pe undeva de la munte, căpătase cu timpul în felul lui de a fi un soi de îndîrjire fără obiect, care îi înveselea foarte tare nu numai pe ţărani, dar şi pe ceilalţi intelectuali ai satului, preotul, inginerul agronom, notarul... Îndîrjire însă nefastă în activitatea lui pedagogică după cum se va vedea.
Drăcuia. Fir-ar al dracului! Şi pe urmă a început să şi înjure. Înjura: pe mă-sa şi pe tat-său. Pe urmă vocabularul i s-a nuanţat cu adjective care priveau prostia, înapoierea, ţigănia, dar totdeauna la alţii şi mult prea tîrziu, abia la bătrîneţe, le-a descoperit şi la el. Prostu ăla de dă în gropi! Chioru ăla care am auzit că, dă tîmpit ce e, se bate singur, crezînd c-o bate pe muierea-aia a lui! Mamelucu-ăla care... Cuvîntul mameluci apărea des în conversaţia lui. Nu-l simpatiza propriu-zis nimeni, sau foarte puţini, dar intrînd fără să-şi dea seama în viziunea de comedie umană, pe care ţăranii ştiau că o joacă şi care era propria lor viaţă, era şi el prezent în conştiinţa şi în discuţiile lor. Şi-l însuşiseră. Cu vîrsta începuseră să nu-i mai spună domnul, ci nea, iar el, băi, nea Vasile. „Tui mama mă-sii, zicea, ce... mă-sii e cu vremea asta, cît o să ne mai plouă în cap? Murim dracu înecaţi, ne ia gîrla la vale, ca pe purcei." „Hai, mă, nea Floreo, că purceii înoată, nu se îneacă ei", zicea celalalt. „Crezi că înoată? zicea bătrînul învăţător. Eu am auzit că chiar la Academie, un academician a pus întrebarea asta: Domnilor! Porcul înoată? Şi n-au ştiut să răspundă." „Hai, mă, nea Floreo, că înoată!"
Astea erau dilemele intelectuale ale bătrînului învăţător, care, de fapt, nu era bătrîn deloc, era verde, mergea drept şi apăsat şi nu-l durea nimic. Are, bineînţeles, televizor, dar are şi trei nepoate.
― N-am venit cu mîna goală, zice, şi scoate o sticlă din buzunar. Am venit neinvitat.
Nu zic nimic, fiindcă nu s-a purtat frumos cu un copil pe vremuri, l-a bătut degeaba, acum treizeci de ani. Îmi dau seama că e o durată de timp mai mult decît suficientă ca să prescrie orice păcat. Îl consider prescris. De-atunci s-au întîmplat multe, au trecut peste destinele noastre un război şi o revoluţie. Bine că trăim. Să uităm. Bătrînul învăţător a avut de îndurat, numai cerbicia lui l-a salvat. Ar trebui să am un sentiment ij de siguranţă, ştiind că printre noi trăiesc astfel de oameni cu vîna tare. Şi totuşi... Nu zic că acel elev n-o fi fost vinovat, dar l-a bătut prea tare şi răzbunător, jignit, el, om mare, de faptul că un copil a pretins că ştie el să rezolve mai bine decît învăţătoarea cutare problemă. Învăţătoarea s-a dus la director, el era director, şi l-a reclamat pe băiat, nepregătită şi fără intuiţie pedagogică. Ce i-o fi spus, că bătrînul învăţător din faţa mea, pe atunci în plină putere, a intrat în clasă  şi l-a bătut pe băiat cu pumnii şi picioarele ca pe hoţii de cai. Mă întreb cum se pricep englejii să transforme aceste amintiri despre dascălii care i-au bătut odinioară în încîntătoare şi pline de umor revederi. Pesemne că elevii nu păcătuiesc în faţa lor prin lăudăroşenie şi învăţătorii lor prin nepregătire. Or fi avînd alte cusururi sau poate elevii or fi mai sportivi şi or fi încasînd loviturile ca la un fel de meci, în care regula e să ştii să rabzi, şi după ce te dai jos de pe calul de lemn, să spui o vorbă de spirit de care apoi, peste treizeci de ani, să-ţi aminteşti cu încîntare. Dar ce vorbă de spirit să spui cînd omul din faţa ta îţi dă la fălci scrîşnind din dinţi bestial? Elevul acela l-a iertat demult. L-a invitat la nuntă, unde s-au împăcat. Nu cred în această împăcare, fiindcă mie cînd mi s-a povestit acest fapt (multă vreme s-a vorbit despre această istorie) mi-a rămas în minte o întrebare. Ce-a avut cu băiatul? De ce l-a bătut atît de înjositor, tăvălindu-l pe jos în faţa clasei cu lovituri de picioare? Mă uit la părul lui alb şi la întreaga lui figură tăbăcită de atâtea decenii de viaţă prin care a trecut, cu aceste căderi şi poate cu înălţăm, dar care nu i-au fost cunoscute şi preţuite, şi nu găsesc răspuns la întrebarea mea.
Îmi spune pe nume şi ciocnim paharele. Îl întreb ce-i fac cele trei mici nepoate.
― Fir-ar al dracului să fie, zice. Mă întîlnesc alaltăieri cu alde băiatul ăsta care mi-a fost elev şi care ştii şi tu că e director al şcolii.
Şi spune numele acestui fost elev, ajuns cu chiu, cu vai învăţător şi apoi director. Să-i zicem Ghiţă.
― Bă, Ghiţă, zice, ce facem noi cu pîinea asta, cu alde Pantazi, am şi eu cîteodată nevoie stringentă de pîine, că am trei nepoate! Şi ăsta face pe-al dracu! „De, mă, nea Filoreo, zice, dacă şi dumneata iai cîte patru pîini odată!" Şi mi-a întors spatele şi s-a urcat în maşină. Are o Dacia mică, nu-i pasă, se urcă în ea, într-o oră e la Roşiori şi vine acasă cu de toate. Ma răsucesc pe călcîie şi mă întorc la alde Pantazi. Îl găsesc acolo cu al lui Necşulescu, contabilul, cu Ilie, ţîr-covnicul, cu Nicolae al lui Pinţur. Beau nişte vin. „Bă Necşulescu", zic. „Ce e, mă, nea Floreo?" „Cîtă pîine iau eu, mă, pe zi de-aici?" „Păi cît să iai? O pîine!" „Bă, Ilie, cîtă pîine iau eu, mă, de-aici?" „Păi cît să iai, n-auzişi, o pîine, o pîine jumate." „Bă, Niculae, cu cîtă pîine m-ai văzut tu că plec eu de-aici acasă?!" „Ai, bă, nea Floreo, ce mai întrebi? O pîine..." „Mă, Pantazi, cîtă pîine îmi dai tu mie!?" „Ei, zice Pantazi, ba îţi dau, ba nu-ţi dau..." „Dar cît îmi dai?" „O pîine, cît să-ţi dau!" „Păi bine, mă, fir-ar el atunci al dracului de om, cu hainele negre de pe el, cu cravata de la gît, cu pălărie, cu cheile lui din buzunar pe care să le vîre mai bine în... mă-sii decît în uşa maşinii, atunci de ce spune el, bă, că iau patru pîini deodată?"
Mă uit şi rămîn uimit în faţa indignării bătrînului învăţător. Nu zic nimic.
― Pe seară veneam de la alde Geacă, mă întîlnesc pe drum cu Trafulică, reluă el cu acea voce hotărîtă şi plină, înaltă şi egală, fără urcuşuri sau coborîşuri chiar şi în indignare, şi pe care i-o cunoşteam atît de bine. Avea un sac în spinare, abia îl ducea. „Ce-ai, bă, Trafulică, în sacul ăla?" „Păi nişte pîine", zice. „Cine ţi-o dete?" „Păi, Pantazi." „Păi mie îmi spune că n-are." „Păi de, i-am dat şi lui zece lei." „Şi ce dracu faci cu atîta pîine?" „Păi de, o înmoi, zice, şi o dau la vacă." Merg eu mai încolo, mă întîlnesc cu al Mizdri. Venea şi ăsta cu un sac în spinare. „Ce-ai, bă, acolo în sacu-ăla? îl întreb. Te pomeneşti că ai şi tu pîine." „Am", zice. „De unde, de la Bucureşti?" „Care Bucureşti, zice, de la ăsta, alde Pantazi." „Şi cum ţi-a dat-o? Pe ce bază? Eşti salariat, sau ce dracu eşti?" „Nu sînt, dar i-am dat şi lui cinşpe lei, că am nevoie, de,; ce să fac?" „Parcă numai tu ai nevoie?" Intru la Mat să beau ceva, îl găsesc pe Costică al lui Nae, sta de vorbă cu al lui Năfliu. „Costică, zic, am auzit că îţi dă Pantazi şi ţie pîine." „Era să zic eu ceva, zice Costică, l-am chemat la mine pe nenorocitu-ăsta de Pantazi, ca să fie aşa cum zici tu, şi i-am dat un chil de ţuică (mai mult nu i-am dat, că un chil de ţuică face mai mult ca zece lei) şi-i spun muierii: «Fă, acuma s-a aranjat, o să avem şi noi pîine cît o să vrem de la Pantazi, gata, s-a aranjat»... Şi cînd mă duc să-mi dea, «n-am, bă, îl auz că strigă la mine, de unde să-ţi dau, trebuie să dau la salariaţi». Lasă, zic eu în gînd, a zis el aşa de formă, să-l auză ăilalţi, şi peste un ceas mă întorc iar. «Ieşi, bă, afară, îl auz că urlă iar la mine, nu ţi-am spus că n-am? Ce tot cauţi tu p-aici?» Zic eu s-o trimit pe muiere, că nu se uită nimeni la ea. Aşa o fi şmecheria. Se duce muierea, şi ăla, cînd o vede, «ieşi, fă, afară, zice, nu veni bărbat-tău de două ori, şi i-am spus că nu-i dau?» L-am lăsat în pace. Peste trei zile îmi trimite vorbă să-l aştept seara acasă, că vine cu patru pîini şi să pregătesc nişte băutură, să mîncăm ceva. I-am trimis şi eu vorbă că îl bag în aia a mă-sii. Va să zică, să-mi bea iar ţuica, să-i dau să şi mănînce, şi să mă pună să-i plătesc şi pîinea!" „Bă, zic, pe Trafulică l-am văzut cu un sac plin, i-a dat zece lei. Ţuica ta costă mai mult!" „Păi eu ce-ţi spusei, zice Costică! Ar mai fi vrut încă una. Şi să mănînce pîinea la mine!" „Şi să te mai pună s-o şi plăteşti!" zic şi eu.
Bătrînul învăţător se opri cîteva clipe fără nici-o expresie asupra acestei enigme: de ce Pantazi acela le-a dat ălora saci întregi, şi ăstuolalt care îl cinstise cu mai mult nu i-a dat nimic...
― De dimineaţă, izbucni el apoi, mă întîlnesc cu Ghiţă în faţa şcolii, directorul de care îţi pomenii. „Bă Ghiţă, zic, ce facem noi cu Pantazi ăsta?" „Ce e cu Pantazi?" zice. „Păi cu pîinea asta!" „De unde să ştiu eu, zice, ce să facem cu pîinea!" Şi şi-a băgat cheile în maşină şi mi-a întors c...
Şi bătrînul învăţător îşi înălţă fruntea, şi între noi, pe răspunsul acelui Ghiţă, director de şcoală, se lăsă tăcerea. Mi se păru apoi că ridică din umeri, dar înţelesei imediat că mă înşelasem. A da din umeri înseamnă a înţelege şi a încerca să te debarasezi. Ori din tăcerea care se prelungea nu se confirma cu nimic că pe umerii bătrînului învăţător ar apăsa vreo tristeţe neînţeleasă, vreo melancolie turburătoare sau vreo întrebare insolubilă. Era secretul lui. Să nu fii trist, ci să acţionezi împotriva motivelor care te-ar îndemna să fii. Să nu-ţi pui întrebări care să te apese, că doar nu eşti buricul pămîntului, şi să nu fii melancolic, că nu eşti poet, fir-ar al dracului să fie!...

ŞERPI PE HÎRTIE

Cîntă-mi, zeiţă, mînia ce-aprinse pe doi fii ai Ardealului cînd auziră că tatăl lor şi-a desfăcut casa din satul natal şi s-a mutat în satul mamei lor vitrege... Pline de şerpi erau scrisorile pe care vîntul le aducea şi le arunca în noua bătătură a tristului tată... Dragii mei părinţi, în primele mele rînduri de scrisoare pe care vi le pot comunica, ne găsim sănătoşi, care sănătate vă dorim şi dumneavoastră, aşa cum aţi făcut cu procedeul cînd aţi plecat din sat, să ştiţi, viaţă de trăit nu mai aveţi cu mine, că sînteţi un fel de oameni escroci, în faţa lumii plecaţi din sat şi nu-mi lăsaţi din partea mamei nimica să vă fie ruşine, n-am fost eu acasă că nu duceaţi voi nimica, că aţi dus voi mai înainte, nu vă temeţi că vă bate Dumnezeu, că sînteţi oameni bătrîni, după faptele ce le faceţi, că mie din partea mamei nu mi-aţi lăsat nimica, nici măcar o lingură, şi mai scriţi să iăm cheile la picheru, să bage hainele acolo, vă arăt eu picher, şi la fratele Gheorghia, mînca-i-aş eu dumnezeul lui de frate, că mai face el promisiuni, că merge pe la toţi fraţii şi le dă la fiecare cîte o sută de lei parte din casă, el pînă acuma şi-a bătut joc de cineva, sau acuma, vrea să-şi bată? Să vie el aici la mine să-mi dea mie o sută de lei şi om vedea noi cum o fi. Şi ne scrieţi că să avem grijă de capre, să ştiţi că nici grija nu avem de ele, că pe una am omorît-o şi la celelalte le vine rîndul. Şi mai scrieţi şi de pari, că i-aţi numărat, să ştiţi că pe toţi îi ard eu, pe toţi i-am dus acasă şi îi ard, şi dacă nu vă place să scrieţi mai departe, că nu v-a fost ruşine, vă condamnă tot publicul care aude. Să ştiţi că vă urez din partea mea ca nici la moartea voastră să nu aveţi pe cine să vă ţie luminarea la cap, aşa după cum aţi făcut, vă dau pe mîna tribunalului, escrocilor...
Tatăl citeşte şi geme (născut în 1898) şi îşi aduce aminte cum s-a chinuit cu fiecare ca orişice tată şi cum s-au împrăştiat toţi, s-au calificat şi şi-au întemeiat familii proprii. Un singur băiat i-a mai rămas din cei cinci, iar despre cele două fete nu ştie aproape nimic fiindcă nu-i scrie nici una măcar o scrisoare. Ştie doar atît, că sînt foarte bine măritate, una cu un director, iar cealaltă la fel de bine, şi nu le-a mai văzut la faţă de cînd au plecat. Furtuna care s-a abătut peste capul lui de invalid din primul război mondial nu l-a doborît însă pînă într-atît încît să-mi spună mie întreg adevărul. Stă şi se tînguie înspăimîntat de violenţa neîn-frînată cu care e judecat nefericitul lui gest de a fi luat-o de la capăt la bătrîneţe şi de a fi căutat, ca orice muritor, un strop de fericire pînă în ultima clipă... Celălalt fiu pare mai ponderat în exprimare, are judecăţi despre inteligenţa tatălui şi a mamei vitrege, s-ar părea că se ţine la distanţă, e ironic, vrea să fie muşcător... citiţi însă...
...Tată, nu vă prea supăraţi că nu v-am scris acum aici unde v-aţi mutat, eu v-am scris acolo unde v-aţi născut, dar nu am primit nici un răspuns, dar nu-i nimic, tată, căci noi nu sîntem ai dumitale, nici eu nici Măriuca, nici Suzanea, pe noi ne-a făcut altcineva. Asta n-am ştiut-o, că dacă o ştiam, stăm de vorbă în alt fel. Nu am ştiut că vei ajunge vreodată să-ţi laşi casa şi să te duci unde te-ai dus, ca după aceea să vii şi să duci şi gardurile şi coşara aia de nuiele. Despre, gard şi vraşniţă pot să-ţi spun, tată, că au fost făcute de mine şi de Letiţia, noi am adus nuiele, nu proasta aia cu care ai venit să le iai şi să le duci în Oltenia. Dacă a putut să te prostească o proastă cu care ai trăit, şi a cărat tot la fetele ei, acuma am auzit că aţi fost acasă cu unii proşti de pe-acolo, dintre care unul este Teodor care în curtea noastră nu a tăiat un lemn, el şi-a primit din casa de la rîpă după cum ne-aţi povestit cînd am mai fost pe-acasă... Ori, şi acest nenorocit care era cît un dop cînd îl ştiu eu, a ajuns să comande în casa în care m-am născut eu şi ceilalţi fraţi ai mei. Aţi avut noroc că n-am fost eu pe-acasă în timpul cînd aţi plecat şi cînd aţi venit, că nu mai plecaţi de-acolo, acolo vă înmormîntam, şi după aceea mă prezentam singur la procuratură şi făceam puşcărie, că altceva nu meritaţi toţi decît să vă omor. Nu ţi-e ruşine, tată, de ceea ce ai făcut şi ce vrei să mai faci, să-ţi strici tot ce-ai muncit? Dacă stăteai la o margine de sat, şi nu în centrul satului, nici atunci nu trebuia să faci ceea ce ai făcut. Dar te-a prostit proasta aia pe care ai adus-o în casa mamei, cu doi prunci. Eu şi ceilalţi fraţi nu prea am avut loc pe acasă, dar ai ei au avut să-i creşti şi acuma văd că aţi avut un prunc împreună şi noi v-am lăsat în pace să-l creşteţi, dar, tată, dacă aş fi fost acasă cînd am aflat ce-aţi făcut, vă legam pe toţi unul de altul şi vă duceam în spate sau cu caii colectivului pînă la văduţ şi acolo vă aruncam, să nu mai trăiţi, că nu meritaţi să trăiţi, că sînteţi prea proşti. Dacă aţi plecat şi acuma cînd v-aţi întors după garduri, de ce v-aţi dus la Nastasia şi v-aţi certat cu Irina?
Aţi profitat că nu a fost ea acasă cu unchiul Micula să puie mîna pe voi să vă sucească gîtul? Ascultă, tată, eu pot să-ţi spun ca cel mai mare prunc al tău că puteai s-o laşi pe proasta aia să plece la fetele ei şi puteai sta cu Nastasia să mănînci numa o zamă, dar erai la tine în sat şi mureai acolo unde te-ai născut şi ai crescut, dar aşa te-ai făcut de ruşine în tot satul, că te-a putut prosti o femeie. Nu i-a fost de ajuns că a dus tot la fetele ei? Dacă ştiam că aşa stau lucrurile, vă dădeam foc şi ardeaţi toţi ca şoarecii. Te mai întreb de ce ai stricat casa care ai facut-o cu mama? Cît trăiai, te ţinea, nu se dărîma şi cui îi trebuia alta să-şi fi făcut mai departe, dar ţi-am mai spus, i-a fost frică la proasta aia cu care ai trăit, că dacă mori o strîngem de gît. Dacă ştiam că te prosteşte chiar aşa, o strîn-geam eu de atunci de cînd am fost pe acasă cu nevastă-mea dar n-am vrut să mă fac de ruşine în sat, să vă bat... Dar eu cred că ne vom întîlni şi vom vorbi. În luna asta am şi eu concediu şi viu acasă în sat, la cine am, că tată nu am, şi aş vrea să veniţi ca să stăm de vorbă şi să veniţi cît mai mulţi, nu cîţi aţi fost după garduri, veniţi cîţi vreţi şi să vedem cîţi plecaţi înapoi. Spune-i lui Gheorghia şi nevesti-tii că dacă mori înaintea lor, pe mine să nu mă anunţe, că nu viu. Cînd am văzut ce faceţi, cum fugiţi ca hoţii dintr-un loc în altul, am vrut să fiu om, că sînt cu un ceas mai deştept decît voi, dar văd că nu am cu cine, nenorociţilor...

UN NOU SCRIITOR

Nu s-ar cuveni ca în preajma unui nou an să salutăm un nou scriitor? Despre toţi cei cunoscuţi s-a tot scris, n-ar fi rîndul lui acum să-i apară numele în paginile cronicilor literare, al emisiunilor de radio şi televiziune şi al presei de mare tiraj? De ce nu? El există! Beţia succesului îl aşteaptă, i se cuvine, fiindcă debutul lui îl afirmă ca pe un scriitor adevărat, deşi n-a trecut de douăzeci şi cinci de ani. A mers drept la ţintă scriind nu povestiri sau nuvele, ci direct un roman de două sute de pagini, care va apărea în cîteva zile la Editura Cartea Românească şi pe care şi l-a intitulat Dihorul. Numele acestui nou scriitor este Alexandru Papilian, nepot al lui Victor Papilian. Totuşi numele e un pseudonim ales de el la insistenţele noastre. Într-adevăr, prea mulţi tineri scriitori debutanţi cred că pot răzbi cu nume ca Niculae Vasile, Ion Ilie, Gheorghe Petre, Dumitru Niculae, Stan Dumitru etc.
Nu am vocaţia de a descoperi talente. Viitorul scriitor, îmi spun, s-ar putea să-ţi dea, să citeşti la început o simplă nerozie, în care semnele vocaţiei să fie cu desăvîrşire absente. Şi atunci ce faci? Rezultă că trebuie să-i spui în mod obligatoriu tînărului din faţa ta că are talent, chiar dacă nu-l are, ca să te pui la adăpost de surpriza care te-ar aştepta mai tîrziu. Dar s-ar putea ca necunoscutul care îţi calcă pragul editurii sau revistei, sau chiar al casei proprii, să-ţi aducă o carte pe deplin reuşită, şi atunci cu atît mai mult trebuie să baţi toba şi să spui că ai descoperit un mare talent sau geniu. Ei bine, şi dacă după aceea el nu mai scrie nimic reuşit? Ce-i faci? Gorki a spus pe vremuri despre Leonov cînd l-a descoperit că are talent pentru toată viaţa. Citind azi această apreciere stăm pe gînduri. Drumul spre ocean e o carte greu de citit acum, din pricina prejudecăţilor literare fundamentale care stau la baza ei, dintre care cea mai iritantă este maniheismul, iar Pădurea Rusă e un roman prolix în care zace o btnă istorie de o sută de pagini, dar pe care autorul a înecat-o şi compromis-o prin soluţii şablon, începuturile lui sînt însă strălucite, romanul Soţi şi Hoţul (pe care am bănuiala că autorul l-a stricat la bătrîneţe, scriindu-l din nou şi triplîndu-i volumul) sînt lucrări echilibrate şi profunde. E greu de crezut că Gorki nu ştia că talentul nu ne e dat în mod sigur pe toată viaţa şi că înflorirea lui depinde în mod hotă-rîtor de felul în care îl cultivăm. Dar descoperitorul de talente n-are încotro, el trebuie să spună astfel de fraze, fiindcă începătorul n-are nevoie nici de îndoielile, nici de rezervele lui. Plină de umor a fost reacţia lui Sherwood Anderson, autorul admirabilului Winesburg în Obio, care avea un tînăr prieten la care ţinea foarte mult, fiindcă era o personalitate interesantă. Era obişnuit ca acest tînăr să-l caute zilnic şi să facă împreună plimbări, dar deodată aceste vizite încetară, şi după cîteva săptămîni, cunoscutul romancier băgă de seamă absenţa şi se duse intrigat şi bătu cu bastonul în geamul tînărului. „Ce e cu dumneata? îi strigă de jos. De ce n-ai mai venit pe la mine?" „Am scris un roman", îi răspunse atunci tînărul.
 „Sfinte Dumnezeule", exclamă Anderson şi îi întoarse spatele şi pleacă. Indepărtîndu-se însă se răzgîndi. Cum sa piardă un tînăr prieten atît de interesant? „Să vii, îi zise, să-ţi dau o recomandare către o editură, dar să nu-mi ceri să ţi-l citesc." Şi se ţinu de cuvînt ' şi romanul apăru şi într-adevăr nu avu nici un succes. Era o carte cam plicticoasă. Autorul de pe copertă seama William Faulkner, viitorul laureat al Premiului Nobel.
Noul scriitor român a apărut în birourile Editurii Cartea Româneasca prin primăvară. Romanul lui plăcuse foarte tare unui redactor, dar displăcuse profund altuia, care chiar scrisese pe toată coperta manuscrisului, parcă indignat, Respins. L-am lăsat pe tînărul debutant să discute cu ambii redactori şi între timp am citit şi eu romanul. Era bun, dar era plin nu numai de cuvinte şi expresii cu care cititorul român nu e obişnuit şi care exprimau în mod inutil anumite laturi ale eroului (crudităţi, cuvinte obscene, trivialităţi din domeniul fiziologiei), ci şi idei care dezvăluiau prea violent o gîndire şi o conştiinţa maculată. De cine? Nu voi dezvălui substanţa romanului, fapt e că exista în el suficient material inacceptabil pentru a displace. De pildă: eroul vorbeşte în treacăt despre copii. Urmează un epitet scabros extras din activitatea digestivă a micilor fiinţe. „Ce nevoie ai, i-am spus tînărului romancier, să-l faci pe cititorul care are copii să te dispreţuiască şi să arunce cartea din mîini?" „De ce să mă dipreţuiască?" m-a întrebat. „Fiindcă, i-am răspuns, sufletele pure nu pot fi atinse de nici un fel de murdărie. Omul din curte din Moartea lui Ivan llici, de Tolstoi, care îngrijeşte în toate amănuntele pe stăpînul său muribund şi neputincios, ră-mî complet senin în timpul acelor îndeletniciri şi are aerul să spună: «Ce să facem! E un om! Toţi vom ajunge la fel!»." „Dar, a protestat viitorul scriitor, nu eu, ci eroul meu are o gîndire care vede ceea ce e murdar. Ce să fac? Eroul meu e contrariu celui la care vă referiţi!"
Avea dreptate. Operele unor scriitori moderni ca Joyce, Celine, Genet şi chiar Sartre abundă de trivialităţi, în La nausée, de pildă, eroul are mania de a căuta pe jos ziare murdare de excremente şi de a le rupe cu plăcere, autorul vrînd, adică, să sugereze infantilismul eroului, care, asemeni copiilor, nu distinge, în fazele prin care trece materia, ceea ce e degradat, iar în momentul cînd această plăcere îl părăseşte, apare răul de existenţă, greaţa adică, şi nu cum crede cititorul obişnuit că ar trebui să apară această greaţă cînd sfîşie acele ziare. Foarte subtil! Ceilalţi măcar urmăresc şi alte efecte pe care le obţin din plin, de pildă, umorul negru, scatologic. Sartre ia însă lucrurile cu totul în serios, filozofic!
„Mon cher Alexandru Papilian, i-am spus viitorului romancier, părerea mea e că la noi cititorul român stă mai bucuros de partea lui Tolstoi decît de a lui Joyce, pe care încă nu-l cunoaşte. Eroii dumitale fac parte din galeria demonilor meschini şi nebuni, bine descrişi, în descendenţă dostoievskiană, de F. Sologub şi L. Andreev. Celebrul roman al lui Sologub are o expunere epurată de trivialităţi, pe alocuri chiar plină de lirism, deşi eroul e însăşi trivialitatea. Nu-ţi pune probleme metafizice, taie cuvintele urîte şi temperează acele idei murdare pe care cititorul ar putea, confundîndu-te cu eroul, să ţi le atribuie."
Ceea ce ai şi făcut.
Recitesc acum cartea tipărită, şi impresia iniţială că mă aflu în faţa unui nou scriitor mi se întăreşte.
Viitorul romancier are prezente toate instinctele necesare creaţiei. Nu-i scapă cuvintele pe hîrtie fără să fie conştient că ele alcătuiesc propoziţii, care o dată materializate sînt departe de a fi inocente, cum cred unii debutanţi şi chiar consacraţi. O frază în plus, şi deodată puterea celor anterioare e diminuată. Una în minus, şi sensul e ciuntit. Limpiditatea şi transparenţa stilului şi absenţa unei gesticulaţii haotice a gîn-dirii (care dau la un moment cititorului senzaţia că nu mai citeşte o carte, ci mestecă în gură cîlţi amestecaţi cu sacîz, cum se întîmplă cu multe romane analitice care apar) sînt pentru mine dovada incontestabilă a talentului la Alexandru Papilian. Iar intriga e prezentă, una adevărată, al cărei deznodămînt violent, anunţat curajos încă din primele cincizeci de pagini, ne întăreşte convingerea că viitorul romancier poate scrie şi cărţi bune şi care să şi placă unui public larg.
Nu voi spune în încheierea acestor însemnări că Alexandru Papilian are talent pentru toată viaţa. O să vedem. S-ar putea să înceapă să scrie versuri. Asta ar fi culmea! Sau s-ar putea să înceapă să facă critică şi teorie literară! Cine ştie ce-ar putea să mai facă!
Germenele surprizei poate fi descoperit chiar în finalul acestui debut, unde scena pe care el ne-o descrie minuţios ne aminteşte de o cunoscută exemplificare a lui Caragiale cu privire la o anumită halbă ridicată în ăer şi care urmează să se spargă în capul cuiva. Alexandru Papilian o cunoaşte, este absolvent al Facultăţii de filologie, totuşi se preface că n-o înţelege. Sau chiar n-o înţelege! De unde ar reieşi că sfaturile maeştrilor nu sînt luate în seamă de generaţiile următoare, care vor să ia totul de la capăt pe cont propriu. Şi că, prin urmare, esteticeşte vorbind, nu există în artă progres!... 

