PROIECT DIVIN
(The God Project,1982)

John Saul

Pentru Sarita
şi în memoria lui Leon

CAPITOLUL 1

Sally Montgomery se aplecă şi îşi sărută fiica, apoi înfăşură pledul croşetat, de culoare roz, pe care mama ei îl făcuse cu prilejul naşterii lui Julie ― şi pe care Sally nu putea să îl suporte ― în jurul umerilor copilului. Julie, în vîrstă de şase luni, se răsuci somnoroasă, deschise ochii pe jumătate şi gînguri.
― Nu eşti tu îngeraşul meu? murmură Sally, atingînd nasul micuţ al fetiţei.
Julie gînguri din nou, iar Sally îi şterse o picătură de salivă de pe bărbie şi îi mai dădu un pupic, după care ieşi din dormitor. Nu reuşise pînă la urmă să-l transforme cu adevărat într-o cameră pentru copii nou-născuţi.
Nu pentru că nu ar fi intenţionat să o facă. Într-adevăr, camera aceea fusese destinată creşterii copiilor încă de la naşterea lui Jason, cu opt ani în urmă. Făcuse împreună cu Steve planuri amănunţite, ajunseseră chiar să aleagă tapetul pentru pereţi şi să comande perdelele. Dar Sally Montgomery pur şi simplu nu era tipul de femeie care să se ocupe de decoraţiuni. În afară de asta, deşi nu o recunoscuse în faţa nimănui, cu excepţia lui Steve, ideea i se păruse dintotdeauna o prostie. Asta însemna că trebuia să o tot reamenajeze pe măsură ce copilul creştea.
În lumina slabă a unui felinar de afară, Sally privi camera de jur împrejur şi ajunse la concluzia că avusese dreptate. Perdelele, deşi de culoare albastră, erau încă strălucitoare şi curate, iar pereţii, râmaşi la fel de albi cum fuseseră atunci cînd ea şi Steve cumpăraseră casa, cu nouă ani în urmă, erau acoperiţi cu o multitudine de fotografii şi afişe tipărite, de care orice copilaş ce se respectă ar trebui să se bucure ― Mickey Mouse pe un perete, răţoiul Donald pe cel din faţa lui, cu o serie de alte personaje care umpleau spaţiile goale. Chiar şi ventilatorul ce se rotea încet deasupra pătuţului Juliei fusese ales atît pentru calitatea fabricaţiei lui, cît şi pentru felul în care era proiectat, chiar dacă Sally ajunsese, aproape împotriva voinţei ei, să recunoască valoarea formelor lui abstracte, despre care vînzătoarea îi spusese că avea să "facă minuni pentru imaginaţia copilului". Cînd aveau să crească şi să aibă propriii lor copii, urmau să aducă înapoi din pod ventilatorul şi afişele şi să le împartă între Jason şi June, care pînă atunci vor ajunge la o cu totul altă apreciere asupra lor.
Chicotind la gîndul acesta, despre care îşi dădea seama că provenea dintr-un simţ practic supradezvoltat, Sally închise fără zgomot uşa camerei copilului şi o luă pe scări în jos. Trecînd prin dreptul uşii dormitorului principal, se opri şi ascultă sforăitul lui Steve, simţindu-se tentată să lase baltă raportul la care lucra şi să se strecoare în pat, alături de el. Însă latura ei practică se impuse din nou, aşa că trase şi uşa aceea şi continuă să coboare scările.
Se uită la foile de hîrtie ce acopereau biroul. Era preferabil să termine raportul în noaptea aceea şi să apuce să strîngă toate hîrtiile acelea înainte ca Steve să coboare, dimineaţă, şi să întrebe tăios de ce pe biroul "lui" erau răspîndite lucrurile "ei". Renunţase cu ani în urmă să mai încerce să-l convingă că biroul era al "lor". Steve avea anumite convingeri cu privire la teritoriu. Bucătăria, de exemplu, era a ei, cu toate că Steve era un bucătar mai priceput decît ea. Camerele de baie erau ale ei, de asemenea, în timp ce camera familiei, care, conform tuturor preceptelor, trebuia să fie în mod categoric a lor, era a lui. Pe de altă parte, dormitorul lor, la care amîndoi ţineau, era al ei, în vreme ce garajul, pe care nici unul dintre ei nu îl dorea în mod deosebit, era al lui.
Gradina, fiind ceva mai aparte faţă de casă, reuşise într-un fel să fie în cele din urmă a "lor", ceea ce însemna că, dacă vreunul dintre ei avea să se plîngă de ceva, trebuia să îndrepte într-un fel situaţia. Una peste alta, conchise Sally, învîrtindu-se prin bucătăria "ei" şi începînd să-şi facă un ibric de ceai, împărţirea casei şi a gradinei se rezolvase foarte bine, la fel ca orice altceva ce ţinea de căsătoria lor. Se uită la vasul cu apă de pe maşina electrică de gătit şi se întrebă, într-o doară, dacă era adevărat că, atîta timp cît va sta cu ochii pe el, nu avea să dea în fiert. Apoi, pentru propriul amuzament, puse mîna pe un creion şi începu să mîzgălească nişte socoteli pe carnetul de notiţe aflat lîngă telefon. Calculînd rezistenţa metalului din bobina electrică, puterea curentului şi volumul de lichid, ajunse la concluzia că apa avea să înceapă să fiarbă în opt minute, plus sau minus cincisprezece secunde, fie că se uita la ea, fie că nu.
Iar aceasta, îşi zise ea, în timp ce apa începea să clocotească exact la momentul calculat, este plăcerea de a avea o minte matematică. Turnă apa peste pliculeţele de ceai, apoi duse ceainicul şi o ceaşcă înapoi pe birou.
Mare parte din dezordine era făcută de foile scoase din imprimanta computerului, iar sarcina pe care o avea Sally era aceea de a analiza programul al cărui rezultat era această serie de listări. Undeva în program exista un virus, iar comisia pentru admitere în colegiu, care crease de fapt programul, apelase la Sally să îl descopere. Programul, proiectat să analizeze probele de examen ale absolvenţilor de liceu aspiranţi, îi respinsese pînă la unul pe toţi candidaţii pentru cursurile de toamnă. Cînd Sally sugerase că era posibil ca programul să fie perfect, iar candidaţii pur şi simplu prost pregătiţi, decanul comisiei de admitere nu se arătase deloc amuzat. Cu un gest serios, îi înmînase programul şi rezultatele, rugînd-o pe Sally să afle pînă luni dimineaţa care era problema.
Sally Montgomery chiar aflase pentru că era pe cît de frumoasă, pe atît de deşteaptă. Periculos de deşteaptă, după cum îi spunea mereu mama ei. Acum, cînd începu să analizeze programul în comparaţie cu rezultatele ieşite pe imprimantă, aproape că auzi vocea mamei ei, spunîndu-i că nu ar fi trebuit să se afle acolo, jos, lucrînd în puterea nopţii; locul ei ar fi fost sus, "iubindu-şi bărbatul".
― Îl vei pierde, îi spusese Phyllis Paine de nenumărate ori. Locul unei femei este în casă, iubindu-şi soţul şi copiii. Nu este normal pentru o femeie de vîrsta ta să aibă serviciu.