FARMECUL UITAT AL TEATRULUI

Publicul a uitat oare de farmecul teatrului, teatrul de totdeauna care se străduia să aducă pe scenă un rege cu coroana pe cap, sau un general în mijlocul statului său major, sau un revoluţionar în mijlocul maselor al căror exponent era? Se simte oare publicul despărţit de esenţa teatrului din pricina decorului? îl supără oare semnele care sugerează ierarhiile şi structurile de viaţă în mijlocul cărora se petrece drama sau comedia? Iluzia vieţii autentice despre care se vorbea că trebuie să ne-o ofere scena a încetat oare să-'l mai intereseze pe spectatorul din zilele noastre? Se petrece un fenomen curios. Teatrul, despuiat de faldurile lui de odinioară, care îi îngreuiau mişcările, a revenit la sursa sa iniţială, cînd regizorul juca împreună cu actorii şi spectacolul se pregătea în văzul publicului: aşa ne apare Regele Lear pe scena Teatrului Naţional într-un spectacol care a fost apoi dus şi peste hotare, unde cică ar fi stîrnit entuziasmul cronicarilor teatrali, spre satisfacţia naivă a regizorului şi directorului teatrului.
Actorii sînt îmbrăcaţi ca acasă, în moda timpului nostru, chiar daca e vorba de împăraţi sau mişei (mişeii apar desculţi, ca să li se vadă mişelia din cap 122 pînă în picioare), iar un tînăr nobil e îmbrăcat în pantalon de văcar american cu o cămaşă neagră străvezie, care să sugereze toată ticăloşia neagră a personajului. Va să zică nu renunţăm nici la decor, nici la costumaţie, ci le dăm alt înţeles. Care? Nu se înţelege bine. Răspunsul ar fi, jucăm totul în stilul în care au fost probabil jucate piesele pe vremea lui Shakespeare, adică, încropit cu ce avem. Da, sîntem regizori săraci, teatrul n-are cu ce să ne plătească decorurile scumpe, nu vine lumea, abia putem să plătim lefurile actorilor, lumina, caloriferul, şi alte mizerii care ne strică viziunea regizorală...
Asta îmi aminteşte de un spectacol pe care l-am văzut la Hanoi cu o piesă de Molière. Mizantropul şi femeia pe care el o iubea atît de tare erau îmbrăcaţi în costume vietnameze, cu umbreluţe deasupra capului şi evantaiuri în mînă, pe care le agitau permanent. De ce nu?
Altceva poate fi supărător într-o punere în scenă în care regizorul e atît de dornic să se afirme. Încărcarea spectacolului tocmai cu elemente de care el a vrut să se descarce. Chiar acel puţin decor şi acele sumare costume care au rămas. Chiar ideea sa regizorală, a cărei prezenţă n-ar trebui s-o simt, dar pe care o simt mereu şi care pînă la urmă oboseşte. Prin ce? Prin neclaritatea ei. Nu se poate ca pe vremea lui Shakespeare, fiindcă se poate ca pe vremea noastră. Se regizează ca pe vremea noastră, dar cu idei de demult. Dar nu chiar. Tot felul de zgomote şi de alergături şi zdupăituri bruiază aproape permanent textul, şi în loc să uit de decor, cum ar vrea regizorul, mă uit nedumerit la mantilele de nylon ale regelui Lear şi ale fiicelor sale, care de altfel în scena respectivă joacă admirabil. Dar asta şi pentru că în acele momente regizorul are buna inspiraţie să înceteze cu mişcarea acolo în fund, pe schelele acelea metalice care îmi amintesc de cele care mi s-au pus în vara asta în jurul casei ca s-o zugrăvească.
Nimic nu e inocent într-un spectacol după cum nu e nici în text, şi gestul, care nu e o consecinţă a gîndirii dramatice, cu alte cuvinte a celei din text, devine o consecinţă a gîndirii particulare a regizorului, care construieşte un spectacol al sau ignorîndu-l total pe autor, care are totuşi şi el idei regizorale, incluse în text şi în armonie cu viziunea sa proprie despre pasiunile oamenilor şi care ar trebui respectată. Altfel ce facem cu moştenirea unei culturi? Schelele acelea în orice caz îmi atrag mereu privirea, materialitatea lor fără sens îmi deturnează atenţia şi plec de la spectacol cu ele în minte, însoţind în mod stupid fiorul tragediei. Tot aşa picioarele desculţe ale acelui ticălos. Asta înseamnă naturalism în teatru. Iar isteria celor două surori ne propune de asemenea o viziune viscerală, zolistă, asupra pasiunilor. Există şi un astfel de teatru, nu trebuie amestecat cu cel shakespearean. Nici vorbă, spontaneitatea, mişcarea mai largă, libertatea gestului, care nu se mai împiedică de o scară de palat, de un fald de mantilă, de un paloş imens agăţat la şold, sînt lucruri menite să fascineze publicul, şi mulţi se simt pe drept cuvînt foarte atraşi de aceste tendinţe de primenire a artei regizorale. Am fost pe punctul să fiu eu însumi fascinat de experimentul de la Teatrul Naţional, şi ar fi foarte trist dacă felul de a vedea al celor care, ca şi mie, nu le-a plăcut în întregime spectacolul ar putea constitui un argument ca astfel de experimente să nu fie încurajate. Bineînţeles, să nu aibă loc chiar pe prima noastră scenă, chiar dacă directorul Teatrului Naţional şi-ar fi descoperit, în ultimă instanţă, un suflet de hippie. Şi, desigur, regizorul să nu exagereze şi să dorească atît de tare să acopere complet ceea ce avea frumos şi dădea totuşi atîta farmec clipelor cînd în vechile interpretări apariţia regelui era anunţată de salve de tunuri şi cîntec de trompeţi, iar pasiunile se dezlănţuiau sub acoperirea unor acte de cruzime zguduitoare, şi nu prin hohote dubioase. Oricum, Lear e un rege, nu un bătrîn care s-a smintit tăvălindu-se pe jos în mijlocul unei cete de hippies,ci s-a scrîntit în spiritul său, prin devitalizare, fiind un biet moşneag, şi nu un bărbat în puterea vîrstei plesnind de sănătate. N-are sens! Ce-ar face atunci regizorul în cazul în care ar avea de pus în scenă o piesă cu hippies? Te pomeneşti că le-ar pune la toţi coroane de regi pe cap! Lucru care n-ar fi absurd în sine. Dar noi nu judecăm aici lucrurile în sine, ci în raport cu o operă pe care n-o putem împrumuta altora, cînd ea aparţine unui anumit tip de civilizaţie care a dat pasiunilor ideale şi înjosirilor umane o anumită măreţie. Dacă mişcarea hippie are pretenţia Ia existenţă, n-are decît să-şi creeze ea valorile ei. De ce trebuie să i le dăm noi pe ale noastre să ni le pocească!

AGRESIVITATEA LA VOLAN

Am crezut multă vreme că tot ceea ce se spune despre psihologia omului de la volan nu sînt decît simple speculaţii menite să sperie pe conducătorii auto şi să-i facă prudenţi ca să se micşoreze numărul accidentelor.
Omul de la volan, se spune, îşi însuşeşte psihologic o parte din puterea motorului său şi devine agresiv. Ce idee pur literară! Cum să-şi însuşească o astfel de putere? De ce? îi lipseşte cumva o doagă? Ce să facă el cu puterea aceea decît tot să meargă pe drum şi să ajungă cu bine la destinaţie?
Şi cu toate acestea mi s-a întîmplat mie însumi să descopăr că faptul e adevărat, şi chiar în clipa aceasta cînd mi-aduc aminte şi vreau să încep să povestesc, văd roşu înaintea... Dar să nu anticipez. Veneam prin urmare cu Fiatul meu pe Bulevardul Ana Ipătescu spre Piaţa Minai Eminescu. De departe am văzut stopul, am încetinit, şi la trei metri distanţă am frînat şi am oprit. Mergeam pe culoarul unu. Era înainte ca acest bulevard să fie modificat şi să aibă pe-o singură parte trei culoare. Apare verdele şi pornesc drept înainte. În clipa aceea văd cum o Dacia 1100, din spatele meu, execută o manevra curioasă. Trece de pe culoarul unu pe culoarul doi, manevră care în faţa unei pieţe constituie o încălcare a regulilor de circulaţie, mă depăşeşte tăindu-mi periculos drumul şi vi-rînd la dreapta în sens giratoriu, ceea ce constituie o altă, de astă dată gravă, încălcare a regulilor de circulaţie, fiindcă puteam accelera şi intra în el. N-am avut timp sa-mi dau seama ce e cu această maşină smintită, că o văd că-mi iese înainte în plin bulevard, mi se pune de-a curmezişul şi din ea coboară repede un individ care se apropie de mine şi-mi cere actele.
― Da' cine eşti dumneata? îl întreb.
― De la Miliţie, îmi răspunde.
― Să văd legitimaţia! zic, părîndu-mi-se bizar să fiu controlat de un miliţian de la circulaţie în civil. Mi se întîmpla pentru întîia oară.
Îmi vîră sub ochi un carton. Da. Era ceva care dovedea că individul avea legătură cu miliţia, dar n-am înţeles de ce natură.
― Dar ce e? zic.
― Actele, cere el imperios.
Formula miliţienilor de la circulaţie: întîi actele şi pe urmă stăm de vorbă. Cu actele în mînă se stă de vorbă într-un fel, fără ele puţin altfel, deşi interesul cetăţeanului e să dea el însuşi actele dacă a să-vîrşit vreo greşeală şi să plătească pe loc amenda, decît să se mai trambaleze pe la sectorul 4, care e greu de găsit chiar dacă ai mai fost o dată pe acolo. Am avut o clipă de ezitare, dar tocmai acest detaliu m-a determinat să i le dau totuşi: îmi ia numărul şi pierd pe urmă o groază de timp să mă duc la circa sectorului 4.
― Mă urmaţi pînă la primul stop, zice individul plin de sine şi trufaş se îndepărtează cu actele mele în mînă silindu-mă să-l urmez. Trebuia, altfel, cum am spus, să umblu eu pe urmă pe la miliţie să-mi caut actele, dacă nu lămuream atunci incidentul.
Ne oprim la miliţianul care regla, pe atunci, circulaţia în apropierea Cinematografului Patria, ne dăm jos şi ne ducem la el.
― C456720 (numărul acesta e fictiv, n-am putut să-l memorez pe cel adevărat), zice individul şi scoate acelaşi carton şi-l vîră sub nasul miliţianului. Am un caz. L-am prins la Piaţa Romană angajat pe culoarul unu şi în loc s-o ia la dreapta şi să facă sens giratoriu a mers drept înainte.
Ascultam stupefiat. Ştiam bine că acel culoar, ca şi la alte intersecţii, săgeata albă poate indica şi drept înainte şi viraj la dreapta sau la stînga. Aveam însă o îndoială: n-oi fi văzut bine! Poate că acolo săgeata drept înainte o fi fost desfiinţată. Pe această îndoială individul predă actele mele miliţianului, se întoarce şi, arătîndu-mi un spate insolent şi un balans ţîfnos al fundului, o ia spre maşină, se urcă şi demarează în trombă mare.
Rămîn cu miliţianul, care schimba imperturbabil culorile semaforului.
― Bine, zic, dar eu ştiam că la Piaţa Eminescu indicatorul arată două săgeţi: înainte şi la dreapta.
Îl văd că tace. Schimbă iar, neturburat, culorile.
― Dumneavoastră, îmi spune el cam tare, aşa cum faci cînd trebuie să dăscăleşti părinteşte pe cineva, trebuia s-o luaţi pe direcţia pe care v-aţi angajat.
― Serios? Şi dacă săgeata albă e dublă şi îţi arată două direcţii, după cum ai poftă?
Îl văd că iar tace. Pune mîna pe telefon.
― Vasile, zice, la Piaţa Eminescu...
Şi spune acelui Vasile despre ce e vorba. Îl văd că închide telefonul. Nu prea era entuziasmat. Acel Vasile îl contrazisese, aveam dreptate eu, conducătorul auto. Îl văd că schimbă iar culorile, imperturbabil. Iar eu aveam treabă şi simţeam cum ceva nou, o agresivitate împinsă pînă la limite începea să-mi turbure.: mintea. Dar nu împotriva lui, ci a celuilalt, civilul, care dispăruse.
― Poftiţi actele, zise miliţianul binevoitor.
― Bine, zic, dar cine era ăla? Spuneţi-mi cine e!
― Nu putem!
― De ce?
― Lucrează pentru noi...
― Benevol?
Iar văd că tace, confirmînd.
― Adică cum, zic, şi n-am dreptul să ştiu cine, în numele miliţiei, mă opreşte ca un imbecil pe drum, îmi ia actele, se fîţîie ca un cretin tîrîndu-mă după el, dispunînd nepedepsit de timpul meu? De ce nu l-ai oprit aici pînă se lămurea că nu cunoaşte legile circulaţiei, dar îi sfîrîie sufletul să dea şi el ordine altora, să le tulbure viaţa, să-şi satisfacă apetitul de putere, apetit care i s-a cam tăiat de vreo cinci ani încoace, dar zace în el una din acele bestii care ar fi gata ori-cînd să mînjească umanitatea cu balele ei otrăvite şi puturoase. Dacă aveam un pistol îi trăgeam şase gloanţe în fundul lui abject, şi niciodată n-aş fi dormit apoi mai bine ca în noaptea care ar fi urmat.
― Ce e cu dumneavoastră? zise miliţianul atît de nedumerit, că uită să mai schimbe culorile, şi maşinile se îngrămădiseră de-o parte şi de alta a bulevardului.
M-am trezit ca dintr-o beţie. Am luat-o spre maşina mea, m-am urcat şi am pornit şi eu în trombă. A trebuit să merg însă pe urmă încet, stînd cuminte în spatele troleibuzelor. Simţeam, ştiam că devenisem periculos de agresiv şi că era un sentiment stabil care nu voia să mă părăsească şi mi-era frică să nu păţesc ceva.

CITITORUL NEÎNFRÎNT

Să dai o carte bună unui cititor bun şi cartea să-i placă, iată un lucru firesc şi reconfortant, asupra căruia n-avem ce gîndi. Cititorul bun cade în capcană de la primele capitole şi se predă. Spiritul său critic, atins de primele imagini reuşite, lasă loc entuziasmului, şi e cu neputinţă ca apoi, pe parcurs, să nu izbucnească de mai multe ori în hohote de rîs sau de plîns. Fiindcă el nu va considera niciodată o carte bună drept o carte ratată, care l-a încîntat de la început pînă la sfîrşit ieşindu-i perfect în întâmpinare şi dîndu-i toate satisfacţiile: certitudinea că a citit o carte mare, mîndria că a înţeles totul, orgoliul că soluţiile autorului răspund pe deplin celor ale lui în cazul1 dat. Închide voios cartea şi vorbeşte despre ea în societate cel puţin doi-trei ani.
Am descoperit însă un cititor care nu se dă niciodată bătut, sau foarte rar. E un bun cititor, iubitor de literatură, om cultivat, de profesiune medic. El ridică doar din sprînceană la primele capitole. „E bun, îţi place?" îl întrebi. „Să vedem, zice. Deocamdată sînt la început, abia se face introducerea în viaţa personajelor. Să vedem!" După o săptămînă mi-aduce cartea înapoi. Nu e mulţumit, dar nici nu face vreo remarcă. „Ei, zic, ţi-a plăcut?" „Hm! răspunde. E un caz clinic, care n-are valoare pentru toată lumea, un dement..." „Bine, zic, dar scena aceea cînd eroul se întoarce acasă şi ca să-i facă în necaz proprietăresei începe să scuipe pe pereţi şi să-şi şteargă picioarele de ei? Şi discuţia lui despre Puşkin?" „Da, zice, da..."
Dar se vede că lectura nu i-a spus nimic şi genul acesta de literatură care scoate la iveală sau descrie noroiul vieţii oamenilor îi e profund dezagreabilă. Bine, zic în sinea mea, luîndu-i cartea din mînă şi punînd-o în raft, o să-i dau acum ceva în care prin pasiunile oamenilor trece fiorul tragediei, dar purificat de beţia care îi împinge pe autori spre efecte tari, forţate, spre şocuri psihologice care inai mult îţi smulg decît îţi obţin adeziunea.
„Iată, zic, o carte în care autorul, spre a te feri de vulgarităţi, purifică descripţia atît de bine, îndt ai impresia că eşti în plin fantastic. Asta trebuie să-ţi placă..." „Da, zice el după o săptămînă, e bine descris, dar nu e convingător. Chiar aşa, procesele astea se ţineau fără să ştii de ce erai acuzat?"
Şi se strîmbă profund nemulţumit. „Adică cum e, zic şi eu şi mai nemulţumit decît el. Nu ţi-a plăcut scena cînd cei doi poliţişti intră la erou în casă să-l aresteze şi-i mănîncă în prealabil micul dejun? Chiar nu ţi-a plăcut, sau n-ai înţeles-o?" „Ba da, am înţeles-o, că nu e mare filozofie, dar asta e aşa, o glumă, să-ţi bea cei care vin să te aresteze cafeaua cu lapte. Eu ştiu altele mult mai rele." „Bine, atunci ce să-ţi dau? Ia, de curiozitate, cel mai tare lucru care se poate citi, de acelaşi autor, e vorba de o colonie penitenciară, în care celor care se fac vinovaţi de încălcarea regulamentului li se aplică pe spinare o pedeapsă pe care o execută o maşină cu ace, care scrie în carnea lui chiar cuvintele care înseamnă denumirea pedepsei. După ore de tortură victima citeşte prin suferinţa sa ceea ce i s-a scris pe spinare şi atunci faţa lui capătă o iluminare care... Dar citeşte!"
A citit şi nu i-a plăcut. „Bine, zic, dar nu te-a impresionat deloc suferinţa ofiţerului, care deplîngea noile moravuri, cînd nu mai puteai vedea o condamnare ca lumea, maşina e prost îngrijită, nu i se aduc piese de schimb, nu mai asistă nimeni la execuţie. Şi cînd exclama: Ce timpuri, camarade!"
Cititorul meu surîde. Parcă i-a plăcut ceva! „Da, zice, şi cum trebuia să iei căluşul în gură şi-ţi venea să verşi şi dacă voiai să ridici capul să-l eviţi, îţi intra un cui în creştet. Ce imaginaţie anormală!" „Crezi! zic. Chiar atît de anormală? îmi spuneai altădată că ştii tu altele în privinţa asta mult mai rele." „Da, da, zice, dar ce caută lucrurile astea în literatură!?" „Şi, mă rog, îl întreb, ce-ai vrea tu să găseşti în literatură?" Tăcea, uitîndu-se cu privirile sticlind de curiozitate prin rafturile bibliotecii. „Oi fi vrînd, zic, romane poliţiste? Astea nu ridică nici un fel de probleme!" „Nu, zice, sînt plicticoase, după ce citeşti două-trei, vezi că pe urmă toate seamănă între ele." Am început să rîd... „Te las, zic, să-ţi alegi ce vrei. Sînt curios să văd dacă există vreun autor în faţa căruia să capitulezi."
A capitulat în zece ani de două sau trei ori. O dată în faţa unui roman american intitulat A l'est d'Eden de John Steinbeck şi în alte două daţi citind cărţi de importanţă mai mică, dar bune. Să fii curios atîţia ani şi să-ţi placă atît de puţine cărţi! Am reuşit să aflu care era şi ce sens avea rezistenţa sa în faţa seducţiilor scrisului şi de ce cădea el atît de rar prizonier. L-am întrebat. „Vechile valori, vechile creaţii literare, mi-a răspuns, sînt frumoase, dar nu mai corespund epocii noastre. Iar în epoca noastră literatura care se face nu-ţi mai vorbeşte despre nimic frumos"...
Atît! Asta a fost tot ce mi-a spus. Şi degeaba am încercat eu să aflu pe urmă ce înţelege el prin cuvîntul frumos. Nu-l obsedau aceste probleme, ci cele ale profesiunii lui, şi deci nu putea să-mi spună mai mult decît atît, şi nici să răspundă obiecţiilor mele: nu e adevărat că vechile valori nu mai corespund epocii noastre şi nu e adevărat că literatura care se face acum nu-ţi mai vorbeşte despre nimic frumos, deşi e adevărat că a apărut în culturile Occidentului, care au dat mari valori în secolul trecut, un lirism al ocnelor şi al viciilor de tot felul, aşa-zişii „sfinţi" şi „martiri" ai răului, care pot îndreptăţi sentimentul că stăm prost dacă s-a ajuns să se cadă în genunchi în faţa creaţiei literare care nu caută, în mod premeditat, nici o rază de lumină într-o lume în care consumul de lumină fizică al aşezărilor umane de pe pămînt face să pălească, în nopţile senine, luna de pe ce$...
„Da, da. Da, da," mormăia cititorul meu, care era un vechi prieten, cercetînd rafturile, nu prea atent la spusele mele, da, da! Şi îşi alegea de ici, de colo cîte-o carte. „Da, da, te ascult." Dar nu mă asculta deloc. Am tăcut şi pe urmă i-am spus şi eu supărat: „La urma urmei, de ce mai alegi tu cărţile? Ia-le la rînd, de la un raft pînă le termini, pe urmă începi şi raftul celălalt şi aşa mai departe." „Nu, de ce, mi-a răspuns el senin, le aleg. Ce, ai impresia că mi-e indiferent ce citesc?"

SOCIETATEA AGRARĂ Şl UMANISMUL

Eseistul francez Jean Onimus m-a făcut să tresar citind într-un extras din Realités ce părere înaltă are el despre ţărani. Iată ce scrie: „Cultura tradiţională pe care noi o transmitem copiilor noştri, îndeosebi prin intermediul şcolii, apără umanismul, cu alte cuvinte un anumit număr de valori idealiste, care nu mai au nici o legătură cu viaţa practică şi care sînt chiar contrazise de aceasta. Ea s-a format într-o societate agrară cu o economie săracă: această societate era, în acel timp, o societate a penuriei. Cultura exalta deci un anumit număr de valori, cum ar fi spiritul de sacrificiu, renunţarea, sublimarea pasiunilor, eroismul, care erau justificate de contextul vieţii. Astăzi, noi am ieşit din societatea agrară, trăim într-o societate industrială şi tehnicistă, care este în tot mai mare măsură o societate a abundenţei. Ea se fundamentează pe cu totul alte valori, cum ar fi eficacitatea, randamentul, utilitarismul, reuşita materială, consumul etc, care împing cultura umanistă spre margine, în timp ce triumfă cultura ştiinţifică şi tehnică, care e bazată nu pe concepte ideale, ci pe obiectivitate şi care implică o nouă viziune a lucrurilor."
Este greu să ne reprimăm un sentiment de alarmă citind toate acestea, mai ales că eseistul ne explică liniştit, ba chiar cu simpatie, cum reacţia la această cultură e de tip iraţional şi se manifestă în rîndul unei anumite categorii a tineretului împotriva societăţii tehniciste şi a culturii ei. El povesteşte cum a asistat la Stanford în S.U.A. la un spectacol uimitor. Nişte studenţi au strîns bani ca să cumpere un frumos automobil american, simbol al reuşitei. Apoi au săpat o groapă adîncă în care au îngropat automobilul, cu un întreg ceremonial însoţit de cîntece funebre. O dată cu acest automobil ei îngropau gustul pentru reuşita materială, al cărei simbol era maşina, această reuşită fiind sursa poluării planetei, păcatul omului modern.
Într-adevăr, s-ar părea că trăim într-o lume în care soluţia care ni se oferă nu poate fi acceptabilă, pentru că oricît de ştiinţifică poate fi această cultură tehnicistă bazată pe obiectivitate, ea nu este deci capabilă să ne satisfacă nevoia noastră de valori ideale. Fiindcă oricît de turburat aş fi eu de ideea că societatea agrară, din care am venit, a generat prin penuria ei economică valori spirituale idealiste care au format o cultură cu caracter universal, n-o să cred că o să putem şi că va trebui să renunţăm de-aici înainte la spiritul de sacrificiu, la eroism, la sublimarea pasiunilor, fiindcă nu mai corespund sau sînt chiar contrazise de contextul vieţii.
Chiar aşa, nu mai corespund? Cu alte cuvinte, randamentul, eficacitatea, utilitarismul, reuşita materială, consumul pot ţine în frîu instinctele noastre? Prin ce? Fiindcă satisfacerea din abundenţă a unor nevoi materiale nu îmblînzeşte, prin faptul ca atare, fiinţa umană, care pe lîngă marile ei virtuţi, capacitatea de a aspira spre eternitate, dorinţa ei mistuitoare de a o realiza, esîe în acelaşi timp o speţă vicleană şi plină de răutate, care nu se mulţumeşte mult timp cu ceva. Îi dai un automobil, după un timp vrea două şi aşa mai departe. E însă adevărat (şi aici meditaţia care ni se propune nu poate fi ocolită) că despovărat de conflictele şi umilinţele generate de lupta pentru existenţă, omul, asemeni unui animal hămesit care a descoperit în sfîrşit în natură sursa unei prăzi abundente, se măi potoleşte în pornirile lui. Consumă! Şi, inteligent cum e, nu renunţă la mijloacele care l-au ajutat să ajungă aici, adică la ştiinţă, ci dimpotrivă, îşi creează valori spirituale pornind de la ea. Care ar fi aceste valori? Nu văd, nu înţeleg şi nu pot să-mi imaginez că ar fi altele decît cele care i-au adus pînă acum atîtea victorii în spirit: nobleţea atitudinii, detaşarea, compasiunea, generozitatea simţirii, lupta eternă cu trufia, lupta cu teama de moarte.
Şi totuşi, neliniştea nu mă părăseşte. Ştiu că omul îşi poate modifica într-un mod ameţitor felul de a vedea încît nu-l mai recunoşti. Optica lui poate fi răsturnată. Dramele de ieri sînt nu atît uitate, cît răstălmăcite, diminuate cu bună-ştiinţă, înţelese greşit, sau pur şi simplu neînţelese deloc, ca şi cînd o înverşunare stranie l-ar apuca împotriva înţelepciunii. Din suferinţele îndurate nu trage nimeni nici o concluzie, războaiele, despre care am proorocit că le vom desfiinţa, nu le desfiinţăm. Pe lîngă interese economice, care ar justifica ciocnirile şi antagonismele, descifrăm şi poziţii iraţionale, adoptate de state şi guverne, consecinţe ale pasiunilor oarbe, nesublimate.
În acest context, pentru a ne linişti, ca să gîndini? Cultura născută ca o proiecţie a unei societăţi tehniciste poate modifica psihologia umană într-o direcţie care n-ar contrazice în mod obligatoriu vechiul umanism al societăţii agrare, a penuriei. Fiindcă nu e obligatoriu să gîndim neapărat ceea ce facem, sîntem destul de suciţi să realizăm de pildă acest paradox: construim maşini, dar le dispreţuim. Producem multe alimente, dar mîncăm puţin, ţinem dietă. Ne umplem garderoba cu haine, dar ne îmbrăcăm modest. In felul acesta viaţa noastră şi noi înşine am avea poate şi mai mult haz... Iar singurul lucru care să ne tulbure somnul să nu mai fie decît următorul: ne distrugem planeta, o poluăm, ce anume să mai inventăm ca să-i protejăm aerul şi apele izvoarelor şi mărilor, ce lege să facem ca să-i împiedicăm pe vînători şi mai ales pe obsedaţii randamentului în dauna naturii să ne distrugă speciile rare, ierburile care fac să strălucească pămîntul, animalele şi păsările?

CÎŢI OAMENI NE VOR HRĂNI

A început să-mi fie frică de ştiinţă şi de statistică, îi spuneam unui prieten mai deunăzi, ia uite ce scrie aici în legătură cu ziua de miine, o vrăjitoare te-ar speria mai puţin, fiindcă n-ai crede, dar aici sîntem în domeniul cifrelor şi al calculelor electronice, care nu dau greş, îţi arată toate variantele posibile şi n-ai cum să te înşeli.
„...Desigur (citez doar acest pasaj care mă interesează în mod deosebit), ţările care au încă o bună parte din populaţia lor activă folosită în agricultură (Japonia, Italia, Franţa, Austria, Suedia, Norvegia) dispun de rezerve de productivitate sporite în raport cu celelalte. În măsura în care scăderea accelerată a mîinii de lucru agricole (specialiştii O.C.D.E. consideră că la o anumită dată mîna de lucru agricolă nu va reprezenta nici măcar 5% din populaţia activă în ţările organizaţiei: această cifră, care se apropie de situaţiile existente as-stazi în S.U.A. şi Belgia, este prevăzută să se realizeze peste douăzeci de ani) se traduce printr-un cîştig important de randament în agricultură, degajîndu-se în acelaşi timp braţele suplimentare pentru dezvoltarea industriei şi serviciilor."
Pun ziarul jos (Le Monde) şi mă frec la ochi. Care va să zică ţăranii vor dispărea, iar agricultura va avea un cîştig de randament. Cu alte cuvinte, ţăranii au devenit o piedică în calea randamentului în agricultură! Colosal! Şi acest lucru aiuritor s-a şi realizat în S.U.A. şi Belgia.
Cum adică, doar 5% din populaţia unei ţări să asigure restului alimentele de tot felul, hrana vitală, fructele, verdeţurile, laptele, carnea, ouăle? Dar albinele? Prin ce fel de flori şi pomi fructiferi or să alerge să-şi caute polenul şi cine o să aibă grijă de ele în toate anotimpurile anului? Dar omizile? Cine o să mai cureţe pomii de ele? Dar caii? Unde sînt caii? Ce-au făcut cu caii? Şi franţujii, care ar trebui să ridice caprei, de la care obţin cele mai bune brînzeturi din lume, ar trebui, zic, să-i ridice, lîngă obeliscul din Place de la Concorde, o statuie, ce-or să facă, cine o să mai aibă grijă de ele? Că doar n-o să se poată face toate astea cu cei 5% din populaţia ţării! Cînd ştiut este că dacă nu ai om nu poţi ridica recolta de pe cîmp, şi nici sfecla, varza, poftim, tutunul, acest produs cancerigen, care ştiu de mic cîtă trudă şi cîţi fraţi lucram la el pînă îl însămînţam şi îl culegeam. Culesul ăsta era o istorie întreagă, se făcea pe etape. Întîi foile de jos, calitate inferioară, pe urmă cele de mijloc, galbene ca lămîia, tutun fin, şi în sfîrşit cele de la vîrf. Trăgeam lipanele pe-o sfoară şi făceam şiruri, puneam aceste şiruri la soare pe un soi de suporţi de lemn, construiţi special, umpleam toată bătătura cu ei, ba chiar le întindeam şi prin grădină, şi apoi, după ce se scorojeau, luam şirurile şi le urcam în pod, unde se înmuiau la loc de frig şi atunci ne apucam de păpuşit. Păpuşitu-ăsta era dandana mare, nu se mai termina, intram în iarnă cu el... Pe urmă venea tata de-acolo de unde se ducea să-l predea în baloturi mari, înjurînd. Nu numai că nu lua un leu pe tot ceea ce produsese, dar mai ieşea şi dator, fiindcă fumau toţi, şi el şi fraţii mei mai mari, ca nişte turci, şi îl piteau, nu-l predau tot, fiindcă trebuia să le rămînă şi lor pînă la anu. Ei ce să fumeze? Tata credea ca de obicei că o să-i păcălească el pe-ăia pe-acolo! Regia C.A.M. Îi cam urmărea şi individual, îi amenda şi de aceea nu prea ieşeau la drum cu ţigara în gură în văzul lumii.
Aşadar aceşti producători, dacă nu li s-ar mai încredinţa lor producerea acestor produse fără de care nu putem trăi deloc, produsele s-ar produce mai multe, fără ca vechii producători care consumau ei înainte aproape tot ce produceau să înceteze, prin părăsirea de către ei a pămînturilor, să mai consume. Se presupune dimpotrivă că ar consuma mai mult, datorită productivităţii crescute.
Asta e totuşi curată vrăjitorie, nu mai e ştiinţă. Fiindcă nu e posibil! Avea dreptate acel ţăran care a văzut într-o zi, într-o grădină zoologică, o girafă. A stat şi s-a uitat la ea o zi întreagă, încremenit, şi nu se mai sătura văzînd-o cum ajunge ea cu botul prin vîrfurile copacilor. Lăsîndu-se seara, şi-a luat în cele din urmă ochii de la ea şi plecînd a clătinat din cap şi a exclamat: „Asta e ceva care nu există!"

UTOPIE MODERNĂ

Un cunoscut economist american, domnul Galbraith, propune lumii capitaliste dezvoltate un ritm mai lent de creştere economică, pornind de la ideea că principiul societăţilor de consum este un principiu artificial, care împiedică pe om să se bucure cu adevărat de bogăţia vieţii. Sfîntul Petru, la poarta raiului, cică nu l-ar mai întreba pe om ce faptă bună sau pe cine a făcut fericit pe pămînt, ci numai ce a făcut pentru a spori produsul naţional brut. Sporirea consumului nu constituie o garanţie a fericirii maxime, pentru simplul motiv că omul nu consumă din necesitate, ci fiindcă e împins de o publicitate aiuritoare. Lucrurile n-ar fi atît de complicate dacă s-ar limita numai la atît, fiindcă ar fi suficient să suprimăm excesul de publicitate, dar consumul reprezintă pentru imensa majoritate a oamenilor măsura realizării, cu cît cineva posedă şi consumă mai multe produse, cu atît mai mult e cineva. Fireşte, sînt excluşi din această categorie oamenii săraci. Asta îmi aminteşte de un mic şef de la noi dintr-un judeţ, care la o petrecere organizată de el cu mijloacele puse la dispoziţie de cei în subordine, adică ale satului, după ce s-a ghiftuit bine, ca să arate el cît e de grozav, a început să joace fotbal cu pui fripţi. Bineînţeles că a fost dat afară, dar asta pentru că a găsit el un mod prea original de manifestare a satisfacţiei consumului, alţii însă o fac pe tăcute, cunoscînd în secret tot ceea ce posedă ceilalţi.
Asta e de cînd lumea! Se vede că acest economist american, cu ideile lui, trăieşte într-o lume a cărei vechime nici n-are bine cîteva sute de ani! Fiindcă ce vrea el? O schimbare de optică în psihologia omului de aşa manieră încît, de pildă, un automobil Cadillac să devină comic! Cu alte cuvinte, să rîzi de el cum ai rîde dacă cineva ţi-ar propune să te duci la serviciu sau să ieşi dumineca la Băneasa, cu nevasta sau iubita, într-o cotigă trasă de un măgar. Şi nu fiindcă acest Cadillac ar fi demodat, ci aşa, pur şi simplu, că am descoperit noi ce stupid e să fii aservit dorinţei de a-l poseda. Stupid ar fi într-o primă fază, comic în cele din urmă, prin amintirea a ceea ce idolul fusese odinioară în ochii noştri.
Mi se pare tonică această viziune a acestui gînditor idealist care imaginează o asemenea utopie, care e în felul ei sublimă. Dar e utopie fiindcă niciodată omul nu şi-a îmbunătăţit condiţia prin renunţare voluntară la ceva, prin virtute, ci prin epuizarea unei experienţe, chiar dacă cu rezultate previzibil tragice. Numai asta îl convinge, sau mai exact numai asta l-ar trezi, în cazul de faţă, din beţia posesiunii. Ţelul, în această lume, zice gînditorul, nu este consumul, ci folosirea vieţii. Ei bine, bucuria asta a vieţii este să ai un Cadillac, sau chiar o Dacia 1300, fiindcă atîta timp cît nu definim exact şi concret în ce poate consta această bucurie a vieţii, dorinţele noastre se vor mula pe ceea ce există şi ne vom face din îndeplinirea lor un ţel, chiar dacă asta se va solda cu un adînc dezechilibru dintre muncă şi satisfacţii, cu alte cuvinte chiar dacă vom descoperi că satisfacţiile nu izvorăsc din tot mai multă muncă, pentru a consuma tot mai mult. Da, vom răspunde, aşa este, dar ce să facem? Nu sîntem înţelepţi, nu putem, de pildă, noi, care constituim colectivul unei uzine, sau unui minister, să ne strîngem trimestrial sau anual şi să constatăm cu satisfacţie că nu ne-am dezvoltat deloc, că ritmul de creştere a producţiei a rămas neschimbat, că numărul funcţionarilor a rămas acelaşi, promovările au fost cu totul neglijabile, sporirile de salarii nu s-au produs, iar valorile uzinei noastre n-au contribuit cu nimic la sporirea valorilor naţionale. Dimpotrivă, pornim de la ideea că nu vom deveni niciodată liberi şi fericiţi pînă nu ne vom elibera complet de obseseia nevoilor materiale, care dacă prezintă şi forme aberante în sensul că unii dintre noi, scăpaţi de această obsesie, nu mai ştiu ce să facă şi joacă fotbal cu pui fripţi, nu înseamnă că toţi oamenii s-au şi eliberat de această obsesie şi că omenirea are destule paturi de spital, destule medicamente, îngrijirea medicală gratuita, pîinea gratuită, cărţile şi în general bunurile spirituale gratuite. Da, această lume în care o parte a societăţii se zbate încă în lipsuri şi griji, în timp ce alta vrea să îngroape automobilul cu ipocrite cîntece funebre, în timp ce în altă parte a lumii o mamă îşi pierde copilul fiindcă n-are cu ce să-l tras-porte pînă la spitalul cel mai apropiat, este clar că nu e o lume bine întocmită. Şi în aceasta privinţă, chiar dacă nu este eficientă, gîndirea idealistă a economistului american, .prin apelul ei indirect la decenţă, la lupta pentru întoarcerea la sursa primordială a vieţii, este măcar frumoasă, mai ales că aspectul ei de utopie nu-l împiedică să constate lucid că majoritatea roadelor creşterii economice a ţărilor capitaliste au luat drumul bogatului şi că o redistribuire raţională a bunurilor se impune. Ar fi, zicem noi, o soluţie revoluţionară şi singura urgentă.

ORA DESPĂRŢIRII DE UN PRIETEN

Cînd scriu aceste rînduri e ora patru dimineaţa şi pe masa mea cîntă în şoaptă un mic tranzistor. Ascult şi văd în adîncul fiinţei mele: pentru el, prietenul meu care a murit, nimic nu va mai cînta. Lumea în care mă mişc s-a micşorat. El nu mai e acolo unde îmi plăcea să ştiu că trăieşte, scrie şi îşi creşte copilul.
Niculae Iorga, care a trăit în acelaşi oraş în care se stabilise în cele din urmă şi Miron Radu Paraschivescu spunea despre cineva că „...locul rămas gol e aşa de mare îneît oricine-şi poate da seama ca numai printr-o apropiere a tuturora el poate fi întrucîtva umplut". Desigur, pentru literatura română contemporană aşa se va întîmpla, cei pe care Miron Radu Paraschivescu i-a descoperit şi le-a pus condeiul în mînă vor duce mai departe flacăra poeziei, şi în privinţa asta el va putea răspunde liniştit în Cîmpiile Elizee, cînd va fi întrebat: „Miron Paraschivescu, ţi-ai cultivat talentul, sau l-ai îngropat?" „Nu, nu l-am îngropat şi m-am străduit toată viaţa să-l cultiv şi pe-al altora, şi nu numai pe-al poeţilor, ci şi pe-al prozatorilor!" „Ţi-a rămas vreo dorinţă neîmplinită?" „Da, mi-a plăcut de cînd mă Ştiu să am o revistă ca să primesc tinerele talente în ea." „Şi n-ai avut-o?" „Ba da, în tinereţe, prin 1947, dar de atunci sănătatea şi împrejurările vieţii mele care nu m-au cruţat m-au împiedicat să mai am una!"
Într-adevăr, la el o revistă literară era ca o fiinţă vie. Trăia din pasiunea mistuitoare pe care el i-o insufla, şi nu e de mirare că viitorul scriitor găsea în paginile şi în atmosfera ei zilnică ambianţa ideală fără de care, dacă unul sau altul dintre noi se poate lipsi, o literatură suferă. Fiindcă lipsită de idealismul debutului, personalitatea literară creşte asemeni copiilor la orfelinat, unde îngrijirea chiar fără cusur nu poate suplini căldura şi dragostea maternă. Talentul e însoţit de cinism, moravurile se înăspresc, virtuţile au revers, poezia şi farmecul tuturor începuturilor vor fi luate în derîdere. După Eugen Lovinescu, nimeni n-a iubit mai mult la noi profesiunea de scriitor şi nimeni n-a luptat mai mult să-i păstreze întreaga nobleţe ca Miron Paraschivescu. Avea pentru asta tot ceea ce trebuia, entuziasm şi capacitatea de a-l transmite şi credinţa statornică în viitorul artelor, într-o epocă în care multe întrebări şi îndoieli însoţesc această încăpăţînată activitate a spiritului uman care este creaţia artistică, într-adevăr, creaţia artistică nu este oare unul din răspunsurile cele mai energice pe care le dă omul „blestematei probleme insolubile?" Nu admirăm noi oare în ea victoria noastră asupra morţii? Nu opreşte artistul clipa, imortalizînd-o şi dîndu-ne nouă, care o contemplăm materializată, fiorul nemuririi, trăit întîi de el? Miron Paraschivescu, îmi amintesc, a fost şi el cîtva timp neliniştit de patima oamenilor pentru stadioane, pentru istoriile pe pînză, din ce în ce mai fascinante, şi care îi plăceau şi lui, pentru micul ecran şi pentru muzica uşoară, adusă în preajma noastră aproape permanent prin tehnica miniaturizării aparatelor de radio. 146 „Ce facem? mă întreba. Ce se va întîmpla cu arta cuvîntului?" Am uitat ce răspuns i-am dat atunci, dar el avea şi acest dar pe care vanitoşii nu-l au, de a reţine un răspuns dat, de a se gîndi la el, de a-l confrunta cu propriul său răspuns şi de a-ţi aminti apoi peste ani: „Mai ţii minte ce mi-ai spus atunci?" „Nu mai ţin minte, Miroane, îi răspundeam, despre ce era vorba?" „Ai zis că..." Şi începea să-mi spună lucruri atît de surprinzătoare pe care eu le-aşi fi exprimat încît mă miram singur că le-aşi fi spus. Bineînţeles, erau ale lui, dar gîndirea sa generoasă ţi le atribuia, fiindcă erau legate de o întîlnire cu el, de un ceas petrecut împreună, de un gînd sau o nelinişte împărtăşite. „Nu, Miroane, cică i-aşi fi spus, arta cuvîntului nu se va deprecia atîta vreme cît oamenilor le va face o imensă bucurie şi plăcere să te vadă între ei, să se ducă unii pe la casele altora şi să stea de vorbă ceasuri nesfîrşite. Ce este oare o carte bună dacă nu un prieten cu care poţi sta de vorbă oricînd în singurătatea odăii tale? Şi atunci crezi oare că ne vom putea vreodată lipsi de cărţi?" „Nu, dar va trebui să împărţim cu filmul, ou televizorul, cu toţi ceilalţi!" „Nu împărţim cu nimeni nimic", cică i-aşi fi răspuns, şi Miron Paraschivescu a început atunci să rîdă în felul lui, parcă înecîndu-se de delectare, cum făcea totdeauna cînd ceea ce i se spunea îi plăcea.
Cum să nu iubeşti un astfel de om? Cum să nu doreşti, tînăr scriitor fiind, să scrii bine, ştiind că el te va citi? Iar acum el nu mai este şi, oricît ne-am apropia noi unii de alţii, nu vom putea deloc umple golul pe care el îl lasă...

UN CETĂŢEAN CARE SCRIE

Din literatura americană am aflat că alături de grădini încărcate de fructe ca într-un paradis pot muri de inaniţie oameni care n-au voie să le culeagă şi să fie plătiţi pentru asta fiindcă proprietarii nu sînt interesaţi de o cantitate aşa de mare de fructe pe piaţă, care ar strica un anumit echilibru al preţurilor. Din literatura R. F. a Germaniei aflăm că există scriitori decepţionaţi de succesele economice ale ţării lor, şi asta nu pentru că ar exista carenţe fundamentale în distribuţia bunurilor, ci pentru că, vedeţi, prosperitatea nu aduce un remediu condiţiei umane actuale şi că genul de fericire în care cred concetăţenii lor e artificial, nu are un caracter universal şi ca atare e efemer.
Asta e, bineînţeles, adevărat! Nu ştim de azi pînă mîine! Pe urmă, morala creştină nu ne spune de mult că bogăţia e un rău? Tolstoi credea cu simplitate că fericirea apare în sufletul nostru în momentul în care din munca pe care o depunem ne putem hrăni şi adăposti. Restul e de la diavol. Ei bine, restul acela, ce facem cu el? Ce să facă oamenii de afaceri cu sumele lor uriaşe de bani înghesuiţi în seifuri? Am auzit că aceşti posesori de valută se îkitîlnesc din cînd în cînd în adunări ultrasecrete şi hotărăsc să ardă o anumită cota din ceea ce a strîns fiecare pentru a nu lua toţi foc de cîtă bogăţie au închis în casele lor de bani...
În ceea ce îl priveşte pe Günther Grass, scriitor din R. F. a Germaniei care pe timpul lui Hider (cînd acesta se căsătorise înainte de a se sinucide) avea douăzeci de ani, el preconizează tocmai o astfel de întoarcere tolstoiana la simpla satisfacere a necesităţilor, re-fuzînd, de pildă, înlesnirile oferite de o societate a abundenţei, fumînd nu ţigări prezentate luxos, ci luînd direct diatsr-o tabachere ţărănească tutunul cu două degete şi răsuokidu-l într-o foiţă. Asta m-a impresionat mult cînd l-am văzut. Iată, mi-am zis, un om natural, care înţelege să-şi pună şi în practică teoriile, nu numai să propovăduiască altora simplitatea, iar el să se lăfăie în toate bunurile. Într-o revistă am dat de el în fruntea unor tineri care manifestau.
Günther Grass e social-democrat convins şi reproşează societăţii Statelor Unite că nnau produs o social-demooraţie oare ar fi salvat-o de neliniştile şi tensiunea prin care trece în prezent. Scriitorul e prietenul actualului cancelar de oare şna legat destinul politic şi care n-a îmtîrziat să se împlinească. Dar eu zic scriitor cînd lui nu-i place acest cuvînt, prea adesea legat de multe compromisuri şi succese materiale, tipice într-o societate în care un tiraj de cîteva sute de mii de exemplare poate îmbogăţi pentru totdeauna pe autorul unei cărţi. Scriitor, deci, nu-i place să fie numit, ci cum? Cetăţean care scrie! Iată! Cum ar fi, de pildă, oa în loc de electrician să zicem cetăţean care se ocupă cu electricitatea. Se înnobilează cuvîntul cetăţean, terfelit, ce-i drept, într-o perioadă sinistră în ţara sa.
Aceste naivităţi nu au însă limită, cum s-ar părea, ele sînit totale, şi scriitorul nu păstrează în mod egoist nici un fel de secrete în fiinţa sa. Lui nu-i pasă de asta, chiar diacă e vorba ide lucruri dintre cele mai intime. Nu există intimitate. Omul e o făptură egală în tot ceea ce are şi în tot ceea ce face, în casă sau în stradă: cum putem dărîma barierele şi zidurile care ne împiedică să comunicăm? Pur şi simplu comuni-cînd, spunînd totul. Nu era nimeni prieten cu el din cei care ne aflam la o masă, împreună, totuşi el ne-a povestit, la o întrebare într-un gol de conversaţie, că da, are copii, patru, dintre care doi gemeni. Cu gemenii ăştia a fost o istorie. Doctorul i-ar fi spus, spe-riindu-l, că pipăie două capete şi opt membre, dar un singur corp! Adică ce să însemne asta? E posibil să fie un monstru, i-a răspuns mamoşul. La prima naştere a soţiei lui a cerut voie să fie lăsat să se uite. Un alt doctor decît un neamţ nu l-ar fi lăsat. Mamoşului aceluia, însă, nu i s-a părut nimic neobişnuit în asta. Ei, l-am întrebat eu fără ironie, şi oe-aţi văzut? Că soţia lui, dîndu-şi seama de ce venise şi ce face el acolo, ar fi strigat la el scoasă din sărite: „Treci încoace şi ţine-mi capul, idiotule!"
În cartea sa cea mai bună, Toboşarul, apar astfel de scene descrise minuţios. Acest toboşar e un pitic a cărui mamă nu l-a conceput cu soţul, ci cu amantul. Soţul, un viitor S.S., avînd bănuieli, l-a lăsat pe copil să cadă pe scara unei pivniţe, uitînd intenţionat chepengul deschis. Copilul păţeşte ceva la spinare şi nu mai poate depăşi în creştere un metru înălţime. Părea apoi şi puţin arierat, îi plăcea, la o vîrstă nepotrivită, să bată în continuare toba lui de copil şi mai ales să spargă geamurile şi vitrinele oraşului cu 150 ţipătul său care era atît de pătrunzător şi de o atît de înaltă frecvenţă încît urechile obişnuite nu-l percepeau. Mama, cu amorul ei adulterin, are un sfîrşit tragic, şi aici interesul cărţii devine maxim. Soţul a inventat pentru ea suferinţe inumane. De pildă s-o facă să asiste la un pescuit de ţipari folosind drept momeală capete moarte de cal, pline cu viermi. Femeia moare. Apoi cînd armatele sovietice pătrund în regiune, copilul se răzbună, şi o răzbună şi pe mama lui, scoţînd de unde fusese ascunsă insigna S.S. a tatălui şi dîndu-i-o sub ochii soldaţilor, simulînd sau poate chiar neştiind la ce pericol îl expune prin acest gest. Tatăl o înghite fulgerător, dar convulsiile îl apucă imediat şi par suspecte ostaşilor cu înfăţişare mongolă sau turcmenă, care îl lichidează imediat. Asta ar fi trebuit să fie epilogul, dacă autorul n-ar fi avut reaua inspiraţie să caute dincolo de această naraţiune, cam posomorită, dar foarte solidă, şi memorabilă, alte semnificaţii, urmărindu-şi piticul său şi în perioada postbelică. Sînt foarte livreşti şi deloc serioase evenimentele care urmează, şi autorul abia găseşte cu greu o idee de încheiere, care nu se reţine.
Nu citisem această carte şi poate că nici n-aş fi citit-o vreodată, dacă o reclamă excepţional de eficientă nu m-ar fi înfuriat şi nu m-ar fi determinat în acest fel s-o citesc. Eram la Viena, invitat la o aşa-zisă masă rotundă, cincisprezece-douăzeci de scriitori europeni, să ne spunem părerea despre relaţiile noastre cu publicul şi cu lumea în care trăim. Intervenţiile erau scrise dinainte şi multiplicate, pentru ca îndată după ce luai cuvîntul, în pauză, toată lumea să le poată reciti. Chiar din primele ore a luat cuvîntul un critic literar, cunoscut sub numele, dacă nu mă înşel, de doctorul Mayer. A vorbit şi a intervenit de nenumărate ori în discuţii, ca un ciocan, cuvintele lui te izbeau parca în cap, forţîndu-ţi atenţia şi sco-ţîndu-te literalmente din sărite prin voinţa pe care o avea să-ţi acapareze atenţia cu ideile lui. În pauză i-am luat textul tradus în franţuzeşte şi l-am recitit; era intitulat decis şi agresiv (sau aşa mi se părea din pricina vocii care încă mă urmărea): Connaissez-vous Günther Grass? M-am trezit exclamînd: „Nu-l cunosc şi nici nu vreau să-l cunosc". Am citit totuşi textul: era delirant. Ulterior, după lectura romanului, am gîndit cu silă: iată ce ne lipseşte nouă, scriitorilor români, un doctor Mayer, încăpăţînat, îndîrjit, agresiv şi entuziast, care să pună pe unde se duce, şi să se ducă, astfel de întrebări-ciocan, cu care să nu înceteze să izbească în capetele indiferente ale opiniei europene pînă ce efectul nu se va fi produs chiar şi pe această cale strîmbă: nu, nu cunoaştem literatura română! Şi să sfîrşească prin a o cunoaşte. Dar să nu mă îndepărtez de subiect şi să închei aceste însemnări care mi-au fost prilejuite de o cronică într-o revistă literară pariziană în care se spune că ultimul roman al scriitorului, intitulat Anestezie locala, e cam dezamăgitor. N-am citit romanul, ca să-mi dau seama direct dacă are sau nu valoare, dar subiectul şi ideea lui (un elev contestatar, care vrea să-şi ardă în piaţa publică dinele, ca să sensibilizeze opinia oraşului faţă de războiul din Vietnam) m-au înveselit şi mi-au evocat figura scriitorului mustăcios pe care mi l-am închipuit agitîndu-se în continuare pe scena lumii lui, atrăgînd atenţia, stîrnind discuţii şi în cele din urmă, pe la şaizeci de ani, luînd Premiul Nobel. Dacă va fi consecvent şi dacă cei patru copii pe care îi are nu-şi vor impune împreună cu energica lor mamă punctul lor de vedere (o mamă e mai atentă la bani decît un tată cu gărgăuni), Günther Grass va refuza acest premiu. Un singur lucru însă e necesar ca acest eveniment să aibă loc. Günther Grass să nu mai scrie romane de valoare îndoielnică (Toboşarul îi ajunge) şi miracolul economic al ţării sale să nu se stingă. Fiindcă atunci din ce s-ar mai alimenta dezamăgirea sa şi a colegilor săi, cetăţeni care scriu? Ar fi atunci siliţi să devină cetăţeni care rabdă, motiv care a aruncat de cîteva ori Germania în cele mai grave convulsii pe care le-a cunoscut istoria modernă.

SPERIETORI DE CIORI

Am văzut zilele astea ceva foarte vesel în saloanele de ană „Apolo" de pe Calea Victoriei. Sculptură pop-art, dacă nu cumva mă înşel asupra denumirii. Era prezent mult tineret. Nu ştiu dacă aceste sperietori de ciori (fiindcă aşa îmi păreau acele producţiuni plastice expuse în salonul de jos, se puteau vedea şi din stradă) erau sau nu pe placul cuiva, dar mie mi-au descreţit fruntea. Groteşti, copilăresc sinistre, aceste întruchipări caraghioase, compuse din fier forjat, măşti de gaze şi alte elemente constituind parcă probe ale unei civilizaţii arse de incendii uriaşe, ne înveselesc prin prezenţa imaginaţiei care contribuie la alcătuirea lor şi care pe această cale au, deci, ceva legătură cu arta cea mare, aşa cum a avut totdeauna caricatura în formele ei cele mai diverse. Cine nu e convins de această apropiere poate răsfoi şi găsi asemenea viziuni într-un album de reproduceri de Bosch, Bruegel sau chiar Goya.
― Cum poţi să afirmi aşa ceva? îmi spune în clipa aceea un cunoscut care parcă îmi ghicise gîndurile. Nu merită apropierea de arta cea mare nimic care poate fi făcut cu uşurinţă de oricine, chiar dacă istoria civilizaţiei artistice ar fi creat de mult tipare şi pentru astfel de elucubraţii. Stăm prost, mon cher, continuă el într-un autentic şi nesimulat stil caragia-lesc, dacă am ajuns să ne împăcăm cu ideea că nu mai avem ce spune şi am început să-i imităm pe copii, cazînd în mintea lor, care orice-ai zice nu pot crea nimic, lipsindu-le, fiindcă sînt prea mici, Ideea, singura capabilă să coaguleze într-o viziune originală ceea ce ne aduc simţurile. Arta abstractă are, fără îndoială, un sens: e o artă decorativă! Pus pe pereţi, un tablou de Kandinsky sau de Vasarely nu arată deloc rău. Dar unde să pui năzdrăvăniile astea, în ce loc? în parcuri, să sperie noaptea pe îndrăgostiţi? În holurile caselor de cultură, să nedumerească pe tinerii muncitori, sau nu cumva crezi că îşi au locul în muzee? Cum?! Lîngă Paciurea, autorul genialelor Himere? Blasfemie! Ai să zici că în acest caz ar trebui scoase şi aruncate la gunoi şi acele opere de artă primitivă ale negrilor, compuse din simple bucăţi de lemn în care un măr de metal în burtă închipuie buricul, şi nişte cuie înfipte în cap, părul din cap. Ei bine, ce-i fi găsind dumneata interesant chiar şi în asemenea aşa-zise opere în care deformarea şi monstruosul nu sînt decît expresia neştiinţei de a crea, ca şi la copii, şi care îşi au o justificare în muzee doar fiindcă reprezintă copilăria autentică a artei, şi nu arta copilărească făcută cu premeditare? Ei bine, mie nu-mi plac şi faic vinovată de decăderea artei acea tendinţă din arta plastică contemporană care împinge creaţia artiştilor spre dispariţia formelor coerente. Eu nu concep ca din tragedia unui oraş distrus de bombardament domnul Picasso să facă artă abstractă. Moartea şi suferinţa nu sînt abstracte, iar ţipătul unei femei nu-mi apare în conştiinţă sub forma unor mîini diforme ridicate în sus şi a unui chip scălîmbăiat cu ochii puşi de-a curmezişul figurii. Nu trebuie intitulat un asemenea tablou Guernica. Şi încă Picasso nu e un exemplu convingător, fiindcă el a pictat admirabile pînze cu femei şi copii în care membrele corpului stau la locul lor într-o armonie care ne aminteşte de cei mari... Arta înseamnă, între altele, şi memorie. Admirăm pe regina Nefertiti nu numai pentru că e o frumoasă persoană, ci şi pentru că prin ea imaginaţia noastră reconstituie vechiul Egipt, vechea sa civilizaţie, vîrsta noastră, dîndu-ne fiorul eternităţii! Or, ce fior pot da aceste drăcovenii din faţa noastră omului din anul 10.000, presupunînd că ele s-ar păstra pînă atunci printr-o întîmplare? Ei, ce fior?!
Şi fiindcă eu continuam să fiu vesel şi să surîd, omul meu tăcu, mă privi pieziş cîtva timp, aşteptînd, şi pentru că probabil văzu că n-aveam de gînd să renunţ la veselia mea şi să-i răspund, îmi întoarse spatele şi ieşi furios din expoziţie.

CONFESIUNI

UN ÎNVĂŢĂTOR CIUDAT

Aventura conştiinţei mele a început într-o zi de iarnă cînd o anumită întîmplare m-a făcut să înţeleg deodată că exist. Era multă lume în casă, fiinţe mari aşezate în cerc pe scaune mici şi care se uitau la mine fără prietenie, dacă nu chiar cu ostilitate. Atunci am auzit o voce: „Lăsaţi-l în pace! Na, mă, şi pe asta!" Şi cel ce rostise aceste cuvinte a luat de undeva de pe sobă o pîine mare şi rotundă şi mi-a întins-o. Atunci mi-am dat seama să ţinem strîns ceva în braţe, tot o pîine, şi că asta era cauza privirilor rele îndreptate asupra mea. Pusesem mîna pe pîinea de pe masă care era a tuturor şi nu mai vroiam să dau la nimeni din ea. Iar tatăl meu, în loc să mi-o ia cu forţa, cum, furioşi, se pare că vroiau ceilalţi, făcîndu-mă să scot răcnete, îmi mai dăduse una: „Ia-o, mă, şi pe-asta!" Parcă m-am trezit dintr-un somn. M-am uitat la toţi liniştit şi am pus încet şi cuminte pîinea din braţe pe masă. Nimeni nu mai m-a luat după aceea în seamă, au început să rupă din ea şi să mănînce.
Din această întîmplare ar reieşi că instinctele de acaparare m-au dus departe în viaţă, ceea ce nu s-a dovedit. Totuşi aventurile vieţii noastre sînt ale conştiinţei, deşi viaţa ei adevărată nu e niciodată liberă de instincte şi nu o dată e neputincioasă în faţa lor, în rău, dar şi în bine.
N-aş putea să spun azi cui datorez faptul că deşi am fost dat la şcoală la opt ani, cu scopul mărturisit de tatăl meu să învăţ doar să mă iscălesc şi pe urmă, asemeni fraţilor mei mai mari, sa ar pămîntul şi să cresc vite, totuşi întreaga familie a renunţat mai pe urmă la această idee. Fiindcă în primul an abia am trecut clasa, n-aveam ochii chiar buni şi nu vedeam bine ce se scria la tablă. Atunci de ce m-au dat mai departe să urmez şi clasa a doua pe care abia am trecut-o? Ulterior toţi au spus că învăţam bine. Dar asta nu era adevărat. Numai eu ştiu ce-am putut trăi în anul următor, la ce tortură am fost supus şi cum soarta mea s-a decis parcă ignorîndu-mă pe mine. De la începutul anului nu putusem învăţa nimic, nu aveam cărţi. Mama îmi făcuse rost de cinci lei, mi-i dăduse şi-mi spusese să-mi cumpăr cu ei „măcar Citirea". M-am dus acasă la învăţător, pe care l-am găsit în curte cu alţii, beau cafele şi jucau tabinet, şi l-am strigat. A venit la gard. I-am spus ce vroiam, şi el a întins mîna şi i-am pus în palmă mica monedă galbenă.
― Ce să-ţi iau eu, zice, cu cinci lei? O Citire costă vreo douăzeci şi cinci de lei.
― Dom' învăţător, i-am spus eu atunci, care mă gîndisem o clipă că ar putea da de la el restul, dar îmi spusesem în acelaşi timp că nu putea să facă aşa ceva, că nu eram fi-său, luaţi-mi un maculator să am măcar pe ce scrie, că de învăţat pot să mai mă împrumut, dar de scris nu pot să scriu în caietele altora.
― Aşa e, zice, bine, eînd o să mă duc pe la Roşiori, o să-ţi cumpăr un maculator. Da' tac-tău de ce nu-ţi dă bani de cărţi, că nu e om sărac?
― Mă mir că mă lasă să viu şi aşa, darmite să-mi mai cumpere şi cărţi.
― Aşa e, a zis învăţătorul senin şi a dat creanga de măr pe sub care venise la mine la o parte şi s-a întors la masă să-şi continue jocul întrerupt.
În iarna aceea hotărîrea tatălui meu de a nu mă mai lăsa să mă duc la şcoală a devenit, practic, un fapt, deşi din gură nu mă oprise: nu aveam cu ce mă încălţa. M-am dus doar cînd am putut merge desculţ, şi atunci am trăit acele ore de spaimă despre care am po- « menit al cărei motiv dacă s-ar fi dezvăluit s-ar fi petrecut o catastrofă. Conştiinţa măsura proporţiile dezastrului care ar fi urmat, iar instinctele tremurau: nu se ştie ce-aşi fi ajuns în viaţă dacă jocul întîmplării, al cărei erou eram, s-ar fi destrămat şi eu aşi fi apărut în ochii învăţătorului aşa cum eram şi nu cum, prin nu ştiu ce mister, credea el că sînt. Adică cel mai bun elev din clasă. Se apropia sfîrşitul anului şi dascălul examina toată clasa, să vadă pe care trece, pe cine premiază şi pe cine lasă repetent. Scotea cîte cinci sau şase la tablă şi îi asculta. Jumătate din ei parcă învăţaseră ceva, cealaltă jumătate însă parcă nici nu trecuseră pe la şcoală şi atunci învăţătorul începea să-i bată la palmă cu o nuia de corn foarte ageră, de care tot unul dintre noi făcuse rost. Era atît de furios încît uneori îi bătea la palmă pe toţi cei care eraiu scoşi odată, deşi unii dintre ei protestau indignaţi că ar fi răspuns bine la întrebările puse. Aşteptam tremurînd să-mi vie rîndul. Nu ştiam nimic şi ascultam înfiorat plînsetele care umpleau clasa. Băieţii suportau bine loviturile în clipele cînd le primeau, dar în bănci nu mai puteau, fluturau mîinile înroşite în aer, sau şi le vîrau deznădăjduiţi între genunchi. Plîngeau cu înverşunare, şi obidă nedefinită fiindcă nici unul nu ştia să urască, durerea lor era pură şi în ea puteai ghici cel mult protestul împotriva ei, a durerii în sine, fiindcă durea, şi nu a învăţătorului sau a şcolii, cu cărţile şi istoriile ei care trebuiau învăţate cu sila.
Prima zi a trecut fără să fiu scos şi eu la examen. A doua zi, văzînd cum stau lucrurile, în loc să fug şi îndărăt să nu mă mai uit, am venit totuşi la şcoală, deşi ştiam ce ar putea să mi se întîmple. Nu m-a scos nici în acea zi şi nici în cele următoare. Şi pentru ca această întîmplare să fie dusă pînă la capăt, în nefirescul ei, la sfîrşitul anului m-am pomenit printre premianţi.
Faptul uimi pe ai mei şi tata nu mai zise nimic cînd în toamnă îi spusei că vreau să urmez şi pe-a patra. Dar tot nu-mi luă cărţi. Încetul cu încetul însă se răs-pîndi întîi printre copii, apoi şi printre vecini ideea că eu aşi şti atîta carte înck era clar că după terminarea cursului primar trebuia să fiu dat să urmez mai departe, la liceu sau la şcoala normală de învăţători. Începui şi eu să cred acest lucru, cu atît mai mult cu cît viaţa de ţăran, în ciuda faptului că se petrecea într-un spaţiu liber, mie mi se părea că se petrece într-un ţarc. Dar eu nu vreau să povestesc aici „amintiri", ci doar lucruri pe care le contemplu şi azi fără să le înţeleg, străine parcă de mine, cu un sentiment de nelinişte că s-ar fi putut totuşi să nu aibă loc, şi atunci nici lumina ciudată care le însoţeşte azi în amintire şi pe care o să încerc în aceste însemnări s-o scot la iveală, să nu fi existat...