― Şi atunci de ce am mai făcut facultatea? o contrazisese Sally mai demult, înainte de a renunţa definitiv la discuţiile cu mama ei.
― Ei bine, nu ai făcut-o ca să te specializeze în matematică! Am sperat întotdeauna că vei face ceva în muzică. Muzica este bună pentru o femeie, în special pianul. Pe vremea mea, toate femeile cîntau la pian.
Aşa o ţinuse ani de-a rîndul. Sally încetase în cele din urmă să încerce să-i explice mamei ei că timpurile se schimbaseră. Ea şi Steve conveniseră încă de la început că, din toate punctele de vedere, carierea ei era la fel de importantă ca şi a lui. Mama ei pur şi simplu nu putea să înţeleagă şi nu pierdea niciodată vreo ocazie să o anunţe pe Sally că, după părerea ei ― singura care conta, bineînţeles ― locul unei femei era acasă.
― Poate că nu era nici o problemă pentru o femeie să aibă serviciu în New York, însă în Eastbury, Massachusetts, chiar că bate la ochi!
Şi poate că, reflectă Sally, descoperind eroarea din program şi începînd să rescrie partea ieşită, poate că are dreptate. Poate că ar fi trebuit să plecăm în Phoenix anul trecut şi să scăpăm de orăşelul acesta sufocant. Aş fi putut găsi vreun serviciu pe acolo, probabil unul mai bun decît cel pe care îl am aici.
Însă nu plecaseră. Căzuseră de acord că, din moment ce Sally se simţea fericită la colegiu, iar Steve vedea un viitor srălucit pentru amîndoi în dezvoltarea industriei electronice din Eastbury, trebuiau să rămînă exact acolo unde erau şi unde se aflaseră dintotdeauna.
Pînă în urmă cu cîţiva ani, Eastbury fusese una dintre acele aşezări în care locuitorii mai în vîrstă povesteau despre cît de bine era odinioară, iar cei mai tineri se întrebau cum puteau să scape de acolo. Apoi însă, cu cinci ani în urmă, începuse marea schimbare. O schimbare în sistemul de impozitare încurajase firmele aflate în plină dezvoltare să poposească şi în Eastbury. Şi treaba dăduse roade. Clădiri care cîndva adăpostiseră fabrici de pantofi şi ţesătorii industriale, rămînînd apoi goale şi în ruină timp de decenii, erau din nou cuprinse de forfotă. Oamenii aveau de lucru ― de data aceasta nu ca angajaţi înrobiţi, în schimburi epuizante, ci cu programe flexibile şi salarii compensatorii, realizînd miracolele electronice care schimbau înfăţişarea ţării.
Eastbury în sine, bineînţeles, nu se schimbase prea mult. Era în continuare un oraş mic, aspectul lui simplu fiind înveselit numai de noul centru civic, care era o încercare stîngace de a folosi bani noi pentru a crea clădiri vechi. Rezultatul fusese o primărie care arăta ca un depozit trecut pe post de conac colonial şi o "piaţă a oraşului" minuţios împodobită în stil peisagistic, împrejmuită în întregime cu un gard ornamental din fier forjat. Totuşi, Eastbury rămînea un loc sigur, suficient de mic pentru ca familia Montgomery să cunoască aproape pe toată lumea, dar suficient de mare pentru a susţine colegiul la care era angajată Sally.
Ceaiul era rece, iar Sally se uită la ceas, fiind prea puţin surprinsă cînd îşi dădu seama că lucrase mai bine de o oră. Programul era însă rezolvat, iar Sally era sigură că a doua zi dimineaţă imprimanta calculatorului avea să scoată la iveală rezultatele dorite. Colegiul din Eastbury urma să aibă, în cele din urmă, o nouă generaţie de boboci pentru anul viitor.
Strînse cu meticulozitate totul de pe birou, pregătindu-l pentru avalanşa de telefoane care îi dădeau bineţe lui Steve în fiecare dimineaţă. Folosindu-şi talentele de comerciant şi relaţiile tot mai numeroase pe care le avea în Eastbury, Steve transformase oraşul în ceea ce îi plăcea să considere că era "propria lui mină de aur". Dimineţile lucra adeseori acasă, iar după-amiezele şi le petrecea fie la birou, fie în clubul de atletism la a cărui înfiinţare dăduse şi el o mînă de ajutor, nu din cine ştie ce mare interes pentru sport, ci pentru că ştia că directorilor noilor companii le plăcea să lucreze în ceea ce ei numeau ambianţă neoficialâ. Steve credea în ideea de a le oferi oamenilor ce doreau. În schimb, aceştia îi dădeau de obicei ce dorea el, aceasta însemnînd invariabil o mică parte a oricăreia dintre acţiunile care urmau să aibă loc. Dacă îl întreba cineva cu ce se ocupa, Steve se definea pe sine ca antreprenor. Într-adevăr, era un fel de intermediar care se rezumase la a aduna oamenii la un loc, în beneficiul tuturor celor interesaţi. De-a lungul anilor ieşiseră bani frumuşei nu numai pentru familia Montgomery, ci pentru întregul oraş. Steve fusese acela care convinsese Inter-Technics-ul să doneze pentru Eastbury un computer principal de coordonare, care avea să lege între ele toate celelalte mici computere ale oraşului, deşi Sally nu se lăsase nici pînă acum convinsă că aceasta ar fi fost una dintre ideile lui cele mai bune.
Acum însă Steve începea să se plictisească. De-a lungul ultimelor luni, începuse să vorbească despre faptul că ei doi ar trebui să intre în afaceri pe cont propriu. Sally urma să devină consultant independent, iar Steve să îi vîndă serviciile.
Iar mama îl va considera un proxenet, îşi zise Sally. Închise capacul rulant al biroului şi o luă către bucătărie. Era pe cale să arunce ceaiul, de care nici nu se atinsese, cînd se răzgîndi şi începu să-1 reîncălzească. Nu se simţea obosită, lucrul era terminat, copiii încă dormeau şi nimic nu putea să o mai deranjeze. Noaptea aceasta putea fi momentul favorabil pentru a reflecta la ideea lui Steve.
Din multe punct de vedere era o sugestie atrăgătoare. Aveau să lucreze împreună ― o idee care îi plăcea ― dar asta însemna, de asemenea, că aveau să stea unul lîngă celălalt mai tot timpul. Nu era sigură dacă îi convenea.
Exista oare ceva ce putea fi numit prea mult stat împreuna? Aveau o căsătorie fericită şi nu voia să o tulbure. Avea undeva în adîncul ei sentimentul că unul dintre motivele pentru care căsătoria lor mergea atît de bine era faptul că amîndoi aveau interese dincolo de familie. Lucratul împreună avea să pună capăt acestei situaţii. Dintr-o dată vieţile lor aveau să fie strîns legate pe de-a-ntregul de căsătoria dintre ei. Iar asta putea să fie rău.
Sally îşi turna o ceaşcă de cafea, continuînd să mediteze asupra altor variante. Iar după aceea îi răsună în cap vocea lui Steve şi îi văzu ochii albaştri zîmbindu-i. "Nu vei şti niciodată pînă nu vei încerca, nu-i aşa?" întreba el. Singură în bucătărie, Sally rîse încet şi se hotărî. Nu, îşi spuse ea în gînd, nu voi şti. Iar dacă nu merge, putem oricînd să facem altceva. Îşi termină ceaiul, puse ceaşca în chiuvetă şi o luă în sus pe scări.
Era pe punctul să intre în dormitor, însă se opri, ascultînd.
Casa era cufundată în tăcere, ca întotdeauna la acea oră din noapte. Ascultă pentru o clipă, apoi îşi continuă drumul în dormitor şi începu să se dezbrace. Întunericul aproape total era împrăştiat numai de licărirea slabă a unui felinar stradal, aflat la o jumătate de cvartal distanţă.
Se strecură în pat alături de Steve, iar mîinile lui se întinseră pentru a o lua în braţe. Se ghemui lîngă el, sprijinindu-şi capul de umărul său, înfâşurîndu-şi degetele în smocurile de par care îi acopereau pieptul.
Se înghesui şi mai aproape de Steve şi îi simţi braţul strîngîndu-se şi mai tare în jurul ei. Îşi închise ochii, gata să se lase furată de somn, mulţumită să ştie că toate erau pe atît de aproape de perfecţiune pe cît îşi dorise întotdeauna să fie, în ciuda a ceea ce ar putea să gîndească mama ei. Era vorba, în definitiv, de viaţa ei, nu de a mamei.
Dar imediat după aceea se trezi din nou pe de-a-ntregul, cu ochii deschişi şi cu trupul dintr-o dată rigid.
Să fi auzit ceva?
Poate că ar trebui să-l trezească pe Steve.
Nu. De ce să-l trezească, din moment ce deja era ea trează?
Se desprinse din braţele lui şi îşi puse un halat de casă. Ajunsă pe hol, rămase nemişcată, ascultînd cu atenţie şi încercînd să-şi aducă aminte dacă încuiase uşile mai devreme.
Le încuiase.
Putea să-şi aducă aminte cu claritate. Îndată după ce Steve urcase să se culce, ea făcuse un tur al casei şi trăsese zăvoarele, un obicei pe care îl căpătase de pe vremea cînd Steve trebuia să tot călătorească, iar ea rămînea singură cu Jason pentru atît de multe nopţi. Acest obicei nu fusese niciodată încălcat.
Tăcerea se adună în jurul ei. Putea să-şi audă inima bătînd în întuneric.
Ce era?
Dacă nu era nimic, ce anume îi stîrnea teama?
Îşi spuse că era o proastă şi o luă înapoi către dormitor.
Totuşi, sentimentul acela nu-i dădea pace.
Voi arunca o privire la copii, se decise ea.
Merse de-a lungul holului către camera lui Jason şi deschise uşa. Băiatul se afla în patul său, avînd cuverturile înfăşurate în jurul picioarelor şi un braţ aruncat peste ursuleţul de pluş, cu care încă mai dormea din cînd în cînd. Sally eliberă încetişor păturile şi îşi acoperi fiul cu ele. Jason se mişcă în somn, întorcîndu-se pe partea cealaltă. În lumina vagă ce venea pe fereastră, arăta ca o replică în miniatură a tatălui său, părul blond îi era ciufulit, fălcile mici îi erau pătrăţoase şi avea aceeaşi gropiţă în bărbie, despre care Sally crezuse întotdeauna că îl făcea pe Steve să arate sexy. Cîte inimi vei zdrobi oare cînd te vei face mare? se întrebă Sally. Se aplecă şi îl sărută pe Jason cu blîndeţe.
― Of, mami, făcu băieţelul.
Sally se prefăcu supărată pe fiul ei.
― Credeam că ai adormit.
― Făceam pe mortu-n păpuşoi, replică Jason. S-a întîmplat ceva?
― Mamele nu mai au voie să vă ureze noapte bună? întrebă Sally.
― Tu mă pupi mereu, se plînse Jason.
Sally se aplecă şi îl sărută din nou.
― Fii fericit că are cine s-o facă. Nu toţi copiii âu norocul ăsta.
Se ridică şi se pregăti să iasă din cameră.
― Şi nu-ţi mai trage pătura de pe tine. O să faci pneumonie.
Părăsi camera lui Jason, ştiind că, în cinci minute, acesta îşi va da iar pătura la o parte şi că nu va face pneumonie. Dacă Julie avea să crească la fel de sănătoasă cum se întîmplase cu Jason, avea să fie de două ori binecuvîntată. În timp ce se apropia de camera lui Julie, începu să încerce calcularea şanselor pe care le avea de a creşte doi copii fără să fie nevoită să dea piept cu vreuna dintre boli. Ajunse la concluzia că şansele erau prea mici pentru a merita să-şi mai bată capul cu aşa ceva.
Se strecură în cameră şi dintr-o dată sentimentul de nelinişte o cuprinse din nou.
Traversă încăperea pînă la pătuţ şi privi în jos către Julie. Copila era la fel de diferită faţă de fratele ei pe cît era ea faţă se Steve. Julie moştenea de la Sally părul aproape negru, ochii închişi la culoare şi, chiar din fragedă pruncie, avea aceeaşi osatură delicată. E ca o păpuşă, îşi zise Sally. O păpuşă mică şi fragilă. În lumina discretă, pielea copilei era palidă, aproape albă, iar Sally avu impresia că arăta rece, cu toate că pledul roz era încă înfăşurat în jurul umerilor ei, aşa cum o lăsase Sally mai devreme.
Sally se încruntă.
Julie era un copil activ, care niciodată nu stătea prea mult timp fără să se mişte.
După toate aparenţele, nu se mişcase de mai bine de o oră.
Sally întinse mîna şi atinse faţa Juliei.
Era la fel de rece precum arăta.
În timp ce îşi lua în braţe micuţa fiică, Sally Montgomery simţi că propria-i viaţă se îndepărta de ea.
Nu era adevărat.
Nu putea să fie adevărat.
Nu era nimic în neregulă cu Julie.
Era rece. Asta era tot, era doar rece. Tot ce trebuia să facă era s-o cuibărească la pieptul ei, să o încălzească şi totul avea să fie din nou în regulă.
Sally Montgomery începu să ţipe ― un vaiet înalt, subţire, pătrunzător, care destrămă liniştea nopţii.

Steve Montgomery rămase în pragul uşii, privindu-şi soţia.
― Sally? Sally, ce s-a întîmplat?
Înaintă ezitant, uitîndu-se la soţia lui, care stătea în picioare lîngă fereastră, legănîndu-şi copila ca pentru a o adormi, vorbindu-i încet, cu o voce sugrumată, făpturii micuţe din braţele ei. Apoi ajunse lîngă Sally şi încercă să scoată fetiţa din mîinile ei. Strînsoarea femeii în jurul copilei se intensifică, iar ochii ei, larg deschişi şi rugători, îi întîlniră pe ai lui.
― Sună la spital, şopti ea cu o voce disperată. Sună acum! îi este rău. Ah, Steve, îi este rău!
Steve atinse pielea rece ca gheaţa a lui Julie şi fu cuprins de ameţeală. Nu! Nu, nu putea să păţească asta. Pur şi simplu nu avea cum. Se întoarse şi ieşi din cameră, însă imediat dădu peste Jason, care stătea la un pas în interiorul camerei, privind cu ochi mari şi curioşi.
― Ce s-a întîmplat? veni întrebarea băieţelului care privea în sus către tatăl lui.