MAREA CĂLĂTORIE

Nicăieri nu a fost timp în cele o mie de pagini ale Moromeţilor să descriu călătoria pe care a făcut-o Niculae cu tatăl său, la vîrsta de doisprezece ani, la CîmpuLung, unde dorinţa lui de a evada din familie şi din sat trebuia să devină un fapt. În realitate această călătorie avea să se termine cu un eşec din care însă soarta mă ferea de o prăbuşire.
Nu există fiinţă care să nu fie înzestrată cu instinctul primejdiei. La oameni el agită presentimentele cu atît mai mult cu cît raţiunea nu-şi dă seama de nimic. Tatăl meu era posomorît şi nu scotea un cuvînt mergînd pe lîngă cai. Nu se uita la mine, se ferea de ochii mei, a căror expresie îl împiedica, pesemne, să înţeleagă avertismentele turburi pe care le simţea zdruncinîndu-i credinţa în steaua mea. Ce eram eu? Ce putea să-i spună lui încrederea naivă a unui copil că într-acolo unde mergeam ne aşitepta toată lumea cu braţele deschise, să confirme adevărul înzestrării băiatului din căruţă, de care în sat nimeni nu se mai îndoia demult? Şi dacă toată lumea se înşela? Învăţătorul acela care mă premiase fără să ştiu nimic murise demult şi luase cu el în mormînt secretul comportării lui ciudate. El, tatăl, nu fusese niciodată convins că nu se petrecuse atunci ceva nefiresc. Ai mei toţi ştiau bine că sînt un bleg, totuşi de ce mi s-ar fi pus pe cap o coroană pe care n-aşi fi meritat-o? Asemenea gesturi le pot face oamenii obişnuiţi din prostie sau din părtinire, dar ce l-ar fi putut îndemna pe un învăţător care nu era mai bun decît alţii, ba chiar era mai rău, suferind de piept, şi folosind foarte des nuiaua să mă scoată din blegia mea vizibilă şi să mă împingă de la spate în faţa satului? Patul său de moarte pe lîngă care am trecut toată clasa şi i-am sărutat mîna, acestui om slăbuţ, stins în floarea vîrstei, cu o mică mustaţă neagră şi cu o expresie ca de icoană pe chipul său supt de suferinţă, nu-mi apare niciodată în amintire fără un adînc fior: e pentru mine semnul că pe această lume, destinul orb nu e atotputernic, că hotărîrile lui pot fi smulse, că fulgerul intuiţiei noastre îl poate abate din mersul lui implacabil. Şi că, o dată înfrînt, el cedează mereu netezindu-ţi drumul nu fără a-ţi lăsa în conştiinţă de fiecare dată o spaimă, semn că nu te va proteja la infinit.
Această spaimă o trăia pe drum tatăl meu, înaintea mea. El se apropie la un moment dat de botul cailor şi trase căruţa la marginea drumului. Alături era o poiană şi o fîntîhă. O fată desculţă îşi spăla picioarele, apariţie parcă de vis pe aceste ţinuturi necunoscute cu văi adînci şi dealuri uriaşe. Se sui apoi lîngă mine. Rămase cîtva timp tăcut fără să mă privească. Îmi puse însă mîna lui mare pe picior şi mă mîngîia cu o milă nesfîrşita pe care a trebuit să treacă douăzeci de ani ca s-o înţeleg. Apoi îmi spuse cu o duioşie pe care i-o dădea numai tristeţea pricinuită de hărţuiala la care îl supunea de la o vreme familia noastră cu trei soiri de copii, şi pe care numai eu şi mama i-o cunoşteam.
― Unde ne ducem noi acum, Marine!?
Am înţeles fără să mă turbur ce vrea să-mi spună: era oare ăsta drumul nostru? Ne duceam bine acolo unde ne duceam? Cine ne spunea nouă că din zecile de căruţe care se îndreptau ca şi a noastră spre oraşul de munte cu renumita lui şcoală, a noastră nu va face parte din cele care se vor întoarce cu speranţele pierdute?
― Îţi pun această întrebare, a continuat el ca şi cum mi-ar fi spus pentru întîia oară ceea ce avea să urmeze, cînd de fapt totul fusese demult răsucit pe toate feţele, ca să ştii că n-ajunge să reuşeşti să treci din trei sute, cîţi am auzit că sînt înscrişi, printre cei patruzeci admişi. Trebuie să fii printre cei şapte-opt ou bursă. Fără bursă nu pot să te ţin!
Mi-am dat capul pe spate:
― Heeee! Şi de-aia ai tras tu căruţa la marginea drumului!! Din mers nu puteai să-mi spui, heeee!
Şi l-am arătat cu mîna ca să-l mai vadă şi alţii şi am continuat să behăi.
― Nu, că putem să întoarcem caii şi să ne ducem acasă! a zis el atunci cu simplitate, vrînd parcă cu o ultimă sforţare să rămînă în mijlocul acestei simplităţi care ne-ar fi izbăvit de toate grijile şi de toate temerile. Spunem că n-au mai fost locuri şî gata. Altfel îţi închipui ce rău o să fie. Ce-o să te faci tu, cum o să te arăneşti? Lăsînd la o parte faptul că n-o să se poată să nu-ţi pese de toţi proştii care or să rîdă de tine.
Mă uitam la el şi ca totdeauna glasul cu care îmi spunea aceste cuvinte mă făcu să înţeleg mai puţin ceea ce spunea. Cum o spunea, asta era uimitor. O veşnică surpriză. Reieşea în acele clipe că lumea n-ar fi atît de greu de suportat, dacă n-ar fi împănată cu proşti. Ei, ce-o să fac? Sînt eu în stare, aşa ca el, să nu-mi pese de ei? N-o să fiu, cum o să fiu? Sînt un copil, puţini sînt cei care cu adevărat se pricep să le facă faţă. Şi atunci?
― Şi ce vreai tu acum de la mine?
― Te întreb. Ştii?!
― Ce să ştiu?
― Cum ce să ştii? Pai despre ce vorbim noi aicea? Ştii tu carte?
Am tăcut. Cum puteam să-i alung îndoielile? Să-i spun că ştiu să rezolv ecuaţii de gradul întîi, sau că ştiu toată istoria evului mediu aşa cum se predă ea în clasa a doua de liceu?
― Ia spune-mi tu mie, aici, a zis el atunci tresărind parcă el însuşi că această idee nu-i venise mai demult în minte, care sînt bogăţiile ţării?
Vroia să mă examineze el, să audă cu urechile lui că ştiu şi să se liniştească.
― Care sînt bogăţiile ţării? Eeee! Heeee!
Şi l-am arătat iar cu mîna, să fie martori şi alţii, şi să rîdă şi ei de întrebarea lui. A început să rîdă el însuşi, redevenind senin şi a pus mîna pe hăţuri. Convingerea mea îl subjugase.
La Cîmpulung am ajuns pe seară şi am tras sub şoproanele unui han. Era frig, am început să tremur, m-am învelit cu cerga, care nu ţinea însă deloc de cald.
― Ce e cu tine? m-a întrebat tata.
― Tu nu vezi? i-am răspuns eu cu dinţii clănţănind. Mi-e frig, pune dulama pe mine şi ia cerga asta de-aici.
Mi-a adus să mănînc doi mici şi mi-a pus o ceaşcă în mînă.
― Bea şi tu, zice, mi-o dădu mocanu ăsta de-alături. A tras şi el cu căruţa ca noi, e de prin Răchitele. Are şi el un copil să-l dea la şcoală. A venit cu ei în căruţă şi cu un butoi, eu zic că are o sută de chile. Ei, adăugă el, pot eu să fac faţă? Se duce şi dă la unul şi la altul şi ţuică şi bani şi admitem cazul că şi băiatul e bun. Între tine şi el nu-l alege pe el?!
N-am putut nici să mănînc, nici să beau şi nici nu mai auzeam bine ce spunea. Dimineaţa m-am trezit mirat că nu prea îmi simţeam greutatea corpului. Ştiam ce e, dar această boală, frigurile, îmi trecuse demult şi niciodată nu mă apucaseră toamna, ci totdeauna în iunie. Nu i-am spus tatălui meu nimic, nici nu prea credeam, de astă dată am mîncat bine şi starea aceea de slăbiciune mi-a trecut.
Am plecat la şcoală. Curtea era imensă, plină de copii şi de părinţii lor. Vederea mocanilor cu pălăriuţele acelea ca nişte ceaunuri şi cu pantalonii de aba albă strînşi pe picioare m-a înveselit şi am uitat că fusesem aseară bolnav. Tatăl meu însă era din nou îngrijorat: se adeverea ceea ce auzise, în timp ce el mai crezuse poate că n-o fi adevărat, şi că n-or fi avut toţi ambiţia să-şi dea copiii aici şi nu în altă parte: păreau nu trei sute, ci parcă o mie.
Programul din ziua aceea, după cum citirăm pe un afiş, era apelul şi vizita medicală. Nu trecu mult şi ieşi un ins care ceru foarte autoritar să se facă linişte, după care începu să ne citească numele după o listă. Erau într-adevăr foarte mulţi, nu se mai terminau. Cît timp să fi trecut? O jumătate de ceas? Poate mai mult? Cutărescu Ilie, prezent, Panţirescu Toader, prezent, toaderii ăştia erau foarte numeroşi. Tocmai mă miram de ce mocanii îşi spun Toader, şi nu Tudor, cînd deodată peste curtea mărginită de ziduri înalte cu ferestre mari şi cu copaci bătrîni cu frunza de un verde bogat şi negru se lasă liniştea. Se strigase un nume şi nu răspundea nimeni. În clipa următoare insul care citea de pe listă repetă ridicînd vocea:
― Preda Marin!
Tăcerea reveni în timp ce mă miram de ce-o fi lipsind cel strigat. O fi renunţat de bunăvoie sau n-or mai fi putut ai lui să-l dea. Atunci de ce s-o mai fi înscris? în clipa următoare o voce dramatică se auz înaintînd din spate de unde se retrăseseră părinţii şi o mînă brutală mi se înfipse în umăr.
― Răspunde, mă, prezent! Marine!
A! Da, eu eram ăla! Cum de uitasem? Omul care făcea apelul ridică fruntea din hîrtii şi îmi spuse ceva neplăcut. Refuzai să înţeleg ce anume, găsind în sinea mea, cum aveam să fac totdeauna gata pregătită nepăsarea şi justificarea ei: am ştiut eu de ce nu mi-am înţeles numele. Iar pe ăla... şi n-o să-i dau eu lui explicaţii de ce l-am făcut să mă strige de două ori. Aşa, uneori trebuie să strigi pe cineva de mai multe ori, nu toţi oamenii seamănă unii cu alţii. N-am auzit, fără să fiu surd. Ei şi?
Îndată după aceea am intrat la vizita medicală care s-a terminat pe la orele trei. Dezbrăcaţi, eram cercetaţi fugar de doi doctori, dintre care unul care purta ochelari groşi, ne punea o carte în faţă din care trebuia să citim la o anumită distanţă. N-am putut citi de la distanţa vrută de el şi atunci mă apucă de ceafă, spunîn-du-mi să nu mă aplec. Cum puteam să nu mă aplec, dacă nu vedeam bine!?
Revenind după cîteva ceasuri în aceeaşi curte, acelaşi ins care ne făcuse apelul citi apoi o listă cu nouăsprezece candidaţi respinşi la vizita medicală. Mă aflam printre ei. De astă dată îmi auzii clar numele.
― Cum? De ce? făcu tata întrerupîndu-l. Ce-a avut copilul meu?
― Copilul dumitale, zise insul, suferă de miopie. N-are ochi buni! Poate să şi-i strice şi mai tare dacă intră la şcoală. N-avem dreptul să ne luăm răspunderea.
Va să zică medicul cu ochelari nu admitea ca şi alţii să mai poarte ochelari şi să înveţe carte. N-am înţeles de ce s-a purtat astfel cu mine. Tata părea să fi înţeles, dar eu nu eram curios să aflu. Ne-am luat actele, ne-am întors la han şi am plecat.
― De unde au ştiut ei că n-ai ochi buni? m-a întrebat tatăl meu întru tîrziu.
Acum arăta liniştit. Parcă era mai bine că s-a întîmplat aşa! Nimeni n-are ce să zică! Ochii sînt aşa cum te naşti cu ei, ce poţi să faci!
― M-au pus să citesc, zic.
― Ei, şi tu n-ai văzut?
― Ba da, dar nu aşa bine!
― În fine, ce facem? zise el imperios. Ce facem?! Că acasă, aşa, nu ne putem întoarce. Ce-i facem?!!

FALSUL LIBRAR

Ce puteam face? Nu vedeam nimic înaintea ochilor dar nici nu-mi dădeam seama că drumul spre care crezusem atîţia ani că aveam dreptul să pornesc este închis acum pentru mine.
― Şi dacă ne ducem noi la Miroşi? zise tata cu un glas din care înţelesei că ezitase îndelung pînă să-mi spună acest trist lucru.
La Miroşi, era o şcoală numită „de arte şi meserii", cu o durată de patru ani, învăţai în ea tîmplărie, tinichigerie, croitorie, cizmărie, fierărie (da, fierărie, să faci roţi, potcoave, să dai zimţi la seceri, să ascuţi cazmale şi otice, să faci căruţe, gabriolete! Ce mai încoace şi încolo, ca Iocan!).
― Acolo, continuă el, ai să iai bursă fără doar şi poate, fiindcă cine vine? De-ăia cu capetele mari cît dovlecii, care nu sînt în stare de altceva şi sînt şi bogaţi, plătesc întreţinerea, aduc de-acasă alimente, plus şapte mii de lei taxele de internat. Trebuie să-si cumpere şi cărţi!
Se informase, deci, din timp, prevăzînd ceea ce avea să se întîmple la Cîmpu-Lung, sau auzise toate astea din fritîmplare şi socotea acum că acest drum era totuşi 170 mai bun decît întoarcerea acasă?
I-am răspuns că mergem şi la Miroşi, gîndind în ace: laşi timp că o să văd eu ce-o să fac pe urmă la anu, deşi îmi dădeam seama că voi avea atunci şaisprezece ani şi ce liceu sau şcoală normală m-ar fi putut primi atît de tîrziu?
Aveam să aflu curînd că tata gîndea la fel, că nu se împăca nici el cu ideea aceasta că după ce atîta vreme toată lumea crezuse că rostul meu era într-o parte, acuma să afle că nimerisem în altă parte.
Totul e ca gîndirea noastră să nu slăbească deloc şi să nu ocolească nimic, să bată cu degetul chiar şi într-un gard. Dincolo de el s-ar putea să se găsească un om care să fie tocmai cel care îţi trebuie.
Aflarăm la Miroşi îndată ce sosirăm că înscrierile nu s-au încheiat şi că chiar a doua zi începeau examenele. Hotărîrăm să nu ne ducem acasă, deşi satul nostru era la cîţiva kilometri. Trebuia să facem o cerere şi să predăm actele şi intrarăm într-o librărie care se afla pe-aproape. Un domn ne întîmpină cu o voce subţire şi energică:
― Bună ziua, ce doriţi? Un caiet, o coală de hîrtie? Ce e cu băiatul? Vrei să-l înscrii aici la şcoală, moşule!?
Tata nu era moş deloc, iar acest domn atît de perspicace şi de elegant nu era nici el mai tînăr de patruzeci de ani, cum aveam să aflu mult mai tîrziu. În propria lui librărie stătea cu pălăria pe cap şi purta un costum gri-deschis, cu o cravată ţipătoare.
― De ce eşti necăjit, moşule, continuă el fără greş, ia spune, ce ţi s-a întâmplat?
Tata avea privirea rotundă şi îi jucau ochii în cap ca şi cînd ar fi fost fascinat de vocea ascuţită şi atrăgătoare a acestui om, de siguranţa lui, şi de felul decis şi protector cu care pusese el degetul pe rana care ne durea.
― Cum! exclamă în sfîrşit tatăl meu indignat, necăjit arăt eu? Necăjit eşti azi şi mîine nu mai eşti! Ori eu, ce să fac?
Adică el se simţea, lovit pentru toată viaţa şi niciodată n-avea să-i mai treacă rana pe care o primise. Şi începu să-i povestească acestui librar care nu părea să fie ceea ce este tot ceea ce ni se întîmplase la Qmpu-Lung.
― Moşule, zise el cînd tata termină, îţi bag eu băiatul într-o şcoală normală de învăţători, dar trebuie să-mi dai bani!
― Îţi dau, domnule, zise tatăl meu părăsind orice prudenţă şi îşi şi duse mîna la brîu, unde avea banii, prima rată pe caxe ar fi trebuit s-o plătesc la Cîmpulung.
― Îmi dai o mie de lei acum şi o mie de lei după ce primeşti scrisoarea de la şcoală că fiul dumitale a fost admis, zise falsul librar. Moşule, eu sînt profesor la Bucureşti şi ştiu unde să mă duc la minister ca să aflu la ce şcoală din ţară sînt locuri libere. O să intre chiar fără examen de admitere, numai pentru bursă va trebui să candideze. E bun băiatul? Cum te cheamă? mi se adresă... Ia scrie tu, Marinică, şezi colea...
Şi îmi dictă una din acele obişnuite fraze din care se putea vedea dacă ştiai sau nu să desparţi un verb de un pronume prescurtat. Dar Ştefan cel Mare la ce an s-a urcat pe tron şi ce bătălii a dat?
― E bun, moşule, o să ia şi bursă, eu chiar mîine plec la Bucureşti şi mă întorc cu aprobarea în buzunar, dacă nu, îţi dau banii înapoi.
Tata scoase o mie de lei şi i-o dădu. Falsul librar (mai tîrziu aveam să aflu că era şi fals profesor) îmi dădu o cutie pe care o deschise tot el şi luă din ea un fel de alviţă moale şi albă îndemnîndu-ne şi pe noi să mîncăm.
― Mîine băiatul să se prezinte aici la examen şi să-l dea, ca în caz că nu reuşesc eu să obţin un loc undeva ? (şi trebuie să te aştepţi, moşule, să fie cine ştie pe unde, dar ce-ţi pasă; dacă costă scump trenul în vacanţe n-are decît să stea şi el pe la un coleg mai bogat) să nu piardă anul şi să înveţe aici, unde trebuie să ştiţi ca predau şi eu şi profesorii sînt foarte severi. Nu se învaţă numai meserie, se învaţă foarte multă carte! Studiile de-aici sînt egale cu cele secundare, dacă se dă o echivalenţă. Aşa că fii fără grijă, o să fie bine oricum, dacă nu acum, la anul. Să ia aici medie mare, fiindcă s-ar putea să am nevoie să-i spun ministrului: „domnule ministru, are zece! Vă rog respectuos să aprobaţi!" 
Am mas noaptea în căruţă la marginea satului şi a doua zi am intrat la examene. N-aveau deloc capete de dovleci concurenţii. După probele scrise, a doua zi am intrat la cele orale. Ne-am întors acasă spunîndu-mi-se că vom primi rezultatul prin poştă. În acest timp falsul librar se întoarse şi el de la Bucureşti şi veni după noi.
― Moşule, strigă el din poartă, am reuşit. Băiatul dumitale va pleca cu mine chiar acum la Abrud la şcoala normală, am repartizarea în buzunar. Trebuie sa-l duc eu fiindcă nu ştiu ce e acolo şi e necesar să fiu de faţă, să insist dacă va fi cazul. Trebuie să-mi dai bani de tren! Ia vin încoace, Marinică!
Şi mă lua de braţ şi mă duse mai încolo, zicînd că are să-mi spună ceva secret. Îmi şopti:
― Bine că n-ai intrat la examene la Cîmpulung. Examenul de-aici de la Miroşi n-a fost greu şi cu toate astea abia ai luat şapte la matematică şi opt la română, iar la oral şapte. Ţi-am văzut tezele. Sînt rele. Şapte e nota de admitere, dar pentru bursă aveai nevoie de noua. La Cîmpulung ţi-ar fi dat patru.
O nedumerire grea se abătu ca o negură asupra mea. Cum adică, nu ştiam? Convingerea mea fusese deci o iluzie? Sau nu cumva ştiam ce nu trebuie, lucruri foarte grele care nu eram obligat să le ştiu şi în schimb nu ştiam, sau ştiam prost aceile lucruri care se cer la examene, şi care trebuiesc foarte bine ştiute? Într-adevăr, salvarea mea a fost acel medic cu ochelari. Dacă nu m-ar fi respins el, nimic nu s-ar mai fi putut drege pentru mine. Şi nu fiindcă m-ar fi aşteptat imediat acasă tăiatul cocenilor, apoi aratul, şi tot timpul îngrijitul cailor, ţesălatul lor, rînitul la grajd, ci faptul că n-aşi mai fi avut cum să iau după aceea o carte în mînă, chiar dacă toate aceste treburi ar fi fost făcute bine şi fără silă. Lîngă noi era unul Cîrstea al lui Ion Dumitrache care avea acest obicei de a citi. Avea şi un cufăr plin cu cărţi. Ei şi? Tot Cîrstache era, nu-i folosea la nimic acel cufăr. Şi cel puţin el nu căzuse la nici un examen, şi îndeletnicirea aceasta a lui nu era considerată ca o tristă zădărnicie, d ca o plăcere a lui, aşa cum altora le place să crească porumbei sau să cînte din cimpoi. Se presupunea că el înţelege ce citeşte. Despre mine s-ar fi spus de aici înainte că nu, nu înţeleg ce citesc, dovadă că am fost pus acolo la examen şi n-am ştiut, iar încercarea mea de a le dovedi că se în-şală ar fi fost primită cu rînjete batjocoritoare, sau cu milă, aşa cum facem cînd avem în faţa noastră un rătăcit sau un nebun inofensiv.

FUSESERĂ ACOLO EXAMENELE MAI GRELE?

N-am plecat direct spre Abrud, ci întîi spre Bucureşti, falsul librar cu trenul iar eu cu autobuzul, cu „chioara", care trecea prin sat totdeauna seara, dar nu oprea, avea staţie la Rîca. I se spunea aşa fiindcă de cînd o ştiam maşina asta n-avea decît un far.
În Bucureşti am tras la falsul librar şi au trecut două săptămîni pînă ce am plecat spre Abrud, timp în care am rătăcit de dimineaţa pînă seara prin marele oraş fără să-l cunosc şi nedorind să-l cunosc, trăind doar sub fascinaţia vitrinelor lui, a clădirilor sale înalte, a marilor lui bulevarde, a vieţii lui secrete din care veneau spre mine doar strălucirea şi mişcarea vie a reclamelor orbitoare şi frumuseţea fetelor şi femeilor.
Ne-am urcat într-un accelerat şi falsul librar mi-a spus că mi-a făcut rost de un carnet de elev care îmi dă dreptul să plătesc numai cincizeci la sută din bilet. Mi se pare că l-a prins un conductei1, căruia a trebuit să-l dea ceva. Nu mi-era gîndul la viaţa lui, ci la a mea. Abia am observat cum a cucerit în cîteva ceasuri o elevă în tren. Ulterior am aflat că avea două neveste, una la Bucureşti şi alta la Miroşi, cu copii şi o mulţime de alţi copii prin toată ţara şi că era totuşi institutor, şi din cînd în cînd profesor suplinitor la liceul „Mihai Viteazul". I-am scris mai pe urmă din dorinţa de a avea un mentor, dar în afară de muieri şi de astfel de aranjamente pe care le făcea folosindu-se de informaţii de la minister, cum îmi făcuse mie, nu se pricepea la nimic. Era însă un om inimos şi dacă n-ar fi avut reaua inspiraţie să se bage în politică, fanatizat de idei care în fond îi erau străine, nu şi-ar fi pierdut cîrma după război şi ar fi îmbătrînit cucerind mai departe fete şi muieri.
Era noapte cînd ne-am dat jos într-o staţie de munte, ca să schimbăm trenul. Gara frumoasă, aşezată la poalale unor dealuri încărcate cu brazi, era la ora aceea pustie şi trebuia să aşteptăm cîteva ore. M-am aşezat pe o banca de lemn din faţa peronului şi am stat aşa tot timpul copleşit de o emoţie puternică în timp ce o cădere de apă de undeva departe îmi însoţea, intensificînd-o, această stare de singurătate şi fericire, care venea din sentimentul că evadarea mea se înfăptuieşte şi că e fără întoarcere.
Am continuat apoi lunga călătorie. Stăteam la geam, roţile păcăneau, oraşe şi sate, şi văi adinei sau brazi înalţi îmi ieşeau gonind înainte izbindu-mi ochiul, repezindu-se uneori cu violenţă asupra ferestrei mele şi făcîndu-mă să mă trag înapoi înspaimîntat.
La Turda ne-am dat jos şi ne-am urcat într-un tren mic care oprea foarte des şi mergea foarte încet. Era plin de moţi, cu muierile şi fetele lor, urcau şi coborau neîncetat. Ai fi zis că e trenul lor, făcut de ei, anume aşa de mic ca să urci şi să te dai jos din el din mers, cum se şi întîmpla. Seara, pe la orele nouă, această „mocăniţă" şi-a terminat drumul şi s-a oprit la Abrud.
Peste oraş cădea o ploaie măruntă. Am găsit uşor clădirea şcolii, care era pe un deal la marginea oraşului şi portarul ne-a arătat care era locuinţa subdirectorului şcolii, profesorul Mayer.
― Cine e acolo? ne-a întrebat el.
― Cineva din Bucureşti, i-a răspuns falsul librar şi a adăugat: sînt profesorul...
Ne-a primit înăuntru şi în cîteva minute am devenit elevul acelei şcoli. A doua zi falsul librar a plecat, iar eu am aflat că era adevărat ce spusese el, la această şcoală nici măcar nu se dădeau examene de admitere, fiindcă locurile nu erau complecte. În clasa întîia aveam patruzeci de locuri şi elevi abia douăzeci şi şapte. Se dădeau însă examene de bursă şi bineînţeles m-am înscris şi eu. Profesorul de matematici pe care îl chema Lokspeiser vorbea prost româneşte, punea totdeauna viitorul înaintea oricărei acţiuni în care ne implica. Unui elev care a declarat că el nu poate rezolva tema şi renunţă la examen şi că ar vrea să iasă afară i-a răspuns:
― Veţi rezolva tema şi veţi tăcea. Veţi fi disciplinat şi veţi stătea pînă la sfîrşitul orei.
Examenul de istorie cu profesorul Mayer a fost însă foarte obositor. Mă săturasem să-i tot răspund. Mai pe urmă am aflat că el nu dădea niciodată nota zece şi că mie a trebuit să-mi dea fiindcă i-am răspuns la toate întrebările.
Am ieşit din clasă împleticindu-mă şi seara în dormitor am simţit iar că de fapt nu adorm, ci îmi pierd cunoştinţa, aşa cum mi se întîmplase la Cîmpulung. M-am trezit tîrziu cu o senzaţie apăsătoare de chin. Nu ştiam unde sînt şi am luat-o spre fereastră pe care am deschis-o şi am sărit jos în stradă. Am căzut pe brînci şi mi-a clănţănit bărbia de pavaj. Asta parcă mai m-a răcorit. Am intrat îndărăt pe poartă şi m-am întors în pat. Dimineaţa m-am uitat să văd de la ce distanţă sărisem. Mi s-a părut că am visat deşi aveam bărbia vînătă şi mă dureau coatele şi genunchii. Nu înţeleg cum de n-am murit sau nu mi-am rupt picioarele.
Spre prînz s-a afişat în hol lista celor reuşiţi la examenul pentru bursă. Eram în capul ei, pe toată şcoala, cu media generală zece. M-am îndepărtat nedumerit: atunci de ce a ieşit aşa de prost la Miroşi?! Fuseseră acolo examenele mai grele? Şi dacă şi la Cîmpu-Lung aşi fi ieşit ca aici? Mai poate cineva să spună că n-ar fi fost tot aşa!?
Şi în minte îmi veni, o dată cu un surîs şi înainte ca toate acestea să rămînă definitiv în urmă, o scena care se petrecuse acolo în curtea şcolii din Miroşi. Cîţiva din cei vechi ieşiseră afară din ateliere să-i vadă şi să stea de vorbă cu cei noi. Că de pe unde sînteţi, c-o fi, c-o păţi. În acest timp un domn corect îmbrăcat, dar nu prea îngrijit, nu prea tînăr şi parcă neras, cu pantalonii burlan, puţin adus de şale, se apropie tiptil ieşind de undeva şi cînd ajunse în spatele celor care părăsiseră lucrul îi cîrpi năprasnic după ceafă şi făcu acelaşi lucru cu picioarele trîntind vreo doi-trei din ei la pămînt, care se duseră de-amboua, imprimîndu-le parcă în acelaşi timp şi mişcarea de ridicare, care îi retrimise glonţ prin uşile atelierelor.
Şi îmi amintesc expresiile lor. Păreau, în orice caz, veseli! Cine ştie? Poate că într-adevăr era veselă viaţa lor acolo, cu acest sistem moştenit de la romani, în care învăţătura severă de carte sau de meserie era însoţită de pumni cumpliţi după ceafă şi picioare îndesate în spate.

STÎLPUL DE FOC IMAGINAR

Ceea ce pasionează un elev în şcoală şi e revelator pentru înzestrarea pe care o demonstrează el mai tîrziu e un simplu accident, alteori e o bizarerie. În şcoala primară, la cererea de asemenea ciudată a celui de-a! doilea învăţător al meu, d. Georgescu din Balaci (pe primul despre care am vorbit mai înainte îl chema Ionel Teodorescu şi era originar din sat) am scris vreo optsprezece pagini despre istoria invenţiilor. Toată şcoala a rămas uluită. Domnul Georgescu m-a pus să-mi copiez lucrarea, s-o publice el undeva. Ar reieşi că ar fi trebuit să ajung fie inventator, fie, în orice caz, un specialist în această materie. N-am ajuns!
În ceea ce priveşte literatura, colegul meu Ion M. Ion, cel căruia fratele său i-a ieşit într-o zi înainte să-l anunţe cu o extremă încîntare că acasă „mai e mămăligă", a scris tot sub temă dată, cea mai bună „povestire neobişnuită" din toată clasa. După ce a citit-o, mi-aduc aminte că au intrat la noi şi ceilalţi învăţători, chemaţi de domnul Georgescu, să asculte şi ei. Rîdeau toţi afară de mine, care nu înţelegeam de ce: tot ceea ce citea colegul meu mi se păreau minciuni, lucruri incredibile, şi mă miram că nimeni nu bagă de seamă. Cum s-a luat după un cocoş care a zburat peste coşar, cum l-a apucat un cal cu dinţii de fund şi l-a aruncat afară din grajd, cum a căzut într-o fîntînă şi a ieşit de-acolo deşelat şi răscrăcărat...
Abia acum cîţiva ani mi s-a dezvăluit misterul acestui personaj, cînd i-am făcut o vizită la Roşiori, unde e maestru mecanic. M-a invitat la el acasă şi la întrebarea mea de ce instalaţia electrică nu e îngropată, mi-a răspuns că n-o avea, a instalat-o el personal şi n-a vrut sa mai spargă zidul. A început după aceea să-mi povestească, deşi nu mai vedeam oe se mai putea adăuga, în acest timp privirile i se aprinseră de o luminiţă intensă, care mă subjugă:
― ...Să vezi ce s-a petrecut în ziua cînd am terminat cu montatul tuburilor şi racordul la reţea. Lucram la instalarea contorului şi a siguranţelor. Afară ploua şi trăsnea, uite-aşa alergau fulgerele în jurul casei, ca nişte şerpi de foc. Eu lucram pe viu, fără mănuşi şi fără cizme de cauciuc. Trece curentul prin mine şi eu nu simt nimic. La şcoala de maiştri demontam întrerupătorul de lîngă uşă, puneam două degete pe fire şi cînd intra cineva, hai noroc, mă, îi spuneam, şi îi întindeam mîna şi ăla mi-o strîngea şi fleaşc! cădea jos bîţîind. Nevastă-mea, zice, Ioane, vezi să nu păţeşti ceva şi n-apuc să-i răspund, că o dată bum! un stîlp de foc trăsneşte în mijlocul casei, şi intră în pămînt şi lasă în urmă fum, flăcări şi miros de pucioasă...
Şi privirea lui se lărgi în acea clipă şi se uită la mine dînd puţin capul înapoi, dar nu prin îndoire, ci prin recul, ca în faţa unei realităţi invizibile profanilor, aşa cum fac dansatorii indieni cînd mimează lucruri obişnuite dar care prin spirit devin misterioase. Luminiţa stranie din privire i se mărise şi ea şi ardea incandescent.
― Şi nu ţi-a luat casa foc? zic eu.
― Nu!
― Şi nici tu n-ai păţit nimic?
A clătinat din cap şi a negat mut şi parcă autofas-cinat de viziunea care parcă îi trăia încă înaintea ochi-lor şi îi dilata nu numai pupilele, ci şi sufletul său turburat de această predispoziţie care nu-l părăsise cu trecerea anilor: pornirea irezistibilă şi inconştientă de a ieşi din real şi de a intra în lumea închipuirii în care însă începi să crezi şi tu că e tot reală.
Dar oare nu asta e şi predispoziţia artiştilor? M-am simţit, uitîndu-mă în ochii lui, parcă exclus din această lume aleasă. Imaginaţia mea nu s-a înfierbîntat niciodată în felul acesta. Nu eu trebuia să ajung scriitor, ci el.
Abia astăzi aflu că alev fiind, scriam şi eu scrisori prin sat foştilor colegi într-un stil nu prea obişnuit. „Voi ce mai beţi, ce mai mîncaţi? Soarele tot de la răsărit răsare? Popa Alexandru tot cu aţă albă îşi coase izmenele?"
Ar trebui sa le văd aceste scrisori, ca să cred că nu sînt inventate de alţii.