Apoi se uită dincolo de Steve, către mama sa.
― S-a întîmplat ceva cu Julie?
― Este... îi este rău, spuse Steve, dorind cu disperare să creadă asta. Îi este rău, iar noi trebuie să chemăm doctorul. Vino.
Trăgîndu-l pe Jason după el, Steve se duse în camera de alături şi ridică receptorul telefonului de pe noptieră, formînd înnebunit numărul. În timp ce aştepta să răspundă cineva, întinse o mînă ca să-şi tragă fiul mai aproape, însă Jason se feri de îmbrăţişarea tatălui său.
― A murit? întrebă el. A murit Julie?
Steve confirmă, dînd tăcut din cap, iar după aceea centralista de la Spitalul Comunal Eastbury intră pe fir. În timp ce solicitau o ambulanţă pentru fiica sa, nu îşi scăpă fiul din ochi, însă după un moment Jason, cu o faţă inexpresivă, se întoarse şi ieşi din cameră.

CAPITOLUL 2

Spitalul Comunal din Eastbury, în ciuda numelui său, nu era de fapt nici spital, nici instituţie comunală. Era, în realitate, o clinică aflată în proprietate privată. Fusese înfiinţată cu treizeci de ani în urmă, ca simplu cabinet al doctorului Arthur Wiseman. Pe măsură ce activitatea creştea, Wiseman începuse să-şi ia colaboratori. Cu zece ani în urmă, avînd alături alţi cinci medici, înfiinţase Spitalul Comunal din Eastbury şi construise clinica. Acum se aflau acolo şapte doctori, toţi specialişti, însă nici unul dintre ei nu era atît de specializat, încît să nu poată funcţiona ca medic generalist. Pe lîngă clinică existau o cameră de urgenţe micuţă, o sală de operaţii, un salon pentru internări şi cîteva rezerve. Pentru Eastbury sistemul funcţiona bine: fiecare dintre pacienţii de la Spitalul Comunal simţea că era îngrijit de mai mulţi medici, iar fiecare dintre doctori putea întotdeauna să consulte imediat alţi şase specialişti. Toată lumea trăgea speranţe că, într-o bună zi, în viitorul nu prea îndepărtat, Spitalul Comunal din Eastbury avea să crească şi să se transforme într-un spital adevărat, chiar dacă pe moment nu era decît o miniatură.
Aflat în sala de operaţii, doctorul Mark Malone ― care, ajuns la vîrsta de patruzeci şi doi de ani, încă nu se împăcase cu faptul că avea să rămînă cunoscut pentru totdeauna ca tînărul doctor Malone ― zîmbi spre copilul de zece ani, aflat în stare de inconştienţă pe masă de operaţii. O intervenţie de rutină, chiar dacă fusese făcută în regim de urgenţă, de operare a apendicelui. Îi făcu cu ochiul asistentei, apoi tăie cu o mişcare expertă o mostră de ţesut din organul extirpat şi i-l dădu unuia dintre ajutoare.
― Analizele obişnuite, îi zise el.
Se uită la anestezistul care îi indică printr-o mişcare a capului că totul era în regulă, iar apoi părăsi sala de operaţie şi se duse să se spele. Se uită nemulţumit la ceas, întrebîndu-se de ce atît de multe apendice îşi găseau să se îmbolnăvească la ore atît de tîrzii din noapte, cînd îşi auzi numele în difuzorul interfonului.
― Doctorul Malone, vă rog. Doctorul Malone.
Îşi şterse mîinile şi ridică receptorul.
― Malone.
― Sînteţi chemat la camera de urgenţe, domnule doctor Malone, îl informă vocea dispecerei.
― Ah, Dumnezeule!
Malone îşi munci creierul, încercînd să-şi amintească cine trebuia să fie de gardă în noaptea aceea.
Dispecera răspunse întrebării pe care el nu o pusese:
― Este... este una dintre pacientele dumneavoastră, domnule doctor.
Încruntarea lui Malone se adînci, însă doctorul nu făcu decît să mormăie ceva în receptor şi să închidă. Îşi dezbrăcă halatul de operaţii şi îşi puse pe el o haină albă, după care o porni spre camera de urgenţe, ştiind deja cu siguranţă ce se întîmplase.
Medicul de gardă s-ar fi descurcat cu o intervenţie de urgenţă. Faptul că se apelase la el însemna că unul dintre pacienţii lui murise şi, de vreme ce se afla la clinică, cineva ajunsese la concluzia că el trebuia să le dea vestea cea rea părinţilor. Îşi adună toate puterile, pregătindu-se pentru partea cea mai neplăcută a meseriei sale.
O găsi pe asistentă stînd chiar lîngă uşa camerei de urgenţă, palidă la faţă şi tremurînd.
― Ce s-a întîmplat? o întrebă el.
― Este o fetiţă, răspunse asistenta cu o voce tremurată.
Făcu un semn cu capul către uşă şi continuă:
― E acolo, înăuntru, cu mama ei. E vorba de Julie Montgomery, iar Sally nu vrea să o lase din braţe. O ţine una şi bună că trebuie să-şi încălzească fetiţa.
Vocea i se împiedică, iar apoi adăugă:
― L-am... l-am chemat pe doctorul Wiseman.
Malone încuviinţă cu o mişcare a capului. Deşi Julie Montgomery era pacienta lui, mama fetiţei făcea parte din clientela lui Art Wiseman.
― Vine şi el?
― Trebuie să sosească dintr-o clipă în alta, îl asigură asistenta.
Chiar în timp ce spunea asta, Arthur Wiseman, un bărbat cu parul grizonat şi cu o ţinută distinsă, intră cu paşi mari şi hotărîţi pe uşa dinspre parcare.
Medicul mai vîrstnic evaluă situaţia într-o clipă.
Sally Montgomery stătea pe un scaun, legănînd-o pe Julie în braţe. Ea se uită la Wiseman, însă ochii îi erau larg deschişi şi goi.
În stare de şoc, îşi zise Wiseman. Este în stare de şoc. Se apropie de ea şi încercă să i-o ia pe Julie din braţe. Sally se trase înapoi şi îşi întoarse puţin trupul.
― E rece, spuse Sally, vocea ei fiind nu mai mult decît o şoaptă. E rece şi trebuie s-o încălzesc.
― Ştiu, Sally, spuse Wiseman încet. Dar de ce nu ne laşi pe noi să facem asta? Nu de aceea ai adus-o aici?
Sally îl privi pentru o clipă, apoi aprobă cu o mişcare a capului.
― Da... aşa... aşa cred. Nu este bolnavă, domnule doctor Wiseman. Ştiu sigur că nu e bolnavă. Este... este doar rece. Atît de rece...
Vocea i se pierdu şi lăsă trupul micuţ în mîinile doctorului. Apoi îşi acoperi faţa cu palmele şi începu să plîngă. Wiseman i-o trecu pe Julie lui Mark Malone.
― Vezi ce poţi să faci, zise el încet.
Lăsînd-o pe Sally Montgomery sub îngrijirea lui Wiseman, Malone duse trupul lui Julie Montgomery în cabinetul de tratamente. Pentru copil, ştia, nu mai exista nici o speranţă de revenire la viaţă. Dar, chiar ştiind că era de mult prea tîrziu, începu să-i aplice metodele de reanimare. Cîteva minute mai tîrziu, ţinînd-o pe Julie ca şi cum doar voinţa lui ar fi fost suficientă pentru a o putea readuce la viaţă, simţi o prezenţă în încăpere şi-şi ridică privirea. Era Wiseman.
― S-a dus? întrebă acesta.
Malone încuviinţă din cap.
― Nu pot să mai fac nimic, răspunse el. A murit de cel puţin o oră.
Wiseman oftă.
― Ai idee ce s-a întîmplat?
― Nu pot încă să fiu sigur, dar pare să fie SIMS.
Wiseman închise ochii şi îşi trecu mîna prin pâr, dîndu-l la o parte de pe frunte. La dracu', înjură el în gînd. De ce se întîmpla asta? Apoi auzi din nou vocea lui Malone:
― Steve a venit?
― Dădea un telefon. La soacră-sa, cred. Am cerut valium pentru Sally.
― Bine. Vrei să vorbesc eu cu Steve?
Wiseman, cu ochii aţintiţi asupra trupului mic al lui Julie Montgomery, nu răspunse pe moment. Cînd se hotărî, vocea îi era dogită.
― O voi face eu, spuse el. Îl cunosc pe Steve aproape la fel de bine ca pe Sally.
Se opri o clipă, iar apoi întrebă:
― O să-i faci autopsia?
― Bineînţeles, răspunse Malone, dar nu cred că vom găsi ceva. Julie Montgomery era unul dintre nou-născuţii cei mai sănătoşi pe care i-am văzut vreodată. Şi am examinat-o acum vreo două zile. Nu avea nimic. Absolut nimic. Drace!
Malone privi în jos la faţa micuţă a fetiţei din braţele sale. Dacă te uitai la Julie, părea că doarme. Dacă n-ar fi fost paloarea morţii şi răceală trupului ei... Nici o rană, nici un semn de boală.
Numai moartea.
― O s-o duc jos, spuse Malone.
Se întoarse şi plecă, iar Wiseman îl urmări pînă cînd dispăru după colţ. Abia atunci se întoarse în sala de aşteptare, acolo unde Steve Montgomery stătea acum lîngă soţia sa, ţinînd-o de mînă. Steve îşi ridică privirea către doctor, cu nişte ochi întrebători. Wiseman clătină din cap.
― Nu s-a mai putut face nimic, spuse el, punîndu-i mîna pe umăr lui Steve. Absolut nimic.
― Dar ce s-a întîmplat? întrebă Steve. Se simţea bine, nu era nimic în neregulă cu ea. Nimic!
― Nu ştim încă, răspunse Wiseman. Îi vom face autopsia, dar nu cred că vom găsi ceva.
― Nu crezi că veţi găsi ceva? întrebă Sally.
Goliciunea dispăruse acum din ochii ei, iar faţa îi era acoperită de o durere pe care Wiseman o consideră aproape chiar mai îngrijorătoare decît ar fi fost starea de şoc. Îi va trece, îşi zise el. Îi va fi greu, dar îi va trece.
― De ce nu vă duceţi acasă? le sugeră el. Nu aveţi nici un motiv să mai staţi aici. Discutăm mîine dimineaţă. În regulă?
Sally se ridică în picioare şi se sprijini de Steve.
― Ce s-a întîmplat? întrebă ea. Copiii mici nu mor aşa, pur şi simplu, nu-i aşa?
Wiseman se uită la ea, încercînd să aprecieze starea în care se afla. Dacă ar fi fost altcineva în afară de Sally Montgomery, ar fi avut de aşteptat pînă a doua zi dimineaţă, însă pe Sally o cunoştea de ani de zile şi ştia cît era de puternică. Valiumul o calmase şi avea să o menţină în starea aceea.
― Uneori se mai întîmplă, spuse el încet. Se numeşte sindromul infantil al morţii subite. Asta crede Mark Malone că s-a întîmplat cu Julie.
― Doamne, rosti Steve Montgomery.
Îi reveni în minte faţa lui Julie, ochii ei jucăuşi şi guriţa zîmbitoare, palmele micuţe ce se întindeau spre el, minutele care abia îi cuprindeau un singur deget, rîsul şi gînguritul nevinovat.
Şi apoi nimic.
Lacrimile începură să-i curgă pe faţă. Nu încercă să şi le şteargă.

Cînd zorile zilei de primăvară începură să se reverse peste Eastbury, Steve Montgomery se ridică şi se duse la fereastră. Se afla împreună cu Sally în camera de zi, unde îşi petrecuseră împreună acea noapte lungă, fără ca vreunul dintre ei să dorească să se ducă la culcare, fără ca vreunul dintre ei să vrea să dea piept cu gîndurile ce ar fi putut să le vină pe întuneric. Însă acum întunericul se dusese, iar Steve făcu un ocol prin cameră, stingînd luminile.
― Nu, şopti Sally. Te rog, n-o face.
Înţelegînd-o, Steve aprinse luminile la loc, iar apoi se întoarse şi se aşeză din nou lîngă ea, strîngînd-o aproape de trupul său, fără ca vreunul dintre ei să vorbească, însă luîndu-şi fiecare putere din prezenţa celuilalt. După o vreme se auzi un zgomot de la etaj, urmat de nişte paşi ce coborau scările. O clipă mai tîrziu, mama lui Sally intră în încăpere. Se opri, iar pe urmă veni lîngă canapea şi o trase pe Sally în braţele ei.
― Biata mea copilă, spuse ea încet, cu o voce liniştitoare. Ah, biata mea copilă. Ce s-a întîmplat? Ce s-a întîmplat, Sally?
Vocea mamei păru să mişte ceva în Sally, iar lacrimile, acele lacrimi care trebuiau să fi fost stoarse din ochii ei şi uscate cu cîteva ore în urmă, începură din nou să curgă. Se sprijini de mama ei, hohotele de plîns scuturîndu-i trupul. Pe deasupra capului fiicei sale, Phyllis Paine întîlni privirea ginerelui ei.
― Ce s-a întîmplat, Steve? întrebă ea. Ce s-a întîmplat cu nepoata mea?
Trebuie să mă stăpînesc, îşi zise Steve. Trebuie să mă ţin tare pentru Sally. Trebuie să le spun oamenilor ce s-a întîmplat, trebuie să mă ocup de înmormîntare şi să am grijă de soţia şi de fiul meu. Apoi fu străbătut de un alt gînd: Nu voi fi în stare să mă descurc. O să cedez, iar sufletul o să-mi fie distrus. O, Doamne, de ce a trebuit s-o iei pe Julie? De ce nu m-ai luat pe mine? Era doar un copil! Doar un copilaş!
Voia sa plîngă şi el, să-şi pună capul pe pieptul soţiei sale şi să-şi dea frîu liber durerii, dar ştia că nu avea cum să facă asta. În nici un caz acum şi probabil că niciodată. Întîlni privirea fixă a soacrei sale.
― Nu i s-a întîmplat nimic, spuse el, forţîndu-se să-şi stăpînească vocea. A murit pur şi simplu. De ceva căruia îi zice sindromul infantil al morţii subite.
Privirea lui Phyllis se înăspri.