PROFESORII

Din ciocnirile sau prieteniile mele cu profesorii descopăr cel mult că se învaţă bine cu profesorul care inspiră simpatie, dar se învaţă în cele din urmă bine şi cu cel rău, de frică. În nici una din ciocnirile sau prieteniile de care îmi amintesc nu descopăr un conflict sau o afinitate între aspiraţiile încă în faşă ale viitorului romancier, cu obtuzitatea sau, dimpotrivă, înţelegerea protectoare a cutărui profesor.
Mie îmi plăceau de pildă istoria şi matematicile, dar amîndoi profesorii de la aceste materii erau personalităţi lipsite de har, cel dintîi era urît, cu capul mare, buzele groase răsfrînte şi cu o expresie parcă de grăjdar care petrece, deşi se străduia să zîmbească şi să ne atragă. Avea pe deasupra două cusururi, unul că îi plăcea prea mult materia pe care o preda şi nu mai rărnînea în mintea lui nici un pic de loc ca să-i mai placă şi de noi şi al doilea, avea mania să ne arate pe hartă locurile pe unde se petreceau evenimentele istorice, amestecînd deci istoria cu geografia, lucru care ne plictisea pentru că geografia o învăţam cu alt profesor. Cel de matematică era un îngîmfat şi pe deasupra de o solemnitate deplasată, de parca ai fi zis că a intrat într-o biserică. Şi lui îi plăcea prea mult materia. Ne vorbea mereu cu admiraţie de marii matematicieni ai antichităţii, dar şi de ai noştri, de pildă despre Şerban Ţiţeica, pe care îl diviniza dîndu-ne să înţelegem că pe un om mare nu-l poate admira unul mic. Într-adevăr făcea acest lucru strivindu-ne în acelaşi timp prin ironii muşcătoare şi calificative care ne înjoseau; că, de pildă, niciodată vreunul dintre noi nu va ajunge nici un Euclid, nici un Şerban Ţiţeica. „Bine că ai ajuns tu!" îi răspundeam eu în gînd şi nu învăţam nimic. „O să te lase corigent!" îmi spuneau ceilalţi speriaţi. „Ei şi? O să învăţ pe trimestrul III şi o să fie silit să-mi dea zece şi îmi iese media de trecere. Şi n-o să-i fac eu lui pe plac..." Şi îl trimeteam la origine să predea acolo matematica şi geografia.
Aşa s-a întîmplat. În primele două trimestre mi-a dat trei.
― De ce nu înveţi, urîtule? m-a întrebat fără mirare. O să te las corigent.
― N-o să fiu nici primul, nici ultimul corigent din lume.
Nu m-a auzit bine (răsfoia catalogul), mă înecam de furie că mă făcuse urît şi credeam bineînţeles că îi dădusem un răspuns ucigător. Ar fi trebuit să-i spun, ca să exprim exact ceea ce simţeam, că mi-e atît de neplăcută vederea lui încît aş fi în stare să rămîn repetent de atîtea ori pînă s-ar căra el din şcoala noastră.
Pe trimestrul trei am început însă să învăţ. Groaza de corigentă era mai mare decît repulsia faţă de antipaticul profesor. Rămîneam seara singur în clasă şi învăţam elementele lui Euclid şi teorema lui Pitagora, care n-aveau nici o logică: suma pătratului catetelor este egală cu pătratul ipotenuzei! Perfect! Dacă s-a aflat chestia asta şi a rămas literă de lege că aşa e, atunci la ce bun să mai faci vreo demonstraţie? Era exact ceea ce nu ştia şi nu găsea că trebuie să ne explice profesorul nostru cu înfăţişarea lui de ţigan distins. Pe această trudă a mea, ne-am pomenit că ne anunţă să ne pregătim pentru teză. Cînd în ziua respectivă ne-a dictat cele trei probleme pe care trebuia să le rezolvăm, o tăcere îngrozită s-a aşternut asupra clasei. Unul din puţinii lui simpatizanţi s-a ridicat atunci în picioare şi i-a spus că teza e prea grea, n-o să poată nimeni să rezolve toate problemele.
― Atunci o să ia toată clasa nota trei, a spus profesorul cu un glas din care reieşea atît de clar în evidenţă că dintr-o asemenea premisă nu putea să decurgă decît o asemenea consecinţă, încît pentru întîia oară am uitat că îl detest şi am chicotit.
Exprimarea spontană a unei gîndiri care ţîşneşte pură ca un izvor mi-a plăcut totdeauna la oricine, chiar şi la ticăloşi.
S-a întors spre mine surprins.
― Rîzi! în templul matematicii şi al geometriei nu se rîde chiar dacă eşti un profan!
Şi m-a întrebat cum mă cheamă, s-a dus la catedră, s-a uitat în catalog şi a făcut un mic semn cu creionul, după care şi-a reluat plimbarea printre rînduri, dominînd şi speriind cu statura lui mare orice intenţie de a copia ceva de la vecin. Am terminat cu o jumătate de oră mai înainte, am închis caietul şi m-am rezemat de bancă uitîndu-mă într-adevăr provocator la profesor. Pe urmă, m-am ridicat, am depus caietul pe catedră şi am ieşit. După teză, nimeni nu mă lua în seamă, nimeni nu discuta cu mine ce făcusem. Toţi arătau jalnic, foarte puţini rezolvaseră una sau două probleme şi nu erau siguri că le-au rezolvat bine nici pe-alea şi nici unul pe toate trei. Eu, le-am spus, eu le-am rezolvat. Să vă arăt cum. Dar nici unul nu avea încredere şi nu era atent la spusele mele. Mi-am dat atunci bine seama de umilinţele pe care trebuie să le îndure cel care este pe nedrept printre ultimii într-o profesiune sau pe scara ierarhiei sociale. El nu are cuvînt, chiar dacă îşi-, dă seama că se află în posesia adevărului. El nu e auzit chiar dacă se exprimă. Nu-l crede nimeni, sau zice că a auzit şi el asta de undeva. El nu există, e un simplu figurant, condamnat să asiste neputincios, strivit de împrejurări sau de demonul său interior, la spectacolul afirmării celorlalţi.
În centrul atenţiei era colegul nostru Nasea, cel care protestase că teza e prea grea. Arăta foarte posomorît: era un băiat ambiţios şi părea deprimat că nu-i ieşiseră bine toate soluţiile.
― Dumneata ai copiat, mi-a spus apoi la ora următoare profesorul cu obişnuitul său sîsîit dispreţuitor, oprindu-mi teza.
― De la cine, domnule profesor? l-am întrebat eu în sfîrşit cu o ironie la care nu mi se mai putea răspunde.
― Cum de la cine? De la vecini!
― Vecinii mei au patru!
― O să vedem. Dacă ai copiat o să-ţi dau trei, să ai media generală anuală trei.
― Ce puteam copia de la ei? Vreţi cumva să spuneţi, dom' profesor, că am copiat din manual? Sau de pe vreo fiţuică?
A tăcut. Singur ne spunea că la tezele lui (şi avea dreptate) temele erau în aşa fel concepute de el încît nici dacă ai fi stat liber cu manualul pe bancă şi tot nii ţi-ar fi folosit la ceva. În acest timp priviri nedumerite, dar nu admirative se ridicau spre mine. Stăteam mai în spate şi cei din faţă se răsuciseră şi se uitau increduli, nu prea curioşi, strîmbi ca în faţa oricărei întîmplări care iese din albia obişnuinţei: dacă putusem învăţa de zece (fiindcă, mîrîind de neplăcere, profesorul mă anunţă că îmi dă zece, dar că mă va verifica îndată printr-un examen oral) atunci de ce luasem în două trimestre, trei?
Oamenilor nu le plac astfel de deturnări. Trei ai luat, cu trei să rămîi! Şi mulţi au continuat să creadă, chiar şi după ce am dovedit că ştiam, că eu cel adevărat eram cel din primele trimestre şi nu cel din ultimul, şi cea mai mare furie pe care o puteam stîrni în sufletul lor era să determin mărturisirile de recunoaştere ale altora, în satul meu natal s-a întîmplat acelaşi lucru, mulţi continuă să creadă şi acum că cel adevărat era blegu-ăla pe care îl ştiau ei de-acasă şi oricît m-aşi preface n-o să-i păcălesc eu pe ei, deşi recunoşteau că alţii se lăsau păcăliţi. Da, o fi, dar... şi aici aceşti detractori pe care aveam să-i descopăr curînd şi în oraşul lumină făceau aşa un semn cu degetele desfăcute la tîmplă, că adică ceva n-ar fi în regulă cu gîndirea mea. Consideraţi de toată lumea normali, aceşti inşi au acest obicei curios să ne arate pe noi, cei normali, cu degetul la tîmplă. Tocmai ei, despre care afli, azi despre unul, mîine despre altul, că şi-a omorît nevasta, că a fost internat pentru reale turburăm de comportament pricinuite de sifilis, că a înfundat puşcăria, sau a ajuns pe cea mai umilă treaptă în profesiune din pricina beţiei sau a vreunei muieri oarecare...

O ORĂ DE ISTORIE
I
De ce îmi plăcea istoria? Fiindcă aveam sentimentul că trăiesc de atunci, de pe vremea egiptenilor şi asiri-enilor. Aveam cincisprezece ani, dar îmi simţeam gîndirea milenară (sentiment miraculos, care se micşorează pe măsură ce începem să trăim) şi îmi dădeam seama că la capătul viu al acestui fluviu care înainta spre necunoscut eram eu. Asta era neîndoielnic: nu eu eram punctul la care ajunsese pînă atunci istoria? Cine altcineva? Cei dinaintea mea erau bătrîni şi vedeam pînă unde o aduseseră. Era acum rîndul meu.
Stăteam rezemat de bancă şi mă uitam, în timpul orelor, la profesori fără să-i văd şi adesea fără să-i aud, copleşit de acest sentiment divin care ne face atît de bătrîni fiind atît de tineri şi din care ni se formează pentru totdeauna idealurile şi visurile. Totul e posibil pentru noi. De ce nu? Şi una din cele mai frumoase ore din cei patru ani de şcoală normală pe care i-am urmat nu se poate reda, fiindcă relief au numai lucrurile negative, iar lumina din sufletul nostru, cu cît e mai puternică, cu atît mai mult subţiază toate contururile din amintire şi ne descurajează să le reconstituim. Profesorul nostru de istorie de la Cristur-Odorhei, unde fusesem transferat în urma desfiinţării şcolii normale din Abrud, era un om mic de statură, chiar foarte mic, la limita dintre un pitic şi un om normal, cu toate acestea nu se întîmplă nimic rău între el şi noi, reuşi să ne impună respect fără să fie silit să ne determine să ne fie frică de puterea pe care o avea, ca orice profesor, de a ne da note pedepsitoare sau subiecte grele la teze. Pentru un om pîndit de complexul staturii sale, desigur că asta era o victorie pe care o apreciam doar cu instinctul, ţinînd la ei în mod nejustificat, deşi în privinţa notelor era la fel de sever ca orice profesor care nu doreşte să aibă în clasa lui corigenţi. Nici măcar nu-mi amintesc să-mi fi dat seama că pînă la ora aceea ar fi ştiut atîta istorie încît să ne facă la orele lui să-l ascultăm cu răsuflarea tăiată.
Şi într-o zi intră în clasa noastră un necunoscut însoţit de directorul şcolii, un domn ale cărui picioare păreau mai înalte deeît profesorul nostru întreg. Directorul s-a retras şi acest necunoscut s-a urcat la catedră şi a început să urmărească tăcut desfăşurarea orei. Era, desigur, un inspector. Micul nostru profesor începu să se plimbe liniştit printre bănci, deşi de obicei se ferea, fruntea lui abia se zărea dintre noi. Cu un glas al cărui timbru mă atinsese ca o surpriză niciodată trăită de mine, îmi rosti în tăcerea care se lăsase numele. Glasul său era aproape frăţesc, părea să-mi spună: uite, tot ce gîndeşti şi simţi tu eu ştiu de mult, dar te-am lăsat şi nu ţi-am dat note mari fiindcă mi-am dat seama că dacă te turbur poate că nu vei mai iubi atît de mult istoria, care e secretul lecturilor tale, dar acum am nevoie de tine şi trebuie să-mi spui ce ştii. M-am ridicat în picioare şi în clipa aceea toate culorile pe care le îmbrăcau lucrurile şi chipurile celorlalţi parcă s-au intensificat brusc, lumina geamurilor înalte a devenit parcă violetă, cotoarele albastre ale manualelor de pe bănci au prins dungi roşii...
__ Pe cine, a rostit micul nostru profesor punctîndu-şi
Întrebarea prin apăsări cu pumnul în podul palmei, a chemat Ludovic al XlV-lea să redreseze finanţele şi, cînd, în ce moment al domniei sale?
Mi-am dat seama că nu trebuie să mă laud cu ştiinţa'" mea şi răspunsul să nu facă p demonstraţie, dar nici sec să nu fie. Trebuia să arătăm că ştim şi nu că am învăţat.
― Ludovic al XlV-lea, am început eu, a anunţat în consiliul de miniştri, în 1661, că are intenţia să domnească de-atunci încolo prin el însuşi şi una dintre primele lui măsuri a fost să-l destituie de îndată pe Fouquet, care era un jefuitor, şi să-l numească în locul lui la finanţe pe Colbert.
― Cine era Colbert?
Cum să nu ştiu cine era acest om care, după ce făcuse atîtea pentru Franţa şi regele său, murise în dizgraţie, fiindcă încercase (de altfel zadarnic) să-l împiedice pe monarhul cheltuitor să nu ruineze regatul? Abilă manevră a profesorului, care prin răspunsurile mele reîmprospăta memoria celorlalţi şi obţinea apoi de la ei ceea ce dorea şi fără să insiste în mod deosebit ca şi cînd toată clasa era pasionată de materia lui... După care a început să vorbească el însuşi, intrînd în materia lecţiei următoare, în timp ce, cu un mormăit gros, de satisfacţie nedefinită, omul cu picioare înalte de la catedră se ridica şi o lua spre ieşire.
Nici un semn de complicitate nu s-a schiţat între noi după plecarea lui, micul nostru profesor şi-a continuat lecţia şi la sfîrşit şi-a luat catalogul prea mare pentru el, şi-a pus pălăria pe cap şi a ieşit, în timp ce noi toţi ne-am ridicat în picioare. O dată uşa închisă şi rămaşi singuri, ne-a apucat pe toţi deodată o sminteală, am răcnit literalmente de entuziasm şi am început să ne încăieram azvîrlind unii în capetele altora cu ce ne venea în mînă, manuale, caiete... A intrat pedagogul, care ne-a întrebat foarte nedumerit din uşă ce era cu noi înnebunisem?
Cîteva luni mai tîrziu, micul nostru profesor deodată a lipsit. Şi atunci am aflat cu tristeţe că a fost chemat în concentrare. Nu s-a mai întors la noi pînă la sfîrşitul anului şi nu ştiu nici azi dacă s-a mai întors vreodată undeva, din războiul care avea să înceapă curînd...

VIOLENŢA

Nimeni nu scapă de violenţa altora, după cum nimeni nu scapă ocazia, cel puţin pînă la vîrsta în care devenim morali, de a fi violenţi cu alţii. După această vîrstă, violenţa e o slăbiciune. M-a impresionat totdeauna acest fenomen.
Într-o zi profesorul nostru de geografie mă scoate la lecţie numai pe mine singur. N-arn înţeles de ce, avea obiceiul să asculte cîte trei-patru odată. Era un domn trecut de patruzeci de ani, mai degrabă blînd şi cu maniere alese. Geografia mie nu prea îmi plăcea, dar nu eram singurul care repudia acest obiect de studiu. Mai tîrziu a început să-mi placă şi răsfoiam ore întregi atlasuri bogate încercînd să-mi imaginez existenţa reală a uriaşelor fluvii şi oraşe despre care, singură, geografia nu ne spune mare lucru. La Hanoi, unde nu credeam ca am să ajung vreodată, cînd am intrat în oraş am rămas timp de aproape un ceas fascinat de ceea ce oferea ochiului viaţa străzii, cu toate că ceea ce vedeam nu avea în sine nimic senzaţional: erau bărbaţi şi femei pe biciclete. Da. Dar asta trebuie văzut, fiindcă bărbaţii erau mici şi păreau toţi tineri, iar femeile, datorită halatelor lor multicolore, păreau toate fete. Cuvîntul halat sună însă nepotrivit, trebuie precizat că era vorba de un vestmînt închis sever pînă sub bărbie şi despicat în două părţi în aşa fel încît pantalonul, violet sau alb, care înlocuieşte la ele fusta sau rochia, să se vadă de la şold în jos. Acest vestmînt uşor flutura în urma bicicletei, fără să jeneze pedalarea. Nici o urmă de maşină, nici un zdrăngănit de camion de mare tonaj, nici un autobuz al cărui motor Diesel îţi zgîlţîie creierii nu se vedea şi nu se auzea pe străzile acestui oraş. Cînd se întîmpla să treacă, o dată la o oră, de pildă, un Gaz, apariţia şi dispariţia lui îţi amintea de un bondar care a nimerit într-un stup de albine, de unde repede este alungat. Cine poate să-şi imagineze, învăţînd geografia, sute de ochi oblici, frumoşi în limpiditatea lor expresivă privindu-te într-o trecere continuă în care mersul bicicletei fîşîie doar atît ca să-ţi dea senzaţia de vis, de ireal? Trebuie mers acolo, în oraşul sau pe fluviul arătat pe hartă pentru ca geografia să ne pasioneze.
Nu ştiu dacă bătrînul domn care mă scosese lîngă uriaşa hartă agăţată într-un cui alături de catedră fusese vreodată măcar pînă colea în Grecia, leagănul civilizaţiei noastre, dar era clar pentru mine că undeva pe pămînt tot dorise el să se ducă, altfel de ce şi-ar fi ales, ca profesor, chiar geografia? S-o fi dus, nu s-o fi dus? Începu să mă sîcîie cu întrebările. Ştiam atît cît era necesar să fiu lăsat în pace. Dar nu mă lăsa şi sîcîiala deveni chin. Că pe fluviul acela ce oraşe se mai găsesc? Le spusesem pe toate. Şi în oraşele acelea ce fel de locuitori mai trăiesc? Îi spusesem pe toţi. Mai erau însă oraşe şi locuitori pe care nu-i spusesem, să mă mai gîndesc. Se lăsă o tăcere nefirească în marea încăpere de clasă. Timpul trecea, profesorul stătea neclintit la catedră şi aştepta. Totul parcă încremenise. Ce vroia de la mine? Atîta ştiam, atîta spusesem, n-aveam la ce mă gîndi.
― Gîndeşte-te! mă somă bătrînul domn ca şi cînd mi-ar fi ghicit gîndurile. Şi deodată răcni: gîndeşte-te!
Şi se dădu jos, se repezi la mine, mă lovi cu pumnii în cap, înghesuindu-mă în uriaşa hartă la care nu vroiam să mă gîndesc, apoi făcîndu-şi din degete gheare mi le înfipse în abdomen horcăind bestial:
― Îţi scot maţele din tine!
Vroia într-adevăr să mi le scoată, fiindcă, după ce mă îndoii şi îmi ferii burta, se retrase la catedră şi-şi reluă, gîfîind, interogatoriul: ce oraşe se mai aflau încă pe fluviul acela? Şi în oraşele acelea ce fel de locuitori mai trăiesc? Să spun. Clopoţelul sunase, dar el continua să mă tortureze. Acolo pe hartă, la marea cotitură a uriaşului fluviu, se găsesc nişte aşezări omeneşti şi nişte locuitori. Ce ştiu despre ele? Degeaba mă uit că a sunat sfîrşitiul orei, pînă nu spun nu scap... Apoi, deodată, şi-a luat catalogul şi a ieşit din clasă.
M-am dus în banca mea şi m-am aşezat şi abia atunci un val de ură mi s-a urcat năvalnic în inimă împotriva bătrînului domn. Ce-avusese cu mine? Ce rău îi făcusem? Adică de ce să-mi scoată el mie maţele din mine? Mă făcuse el, îmi plătea el taxele, muncea el din greu să-mi cumpere haine şi cărţi? Numai tata avea acest drept, fiindcă numai pe el putea să-l exaspereze ceva şi să mă ameninţe, dar nu acest străin, care dacă nu ştiam n-avea decît să-mi dea notă proastă, dar să nu se atingă de mine.
În jurul meu se strînseseră şapte-opt băieţi cu care eram prieten şi tăceau toţi turburaţi de strania întîm-plare. Cînd, intră monitorul, un elev dintr-a opta, şi spuse din prag că elevul cutare, adică eu, să poftească în biblioteca profesorului de geografie, care mă chema. Avea o astfel de bibliotecă specială plină cu cărţi de călătorii, hărţi şi atlase şi globuri pămînteşti de muzeu. I-am răspuns monitorului că nu mă duc. Acesta ieşi şi reveni după cîtva timp.
― Domnul profesor, zise el, te roagă să pofteşti numai cîteva minute.
Simţind că se petrece ceva neobişnuit, m-am sculat din bancă, am ieşit pe coridor şi am intrat fără să bat în uşă în mica bibliotecă geografică. Bătrînul domn mă întîmpină în picioare, dar întors în profil, cu faţa spre rafturi, şi aşa rămase în timp ce rosti:
― ...N-am vrut să-ţi fac nici un rău... dar îmi dau seama că ţi-am făcut... nici eu nu ştiu ce mi-a venit împotriva dumitale... te rog, dragul meu, să mă ierţi...
Şi vocea i se sparse şi din ochii bătrînului domn ţîşniră lacrimi şi îi inundară profilul său blînd şi distins îndreptat ţeapăn spre cotoarele cărţilor. Nu ştiam, pe atunci, nici să acuz şi nici să iert, încît am tăcut cîtva timp, apoi fiindcă nici bătrînul domn nu mai spunea nimic m-am răsucit spre uşă şi am ieşit. Nu-l mai uram, dar nici nu-l iubeam.

DESPĂRŢIREA NEŞTIUTĂ

...Şi într-o zi, fără să-mi spună, tata luă hotărîrea să se despartă de mine. Era în septembrie 1940... Înainte să ajung s-o fac eu, istoria, turbure şi ameninţătoare, dădea buzna peste noi: şcoala normală unde învăţasem, din Cristur-Odorhei, nu mai exista, împreună cu jumătate din Ardeal... Primisem o hîrtie în care eram anunţat că sînt înscris la Bucureşti... Plecasem cu căruţa spre gară şi tata lăsase caii la pas foarte încet... Nu înţelegeam nici de ce plecasem aşa devreme...
― Marine, începu el, te duci la Bucureşti...
Şi tăcu vreme îndelungată. Nu eram atent la el, dar nu eram nici neliniştit. Nu credeam în adevărul evenimentelor care se petreceau, aşa cum nu credeam în lucrurile nefireşti. Acest sentiment de neîncredere care mi se năştea în conştiinţă în acea toamnă era adînc şi cu anii a devenit foarte stabil şi m-a eliberat pentru multă vreme de presiunea timpului tragic... Răsturnări nefireşti... puteau avea o durată... nu puteau avea viitor...
― Te duci la Bucureşti, reluă tata...
Şi cu o insistenţă cu care vocea sa groasă se ferea să ma sperie, dar nu şovăia să mă facă totuşi să înţeleg că mcepînd din clipele acelea mă aflam pe un drum pe care urma să merg singur, începu să-mi spună că mai mult decît făcuse pentru mine pînă atunci nu mai putea, că el bani nu mai avea cum să facă rost, că chiar atunci cînd mă însoţea să mă urc în tren nu avea să-mi dea nici un leu, nu avea, înţelegeam sau nu înţelegeam?! ― Bă, tu auzi ce spun eu aicea?! Nu auzeam. Adică auzeam, dar nu înţelegeam. Nu mi se părea că nu mai auzisem ceea ce îmi spune el. Nu avea bani! Ce mai noutate! Parcă avusese vreodată!? Parcă îl auzise cineva spunînd, chiar dacă avea brîul plin (şi se întîmplase să-l aibă) că are? N-am! Asta parcă chiar şi gîndea în clipa cînd mîna lui pipăia miile foşnitoare în chimir. Că să mă duc şi eu la noroc, continuă el, intru în şcoală şi spun că n-am acuma bani de taxe şi de internat, dar că voi avea, o să primesc de-acasă şi să stau şi eu cît m-or ţine... Şi dacă n-o să mai pot să mai stau, şi or să mă dea afară din şcoală, ei, era aşa rău? Nu era, cum să fie? Un om cu patru clase secundare nu se aseamănă cu unul care n-a învăţat nimic şi nu ştie să care decît cărămizi cu spatele, ca bietul Nilă, care pe urmă a avut noroc la blocul Algiu, de pe Cheia Rosetti, l-a luat proprietarul la el, l-a făcut portar... Adimiţînd cazul că o să pot şi eu, tîrîşi, grăpişi, să termin şi pe-a patra după sistemul lui cu fonciirea, prin amînări şi promisiuni... Ea, nu se schimbă? Cu patru clase am capacitatea, dacă vin şi intru undeva funcţionar, dimineaţa mă duc la slujbă, după masă mă întorc în odăiţa mea cu cărţile mele şi mă apuc să învăţ... Ce treabă am? Şi cu capacitatea luată pot să dau liceul în particular, să trec pe-a cincea, în particular nu sînt atîtea taxe şi din leafa pe care o s-o cîştig, ei?! N-o să-mi rămînă acolo cîteva mii de lei într-un an şi să rezolv daravela? Numai dacă n-o să capăt daruil beţiei, ca alde frati-meu Uie, că atunci bineînţeles că nu numai că n-o să am cu ce plăti lăsînd la o parte faptul că nici de învăţătură n-o să-mi ardă, dar nici n-o să-mi ajungă să-mi duc zilele şi o să-mi curgă hainele după mine jurăbii... Dar nu sînt eu ăla, ei şi ce? Strică dacă îmi spune?! Măcar dacă n-are bani să-mi dea, el ce să zică?! Sînt băiat mare, pot să înţeleg ce-au păţit alţii şi să nu păţesc şi eu... Înţeleg?...
― Bă, tu înţelegi ce spun eu aicea?! Sau tu nici n-asculţi?
Ascultam, dar cuvintele lui îmi treceau pe de lături, fiindcă nu erau destinate pentru clipa de faţă şi nici pentru viitorul apropiat. Cum să înţeleg eu chiar imediat că el, tatăl meu, îşi lua în acea oră mîna de pe mine şi că mă trimetea în lume cu gîndul nemărturisit că îndărăt n-aveam ce mai căuta? Sigur că mai devreme sau mai tîrziu un lucru ca acela trebuia să se petreacă, dar, chiar aşa, venise într-adevăr acea clipă? Mă uitam la marea de porumburi printre care trecea şoseaua spre gară, şi în nici un fel n-aveam sentimentul că lucrul pe care-l dorisem atît de mult, adică ruperea de familie, se petrecea definitiv chiar în acea oră şi că mulţi ani de-atunci încolo n-aveam să-l mai văd pe tatăl meu şi nici stînd cu el astfel în căruţă, simţindu-mă adică tot mic, deşi nu eram, n-aveam să mai stau.
De ce adică, continuă tatăl meu, să nu pot şi eu să izbutesc, chit că prea bun la treabă n-am fost eu, dar de aia au cheltuit toţi şi au muncit pentru mine, şi el, şi mama şi Miţa şi Ilinca şi pînă şi băiatu-ăla mai mic, Sae, a avut săracu grijă de vite, ba chiar a dat şi la secere şi la sapă, ca să pot eu să învăţ, să nu trebuiască să mă întorc după ce toţi au răbdat de pe urma mea, şi să umblu prin noroi în opinci. Ce adică, a izbutit bietul Nilă, care abia ştie să se iscălească, şi n-o să izbutesc eu? De ce adică să nu izbutesc?!
― De ce să nu izbuteşti, mă, Marine?! Sau tu nici nu asculţi ce bălmăjesc eu aicea?!!
Auzindu-i cum se ia singur peste picior, tresării, mă uitai la el şi văzîndu-i chipiul îl apucai de umeri şi veselia mi-o auzii singur printr-un fel de strigăte pe care le scosei şi care speriară caii parcă adormiţi... Asta, da, înţelegeam, iată, să stai să-ţi dai singur seama că bălmăjeşti de pomană şi că în nici un fel nu poţi face pe cineva să înţeleagă prin cuvinte ceea ce i se întîmplă... Tu îi vorbeşti şi el se uită înainte şi nu vede decît soarele şi cerul şi fundul cailor bătuţi de cozile lor în ritmul paşilor şi al căruţei... Tata se miră, cu o expresie de deznădejde veselă pe chip, dînd din umeri, vrînd parcă să spună că el şi-a făcut datoria, dar dacă ăstuia îi arde de rîs... cine să-l mai înţeleagă... Dumnezeu ştie ce s-o mai alege şi de ăsta...
― Eu ştiu, zisie el, la ce te gmdeşm tu!
― Ei, la ce mă gîndesc?! răspunsei eu batjocoritor.
Şi el se intimida şi tăcu. Mai văzuse şi el elevi prin sat, dar nici unul nu făcea ca mine... Umblau în grupuri, rîzînd, sclifosindu-se... organizau baluri, serate... E drept că nici n-aveam cu ce să mă îmbrac şi să mă încalţ ca să mă duc şi eu, dar chiar de-aşi fi avut şi chiar de m-aşi fi dus, credea el, neştiind că de fapt asta era suferinţa mea ascunsă, nu acolo mi-era mie gîndul... Dar unde?... „Cum adică, exclamase el odată uluit, sa faci treizeci de kilometri pe jos, pînă la Recea, după o carte, domnule?! Dar ce, e aurită? Şi să-l fi pus la o treabă mai mică decît asta, ar fi ieşit gălăgie mare..." Făcusem într-adevăr acel drum, după tata cel puţin bizar, şi nu era aurită acea carte în patru volume, cu care mă întorsesem, dimpotrivă, avea un titlu pe care el îl silabisise absolut nedumerit: Victor... Victor... Da, asta mai înţelegea, Victor, cum să nu, pe mulţi îi chema aşa, dar Hugo... şi pe urmă, Mi-ze-ra-bi-lii... Se strîmbase foarte supărat şi-şi văzuse de caii lui. Şi el vroia acuma să-mi spună mie că iştie la ce mă gîndesc eu! De fapt nu ştia! Dibuia, şi ar fi vrut să afle măcar în ultima oră de la mine dacă era sau nu ceva în capul sau în sufletul meu, un gînd sau o tărie ca să-i facă despărţirea uşoară. Cum puteam să-i spun?! Marile secrete nu se dezvăluiesc nimănui... Ne purtăm chiar cu cei mai apropiaţi, ca şi cînd nu le-am avea, chiar cu riscul de a fi luaţi în derîdere, batjocoriţi sau umiliţi...
― Mă rog, zise el atunci în faţa tăcerii mele: Eu sper (şi ţi-o spun asta ca să mă ţii minte), că m-ai înţeles!... Că dacă nu m-ai înţeles, exclamă el cu totul detaşat de astă dată, o să fie vai de capul tău...
Între timp ne apropiasem de gară, dar mai era un ceas pînă la sosirea trenului. Tata deshămă, dădu cailor să mănînce nişte mohor şi ieşirăm pe peron. Bani de bilet avea, scosei biletul şi ne aşezarăm în faţă pe o bancă. Peronul era plin de elevi şi eleve, care, ca şi mine, terminaseră vacanţa şi plecau spre oraşele în care învăţau, la licee sau şcoli normale... Veselia care anima altădată peroanele, la sfîrşit de vacanţă, era acum umbrită de o melancolie gravă care abătea privirile în lături sau în pămînt... Ştiam toţi... Clujul nu mai era al nostru şi toţi aflasem că-l pierdusem fără să tragem un foc de armă... Că ministrul nostru la Viena, unde forţe mai puternice decît noi ne dictaseră condiţiile lor, leşinase văzînd harta cu trupul ciopîrţit al ţării. Că soldaţii, retrăgîndu-se, plîngeau şi se rugau de ofiţeri să-i lase să lupte...
Trenul sosi. Urcîndu-mă în el cu grabă să nu se pună în mişcare şi să-l pierd, cu geamantanul meu de lemn, vopsit în negru, în mînă, uitai de tata, cînd îl auzii că nu strigă. Lăsai geamantanul pe culoar şi ieşii pe platformă. Trenul se urni şi începu, lin, să părăsească gara. Tata îmi spuse cu un glas împiedicat, parcă nesigur, pe nume, ca şi cînd nu m-ar fi recunoscut, urcat cum eram, că sînt copilul lui. Îşi duse braţele în sus, tot cu o mişcare frîntă. Pornire tîrzie de îmbrăţişare care nu avusese loc, nu se gîndise din timp...
― Marine, repetă el, şi făcu cîţiva paşi cu mine în timp ce mişcarea lină a trenului se accelera.
N-am schiţat nici un gest şi nu i-am adresat în prima clipă nici un cuvînt. Nu-l recunoşteam nici eu... Nu ştiam că poartă cu el, pentru mine, astfel de îngrijorări fără nume, care să-i smulgă un astfel de strigăt sugrumat însoţit de o astfel de mişcare neconvinsă a braţelor, care ar fi vrut să mă apuce de-acolo de pe platformă şi să mă tragă îndărăt...
― Ei, i-am răspuns strigînd, ce este?
― Marine... Trenul...
Atît l-am auzit că zice şi l-am pierdut din vedere pe după coroana bogată a salcâmului care străjuia peronul...