― Bazaconii, spuse ea. Asta nu înseamnă decît că doctorii habar n-au despre ce a fost vorba. Ceva s-a întîmplat cu acest copil. Vreau să aflu ce anume.
Cuvintele ei sfredeliră durerea lui Sally. Se trase din îmbrăţişarea mamei ei şi o privi în ochi.
― Ce vrei să spui? o întrebă ea cu o voce stridentă. Ce vrei să spui?
Phyllis se ridică în picioare, căutîndu-şi cuvintele cele mai potrivite. Ştia unde se ascundea necazul, ştia foarte bine, dar nu avea de gînd să spună. Nu încă. Mai tîrziu, atunci cînd Sally îşi va fi revenit din starea de şoc, aveau să poarte o discuţie. Deocamdată însă, avea să-şi îngrijească fiica... aşa cum şi fiica ei ar fi avut grijă de Julie.
― Nu vreau să spun nimic, susţinu ea. Atîta doar că doctorilor le place să se acopere unul pe celălalt. Copiii mici nu mor aşa, pur şi simplu, Sally. Există întotdeauna un motiv. Dar, dacă doctorii sînt prea puturoşi pentru a-l găsi, sau dacă nu se pricep, spun că este moarte infantilă. Subită. Să ştii însă că există întotdeauna un motiv, repetă ea.
Îşi mută privirea de la Sally la Steve, iar apoi din nou la Sally. Cînd vorbi din nou, vocea ei fu ceva mai blîndă:
― Intenţionez să rămîn aici cîteva zile... Mă voi îngriji de Jason şi de casă. Nici unul dintre voi nu trebuie să-şi facă probleme pentru nimic.
― Mulţumim, Phyl, spuse Steve încet. Mulţumim.
― Nu pentru asta există mame? întrebă Phyllis. Pentru a avea grijă de copiii lor?
Ochii i se opriră încă o dată asupra lui Sally, apoi se întoarse şi o luă înapoi pe scări. La cîteva clipe după aceea, o auziră discutînd cu Jason, apoi ajunse la ei şi vocea băiatului, care se smiorcăia cu glas tare în timp ce îşi bombarda cu întrebări bunica. Sally rămase tăcută vreme îndelungată, după care vorbi cu Steve fără să se uite la el.
― Crede că i-am făcut ceva lui Julie, spuse ea posomorîtă. Sau că n-am făcut ce trebuia. Crede că e vina mea.
Steve suferea în sinea sa pentru neputinţa din vocea soţiei şi se întinse pentru a o lua în braţe.
― Nu, iubito, nici vorbă să creadă una ca asta. Doar că... aşa e Phyllis. O ştii şi tu.
Sally încuviinţă din cap. Ştiu cum este, îşi zise ea. Dar oare ea ştie cum sînt eu? Oare mă cunoaşte? Şirul gîndurilor ei fu întrerupt de venirea lui Jason, care tropăi pe scări. Se opri în mijlocul camerei, cu pijamaua atîrnînd pe el şi cu mîinile înfipte în şolduri.
― Ce s-a întîmplat cu Julie? îi întrebă el.
Steve îşi muşcă buza. Cum ar fi putut să-i explice? Cum să-i vorbească despre moartea unui puşti de opt ani, cînd nici el însuşi nu înţelegea prea bine?
― Julie a murit, zise el. Nu ştim de ce. A... a murit pur şi simplu.
Jason rămase tăcut, privind gînditor. Apoi dădu din cap şi se încruntă uşor.
― Trebuie să mă duc astăzi la şcoală? întrebă el.
Prea obosită, prea şocată şi prea secătuită pentru a recunoaşte inocenţa din cuvintele fiului ei, Sally auzi numai duritatea naivă a celor spuse de el.
― Bineînţeles că trebuie să te duci la şcoală! ţipă ea. Crezi că pot să mai am şi grija ta? Crezi că pot să le fac pe toate? Crezi că...
Vocea o trădă şi, plîngînd în hohote, se prăbuşi înapoi pe canapea, în timp ce mama ei cobora în grabă scările. Jason, palid la faţă datorită încurcăturii şi a suferinţei, se holbă la mama să, după care îşi privi tatăl.
― E-n regulă, îi spuse Phyllis, ridicîndu-l în braţe. Bineînţeles că azi nu trebuie să te duci la şcoală. Du-te sus să te îmbraci, pe urmă îţi pregătesc micul dejun. Bine?
Îşi săruta băiatul pe obraz şi îl aşeză înapoi pe podea.
― Bine, bunico, spuse Jason încet.
Apoi, după încă o privire curioasă aruncată părinţilor, o luă lă fugă pe scări.
După ce dispăru, Steve îşi puse braţele în jurul soţiei lui.
― Du-te la culcare, iubito, o rugă el. Eşti extenuată, iâr Phyllis se poate descurca singură cu toate. Vom avea grijă de tine şi totul va fi în regulă. Te rog, bine?
Prea obosită pentru a mai protesta, Sally se lăsă condusă la etaj, se lăsă dezbrăcată de Steve, pusă în pat şi învelită. Dar, după ce acesta o sărută şi o lăsa singură, nu putu să adoarmă.
În schimb, îşi aminti cuvintele mamei: "Nu pentru asta există mame? Ca să aibă grijă de copiii lor?" Era o acuzaţie, iar Sally ştia asta. Şi mai ştia, în adîncul inimii, că nu avea nici un răspuns pentru această acuzaţie. Poate că făcuse ce nu trebuia ― sau nu făcuse ce ar fi trebuit ― şi asta cauzase moartea lui Julie.
Nu se gîndise chiar ea să o avorteze pe Julie? Nu vorbise cu Steve atît de multă vreme despre asta, încercînd să se hotărască dacă îşi doreau cu adevărat încă un copil? Nu pierduseră, pînă la urmă, atîta timp cu vorbitul, încît se făcuse prea tîrziu pentru un avort?
Însă, din momentul în care Julie se născuse, o iubiseră. O iubiseră lă fel de mult ca pe Jason, poate chiar mai mult.
Sau nu era aşa?
Poate că doar se prefăceau că o iubesc, pentru că ştiau că era datoria lor: trebuia să-ţi iubeşti copiii.
Poate că nu o iubise pe Julie îndeajuns.
Poate că, în adîncul sufletului ei, tot nu şi-o dorea.
În timp ce aluneca încet într-un somn agitat, Sally auzea încă vocea mamei ei şi îi vedea ochii, privind-o acuzator.
Iar fiica ei murise şi nu avea cum să demonstreze că nu fusese vina ei.
Nu putea să o dovedească faţă de mama sa; nu putea să o dovedească nici faţă de ea însăşi.
Cînd adormi, germenele sentimentului de vinovăţie se strecură în sufletul ei; era o vinovăţie la fel de ucigătoare pentru suflet cum era cancerul pentru trup.
Într-o singură noapte, viaţa căpătă o altă dimensiune pentru Sally Montgomery.

CAPITOLUL 3

Randy Corliss mirosi într-o doară castronul cu fulgi de ovăz umezi. Se hotărîse deja să nu-i mănînce.
Încă cinci minute şi mama lui avea să fie plecată.