REFLECŢII RISIPITE

TEMA POVESTITORULUI

Dacă împrejurările nu m-ar fi silit să devin scriitor profesionist, poate că tot ceea ce am scris ar fi stat în sertar, şi ar fi suferit atîtea modificări şi transformări de teme şi subiecte de la o carte la alta, încît pînă la urmă nu s-ar mai fi înţeles nimic şi m-aşi fi trezit la cincizeci de ani fără să fi avut ceva gata. Poate că aşi fi ratat totul, dar poate că aşi fi pus într-o singură carte totul, şi acea carte ar fi... Dar mai bine să nu mă mai gîndesc cum ar fi ieşit acea carte. Ar însemna să învinuiesc condiţia scriitorului care trebuie să trăiască din scrisul său chiar dacă nu are talent de profesionist, ceea ce ar fi prea comod. Ori cum nici pe mine n-am chef să mă învinuiesc (fiindcă la noi, dacă faci astfel de lucruri, ceilalţi zic aha, va să zică tu eşti de vină, şi te înfundă şi ei şi mai tare), mai bine să-mi răsfoiesc, vesel, înainte de a le arunca la coş, aceste manuscrise din care s-a extras tot...
Iată, într-unul e topit Moromete însuşi. Se numeşte Matei Dimir şi apare în 1950, într-o situaţie specifică, într-un conflict în care protagoniştii sfîrşesc unul ucis, altul spînzurat, altul executat pentru ucidere.
Iată altul, cu scene închegate. E descrisă o masă ţărănească, o discuţie cu perceptorul satului, o scenă a ieşirii la seceriş, alta în care era implicat cel mai mic dintre Moromeţi, şi cîteva portrete (portretul Guicăi şi al lui Traian Pisică). Restul, adică mai bine de jumătate din ceea ce este azi primul volum al Moromeţilor, precum şi tema timpului care are cu oamenii nesfîrşită răbdare lipseşte. Cum mi s-a impus această temă care m-a ajutat să încheg aceste scene? Într-un mod foarte firesc. Era tema lor, a ţăranilor. Dar şi cu această temă cartea a zăcut mulţi ani aruncată prin dulapuri. După ce am scris-o m-am simţit atît de epuizat, încît mi-ar fi părut bine dacă aş fi murit. Cartea fusese scrisă, şi din viaţa mea proprie nu răzbătuse nimic în ea. Ce valoare mai avea? Unde era tema mea, a povestitorului, de mii de ori mai interesantă decît a ţăranilor care sînt atît de plini de ei încît îşi închipuiesc că lumea e o lume de ţărani şi oraşele sînt aşezări izolate, care nu le aduc decît chemări la război, impozite de plătit şi nenumărate alte constrîngeri? Plecînd dintre ei, trăisem căderi din care nu înţeleg cum m-am înălţat şi înălţări despre care deprimarea îmi şoptea că nu le voi mai atinge niciodată.
De ce nu s-a strecurat nimic din ceea ce sînt eu în această compoziţie? N-am găsit răspunsul, dar a apărut ideea că s-ar putea ca acest răspuns nici să nu existe. Nu scrii ceea ce vrei, ci ceea ce poţi. Şi mi-am zis atunci că nu face nimic, există o temă a ţăranilor şi merge şi fără tema mea. O să vedem mai tîrziu dacă există sau nu o temă a povestitorului; şi în cazul ca există şi o poate însoţi pe cea a ţăranilor, voi adăuga şi voi şterge zece sau cincizeci de pagini şi voi introduce astfel tema mea. În cazul în care se va dovedi că e necesar să adaug ou zece pagini şi nici cincizeci, ci unul sau mai multe volume, care sa preceadă sau să urmeze acest volum, atunci chiar că publicarea primei cărţi nu-mi va aduce nici un prejudiciu. Au trecut de atunci cincisprezece ani, am scris în acest timp povestiri şi noi romane, am scris volumul doi al Moromeţilor, şi tema mea, pe care o aşteptam şi la care reflectez şi acum ori de cîte ori termin o carte, nu vrea să se lase întrezărită. Visez însă la ea, îmi place să mă plimb gîndindu-mă cum va fi. Şi nu o dată un gînd ca o arsură mă trezeşte şi mă face să-mi dau seama că anii trec, că scriu puţin în aşteptarea acelei revelaţii şi că ar trebui să renunţ la acest vis şi să-mi văd, după exemplul lui Balzac, de profesiunea mea de scriitor, şi să scriu romane măcar cîte unul pe an. Nu i-a venit lui ideea cea mare abia la urmă? Comedia umană? Care i-a salvat jumătate din tot ceea ce a scris, cărţi multe la număr, care, fără această idee, care le-a strîns la un loc, s-ar fi risipit ca o lume fără nucleu? Mă tem însă că e prea tîrziu pentru mine să mai învăţ să muncesc atît de mult ca el. Mă tem că zarurile sînt aruncate: mai am de scris doar o singură carte, înrudită cu cea a lui Moromete, şi căreia nu-i lipseşte decît prima frază! Să ieşim şi să ne gîndim le ea...

IMPOSIBILA ÎNTOARCERE

Ce se întîmplă astăzi cu poiana fierăriei lui Iocan în care ţăranii din Moromeţii se strîngeau să facă politică? Cine sînt, ce sînt, unde sînt ei acum? Aş putea să spun că această poiană există încă şi că „liberalii" mei care mi-au încîntat copilăria trăiesc şi astăzi şi sînt cooperatori. Mulţi dintre ei chiar trăiesc şi sînt chiar cooperatori.
Dar pentru mine ei toţi nu mai sînt şi nici nu-i mai recunosc atunci cînd îi caiut şi încerc să stau de vorbă cu ei. Poiana este un loc care parcă şi-a micşorat dimensiunile, poliţa fierăriei lui Iocan a dispărut, caii care erau aduşi acolo să fie potcoviţi au fost omorîţi cu ciomegele în curtea cooperativei, au fost daţi la porci, deoarece, după cum mi s-a spus, „consumau mult". Cu alte cuvinte, nu-şi mai aveau rostul lor în lumea ţărănească, mîncau fără să muncească.
Şi cînd mă duc pe acolo, am impresia că visez, parcă aş fi în Spania. Văd oameni cu măgari, în cîte o troacă pe două roţi. Iar la gară nu mă întîmpină nimeni, nici o căruţă cu nici un ţăran cu căciula în cap care să mă aducă în sat şi de la care să aflu primele ştiri despre viaţa consătenilor mei.
Şi mai ciudat pentru mine este faptul că „liberalii" mei par să-şi fi pierdut memoria de odinioară, şi viaţa lor pare să fi început de curînd, de vreo zece-cincisprezece ani. Iar această viaţă pare să fie şi ea fără amintiri. N-au nimic de spus, zadarnic încerc să le aduc aminte de tatăl meu, de Iocan, de Cocoşilă...
O viaţă foarte intensă au trăit toţi în deceniul 50―60. Cînd vrei să le reaminteşti cîte un amănunt din această viaţă, ascultă cîtva timp şi pe urmă îţi răspund că trebuie să plece să facă procente. Procente? Nu ştiu ce înseamnă asta şi nici nu mă interesează. Ce să înţeleg eu din aceste procente? Dar chiar şi satul, cînd ajung la marginea lui, pe deal, şi mă uit în jos, nu-l mai recunosc. Se văd casele cu acoperişurile lor, uliţele şi deasupra cerul. Satul este complet descoperit în faţa cerului. Au tăiat salcîmii, pe toţi. Ăsta nu e satul meu. De ce au tăiat ei salcîmii? Aş putea să aflu. Dar mă reţin.
Mă uit prin curţile lor. Sînt mari şi pustii. Ce rost mai au asemenea curţi? Sînt simboluri fără sens: au dispărut din ele vitele şi uneltele agricole. Nu vreau să mă gîndesc la faptul că un iscriitor din altă generaţie sau chiar un orăşean de astăzi, ducîndu-se în satul meu, n-ar înţelege nimic din ceea ce simt eu şi nici n-ar fi de acord cu mine. Gîndul că ar avea dreptate el, şi nu 206 eu, nu-mi produce nici o turburare. Sînt oare atît de bătrîn? Este poziţia mea o reeditare a poziţiei scriitorului sămănătorist care caută cu mîhnire o lume trecută în cea prezentă pe care n-o mai recunoaşte?
Îmi recitesc ultima proză despre ţărani şi nu constat nici o alunecare spre sămănătorism. N-ar rămîne decît să cred că am îmbătrînit, la patruzeci şi opt de ani. Pentru unii dintre cea care au acum în Siliştea douăzeci de ani, nu e nici o îndoială că sînt un om foarte bătrîn. Dar lumea nu e făcută din oameni de douăzeci de ani, e dreţpt că nici din oameni de patruzeci şi opt-cincizeci. Dar şi aceştia care au cincizeci de ani mă cred probabil mai bătrîn decît sînt, fiindcă prea mult le vorbesc despre trecut.
Fireşte, eu mă cred mai tînăr decît ei toţi şi nu din pricina vîrstei mă uit şi nu mai înţeleg ce văd. Strîm-tarea poienii nu s-a produs datorită compresiunii pămîntului, ci pentru că pe ea nu se mai adună oameni.
Eu ştiu că ei se adună acum în altă parte şi că discuţiile de-acolo sînt mai puţin gratuite, sînt chiar eficiente. Dar nu cred că mai au naivitatea de-atunci, care dădea atîta sens gîndini lor ciudate şi care pe mine mă arunca într-o lume miraculoasă.
Erau foarte săraci, dar păreau doritori să afle cauza sărăciei lor, erau mai carînd interesaţi să pună în discuţie situaţia din Parlament, ce a zis Iorga „cel care-avea doi creieri", ce a zi; Madgearu, ce-a zis Brătianu.
Dacă aceste amintiri despre acea poiană mă stăpînesc cu atîta putere nu este pentru că sînt prizonierul copilăriei mele, ci pentru că abia acum, la maturitate, descopăr în viaţa ei din amintire vocaţia profund democratică a poporului nostru. Reproşul că trăiau, practic, într-o iluzie nu infirmă adevărul că aveau dreptate în spirit.
Din cînd în cînd mi se povestesc însă şi lucruri care îmi reamintesc de umorul lor de atunci, care îmi plăcea mie. După vizionarea la şcoala din sat a filmului Desfăşurarea consăteanul meu Ilie Barbu, care n-are, în afară de nume, nici o legătură cu Ilie Barbu din nuvelă şi din film, a fost chemat la sfatul popular de către doi inşi de la raion.
― Tovarăşe Ilie Barbu, i-au spus aceştia, dumneata l-ai cunoscut pe Marin Preda. Ce poţi să ne spui despre el?
La care Ilie Barbu, ce s-o fi gîndit el şi ce socoteli şi-o fi făcut, s-o fi gîndit şi la soarta mea (n-a înţeles ce rost are această întrebare şi cine ar fi cei care i-o adresează), dar s-a gîndit, bineînţeles, şi la soarta lui, pe care trebuia negreşit s-o pună la adăpost pentru părerea pe care ar fi putut s-o aibă despre mine, şi pe care trebuia s-o exprime fără ocol; le-a dat următorul răspuns:
― Tovarăşi! Marin Preda a fost un prăpădit. Trăiască Partidul Comunist!
Nu mai adaug că eroul meu s-a contaminat de pofta de cîştig a unora dintre concetăţenii săi şi a început să spună în dreapta şi-n stînga că ar fi trebuit să împart cu el drepturile de autor şi de la nuvelă şi de la film.
Poate că aşi fi făcut-o dacă şi el, în amintirea mea, ar fi rămas un participant la discuţiile din poiana fierăriei... Dar el nu venea pe-acolo decît ca să-şi potcovească din cînd în cînd caii. Ba nu, nici pentru asta nu venea, că mai erau şase fierari în sat, unde însă nu se discuta ca la buzatul fierar. Poiana acestuia era unică.

CUM AM SCRIS „RISIPITORII"

Televiziunea mi-a pus întrebarea de ce a treia ediţie Urcare tocmai a apărut a Risipitorilor a fost din nou refăcută. Acum, cînd acest roman a ajuns în sfîrşit la forma lui definitivă, mă gîndesc dacă cu efortul scrierii lui n-aşi fi putut să scriu cel puţin trei cărţi noi. Întrebarea care mi se pune însă şi care este pentru mine liniştitoare este dacă aceste cărţi noi ar fi putut fi Friguri, Moromeţii, voi. II, şi Intrusul. Strat convins că n-ar fi fost şi iată de ce.
Prin 1953, adică după terminarea Moromeţilor, vol. I, dar care era încă la mine în sertar, m-am apucat să scriu volumul al doilea. M-am chinuit o iarnă şi o vară. Zilnic luptam cu o neputinţă de a scrie a cărei explicaţie îmi scăpa. Pur şi simplu nu ştiam să scriu. Stăteam în faţa hîrtiei şi nu reuşeam cel mult decît să descriu scene scrise deja în volumul anterior, reluate însă într-o formă penibilă şi care mi se impuneau în mod bizar, deşi imaginaţia îmi era îndreptată asupra altor subiecte. Mă simţeam stăpînit de dorinţa imperioasă de a vorbi eu, şi nu personajele mele ţărăneşti, de a gîndi cu mintea mea, şi nu cu a lui Ilie Tăbîrgel (era unul care mă obseda), sau mai ştiu eu cu a cărui alt ţăran care îşi scotea capul printre rîndurile mele trudnice şi vorbea tot el, dar fără să-mi dea sentimentul că spusele lui reprezintă sensul vieţii lui pe acest pămînt (şi pe acele timpuri) şi ce soartă îl aştepta! Exasperat, am abandonat totul şi mă gîndeam chiar cu seninătate să mă las de scris. Nu-mi plăcea ideea că nu pot să fac altceva decît să mă împleticesc printre picioarele personajelor mele, descriind într-un mod naiv psihologii naive, deşi ele erau expresia unei credinţe şi a unei speranţe ca într-o nuveilă pe care am publicat-o în acei ani şi care s-a bucurat pe atunci de un mare succes. Inocenţa trebuie să aparţină numai eroilor, nu şi scriitorului. Din această trufie nu m-a scos decît întîmplarea şi, desigur, instinctul. O carte netipărită la timp rătăceşte apoi multă vreme pînă îşi găseşte locul potrivit în conştiinţa publicului şi a istoriei unei culturi. Din păcate pentru dorinţa de atemporal a multor începători de azi, romanul e legat de istorie şi fără ea se asfixiază. Trebuia să tipăresc ceea ce scrisesem atunci şi nu mai tîrziu, cu toate că romanul acesta despre ţărănimea antebelică era neterminat: nu mă interesa dacă ţărănimea română continua să se ruineze în capitalism, aşa cum spunea o frază la sfîrşitul volumului, pe care ulterior am scos-o, ci viaţa unei categorii umane pîndită de vicleniile istoriei; ori, aceste viclenii erau abia anunţate. Cine poate însă să asigure un scriitor că o obsesie a sa aflată în plină desbatere a conştiinţei va trece în mod sigur şi pragul expresiei artistice? Să păstrăm, mi-am zis, în rezervă marea întrebare despre curgerea timpului şi ce poate ea aduce oamenilor, şi să dăm la o parte pînza de pe tabloul gata terminat al unei epoci care s-a scurs. Pentru ceea ce va urma, vom vedea. Şi, astfel, m-am hotărît să dau drumul primului volum din Moromeţii. După aceea însă reveni amintirea eşecului, care se confirmă curînd la o nouă încercare cînd vrui să continui acest roman. Mă îmbolnăvii de exasperare, seninătatea mă părăsi, zăcui în spital, apoi mă însănătoşii. Şi într-o zi îmi veni următoarea idee: Foarte mulţi oameni din vremea noastră păţesc ce-am păţit eu. Nu este oare exasperarea, provocată de neputinţa de a-ţi atinge un scop dorit, o realitate a lumii noastre moderne? Şocurile la care sîntem supuşi din pricina pierderii seninătăţii şi echilibrului sufletesc, seninătate şi echilibru supuse unei continue agresiuni a mediului şi de care nici măcar nu sîntem totdeauna conştienţi, nu sînt ele oare cauza unor mari tulburări în comportamentul omului de azi? Şi aşa am început să scriu romanul Risipitorii, amînînd şi chiar renunţînd la continuarea Moromeţilor. Şi deodată neputinţa de a scrie a dispărut. Eram atît de entuziasmat încît socoteam acest roman, în sinea mea, mai bun decît tot ceea ce scrisesem pînă atunci. In doi ani l-am terminat şi avea peste opt sute de pagini. Urma să apară. Profitînd însă de o defecţiune editorială de ultimă oră, mi-am recitit romanul şi nu l-am mai găsit bun. Din opt sute de pagini l-am redus la trei sute cincizeci, pentru ca apoi, în şpalturi, să-i mai adaug o sută. în ciuda acestor contrarieri şi reveniri istovitoare, nu simţeam nici o oboseală, ceea ce ieşea îmi plăcea, aveam sentimentul că am biruit ceva, că am căpătat un stil al meu, al gîndirii mele directe, şi nu cum era cel din Moromeţii, în care gîndirea mea se exprima indirect prin aceea a ţăranilor. Era tocmai ceea ce îmi dăduse mai înainte sentimentul neputinţei, faptul că nu aveam format şi un stil direct, fără de care continuarea chiar a tabloului Moromeţilor nu era cu putinţă, căci intram în plină contemporaneitate în care, fatal, scriitorul ştia mai multe decît eroul său ţăran şi la al cărui unic punct de vedere, sau viziune asupra lumii, nu putea rămîne. Descoperind acest adevăr al experienţei mele, nu mai mi-a plăcut nici a doua ediţie a Risipitorilor, care ea însăşi a fost rescrisă în întregime. Fiindcă între timp scrisesem povestirea Friguri şi volumul al doilea al Moromeţilor. Desigur, structura Risipitorilor a rămas, în parte, neschimbată, stilul însă, această ţesătură de cuvinte care încheagă figuri şi pasiuni umane, nu mai e aproape deloc acelaşi. Simţind în mînă un instrument din ce în ce mai aproape de scopul său, format în aceste nesfîrşite refaceri ale Risipitorilor, şi curajul mînuitorului lui se schimbă. Intrusul a fost scris într-o vară. Martin Bormann şi Friguri în două luni, Moromeţii, voi. II, în doi ani. Pentru un scriitor care cu zece ani în urmă se gîndea cu toată seriozitatea să se lase de scris, aceste performanţe, care nu trebuiesc comparate decît cu el însuşi, au desigur o semnificaţie: sentimentul neputinţei de a scrie, impasul, nu sînt totdeauna reale. Dar mă opresc la timp şi nu insist asupra acestui subiect.
Astăzi se scrie mult şi n-am auzit pe nimeni plîngîn-du-se că i-ar fi secat forţa creatoare, ca să încurajez prin experienţa mea pe alţii. Detaliile şi reflecţiile pe care aş putea să le dau în continuare pe această temă ar risca să pară neverosimile.

FĂCĂTORII DE CUVINTE

Ce este un scriitor făcător de cuvinte? Un astfel de scriitor este după părerea mea acel scriitor înzestrat cu talent literar care n-are nimic de spus şi care face cuvinte pe toate temele date, cu predilecţie însă pentru natură şi dragoste. Fireşte că el spoieşte cu cuvinte şi restul realităţii, dar asta o face cam plictisit şi cu o dispoziţie evidentă, pe care nu şi-o ascunde, că îi displace această îndeletnicire de a face „analiză", sau alte mofturi de acelaşi gen, cu atît mai mult cu cît asta îl sileşte să constate că oamenii sînt greu de „descris", sînt cam agitaţi, nu stau pe loc, şi că se mişcă în societate după nişte legi foarte complicate pe care n-are nici un rost să stai să-ţi spargi capul să le studiezi, (în această privinţă ei se aseamănă cu o eroină dintr-o povestire antologizată de celebrul Hitchcock, care nu putea să picteze ceva care se mişcă; ca atare, dacă era un arbust bătut de vînt, îl tăia, sau dacă era un animal, îl omora, pe urmă voia să-şi omoare propriul nepot, dar i s-a înfundat.) într-adevăr, omul sub imperiul naturii sau al dragostei, mai ales, dacă e un moş hîtru cu barbă albă sau o fată cu părul bălai, nu-ţi oferă nici o enigmă a existenţei lor de dezlegat, după concepţia făcătorilor de cuvinte, ci numai aceea a unei deveniri vegetale şi animale care are ca focare vizuale prisăcile, florile, butoaiele, cramele, pădurile, frunzele galbene, ţigăncile, haiducii, cuşmele, flintele, gurile de rai, picioarele de plai, răzoarele, viroagele, luna, strigătele misterioase, cîinii, păsările, grajdurile, grîul ca lan, grîul ca boabe (copt sau cu lapte în el), tufişurile, pîraiele, viţeii cu botul crud, mînjii, răstoacele, şi toate acestea chiar şi astăzi, în ciuda necontenitei schimbări a peisajului nostru, care modifică toate aceste văioage, şipote şi cavalcade, nu numai ca viziuni ale unei imaginaţii idilice, ci şi ca psihologie a locuitorilor, fie ei moşnegi sau fete tinere.
Făcătorii de cuvinte cei mai numeroşi s-au recrutat, cum lesne se poate deduce, din curentele sămănătoriste şi neosămănătoriste, dar şi din cele moderniste, cei mai mari făcători de cuvinte în acest sens dîndu-i de pildă suprarealiştii întîrziaţi, sau chiar suprarealiştii propriu-zişi (în paranteză fie spus, din aceştia din urmă s-au recrutat în mod surprinzător cei mai radicali proletcultişti, ei găsind în proletcultism satisfacţia ruperii de tradiţie, pe care oricare alt curent le-o refuza). O categorie de făcători de cuvinte a fost desemnată prin denumirea de scriitori păşunişti, asta ineluzînd adică pe acel scriitor care stă înfipt cu ambele picioare în păşune şi sub vraja şi seva care simte cum i se urcă din adîncuri la cap, face cuvinte, în special poezii. Făcătorii de cuvinte nu s-au recrutat însă numai de prin păşuni sau de pe plaiuri, adică de prin acele aşezări în care psihologia şi moravurile oamenilor sînt între sat şi oraş, prin urmare cu o cantitate deosebită de pitoresc, forme ţipătoare, vulgaritate groasă, forme de viaţă ale unei gîndiri înecate în alcool şi sexualitate, paralizate de spaima devenirii, spaimă care nu se traduce şi nu duce la o hotărîre de a lupta cu împrejurările vitrege, indiferent de soarta luptei, şi să capete astfel măreţia cuvenită omului, ci se bîlbîie şi se grozăveşte exprirnînd rudimente de noţiuni, ameninţări controlate de comisarul de poliţie sau de negustorul sau crîşmarul din colţ, unde-şi are arvunite leafa lui nefericită şi conştiinţa. Făcătorii de cuvinte îşi închipuie că au de partea lor pe Sadoveanu şi pe Matei Caragiale, mari scriitori, pe care îi citez tocmai pentru opoziţia lor, definind astfel cu două nume o întreagă geografie a valorilor stilistice majore. Dar făcătorii de cuvinte se scaldă într-o dulce iluzie crezînd că stilul folosit de aceşti mari scriitori ar avea vreo contingenţă cu stilul lor. La marii scriitori, stilul se încadrează perfect cu întregul lor univers de substanţă. Deci substanţa există. Ori, tocmai lipsa de substanţă este aceea care îi desemnează pe făcătorii de cuvinte, şi nu stilul. Stilul însă e cultul lor. Incapacitatea exprimării unei problematici umane veritabile naşte făcători de cuvinte şi în peisajul urban, nu numai la ţară şi la mahala, şi anume chiar în sînul acelei categorii sociale care prin profesiunea ei ai zice că e cea mai familiarizată şi apropiată de specificul cultural şi literar: intelectualitatea. Făcătorul de cuvinte născut în mediul urban şi intelectual nu e mai puţin făcător de cuvinte decît cei la oare ne-arn referit mai sus, ba uneori ai fi tentat să crezi, datorită uşurinţei cu care curg la ei noţiunile abstracte, că primii făcători de cuvinte importanţi s-au recrutat din mediul urban. Ei descriu la nesfîrşit nu ştiu ce obiect care a avut nu ştiu ce semnificaţie pentru bunicul, sînt imitatori prin structură, proustieni sau hemingwayeni şi de cîtva timp salingerieni, adesea fără să-i fi citit pînă la capăt, sau foarte puţin, pe cei pe care îi imită (categoria contemporană a făcătorilor de cuvinte urbani fiind mult înapoiată faţă de predecesorii lor dintre cele două războaie mondiale, aceştia răsfoind totuşi în limbi străine ediţii complete din maeştrii pe care îi imitau, spre deosebire de cei din zilele noastre, care se mulţumesc cu traducerile incomplete apărute la noi). Un făcător de cuvinte (proustian obscur) se spune că l-ar fi scos chiar şi pe Eugen Lovinescu din zodia seninătăţii lui imperturbabile, şi la o a treia şedinţă de cenaclu în care acela continua să descrie minuţios gîndurile eroului care stătea cu un beţişor în mînă şi pîndea un şoarece la un capăt de burlan, i s-ar fi adresat astfel cu zîmbetul lui încurajator şi lipsit de maliţie (redăm această scenă cu toată rezerva pe care o impune această amintire neverificată, celebrul critic fiind el însuşi mare iubitor de anecdote literare): „Dacă nici de astă dată, a zis el, n-o să omori şoarecele-ăla, să ştii că te dau pe mîna domnului Mircea Damian!" (Mircea Damian fiind bine cunoscut prin ieşirile lui intempestive).
Dar făcătorul de cuvinte de acest gen nu era numai imitator prin structură, cum părea la prima vedere. Există un gen de făcători de cuvinte posesori ai unei vaste experienţe livreşti, care au străbătut mari spaţii ale culturii, aşa cum păşuniştii au străbătut cu tălpile lor goale păşunile şi plaiurile descrise de ei. Tipul acesta e foarte rar şi reprezintă pentru făcătorul de cuvinte de pe plaiuri fascinaţia „inteligenţei", după cum pentru făcătorul de cuvinte livresc fascinaţia o reprezintă „glasul frust", „seva" celui de pe păşuni. Este lesne de înţeles că, prin urmare, făcătorii de cuvinte nu au nici cea mai vagă idee că ei n-ar fi scriitori veritabili, şi avem astfel şi explicaţia forţei de atracţie care îi ţine uniţi în mari grupuri, instinctul şoptindu-le că numai astfel pot ei supravieţui, ca scriitori, eroziunii la care timpul supune operele lor pline de cuvinte.

ADEVĂR Şl ÎNCHIPUIRE

Cînd întîlnesc un scriitor, cititorii îl întreabă invariabil ce e adevăr şi ce e închipuire în ceea ce a scris el. După ce primesc răspunsul rămîn dezamăgiţi. Ei ar vrea, poate, să afle cu ocazia asta dacă există sau nu mister al creaţiei şi dacă scriitorul le răspunde că nimic nu e inventat din tot ce-a scris el, aha, ar zice ei atunci, va să zică a auzit şi el cutare şi cutare întîmplare şi s-a apucat de scris, asta nu e aşa greu, sau dacă totul e imaginat, aha, va să zică scorneli. Eu însă am complicat puţin lucrurile, dîndu-le următorul răspuns: adevărate sînt sentimentele, ficţiuni sînt împrejurările.
Se spune de obicei că există o nostalgie a paradisului pierdut, care este copilăria. în realitate copilăria este locul de refugiu al problemelor insolubile. Omul matur sau chiar foarte tînăr descoperă, de pildă, condiţia sa, că mai devreme sau mai tîrziu, fericit sau nu, bun sau rău, el trebuie să moară. Şi-şi aduce aminte că odinioară această mare trecere se putea face surîzînd. Am descris o scenă cînd unui copil, prins de friguri, i se pune tocmai atunci pe cap o coroană de flori. Nu sentimentul copilăriei paradisiace a stat la baza acestei scene, ci nostalgia identificării finale cu elementele lumii. Există apoi o altă scenă în care neliniştea stîrnită de pierderea acestei seninătăţi ia o formă paroxistică. Eroul întreabă patru preoţi, care ştiu multe despre viaţă şi moarte, de ce ne mai naştem... dacă trebuie să murim. Ambele scene sînt ficţiuni, sentimentele însă au fost reale. În schimb următoarea scenă reală îmi vine abia acum în minte, dar cu tot atît de puţine şanse de a se asocia vreunui sentiment care să-mi stîmească imaginaţia. Copilul zace în mijlocul bătăturii, şi tatăl, cu sanitarul, discută calm situaţia, în timp ce bolnavul îi aude şi înţelege totul: „N-o mai duce mult, zice sanitarul, fă-i ce-i trebuie că nu mai e speranţă". „Crezi?" zice tatăl cu gîndul la ceea ce reprezintă pentru familie eventuala pierdere a copilului, cum ar socoti moartea oricărei vietăţi aflată în strînsă legătură cu existenţa sa. „Da, da, zice sanitarul, n-ai ce să-i faci, se duce..." Apoi cei doi se îndepărtează şi, după un timp, copilul aude maşina de cusut turuind prin geamul deschis, în mijlocul zilei de vară, în care el e zguduit de valuri de frig. „Ce faci, ţaţă Joiţo, îi faci cămaşă?" Tăcere lungă, după care copilul aude vocea mamei: „Cu ce să-l duc, Aristiţo?" Pentru ca fraţii lui vitregi, pe urmă, să-i dea ghionturi prin coaste, că are cămaşă nouă, uitînd cu toţii că el îşi purta propria cămaşă de înmormîntare, şi nu fiindcă i se năzărise maică-sii să pună mîna şi să cheltuie pentru el, şi lor să nu le ia... E o întîmplare adevărată, dar de prisos ca să mai sublinieze mărginirea lui Paraschiv, Nilă şi Achim, la care în realitate copilul a ţinut şi scriitorul de mai tîrziu s-a ferit să-i ponegrească. În fond, abjecţia sau sublimul nu sînt suficiente prin ele însele ca să pună în mişcare imaginaţia şi inspiraţia unui scriitor. Scriind, totdeauna am admirat ceva, o creaţie preexistentă, care mi-a fermecat nu numai copilăria, ci şi maturitatea: eroul preferat, Moromete, care a existat în realitate, a fost tatăl meu. Acest sentiment a rămas stabil şi profund pentru toată viaţa, şi de aceea cruzimea, cît şi josnicia, omorurile şi spînzurările întîlnite des la Rebreanu şi Sadoveanu, şi existente de altfel şi în viaţa ţăranilor, nu şi-au mai găsit loc şi în lumea mea scăldată în lumina eternă a zilei de vară. În realitate, în amintire, îmi zac fapte de violenţă fără măsură şi chipuri întunecoase, infernale, dar pînă acum nu le-am găsit un sens... Poate că nici nu-l au!?