Apoi putea să arunce la gunoi fulgii de ovăz, să înfulece o ciocolată şi s-o pornească la drum. Se uită concentrat la minutarul ceasului, nefiind prea sigur dacă putea să-l vadă efectiv mişcîndu-se. I-ar fi plăcut ca mama lui să fi cumpărat un ceas ca acelea de la şcoală, unde puteai într-adevăr să vezi limbile sărind mai departe la fiecare minut, dar ştia că nu avea să o facă. Poate că, dacă-l va ruga pe tatăl lui, la sfîrşitul săptămînii viitoare...
Cîntări această idee în mintea lui de copil de nouă ani, ascultînd doar cu o ureche obişnuitul discurs pe care mama sa i-l ţinea în legătură cu venitul acasă imediat după terminarea şcolii, cu faptul că nu avea voie să răspundă la uşă dacă nu ştia cine se afla afară şi cu obligaţia de a o anunţa pe doamna Willis, vecina de alături, la ce oră se întorcea. În cele din urmă se aplecă, îl sărută pe obraz şi dispăru în garajul aflat chiar lîngă bucătărie. Abia cînd o auzi pornind maşina şi cînd fu sigur că plecase, Randy se ridică de la masă şi aruncă dezgustătorii fulgi de ovăz.
Randy Corliss ieşi în aerul dimineţii strălucitoare de primăvară la cinci minute după ora opt şi îşi începu lungul drum ce avea să-l ducă mai întîi pe la locuinţa lui Jason Montgomery şi apoi la şcoală. Peste tot în jur, copii de aceeaşi vîrsta cu el ieşeau de prin casele lor şi o luau pe trotuar, formînd grupuri de cîte doi sau trei, şoptind şi chicotind între ei. Toţi aceştia, după aparenţe, aveau o mulţime de prieteni.
Toţi, cu excepţia lui Randy Corliss.
Randy nu înţelegea prea bine de ce avea atît de puţini prieteni. De fapt, cu mult timp în urmă, pe la vreo şase ani, avusese o mulţime. Însă în ultimii trei ani cei mai mulţi se îndepărtaseră de el.
Nu din cauză că ar fi fost singurul ai cărui părinţi erau divorţaţi. Mulţi copii locuiau numai cu mamele lor şi chiar erau unii care stăteau doar cu taţii. Aceia erau puştii pe care Randy îi invidia ― cei care erau crescuţi de către taţi. Se hotărî să vorbească şi despre asta cu tatăl său, la sfîrşitul săptămînii. Poate că de data asta va reuşi să-l convingă. Încerca să o facă de aproape un an ― încă de vara trecută, cînd fugise de acasă.
Vara trecută nu fusese deloc plăcută. Nimeni nu dorise să se joace cu el, aşa că îşi petrecuse prima lună de vară uitîndu-se la ceilalţi copii, aşteptînd ca ei să-l cheme să bată mingea, să hoinărească împreună, să se ducă să înoate sau să facă oricare dintre lucrurile pe care le făceau şi ei.
Dar nu îl chemaseră şi cînd, în cele din urmă, cedase nervos şi îl întrebase pe Billy Semple care era problema, Billy, care fusese ultimul său prieten, se uitase lung la el, iar apoi îşi privise ghipsul de pe picior, ridicase din umeri şi nu spusese nimic.
Pentru Randy povestea aceasta era cunoscută. El şi Billy se jucaseră într-o zi în grădina din spatele casei familiei Semple, iar lui Randy îi venise ideea să se distreze sărind de pe acoperiş, încercaseră mai întîi de pe acoperişul garajului şi fusese uşor. Randy sărise primul şi aterizase pe mormanul de compost al familiei Semple, iar Billy îl urmase.
Pe urmă Randy propusese să încerce de pe acoperişul casei, iar Billy se uitase temător în sus, la panta abruptă a acestuia. Însă pînă la urmă, nedorind să pară laş, acceptase provocarea. Cei doi făcuseră rost de o scară şi se urcaseră pe streaşină, unde rămăseseră cocoţaţi preţ de cîteva minute, privind în jos. Randy fusese primul la sărit.
Se izbise de pămînt şi simţise pentru o secundă fulgerul unui junghi ce-i străbătuse gleznele. Însă după aceea se rostogolise, iar în momentul în care se ridicase în picioare durerea dispăruse deja. Apoi rînjise şi se uitase în sus la Billy.
― Hai! ţipase el. E uşor.
Văzîndu-l pe Billy că încă ezita, Randy începuse să-şi bată joc de el, dar în cele din urmă, tocmai cînd Billy se hotărîse, doamna Semple venise în curte din spate ca să vadă ce se întîmpla. Apăruse tocmai la timp pentru a-şi vedea fiul prăbuşindu-se de pe acoperişul casei şi rupîndu-şi piciorul drept. Furioasă, îl gonise pe Randy din curte, iar mai tîrziu, în aceeaşi după-amiază, o sunase pe mama lui şi îi spusese că Randy nu mai avea ce să caute în casa ei.
Asta era prea de tot, spusese ea. Sperase să nu se ajungă pînă aici, dar după această întîmplare trebuise să se alăture celorlalte mame din cartier şi să-i interzică fiului ei să se mai joace vreodată cu Randy Corliss.
Faptul că fusese un accident nu mai avea nici o importanţă. Randy era un adevărat drăcuşor care nu se dădea în lături de la nimic, un personaj negativ şi un prieten neconvenabil.
Iar vara se scursese foarte încet. Randy, simţindu-se tot mai izolat cu fiecare zi care trecea. Începuse să iasă de unul singur, cutreierînd pădurile, furişîndu-se prin oraş, încercînd să-şi dea seama ce nu era în regulă. După aceea îl cunoscuse pe Jason Montgomery şi, cu toate că era cu un an mai mic decît el, îl plăcuse de la bun început. Ajunsese la concluzia că Jason nu era la fel ca restul puştilor. Ceilalţi erau cu toţii nişte fricoşi, pe cînd Jason nu. A doua zi după ce se cunoscuseră deveniseră cei mai buni prieteni, iar pe tot parcursul anului următor Randy se oprise în fiecare zi în drum spre şcoală pe la casa lui Jason.
Ajunse şi astăzi la locuinţa familiei Montgomery şi o ocoli, ducîndu-se ca întotdeauna în spate.
― Jason! Jaaason! strigă el.
Uşa din dos se deschise şi Randy o recunoscu pe bunica lui Jason.
― Jason nu-i acasă? întrebă el
― Nu merge azi la şcoală, răspunse bătrîna.
Era pe cale să închidă uşa, cînd Jason apăru brusc, ţîşnind din spatele bunicii lui şi strecurîndu-se pe uşă.
― Bună, făcu el.
Randy se holbă curios lă prietenul său.
― Eşti bolnav? întrebă el.
― Nu, răspunse Jason, privindu-şi ţintă prietenul. Surioara mea a murit noaptea trecută, aşa că azi nu trebuie să merg la şcoală.
Randy prelucră această informaţie şi se întrebă ce ar fi trebuit să spună. O văzuse pe surioara lui Jason o singură dată, iar pentru el fetiţa nu reprezentase nimic deosebit. Micuţa plînsese tot timpul, iar Jason îi spusese că făcea mereu pe ea.
― Ce-a păţit? întrebă el în cele din urmă.
Jason ezită, apoi se încruntă.