ÎNSUŞIRE PIERDUTĂ

...Am uitat să mai povestesc. Odinioară, în ziua în care am scris O adunare liniştită, credeam că voi ajunge povestitor. E o însuşire pe care am pierdut-o şi mă întreb dacă nu simt în mine nişte regrete amare la această „amintire". Ia să vedem! Să mă gîndesc... Nu, nu simt nici un fel de regrete!

CUM SCRIEM

Psihologia creaţiei a interesat totdeauna pe cititor cum scriem? Arghezi povesteşte undeva că Slavici, fiind la închisoare, a cerut în clipa cînd temnicerul a venit să-l anunţe că e liber să i se mai prelungească şederea cu cîteva zile fiindcă avea de terminat o nuvelă. Nu ştiu cîţi ani avea clasicul ardelean pe atunci, mi se pare că chiar şaptezeci. Însă pe lîngă aceasta performanţă, isprava mea, de pildă, că la nouăsprezece ani am putut să scriu o povestire în plin vacarm pe lîngă Piaţa Bălcescu, unde e acum Teatrul Naţional nou, pe atunci loc viran, mi se pare că nici nu merită să fie amintită. Scriitorul american Faulkner povesteşte că a scris romanul său În timp ce trag să mor pe dosul roabei cu care căra noaptea cărbuni într-o centrală electrică. În general relatările sale despre meseria de scriitor sînt demne de cel mai mare interes. Cu cîţiva ani înainte de a muri răspundea într-un interviu în revista vest-germană Merkur la întrebarea despre documentare şi spunea că cel mai bun mod pentru un scriitor de a se documenta este cel pe care l-a găsit el odată, cînd era tînăr şi foarte sărac: era angajat într-o casă de toleranţă ca boy. Aducea petrecăreţilor băuturi şi stătea şi se uita la ei pînă la ora două noaptea; ziua era liber şi putea să scrie cît poftea, avînd deci existenţa asigurată şi material uman sub forma celei mai veridice panorame la care poate visa un scriitor, societatea văzută prin viciile ei, virtuţile fiind etalate în văzul lumii şi nemainecesitînd un efort special de a le cunoaşte. Nu-l deranja şi nu-l supăra nimeni, stătea liniştit în odăiţa lui şi scria! Mai tîrziu, după ce scriitorul a făcut rost de nişte bani, şi-a cumpărat fireşte o fermă şi a scris acolo, în ferma lui. Dar e interesant de observat că figurile pe care el le-a cunoscut pe vremea cînd era boy în acea casă, gangsterii şi prostituatele mai ales apar în opera lui cu un relief halucinant, aproape unic. În general, după ce ajung celebri şi bogaţi, scriitorii îşi amintesc cu nostalgie sfîşietoare de anii cînd erau necunoscuţi şi strîmtoraţi (vezi amintirile despre Paris ale lui Hemingway). În acest sens cred că Truman Capote, care a cîştigat recent cu ultima sa carte, intitulată Cm sînge rece, două milioane de dolari, va avea mult de suferit, mai ales că e şi tînăr, are abia în jurul a patruzeci şi cinci de ani.
Povestind despre alţii mă feresc în felul acesta să fac eu mărturisiri. E adevărat că mă feresc, nu cred că e acuma timpul de confesiuni. Confesiunea sau mărturisirea înseamnă liniştire, adică privire înapoi. Or, sentimentul meu e că la ora actuală se aşteaptă de la scriitorul român din generaţia mea opere, şi nu „mărturisiri".

CÎND SCRIEM CEA MAI BUNĂ CARTE

Nici un scriitor nu se opreşte cu plăcere la o anumită treaptă a creaţiei lui după care să coboare liniştit scriind cărţi mai slabe. În realitate, nu se ştie niciodată ce se mai poate întîmpla. Unii consideră, de pildă, ca J. P. Sartre abia acum şi-a scris cea mai bună carte a sa, în jurul a şaizeci de ani, e vorba de volumul Cuvintele. Numele lui a fost însă legat timp de peste douăzeci de ani de opere care dădeau dreptul oricui să considere cariera lui încheiată, cum ar fi volumul de povestiri Le mur, piesa Les mouches (pe care eu o pun alături de Fedra) şi romanul La nausée, fără să mai vorbim de anii 46, după război, cînd pentru ideile lui filozofice unii se băteau chiar în duel şi erau fete care purtau bluze cu portretul lui imprimat în faţă şi pe spate. Acum s-au dus timpurile de atunci, inutil să le  mai răscolim, deşi acum doi ani scriitorul-filozof a refuzat Premiul Nobel, ceea ce nu e puţin lucru, mai ales că printre argumentele lui era şi acela că de ce nu i s-a decernat acest premiu mai înainte lui Şolohov! Ei, acum i s-a dat şi lui Şolohov, şi-a văzut domnul Sartre visul cu ochii.

CONTRIBUŢIE DE ISTORIE LITERARĂ

Debutul meu e legat de începuturile literaturii noastre postbelice. Lucrările care au marcat profund o nouă perioadă au apărut în toamna anului '48, iar eu am debutat ceva mai înainte, în primăvară. Greşesc D. Micu şi N. Manolescu, ca şi alţi critici şi istorici literari, cînd trec ca pe lîngă ceva fragil pe lîngă această perioadă de înmugurire a literaturii noastre noi, cînd în realitate efectul ei, în anii care au urmat, s-a dovedit viguros. Sigur e că, după povestirea S-a spart satul de Gheorghe Cristea, apărută în toamna anului 48, au urmat apoi rînd pe rînd povestirile Andrei Buda merge la scoală de cadre şi Ion Lăscan s-a pus pe gînduri. În povestirea S-a spart satul un tînăr sărac spune într-o şedinţă că el nu iese încă la semănat fiindcă nu e vremea potrivită, şi atunci se ridică secretarul organizaţiei, care îl cunoaşte şi ştie că e băiat sărac: „Antoane, zice el, astea nu sînt vorbele tale, sînt vorbele lui Tănase Gherase". (Acest Tănase Gherase era un chiabur notoriu, dar şi ruda acelui tînăr naiv, chiabur care în modul acesta perfid voia să saboteze campania de însămînţare.) în ce constă spargerea satului? în faptul că nepotul acelui chiabur trece dincolo de gradul său de rudenie şi-şi demască unchiul în faţa organizaţiei. Povestirea aceasta, cu sensul ei atît de profund, nu poate fi ocolită de nici un istoric literar. A doua povestire, Andrei Buda merge la şcoala de cadre, nu are valoarea primei, dar şi ea trebuie citată. Numele autorului este Petre Dragoş. Acest nume nu mai spune nimic tînărului scriitor de azi, într-o zi însă s-ar putea să reuşesc să-i evoc totuşi figura. Pe vremea aceea ţineam ceva mai multe şedinţe decît acum, erau multe probleme noi care asediau turnul nostru de fildeş şi mulţi se rătăceau în ele, mai ales scriitorii din vechea generaţie, care încercau să le rezolve după metodele lor perimate. Nu atpăruse încă Mitrea Cocor de Mihail Sadoveanu, care să însemne un bun exemplu pentru ei. Şi cînd lucrurile păreau că se încurcă tot mai mult, se deschidea atunci uşa şi apărea Petre Dragoş. Era un om cu o statură mai degrabă înaltă, cu ochelari negri, cu părul abundent de asemenea negru şi puţin mai bătrîn decît mine, să fi avut vreo douăzeci şi opt sau treizeci de ani. Era totdeauna însoţit de o femeie de braţul căreia se ţinea fiindcă în urma unui accident voluntar scriitorul îşi pierduse vederea. Se aşeza modest în rîndul din faţă şi asculta ca oricare, dar noi ne dădeam atunci seama, datorită prezenţei lui, că chestiunea care se dezbătea era deosebit de importantă. Ne aflam adunaţi ca de obicei într-o clădire de pe strada Romană nr. 64. Se ridica într-adevăr, nu după multă vreme, Petre Dragoş, şi se îndrepta spre prezidiu. Nu înţeleg de ce scriitorii cu forţă de evocare, cum era Eusebiu Camilar, sau alţii la fel de înzestraţi nu ne-au lăsat nimic despre felul de neuitat cum vorbea Petre Dragoş în aceste şedinţe, ele însele memorabile. De fapt nu era un orator, dar avea în el ceva de Pitie, care spune lucruri dincolo de sensul atribuit de noi cuvintelor. Ştia în cuvinte puţine, şi chiar sărace, să-ţi inculce în aşa fel o idee încît să-ţi fie ruşine că n-ai descoperit-o singur, sugerîndu-ţi totodată că dezbaterea la care asistă el de cîteva minute de cînd a intrat are în ea ceva steril, prin vanitatea participanţilor de a rezolva problemele literaturii în afara realităţii, care ne aştepta de fapt afară, plină de simboluri mari. Ce discutam noi acolo? ne întreba el, şi adăuga: Chiar în ziua aceea între Agnita şi Botorca se perforase ultimul metru de tunel care îi mai despărţea pe brigadieri să se întilnească. Trebuia să ne ducem acolo, erau clipe mari, pe care n-aveam să le mai întîlnim în istorie. Ce stăm acolo închişi între nişte ziduri?! Literatura trebuie să descrie viaţa, şi viaţa nu e printre fum de ţigări şi scaunele pe care le rodeam de atîta stat...

RISCUL SCRIITORULUI Şl AL CITITORULUI SĂU

Un cititor nu poate citi nimic după ce a murit, dar nu se poate spune că un scriitor, după ce moare, nu va mai fi citit de nimeni. În acest sens nu este exclus ca unui scriitor, la nevoie, să nu-i pese dacă nu e citit de contemporani. Unii cititori au într-adevăr aerul că dacă nu le place lor un scriitor, cu asta relaţia acelui scriitor cu cititorii în general prezenţi şi viitori s-a încheiat şi sînt miraţi cînd alţii continuă nu numai să-l citească şi să-l discute, ci să şi ceară tipărirea lui. Pînă mai anii trecuţi, chiar se spunea, de pildă, în presa literară acest lucru, că dacă nu placi cititorului din timpul tău, atunci zadarnic te consolezi cu ideea că vei plăcea cititorului viitorului, cu alte cuvinte se pornea de la ideea existenţei unui tip de cititor care s-a născut în zilele noastre şi ale cărui gusturi şi preferinţe vor fi aceleaşi şi mîine, înţepenite adică pe vecie. Între cele două prejudecăţi, a scriitorului, care nu e atent la cititorul timpului său şi speră să fie mai bine înţeles în viitor, şi cititorul care dă cu piciorul în scriitorul pe care nu-l înţelege, mai rea mi se pare prejudecata cititorului, fiindcă a scriitorului nu face rău nimănui, pe cîtă vreme a cititorului e dăunătoare. Fiindcă ideea de creaţie este legată în conştiinţa scriitorului de ideea de reuşită, ca să nu mai vorbim de glorie, şi deci prin natura însăşi a relaţiei dintre creator şi consumator dominaţia consumatorului e asigurată în mod natural: artistul se verifică prin publicul său concret contemporan cu el. Riscul artistului e să nu fie înţeles şi să fie aruncat în chinurile incertitudinii care nu-l scutesc oricît ar fi el conştient de valoarea sa. Care e însă riscul publicului? Nici unul! Şi atunci cum poţi în relaţia aceasta să iei tot partea celui care nu riscă?

NOUTATEA TIPURILOR UMANE

Ţărănimea a încetat de mult să mai fie un mediu senzaţional pentru cititor, dar dacă stăm să ne gîndim bine, nici oraşul nu se poate lăuda că nu e un mediu explorat pînă la saţietate. Avînd undeva în adîncurile ei tendinţa de a se constitui într-o lume închisă, capabilă să se dispenseze de mişcarea turbulentă şi anexionistă a oraşelor, ţărănimea a putut, în această încercare a ei disperată, să creeze valori morale şi spirituale care au fost apoi preluate de întregul popor. În zilele noastre studierea prin artă a umanului nu mai are înainte nici un fel de prejudecăţi care să-i bareze drumul. Cutare erou al lui Becket e un bătrîn sordid sau un vagabond, şi nu intră în interesul discuţiilor despre artă opinia celor care cînd aud de romane cu subiecte din lumea ţărănească exclamă: A, iar ţărani? De ce iar ţărani? întrebăm la rîndul nostru. E mai interesant cu cerşetori, idioţi, vagabonzi, estropiaţi sau demenţi? Nici asta nu mai e nou după Faulkner şi Becket, şi la urma urmei după Dostoievski şi Gogol, care au tratat şi mai înainte aceste subiecte.
Dacă un scriitor ar ţine seama de prejudecăţile curente, ar ajunge să nu mai scrie nimic. Fiindcă n-a mai rămas categorie sau clasă socială despre care să nu se fi scris la fel de mult ca şi despre ţărani. E drept că existenţa unui Creangă, Slavici, Sadoveanu şi Re-breanu într-o literatură poate da cititorului senzaţia de saţietate. În faţa unor noi creaţii, însă, senzaţia aceasta nu mai are importanţă. Asupra scepticismului lui Lovinescu şi Camil Petrescu merită însă să ne oprim. Fiindcă în ciuda literaturii despre ţărani a unui Faulkner şi Steinbeck, mulţi împărtăşesc şi astăzi acest scepticism. Camil Petrescu l-a admirat pe Proust. Dar ce este într-adevăr superior, aici, este arta naratorului care se exercită cu aceeaşi magie şi cînd descrie ţărani sau lăptărese. Servitoarea Franşoise este poate, după Swann, cea mai reuşită figură din opera sa. Nivelul de conştiinţă al baronului Charlus se reduce în ultimă instanţă la strategia complicată a unui salonard, iar gîndirea sa nu este superioară celei unei mahalagioaice vorbăreţe. Ca în orice mare creaţie, şi aici nu mediile sociale pe care le evocă amintirea scriitorului dau complexitate şi adîncime, fiindcă totul e egal pentru un scriitor, un lucru nefiind mai important decît altul. Oriunde e om arta care îl exprimă este superioară şi egală prin ideea naratorului, prin viziunea pe care ne-o oferă artistul despre condiţia omului, şi nu prin gradul de civilizaţie tehnică şi urbană a mediului social în care el trăieşte. Ţăranul de pildă avea sentimentul că singura sa speranţă şi ieşire este el însuşi cu tot ceea ce reprezintă. O greblă în ochii lui nu era o simplă greblă, iar un cal, un simplu cal. Punerea sub semnul întrebării a plugului sau a vitei, a gardului şi a bătăturii sale, capătă deodată un caracter tragic. Întrucît asta e mai puţin tragic decît tristele peregrinări ale lui Swann şi căsătoria lui nedorită cu o demimondenă?

DESPRE „INTRUSUL"

Intrusul a fost scris în vara anului 1967, imediat după Moromeţii, voi. II, şi fără să se fi născut din vreun embrion mai vechi, cum mi s-a întîmplat întotdeauna. L-am scris zi de zi într-o progresie constantă şi foarte sigură, ca şi cum aş fi redactat o lucrare îndelung gîndită înainte. E o carte scrisă cu un sentiment acut, şi în cele din urmă inexplicabil pentru mine însumi, cu atît mai mult cu cît venea imediat după efortul considerabil depus pentru Moromeţii, volumul II. Ce este un intrus? Un om care se introduce fără să întrebe într-o adunare, într-o casă, sau într-un oraş. Cum în cazul nostru oraşul e chiar al eroului, aici apare jocul dialectic între existenţă şi idee. Existenţa eroului şi a oraşului, în relaţia care se creează, este imprevizibilă, iar în cazul nostru împinsă la limită. Sînt subiecte care atrag totdeauna pe scriitori. Descripţia vieţii zilnice dacă nu e împinsă undeva n-are sens în literatură.
Un om care nu reuşeşte să-şi realizeze planurile lui în viaţă poate apărea drept un învins. Eroul meu vrea să acţioneze să ajungă inginer electrician, dar eşecul său vine din altă parte şi îl antrenează şi pe acest plan spre nereuşită. Cu toate astea, eu nu4 consider nici învins şi nici victimă. Este un om care face o experienţă tragică pentru timpul său, şi îl consider în afara categoriilor adaptabil sau inadaptabil. Nu numai că nu e inadaptabil, ci e un constructor al unei noi lumi. Într-un cuvînt, este un erou al timpurilor noastre moderne, în care noţiunile învingător şi învinis nu mai exprimă exact o realitate de la cauză la efect, ci, adesea, una răsturnată. Eroul meu e un senin, care e silit să devină sumbru. Păstrează în el această stare, dar redevine în cele din urmă senin. Cu ce preţ? Iată subiectul cărţii.
Fiinţa cea mai apropiată de acest erou şi de care viaţa sa se leagă strîns, adică soţia lui, pretinde că în momentul săvîrşirii unui act de eroism, cel care îl săvîrşeşte nu mai iubeşte în clipa aceea pe nimeni, respectiv, în cazul nostru, soţia şi fetiţa. Cum putem afla dacă această femeie are sau nu dreptate? Are! Dar are? în lumea oraşului ei nou, fără tradiţie, ce valoare pot avea astfel de justificări? Şi totuşi ea a iubit un bărbat care apoi nu mai era acelaşi, chipul său era desfigurat. Trebuia deci acuzat, chiar dacă acuzaţia era sălbatică! Fiindcă mai nefericită avea să rămînă ea, după cum eroul avea să afle, şi nefericirea ne dă dreptul să chemăm la judecată pe oricine, fiindcă la ea concurează întreg universul. Şi totuşi, deşi îi lega un copil, şi era la al doilea eşec, ea nu dădea nici un semn de întoarcere. Am fost prins de acest personaj, şi nu de Călin, şi mai mult pentru asta am putut scrie acest roman, în care nu sînt nici măcar sigur că am reuşit să aflu despre ea mai multe decît eroul.
Accidentul lui nu are o valoare existenţială, ci una simbolică. Am imaginat un accident care în existenţă înseamnă neprevăzutul sau iraţionalul, însă care are darul să împingă la limită existenţa zilnică şi să evidenţieze adevărata ei valoare. Într-o tratare realistă ar fi trebuit descrise mai îndelung suferinţele eroului accidentat.

DESPRE TEATRU

Există piese de teatru şi există scenarii teatrale. De pildă, piesele lui Maiakovski. Citindu-le nu înţelegi mare lucru, văzute însă la teatru (şi în special jucate de ruşi) sînt fascinante! Am văzut odată, la Kiev, Ploşniţa. Deşi nu ştiu limba, m-am dus de două ori la spectacol, atît de tare m-a atras creaţia regizorului, subtextul creat de el pe scenă, inexistent în piesă.
...Ar fi interesant de discutat de ce actorii români suferă pe scenă dacă nu au posibilitatea să facă publicul să rîdă. Cred că avem de-a face cu o trăsătură specifică actorului român, care în materie de comedie deţine primele locuri din Europa. Actorul român are capacitatea de a reînnoi comedia pe o experienţă ce datează de aproape un secol şi în care credeam că nu se mai poate spune nimic nou; totuşi, am avut surpriza să descoperim un nou Caragiale în D-ale carnavalului, sau o nouă manifestare a comicului cînd apare un nou autor de comedie. Actorii se adaptează perfect, cu intuiţii proaspete, la noua viziune a comicului. Dar din. aceste mari calităţi de comedian rezultă şi cusurul actorului român. El îţi crează impresia că dacă nu transformă în comedie chiar şi un text de dramă, nu are sentimentul că joacă teatru. L-am întrebat pe un autor dramatic cum s-a ajuns pînă aici. A dat din umeri. Apoi mi-a povestit ce-a păţit el la prima lui piesă. În text exista de pildă o replică: „Ce mai faci, Ilie, nu te-am mai văzut de mult". Pe scenă actorul o spunea în felul următor, spre uluirea tînărului dramaturg: „Ia ascultă, mă Ilie, da' ce crezi tu, că eu sînt caraghiosul tău? Te caut la telefon şi tu umbli aşa teleleu, nu te mai vede omul cu lunile!" Trebuie să recunoaştem că ideea e aceeaşi, dar... exprimată altfel, cu sublinieri grase pe cuvintele „caraghiosul tău", „teleleu"... Actorul a îngroşat replica, să poată pălăvrăgi în mod vulgar. Am fost tentat, după Martin Bormann, şi această, tentaţie n-a dispărut, să scriu o piesă despre Vlad Ţepeş. Partea fascinantă din biografia lui Vlad Ţepeş este modul în care se grefează pe un temperament demenţial idei mari, inspirate dintr-o ideologie antiotomană. Gestul său, cînd cu o mînă de luptători pătrunde în tabăra sultanului spre a-l ucide, egalează, dacă nu chiar întrece în măreţie, gestul lui Mihai Viteazul la Călugăreni. Ceea ce poate inflama, din viaţa acestui cumplit om, inspiraţia unui scriitor, este acest amestec straniu de virtuţi înalte, violenţă împinsă dincolo de limitele normalului şi consecvenţă în apărarea unor idei politice. 

POLEMICA

Nu sînt admiratorul celor care în discuţiile de idei, în loc să răspundă cu argumente, coboară dialogul în domeniul defectelor fiziologice şi încearcă să-şi descalifice adversarul mînjindu-l. Într-o discuţie polemică pe teme grave, preopinentul poate fi învins numai o dată cu ideile pe care le susţine. Dacă îi descriem cu talent sau cu geniu chelia, timiditatea, ticurile, eventualele josnicii comise cîndva, avariţia, asemănarea lui cu un şoarece, şi aşa mai departe, ce putem obţine în cel mai fericit caz? Că talentul nostru e o simplă secreţie cerebrală, incapabil să se menţină în sfera ideilor, şi că trebuie să pună pe hîrtie doar venin ca să se descarce o glandă, dar nici o argumentaţie capabilă să-l lipsească pe preopinent de susţinători, şi dacă ideile lui sînt greşitie, să-l izoleze, să-l readucă la ei însuşi, la dimensiunile lui reale! Fiindcă numai atunci putem să fim siguri că s-a produs un progres real într-o chestiune în discuţie. Căutarea unui adevăr, ce sens are? Am asistat într-o seară la o scenă într-un restaurant unde un băiat, Încolţit într-o discuţie, a început deodată să-i spună adversarului său nişte adevăruri care nu se anunţau cîtuşi de puţin plăcute. Am aşteptat curios să-l văd pe celălalt cum reacţionează, ce mai poate zice. A fost o clipă de stupoare, apoi el a întins palma în lături, i-a acoperit celuilalt gura şi i-a răspuns cu dispreţ: „fără adevăruri". Adică eu nu agreez sportul ăsta, nu mă interesează nici să-l practic şi nici să-i las pe alţii să-l practice. Am alt stil de viaţă, în care nu mă întrece nimeni: Iau la mişto! Aici să te văd. E terenul care
Îmi convine! Şi, umilit şi dezorientat, cu un surîs strîmb, băiatul n-a mai zis nimic, în tâmp ce adversarul său l-a luat într-o nouă serie...

CIRCUITUL UNIVERSAL

Acţiunea de difuzare încheie şi nu începe manifestarea universală a unei culturi naţionale. Să nu se înţeleagă de aici că problema unei bune difuzări, traduceri, circulaţii peste hotare a unei literaturi ar fi lipsita de importanţă. Această problema este însă legată de dificultatea cea mai mare pentru scriitorul care aparţine unei culturi mici sau unei culturi medii, cum este a noastră. Trebuie să fii tradus, o acţiune care cere unei opere din patrimoniul unei asemenea culturi să întrunească calităţi parcă mult mai mari decît cele ale unei opere din cadrul unei culturi într-o limbă de largă răspîndire. Există scriitori care întemeiază o literatură şi în care virtuţile geniului expresiv naţional sînt atît de mult şi cu atîta autenticitate şi amploare puse în valoare, încît o traducere care să fie în stare să dea întreaga echivalenţă a unui asemenea text este, practic, imposibilă. Există, de pildă, traduceri din Rabelais sau Villon, sau Puşkin, sau Dante, dar poate cineva să spună că ele n-au sărăcit enorm savoarea unică a textului original? Să ne întoarcem la literatura noastră. Pentru ca un scriitor român să poată fi tradus şi să circule peste hotare, literatura lui nu trebuie să ridice obstacole de neîntrecut din punctul de vedere al limbii. Ni se dau asigurări că Ion Creangă a avut mare succes în Anglia, dar este evident faptul că nu putem fi convinşi că operaţiunea de traducere nu s-a produs fără o sărăcire a expresiei, care atît la Creanga, cît şi la alţi scriitori români este atît de tare încorporată în conţinut. Ia, de pildă, pe Dostoievski şi dă-l pe mîna unui traducător care să-l masacreze, tot râmîne suficient ca să-ţi dai seama că te afli în faţa unui scriitor neobişnuit. La un scriitor de tipul Rabelais sau Creangă se produce fenomenul invers: dă-l pe mîna celui mai bun traducător şi tot e aproape cu neputinţă să-ţi dai seama cît de mare e. Problema nu este însă insolubilă, şi părerea mea este că soluţionarea ei de către scriitorul român contemporan nu presupune, cum ar părea la prima vedere, evadarea lui din solul naţional sau renunţarea la exprimarea specifică. Problema pînă la urmă este tot una de conţinut. Rămîne deci să traduci ceea ce se spune şi mai puţin felul cum se spune. Care dintre noi nu va simţi imediat în ce constă, de pildă, farmecul „de conţinut" al acestei fraze din Ion Creangă? „...tă-vă Dumnezeu să vă bată, privighetori". Urmează însă să traducem într-o limbă străină această expresie. Şi dacă mi se va răspunde că este intraductibilă (ceea ce este cazul) mai rămîne să adăugăm că o mare parte din opera lui Creangă este compusă din expresii cum e cea de mai sus. Problema traducerii literaturii române în limbi străine, mă refer la proză, ridică aproape aceleaşi probleme pe care le ridică traducerea poeziei în general, pentru că proza noastră, cînd nu încalcă domeniul poeziei, cum ar fi la Creangă şi Sadoveanu, atunci se bizuie nu o dată pe ideea inautenticităţii limbajului, a comediei cuvîntului, cum este la Caragiale, şi la alţi scriitori contemporani. Este necesară traducerea-creaţie, care însă, practic vorbind, nu poate fi decît un accident fericit. Noi însă trebuie să tindem să ne expri-232 Tnăm într-un limbaj care fără să renunţe la geniul naţional al expresiei să rămînă totuşi comunicabil şi după traducere. Şi aici revenim la ceea ce spuneam mai înainte, la problema conţinutului şi la ceea ce se întîmplă cu Dostoievski, a cărui operă este cea mai puţin dependentă de limbaj din cîte cunosc. Este, totuşi, de presupus că în cadrul limbii şi literaturii ruse el rămîne un scriitor care se exprimă ruseşte şi mi-e greu să presupun că n-ar fi admirat de cititorii ruşi şi pentru felul cum se exprimă. Marea forţă creatoare a artei noastre ar trebui să se reverse de aici înainte dincolo de formele de expresie, care nu-şi dezvăluie secretul decît pentru noi, şi să găsească forme de expresie care, păstrîndu-şi mai departe farmecul specificului naţional, să fie totuşi covîrşite de conţinut, şi acest conţinut să-şi caute astfel nestingherit drumul spre universalitate.

CREAŢIE ŞI MORALĂ

Unii oameni exclud din viaţa lor sentimentul prieteniei, pe care îl sacrifică premeditat pornind de la ideea că acest sentiment mai mult îi încurcă decît îi ajută în activitatea lor socială. În general oamenii nu sînt cruţaţi în viaţă de suferinţă. Suferinţa nu e un lucru dorit, ea totuşi vine. Am cunoscut oameni care aveau faţă de acest fenomen o atitudine curioasă: ei întîmpină, de pildă, suferinţa complet descoperiţi. Ce înseamnă acest lucru? Că suferinţa care venea nu era pentru ei o surpriză, cu alte cuvinte, că întreaga lor fiinţă era deja unită şi că mobilizarea forţelor sufleteşti, mobilizare care produce de obicei în conştiinţă o anumită panică, era deja înfăptuită, într-un cuvînt am avut revelaţia unui anumit tip uman care a început să mă obsedeze şi care în cele din urmă mi s-a schiţat sub forma unui personaj literar feminin. Critica numeşte această preocupare a unui scriitor pentru dezvăluirea unei atitudini exemplare faţă de un anumit fenomen sufletesc preocupare etică. N-am avut această intenţie, ci doar să creez şi, dacă reuşesc, să-i determin pe cititor s-o admire pe eroina mea, morala nefiind pe primul, ci pe al doilea şi chiar al treilea plan. Dacă cititorul nu admiră creaţia, nu sesizează nici morala.

CE VOM CITI MÎ1NE?

Ce vom citi mîine? Încotro se îndreaptă romanul românesc contemporan? Pentru a răspunde la o astfel de întrebare este necesar, în prealabil, să răspundem la o alta. Care este destinul literaturii în lume la ora actuală? Cu alte cuvinte, ce loc mai ocupă ea în atenţia publicului şi ce semnificaţie mai au valorile estetice în ochii oamenilor? Mai e literatura tot atît de suverană în sfera manifestărilor de conştiinţă ca în secolele trecute? Mai poate cineva scrie ca Saint-Simon „memorii" de zece mii de pagini (cît opera lui Balzac) şi să mai aibă intactă conştiinţa că revelaţiile lui vor interesa publicul, în acest secol în care nimic nu scapă reporterului, camerei de televiziune, jurnalului de actualităţi şi documentului revelator, care nu 234 mai stă ascuns în arhivele secrete? Ce putere mai are un scriitor în faţa dezvăluirilor senzaţionale pe care o presă bine organizată le face publicului cu o rapiditate perfectă? Mai poate el conta că psihologia cititorului a rămas intactă şi că acelaşi cititor mai poate parcurge sute de pagini de invenţie cînd realitatea întrece orice închipuire? Fiindcă într-o jumătate de secol s-au produs atîtea răsturnări şi omul a asistat la atîtea tragedii, şi cînd n-a asistat şi cînd n-a luat parte la ele s-au relatat despre ele şi continuă să i se relateze cu lux de amănunte, în reviste cu fotografii de o frumuseţe şi o claritate coloristică buimăcitoare, sau în filme în care bubuitul tunului se aude aievea şi explozia bombei dilată privirea aproape ca în faţa faptului trăit, încît ce mai poate face un roman, oricît de ingenios construit, în faţa acestei curiozităţi avide prompt satisfăcute? Ce mai poate spune literatura? Şi anume romanul? În faţa acestei realităţi ce reacţii sînt posibile? Prima care mi se pare evident verosimilă e a scriitorului orgolios care va rămîne la concepţia secolului al XlX-lea şi va declara pur şi simplu că toate acestea n-au legătură cu creaţia artistică, şi că cel mai cuminte e să-şi vadă de treabă liniştit şi să pună mai departe pe hîrtie rodul imaginaţiei sale ca şi cînd nu s-ar fi întîmplat nimic. Dar oare nu s-a întîmplat chiar nimic? Iată întrebarea! Poţi să continui să scrii, dar mai e sigur că vei reuşi în aceste condiţii să determini o mişcare în conştiinţe? O altă reacţie este cea opusă acesteia. Nu mai e nimic de făcut cu literatura legată de istorie şi de eveniment! Scoatem din plăsmuirile noastre tot ce ar avea vreo legătură cu războaiele, cu mişcările de masă, cu relaţiile sociale. Arta cuvîntului e „scriitură", să scriem deci şi să imaginăm orice, care să ne ducă departe, oriunde şi oricum, numai să fie departe de bătrînul realism. Chiar cînd vei fi tentat să încropeşti o istorie interesantă, după ce ai scris-o în mod normal, o iei şi o încurci ca să se înţeleagă din ea cît mai puţin. Să poftească atunci să mai rivalizeze cineva cu noi, această presă, acest cinematograf, acest televizor... Aşa e, dar întrebarea e dacă această literatură este lizibilă şi nu ne face într-adevăr să căscăm de plictiseală.
O altă reacţie posibilă o vom găsi la scriitorul care nu va ignora nici puterea documentului care fascinează pe cititor astăzi, şi nici imensa capacitate de informaţie pe care o reprezintă presa şi care, ea, cea dintîi, ia, ca să zicem aşa, pentru cititor, spuma evenimentelor. El va renunţa să mai conteze pe descrierea acestor evenimente deja ştiute, dar nu le va întoarce spatele şi va încerca să iasă învingător folosindu-le altfel, dînd bătălia şi cîştigînd-o chiar cu armele adversarului. Cum? Prin cunoscuta putere de generalizare pe care documentul brut n-o posedă, şi nici reportajul de actualitate, oricît ar fi el de senzaţional. Există oare document cu o priză mai mare la cititor ca Procesul lui Kafka, sau Colonia penitenciară, sau Ciuma lui Camus, sau Peretele lui Sartre? E nevoie să ne mai oprim să explicăm enormul succes al tuturor operelor de acest gen tocmai într-o epocă în care am fi tentaţi să vedem o îndepărtare a publicului de literatură?

CĂRŢI ŞI EROI

Nu trebuie să găsim cu orice preţ un numitor comun pentru toţi marii scriitori. Poţi să susţii în acest caz, fără să clipeşti, cum de altfel s-a şi susţinut (G. Călinescu), că şi Dostoievski e balzacian, fiindcă şi la el dramele sînt declanşate de existenţa banilor; Raskolnikov ucide ca să prade o bătrînă; în Fraţii Karamazov, faimoasele trei mii de ruble ale lui Fiodor Pavlovki provoacă crima în jurul căreia se încheagă drama. Cine ne-ar mai opri însă atunci să spunem că şi Balzac e dostoievskian? Vautrin nu e un erou demoniac, care vrea să cucerească Franţa rămînînd în umbră, asemeni lui Piotr Verkovenski din Demonii? (operă care nu datorează nimic nimănui). Şi aşa mai departe, poţi să susţii orice, fără să depăşeşti însă, ăsta e riscul, domeniul speculaţiei gratuite.
Am citit un excelent roman de Hans Fallada inspirat dintr-un caz real şi senzaţional descoperit în arhivele Gestapoului, în care eroul, un maistru care lucra la o uzină din Berlin, se hotărăşte să acţioneze împotriva lui Hitler. In timp de cîţiva ani, cu o grijă a amănuntelor specific nemţească, depune în diferite colţuri ale oraşului mici manifeste scrise de el însuşi în care cheamă la luptă împotriva lui Hitler. Este în cele din urmă prins de Gestapou şi, înainte de a fi condamnat la decapitare, i se smulge ultima iluzie, că acţiunea lui ar fi folosit la ceva: i se arată pe o uriaşă hartă a Berlinului nişte steguleţe înfipte exact prin locurile unde el însuşi depunea de fiecare dată manifestele; ele erau aduse voluntar de oameni la Gestapou şi, cu ajutorul lor, care declarau strada unde au fost găsite, s-a putut întocmi o hartă, şi apoi, prin calcule şi deducţii tehnice, s-a putut stabili după un anumit timp exact strada unde locuia cel care le depunea. Franz Kafka, cu problematica lui atît de specifică, este deci un scriitor german. Coşmarul pe care l-a trăit el cu ochii deschişi a inspirat şi pe autorul acestui roman la care reflectînd după lectură simţi încetul cu încetul cum te cuprinde groaza care nu l-a cuprins însă pe erou nici cînd i s-a smuls ultima iluzie. Ceea ce trăieşte eroul trăim noi mai puţin, fiindcă asistăm doar la un spectacol, în timp ce trecerea lui printr-un univers de groază, pe care nu-l trăieşte, ne îngrozeşte pe noi.
Tolstoi admira pe Stendhal şi îl îndemna şi pe Gorki să-l citească, să înveţe cum se scrie un roman. Cine citeşte pe Stendhal şi pe Tolstoi vede că într-adevăr acesta din urmă a învăţat el însuşi multe de la scriitorul francez. În La Cbartreuse de Parme există un capitol de mare interes, celebru de altfeâ, în care Fabrice del Dongo ia parte la bătălia de la Waterloo, vede toată acea învălmăşeală nemaipomenită de oameni şi nu înţelege: este vorba de o victorie, de o înfrîngere? în orice caz, tabloul nu are în el nimic eroic, creînd impresia că războaiele, bătăliile nu pot fi fenomene gîndite, dezlănţuite şi dirijate de cineva, ci un fel de harababură generală. Cine citeşte Război şi pace observă că această idee este preluată de Tolstoi şi dusă la forme grandioase, extrăgînd de aici o întreagă teorie că, adică, generalii n-ar avea nici un rol în bătălie, inclusiv un Napoleon, al cărui rol poate fi asemuit doar cu o etichetă pe o sticlă: arată denumirea conţinutului, dar n-ar avea nici o legătură cu el. În general, determinismul acesta al lui Tolstoi lasă impresia că îşi are originea în lectura scriitorului francez, deşi determinismul ca atare este străin lui Stendhal. Scena despre care pomeneam se zice că n-ar fi nici ea o descoperire a lui Stendhal şi că i-a fost inspirată din lectura unor memorii ale unui soldat englez participant şi învingător la bătălia de la Waterloo, dar din care n-a înţeles nimic.
Este o imagine cu totul inedită asupra războiului. De atunci această idee a cucerit tot mai mult teren, şi astăzi toată lumea recunoaşte că a fi modern în literatură înseamnă a fi cît mai aproape de o viziune autentică asupra faptelor de existenţă. Fiindcă s-a descoperit că nu poţi cu un ton de explicaţie să spui ceva inexplicabil. Pentru a adopta un tom potrivit trebuie să schimbi nu numai tehnica şi mijloacele de exprimare, ci şi punctul de observaţie. Cînd, de pildă, Remarque încearcă să povestească despre lagărele de concentrare cu tonul şi cu viziunea celui care a studiat aceste lagăre după documente, nu putem afla nimic mai mult de la el decît spun documentele, ba chiar mai puţin. Pentru a reda o ist»rie de coşmar trebuie o viziune de co;mar. Din acest punct de vedere iată cum deodată Kafka nu mai apare ca un scriitor, cum s-a spus, de admirat, dar de pus în dulap. Este, deci, evident că scriitorul care are de tratat teme specifice timpurilor noastre şi vrea să facă o literatură credibilă fără s-o repete pe cea clasică trebuie să înveţe de la scriitorii mari ai secolului XX, care au excelat în descoperirea unor noi forme de exprimare şi viziuni inedite asupra indivizilor şi evenimentelor.
Pentru ce oare acest Joseph K., de pildă, din Castelul, este atît de fascinat de toţi acei funcţionari din satul în care este chemat de o stranie hîrtie (un mesaj mistic?!) şi nu părăseşte această aşezare populată de ţărani molipsiţi şi ei de acel birocratism de coşmar? De ce se îndeiază el însuşi cu două femei de acolo şi se împotmoleşte ca un melc în propria lui substanţă alunecoasă? Îmi făcuse impresia că toţi oamenii care populau acest univers semănau cu acele insecte despre care vorbeşte Fabre că sînt prinse de altele mai puternice, li se paralizează printr-o înţepătură care ră-mîne un mister sistemul nervos motric, rămînînd vii, dar neputîndu-se mişca, şi sînt puse lîngă larvele celor dintîi pentru ca acestea să le găsească proaspete în momentul în care se vor fi trezit să mănînce. Astfel omul kafkian nu se mai poate apăra, cineva misterios paralizîndu-i voinţa de acţiune. În Metamorfoza eroul e chiar văzut paralizat în acţiunile sale de o astfel de metamorfoză într-un gîndac, dînd o imagine atît de înspăimîntătoare asupra înstrăinării omului de natura sa, încît înţelegi în cele din urmă, după ce trec mulţi ani de la lectură, că acest autor nu numai că a ştiut să vadă esenţa societăţii timpului său, dar a văzut prea mult şi s-a speriat el însuşi atît de tare, încît a fost sfîşiat de îndoieli şi nici nu şi-a încheiat opera, a încercat chiar s-o distrugă. Într-o cultură mare, însă, se fac toate experienţele. Înaintea lui Kafka, Kleist a creat un erou caracterizat printr-o mare voinţă de acţiune (Michael Kohlhaas). Unui ţăran, crescător de cai, i se ia, tot de la un castel, un cal, la trecerea unei bariere arbitrare, este pus la muncă şi adus în stare de plîns. Ţăranul năvăleşte cu argaţii săi asupra castelului, îi dă foc şi cere apoi prinţului elector pedepsirea vinovatului şi înapoierea calului, dar pe care castelanul să-l hrănească el însuşi cu ovăz şi cu apă, pînă se va înzdrăveni ca înainte. Cererea lui este respinsă, şi atunci fostul crescător atacă oraşele şi le dă foc, în căutarea castelanului. Pînă la urmă este atras într-o cursă: intervine Luther, care îl asigură că i se va face dreptate. I se face, dar, o dată prins, eroul este condamnat să i se taie capul pentru delictul de revoltă împotriva ierarhiei. Kleist însuşi, după ani de zbateri tragice, se sinucide...
Desigur, dacă tribulaţiile bietului Ioanide ar fi fost descrise realist de către creatorul lui, n-aşi fi fost atît de rău impresionat de acest roman (Scrinul negru). În carte, lui Ioanide i se deschid toate uşile, fără să i se ceară altceva decît declaraţii lozincarde despre socialism, îi era uşor să le dea? în realitate, în viaţă adică, după apariţia romanului Bietul Ioanide, G. Că-linescu a fost scos cu brutalitate de la catedra sa de profesor, unde lăsa amintiri şi regrete de neşters generaţiilor de studenţi prin improvizaţiile sale geniale şi talentul său oratoric atît de rar la un gînditor de mare clasă.
Mulţi nu cred că trebuiesc judecate astfel erorile sau scăderile unei mari personalităţi şi că trebuiesc trecute în mod decent cu vederea, mai ales că toţi avem asemenea scăderi, şi rar meritul de a fi mari. E adevărat, dar din ce e formată atunci o conştiinţă? Nu din totalitatea actelor şi gesturilor ei adevărate? Puse în lumina adevărată a împrejurărilor în care s-au produs, şi care îl pot absolvi dar şi apăsa?
Nu toţi marii scriitori sînt şi martiri ai unei cauze care adesea n-are nici o legătură cu lumea pentru care s-au născut ei s-o descrie sau s-o picteze. De pildă, Chagall, care a fost comisar, sau ceva în acest gen, în Vitebsk în timpul perioadei revoluţionare sovietice. Ce legătură are asta cu rabinii lui verzi din frumoasele sale tablouri, sau cu tinerii lui evrei care zboară prin aer sărutîndu-se cu gîturile îndoite? Splendidul Nud deasupra oraşului, pe care l-am admirat îndelung într-o retrospectivă Chagall la KSln, era tot ce putea fi mai demn de dispreţ pentru un Maiakovski care cu adevărat se născuse să cînte revoluţia proletară din Rusia. Un culpabil a fost socotit de către opinia franceză la sfîrşitul celui de-ad doilea război mondial L.F. Celine, un mare scriitor şi într-adevăr o conştiinţă asaltată de întuneric, care în primele sale două romane (şi cele mai bune), cutremură din punct de vedere moral mult mai tare pe cititor decît o conştiinţă luminoasă. Intransigenţi însă, francezii, care înduraseră atîţia ani ruşinea înfrîngerii şi a ocupaţiei, nu l-au iertat decît tîrziu, cînd spiritele s-au mai potolit şi cînd vinele obiective ale scriitorului s-au dovedit că nu cad sub rigorile legii care condamna colaborarea cu ocupantul. Şi cu toate astea unii din compatrioţii săi nu uită nici azi tristele lui rătăciri, şi nu-i acordă locul pe care îl merită, de cel mai original scriitor francez al secolului 20.
La noi moravurile culturale sînt mai blînde, datorită vicisitudinilor istoriei, care au dislocat în numai un secol, în atîtea direcţii disparate şi de atîtea ori, conştiinţa omului de cultură încît l-au făcut adesea fatalist şi sceptic în forul său interior şi cu o filozofie a compromisului în viaţa exterioară. Blîndeţea aceasta a noastră pe care cîteodată o ridicăm la rang de virtute nu e totdeauna cea mai bună armă cu care să ne putem mîndri, fiindcă pe terenul ei lipsit de vigilenţă şi pe cultul ei faţă de valori, ridicat adesea sus, pînă la dispariţia oricărui relief viu a unui om de cultură sau scriitor şi transformarea lui în icoană, apare intoleranţa extremă, întîi în idei şi apoi în fapte în faţa căreia, cu stupoare, vedem cum cedează chiar şi marele creator, deşi o analiză a momentului respectiv ne dovedeşte că adesea nu erau de pierdut decît oarecari poziţii sociale de favoare, dorite cu patimă şi care patimă trebuia ferm suprimată. Iată ceea ce nu se vede în tribulaţiile bietului Ioanide.
A murit Hemingway, autorul crîncenului Şi soarele răsare şi al unor mici dar splendide povestiri, dintre care una (Bătrînul si marea) i-a adus Premiul Nobel. Despre el Gorki zicea că e un „divers" („Joyce, Proust, sau diverşi Hemingway", scria el într-un articol, indignat că literatura acestor autori nu se ocupă de proletariatul ţărilor lor, modelul fiind, probabil, Mama).
Se pare că e vorba de o sinucidere, Hemingway ne-putînd să se împace cu ideea unei degradări fatale a fiinţei lui: era ameninţat ca ficatul lui să se usuce şi să se macine. Cu cîteva luni înainte părăsise Cuba şi se internase într-o clinică. Viaţa sa deci avea să se curme peste cîtva timp şi, curajos, a ales el însuşi momentul şi modul. Şi-a oferit sieşi şi admiratorilor săi un final tragic, in locul unuia obişnuit, cu suferinţă atroce şi anonimă. „Nu vreau să plătesc, şi-o fi zis el, bucuriile vieţii mele cu chinurile finale, nedrepte şi înjositoare. Un act de voinţă mă poate scuti de acest tribut, şi laşitatea de a nu accepta agonia firească va fi răscumpărată prin curajul de a renunţa la zilele pe care le-aşi mai avea de trăit."
Şi n-a vrut să mai scrie, să arate că îi place omul care riscă, omul care, deşi zăreşte moartea dîndu-i tîrcoale, nu renunţă la ceea ce socoteşte al că trebuie să înfăptuiască. Să arate că bucuria care urmează după ce omul a riscat şi a învins e dintre cele mai mari şi să descrie această bucurie, în stilul său, cu luciri metalice, în maniera sa care ajunsese să fie cunoscută şi preţuită de milioane de cititori. N-a vrut să mai iasă la pescuit. N-a vrut să mai iasă în larg. Avea dureri insuportabile, de la şira spinării (căzuse cu avionul pe care şi-l pilota singur în 54) şi avea o fractură care atingea probabil măduva. A acceptat să i se i facă edectroşoc. Durerea a încetat, dar şi-a pierdut memoria. S-a sinucis cu un glonţ de argint, cu aceeaşi armă cu care se sinucisese şi tatăl său.
Mă simt stăpînit de o senzaţie ciudată, ca şi cînd aşi fi comis ceva care m-a făcut să scad în propriii mei ochi: Am uitat parcă tot ce-am citit, nu mai ştiu exact cine e Homer, Shakespeare, Dante, Corneille, Racine, Moliere, Stendhal, Voltaire, Rousseau, Balzac, Tolstoi, Dostoievski, Sadoveanu. Au trecut mulţi ani de cînd i-am citit, şi memoria mea seamănă acum cu o fîntînă părăsită: izvoarele sînt parcă astupate, deşi le presimt pe aproape, sub straturi de ani, de viaţă trăită...
Încep să recitesc, şi curînd sentimentul de vinovăţie începe să se atenueze: Da, desigur, îmi reamintesc, iată cronicile istorice shakespeariene, sînt într-adevăr pasionante, comediile strălucitoare, Titus Andronicus, o oroare, dramele, măreţe, impresia de ansamblu, sublimă... Andromaca lui Racine, plină de vigoare şi scrisă parcă astăzi, cu acel dublu conflict, Orest, Hermiona―Andromaca, iar Britannicus probabil că trebuie mai bine văzut la teatru, lectura fiind greoaie; Neron, al lui Suetonius, e mult mai pasionant. Fedra în schimb e o capodoperă modernă, rezistentă la intemperii, ca o statuie de bronz. La lectură Molière mi se pare acum mai mare şi în acelaşi timp mai mic decît îl aveam în memorie. Harpagon, de pildă, e prea convenţional după ce ştim că există Gobseck şi Grandet. Mizantropul însă e o surpriză, ca şi Fedra. În şcoală (unde elevul e silit să se familiarizeze cu marile creaţii), 244 nu înţelegem bine ce citim. Les femmes savantes nu e atît de bună cum se spune în manuale, probabil că naiva satiră pe socoteala gustului literar al Armandei şi mamei sale au, în scenă, un efect mult mai mare decît conţine textul. Domnul Trisotin e mult prea nesărat ca să ne smulgă un zîmbet. În schimb Les fourberies de Scapin şi Le malade imaginaire sînt, aşa cum ştim, fermecătoare. Sînt însă uimit cum a putut un bolnav de piept, cum era Moliere, să-şi bată joc de medici cu atîta seninătate încît ai crede că a fost cel mai viguros om şi a trăit optzeci de ani, cînd în realitate a murit pe scenă la cincizeci, în urma unei hemoptizii. Probabil că era un sănătos închipuit? N-am aici cuvinte de admiraţie pentru cel care, cu două sute de ani în urmă, scria Micromegas cu aceeaşi naturaleţe cu care ar scrie astăzi cineva despre o călătorie în lună: Voltaire! Scrisorile filozofice sînt o încîntare (cea despre Quakeri am citit-o rîzînd în hohote), iar Candide e primul teritoriu modern al candorii cucerit de literatura noastră europeană, înaintea prinţului Mîşkin. G. Călinescu spunea că spiritul voltairian ar fi cam senil. Taci, că spiritul călinescian e foarte viril în Cartea nunţii, platitudine artificială, sau în Bietul Ioanide, unde estetismul ucide totul, în ciuda faptului că eroul doarme pe frig cu geamurile deschise şi cucereşte la cincizeci şi la şaizeci de ani tinerele fete din anturajul său: aceste cuceriri sînt ridicule, prin ideea de demonstraţie care le animă.
La cincizeci de ani, Stendhal, inspirîndu-se din cronici italiene, îşi însuşeşte naivitatea unui june nobil, Fabrice del Dongo, care pentru a atrage atenţia iubitei lui ţine predici în bisericile oraşului cu patos disperat. Iar iubita lui, care a jurat să nu-l mai vadă, nu pentru că nu l-ar iubi, ci pentru că are sentimentul că Dumnezeu nu îngăduie dragostea lor, îl primeşte totuşi în odaia ei, însă „pe întuneric", cu alte cuvinte nu-şi calcă jurămîntul, fiindcă nu-l „vede". Hm! Admirabil! Cu atît mai frumoasă ne apare dragostea lor, în cele din urmă nefericită, şi cu atît mai veridică creaţia. Curioasă şi fascinantă e şi sursa însăşi de inspiraţie a lui Stendhal. Adevărata generozitate masculină, adevărata bărbăţie, transfigurează date biografice urîte şi le proiectează în creaţie, fără să le modifice legea secretă, dar căpătînd, prin sufletul său, sublimul fără de care arta ar cădea în pornografie. Angela Pietragrua îl înşeală pe Henry Beyle şi îi toarnă, fiind văzută goală în braţele amantului, o minciună neruşinată, spunîndu-i că a făcut-o pentru tatăl ei, care, chipurile, ar fi fost ruinat şi băgat la puşcărie dacă ea, Angela, n-ar fi cedat duşmanului său. Stendhal preferă să creadă în această desvinuire grosolană, şi douăzeci de ani mai tîrziu, distilînd acest borhot, o creează pe Sanseverina, care şi ea, ca şi Angela, cedează prinţului de Parma ca să-l salveze pe Fabrice de la moarte. Dar ce diferenţă!... Recitat patru, cinci mii de pagini din Balzac. De unde o fi ştiut acest scriitor „grand comme Machiavel", cum spune despre el Stendhal, cum este, cum devine şi ce este o fată bătrînă? Fiindcă a surprinde odată o psihologie originală într-un personaj, asta ne arată puterea talentului cuiva, dar a face acest lucru de mai multe ori şi de fiecare dată altfel, asta e puterea geniului. Să zicem că Balzac a cunoscut o fată bătrînă. Dar la el sînt mai multe, în variante uluitoare... Comedia sa umană nu e perfectă şi ar fi putut fi, dacă autorul ei ar mai fi avut timp să-şi revadă liniştit opera (şi ar fi putut avea, fiindcă scrisul l-a ucis prea de timpuriu, la cincizeci de ani). Adesea Balzac e prea grăbit, şi, curios lucru, atunci e prolix, e prea vorbăreţ 246 (Peau de chagrin, César Birotteau, Les employés), alteori e neconvingător mistic (Ursule Mirouet), alteori excesiv în descrierea unei femei virtuoase, devenind criptic (Le lys dans la vallée). Curînd însă urcăm foarte sus: Père Goriot, Eugénie Grandet, Illusions perdues etc. Balzac rămîne, ca specie, cel mai mare dintre scriitori, cu toate că el nu ne cutremură nicăieri ca în Moartea lui Ivan Mei, a lui Tolstoi. E şi firesc: creaţia trebuie admirată. Dacă ne cutremură, curînd nu ne va mai cutremura. Dar dacă o admirăm, o vom admira din ce în ce mai mult... Şi iată şi un român cu o viziune grandioasă: omul, după el, este o fiinţă care, trăind pe lîngă lacuri, în păduri şi pe dumbrăvi, se amestecă împreună cu animalele şi păsările, fără să le fie, pe planul unei mari finalităţi biologice, superior sau inferior. Pe planul conştiinţei de sine omul sadovenian nu e stăpînul naturii, nici nu vrea să fie şi e fericit să se retragă în sînul ei ori de cîte ori e lovit sau urgisit de soartă printre semenii săi, lacomi de a pune stăpînire şi a distruge cît mai curînd lacurile pe care nu vor să le lase aşa cum au fost ele odinioară, rîurile şi ostroavele, copacii şi celelalte vieţuitoare, chiar şi pe acelea care de mii de ani i-au ajutat să trăiască. În cele peste douăzeci de volume pe care le citesc în întregime tîrziu găsesc multe variante care ar fi putut lipsi. Nu-mi mai place, la această lectură, sau nu mai îmi spun atît de mult ca întîia oară, lucrările citite înainte, Baltagul, Divanul persian etc. În schimb rămîn în transă citind Ţara de dincolo de negură şi în general toate povestirile în care omul apare singur în mijlocul naturii, ca fiinţă umilă, sau cu puşca în mînă, la vînătoare sau la pescuit... Sadoveanu îndeamnă să punem scriitorilor români întrebarea: ce este omul? Cum răspund ei la această întrebare? Omul e o fiinţă însetată de iubire şi nemurire. Sfîrşitul său e totdeauna tragic. Ne vine acest răspuns gîndindu-ne la Eminescu. Omul e un comediant al prostiei, cînd nu e demn de compătimit, răspunde Caragiale. Iar Bacovia ni-l arată strivit de ploi putrede şi amurguri violete, în timp ce Arghezi ni-l arată încătuşat în lupta cu sine, încercînd să se definească prin cuvînt. Nu găsim uşor un răspuns în opera tăcută a lui Rebreanu: omul ar fi, după el, o fiinţă slabă, strivită de marile structuri în criză, în care trăieşte şi pe care nu le poate înfrunta (Pădurea spînzuraţilor) sau la care se adaptează, mîntuindu-se de greşeli printr-o credinţă (Ion, viaţa preotului şi a învăţătorului). Nu am îndoieli: de la Creangă la Matei Caragiale găsim un răspuns la eterna întrebare, în literatura noastră. Nu avem o literatură mică, chiar dacă scriem într-un limbaj greu traductibil, care ne împiedică încă să fim, şi pe planul difuziunii, universali.

SCRIITORUL Şl CUVÎNTUL

Poate că niciodată meditaţia asupra condiţiei scriitorului n-a fost mai actuală ca în zilele noastre. Desigur, cititorul vrea să vadă ideile în mişcare, să-i fie relatate cît mai pe scurt şi, dacă e posibil, într-un montaj vizual în care imaginea să fie plăcută, gîndu-rile scriitorului atrăgătoare, iar aluziile la condiţia vieţii noastre să fie eliminate; omul ştie şi singur că e pîndit de boli, că e adesea jucăria istoriei, indiferent daca trăieşte intr-o ţara mai mare sau mai mica, şi că în cele din urmă trebuie să părăsească forţat această viaţă.
Dar de ce ar fi mai actuală meditaţia asupra condiţiei scriitorului decît a omului în general? Pentru că scriitorul foloseşte cuvîntul, care e la îndemîna tuturor, în timp ce bisturiul nu e decît la îndemîna medicului, iar rigla de calcul la aceea a specialistului. Un muncitor poate exclama cu mîndrie atunci cînd condiţia lui în profesiune poate fi ameninţată: nimeni nu-mi poate lua ciocanul din mînă! în timp ce un scriitor poate el să exclame cu aceeaşi mîndrie că e stăpîn pe cuvînt? Nu stăpîn absolut, fiindcă nimeni nu e stăpîn absolut pe nimic, ci doar atît cît e necesar ca profesiunea sa să-şi păstreze prestigiul, şi încrederea lui în cuvînt să nu se zdruncine. Ori, scriitorul epocii noastre, împreună cu cititorul său, au asistat uluiţi cum cu ajutorul cuvîntului au fost create mituri colosale, primitive şi barbare, care au produs tragedii nemaivăzute în lume, cu atîtea victime şi atîţia călăi încît numai o umanitate vindecată şi gata de noi aventuri, cum în mod bizar arată umanitatea noastră în prezent, ne mai poate linişti. Torente de minciuni s-au vărsat ani de zile în lume, la radio, prin presă şi în cărţîi dovedind prin efectele care au avut Ioc forţa teribilă a cuyînţuIuL Rărriîne un miracol că scriitorii nu au apărut cu toţii în acest secol ca nişte trişti dezmoşteniţi, aşa cum mulţi dintre ei au ajuns adevăraţi martiri, pierind în lagărele de concentrare sau în faţa plutoanelor de execuţie. Arta lor n-a rămas însă neatinsă. Prestigiul cuvîntului s-a clătinat şi generaţiile actuale au de luptat cu restabilirea acestuia în propriii lor ochi şi în ai cititorului.
Ca urmare a acestei situaţii şi în mod paradoxal, unii cred că un drum de ales în acest sens este acela al negării înţelesului consacrat pe care îl are pentru noi cuvîntul. Cuvîntul n-ar mai fi pentru ei instrumentul marilor construcţii epice sau poetice în care eroul sau sufletul poetului, călărind năprasnic, ar dispărea în marele incendiu al evenimentului. Eroul trebuie să fie un antierou, o figură de carton sau de cauciuc, o figură în orice caz deliberat moartă, autorul declarînd cu mîndrie că el nu cunoaşte decît un singur fel de a crea oamenii vii, şi anume, în pat... În cel mai fericit caz avem de-a face cu jocuri de cuvinte care abia dacă exprimă un joc al imaginaţiei, dar fără o relaţie solidă cu viaţa omului, aşa cum o trăieşte el în viaţa cea adevărată. E o formă de protest faţă de diminuarea puterii cuvîntului? O încercare de-al reînnoi prin devalorizare? Ar fi justificarea superioară a acestei poziţii, şi desigur viitorul ne va spune repede dacă ei au sau nu dreptate.
Alţii, dimpotrivă, păstrează o naivă încredere în cuvînt şi construiesc liniştiţi povestiri şi romane moraliste, ferm convinşi că au cititorii lor şi că rosturile artei şi condiţia scriitorului au rămas neatinse de traumele secolului. Confortabila lor poziţie este însă o iluzie care repede se destramă la cel dintîi şoc cu realitatea; ei nu răspund la nici o întrebare şi nici nu pun vreuna, şi nu au nici măcar instinctul să facă în aşa fel încît morala lor să rămînă măcar îngropată în fapte. Nu văd că instrumentul pe care ei îl folosesc senini şi creduli, ca să emoţioneze cititorul prin descripţia dramei puiului de pasăre care e părăsit de ai săi fiindtcă nu poate să zboare, este, în acelaşi timp, instrumentul marilor cinici care îl încurajează cu bătăi pe umăr să-şi vadă liniştit de descripţiile sale înduioşătoare şi să nu-şi ridice privirea asupra lumii timpului său; o lacrimă smulsă cititorului, i se spune, face mai mult decît o tragedie, care mai mult sperie decît convinge.
Care e rostul cuvîntului şi condiţia scriitorului între aceste extreme? Nu e nici o îndoială că oricare i-ar fi condiţia şi oricare situaţia cuvîntului, scriitorul nu trebuie să părăsească omul, chiar dacă omul, sătul de propriile sale fapte, n-ar dori să i se pună în faţă o oglindă şi să-şi vadă în ea chipul. Nu întotdeauna e plăcuta să te vezi aşa cum eşti. Dar nu poţi urca nici un fel de culmi morale şi ale conştiinţei dacă nu ştii cum arăţi. În deceniul 50―60 această gîndire, pe care o moştenim de la cei vechi, era considerată o gravă erezie; omul nu trebuia arătat aşa cum e, ci aşa cum ar trebui să fie, punînd astfel arta sub tutela unui cod abstract de morală bizantină care, aşa cum era şi uşor de prevăzut, nu putea decît să condamne creaţia la uscăciune şi dulcegărie. Şi asta tocmai într-o perioadă de mari convulsii sociale şi de răsturnări spectaculoase.
Întărirea prestigiului artei nu e posibilă decît prin crearea de opere durabile, în care cuvîntul, asemeni unor pietre cioplite, să se aşeze unul lîngă altul pînă ce edificiul se va ridica trainic şi impunător. Nu exista altă cale pentru destinul creator al cuvîntului.
Arta creează în inamicul ei reţinere. Opera de artă dă naştere la o temere superstiţioasă, ca în faţa unei zeităţi, despre care duşmanul ed ştie că o dată creată nu mai poate fi distrusă. Trebuie să ştim să profităm de acest efect magic al artei, să căutăm să-l obţinem, şi atunci forţa cuvîntului va spori, şi condiţia scriitorului va fi mai bună. Cine altul să creadă mai adînc şi mai pătimaş în eternitatea artei dacă nu scriitorul însuşi?
-----------------------------------