― Nu ştiu. Tati zice că a murit pur şi simplu. Oricum, m-am învîrtit de-un stat acasă, nu merg la şcoală.
― Bravo ţie, făcu Randy.
Apoi se încruntă la Jason:
― I-ai făcut ceva?
― De ce să-i fi făcut? ripostă Jason.
Randy se foi stingherit.
― Nu ştiu. Doar mă... mă întrebam şi eu. Mama lui Billy Semple credea că...
Se poticni, neştiind sigur cum să spună ceea ce gîndea. Mama lui Billy Semple credea că el încercase să-l facă pe Billy să sufere, deşi nu o spusese niciodată cu voce tare.
― I-ai făcut vînt lui Billy de pe acoperiş? întrebă Jason.
― Nu.
― Nici eu nu i-am făcut nimic lui Julie, continuă Jason. Sau cel puţin nu cred să-i fi făcut.
Apoi, înainte ca Jason să apuce să mai spună ceva, bunica lui deschise uşa din dos şi îi spuse să intre în casă. Randy îşi privi prietenul ce dispărea înăuntru, iar apoi o porni din nou către şcoală.
Nu prea voia să se ducă astăzi. Fără Jason, distracţia avea să dispară cu totul. Urma să fie la fel ca vara trecută, înainte să-l cunoască pe Jason, cînd îşi aştepta prietenii să revină la el.
Aşteptarea, totuşi, era mult mai uşoară pentru un adult decît pentru un puşti de nouă ani şi, tot aşteptînd, Randy începuse să-şi treacă timpul vîrîndu-se în potlogării. Se pusese pe şterpelit lucruri din magazinul de mărunţişuri. Nimic deosebit, doar cîteva obiecte de nimic.
Dar într-o bună zi domnul Higgins, proprietarul prăvăliei, îl prinsese.
Randy nu avea să uite niciodată ziua aceea. Aproape că ieşise din magazin, cînd îşi simţise braţul apucat de cineva şi, privind în urmă, îl văzuse pe domnul Higgins care, uitîndu-se furios la el, îi ceruse să-şi golească buzunarele.
Jucărioara nu avea ataşată o etichetă cu preţul, însă Randy nici măcar nu încercase să pretindă că era nevinovat. Palid la faţă şi cu ochii năpădiţi de lacrimi, îşi ceruse iertare bîlbîindu-se şi promisese că nu avea să mai facă niciodată.
Însă domnul Higgins nu lăsase lucrurile să se oprească la atît. Sunase la secţia de poliţie din Eastbury şi explicase că, deşi nu dorea să depună o plîngere, se gîndise că n-ar fi fost rău ca cineva să bage frica de Dumnezeu în Randy Corliss.
― O sperietură bună, îl auzise Randy spunînd în receptor. Asta o să-l facă să se îndrepte.
Randy fusese luat la secţia de poliţie, i se arătase o celulă şi i se spusese că exista posibilitatea să-şi petreacă noaptea acolo. Apoi îl fotografiaserâ şi îi luaseră amprentele digitale, avertizîndu-l că, dacă avea să mai încerce vreodată să fure ceva, avea să fie trimis la închisoare.
Cînd îi dăduseră drumul, Randy tremura tot. În noaptea ceea începuse să se gîndească să fugă de acasă.
Nimeni nu-l plăcea, iar mama lui părea să nu aibă niciodată timp pentru el. Ajunsese la concluzia că singurul om căruia îi păsa de el era tatăl său. Îl sunase şi se rugase de el să vină să-l ia, însă Jim Corliss îi răspunsese că încă nu putea. Apoi o ceruse pe mama lui la telefon, iar Randy o ascultase certîndu-se cu celălat părinte al lui, spunîndu-i că nu-l va lăsa niciodată să plece şi că ar fi fost mai bine dacă tatăl lui nu ar mai fi încercat să-l ia. La sfîrşit, după ce se terminase cearta, vorbise din nou cu tatăl său.
― Voi vedea ce pot face, promisese Jack. Însă există legi, Randy, şi dacă vin pur şi simplu să te iau, înseamnă că le încalc. Poţi să înţelegi asta?
Randy încercase, însă nu reuşise. Singurul lucru pe care ajunsese să-l înţeleagă era că ura oraşul Eastbury, că o ura pe mama sa, că-i ura pe prietenii care acum nu-i mai erau prieteni şi că voia să se ducă să stea cu tatăl său. Pe urmă îi venise ideea. Poate că tatăl lui nu putea să vină să-l ia, dar ce ar fi fost dacă s-ar fi dus el la taică-său?
La două zile după acea se hotărî. Cînd fu sigur că mama sa adormise, se îmbrăcă şi se furişă afară din casă. Ştia unde locuia tatăl lui ― era o distanţă de numai şapte kilometri, dacă nu o luai pe drum. Iar pădurile îi erau cunoscute; toată viaţa hoinărise prin ele. Se gîndi că i-ar fi trebuit o oră sau două să ajungă acasă la tatăl său.
Însă nu se gîndise la cît de diferit arăta pădurea pe timpul nopţii. O vreme merse cu viteză înainte, luminîndu-şi drumul cu o lanternă pe care o luase din bucătărie, dintr-un sertar, bucurîndu-se de această aventură. Însă cînd poteca se bifurcă, începu să se simtă dezorientat.
La lumina zilei ar fi fost uşor. Toate i-ar fi fost cunoscute ― copacii, bolovanii, torentul ce-şi tăia drumul şerpuit printre arbori, îndreptîndu-se către Langston, unde locuia tatăl său. Prin întuneric însă, cu umbrele care dansau peste tot, nu mai era sigur încotro s-o apuce. În cele din urmă se decise şi îşi spuse că totul eră în regulă, cu toate că nici el n-o credea.
Puţin mai tîrziu, ajunse la o nouă bifurcaţie a potecii. De data aceasta nu mai avea nici cea mai vagă idee asupra drumului cel bun. Rămase pe loc o vreme îndelungată, ascultînd zgomotele nopţii ― păsările murmurînd în somn, foşnetul ratonilor ce păşteau tufişurile mărunte ― şi ajunse pînă la urmă la concluzia că, probabil, mersul prin pădure nu era chiar cea mai bună idee. Se întoarse şi o porni înapoi spre o nouă bifurcaţie a potecii. De data asta Randy începu să se sperie. Nu-şi amintea deloc de această ramificare. Chiar trecuse pe acolo mai înainte?
Sunetele din jurul său deveniră dintr-o dată prevestitoare de rău. Exista oare ceva în întuneric, dincolo de bătaia lanternei, care îl urmărea?
Se răsuci, măturînd copacii cu fasciculul lanternei, şi nişte fulgerări de lumină ajunseră înapoi la el.
Existau nişte ochi în noapte ― ochi galbeni, strălucitori ― iar acum Randy fu cuprins de spaimă. Începu să alerge de-a lungul cărăruii, fără să se mai gîndească încotro se îndrepta sau pe care potecă se afla. Tot ce îşi dorea era să iasă din pădure.
Iar atunci, chiar în faţă, zări o lumină mişcîndu-se prin întuneric. Apoi alta, şi încă una. Se repezi în direcţia luminiţelor, însă acestea dispărură.
Le revăzu, strălucind prin copaci, apoi dispărură din nou.
Se opri puţin, dîndu-şi în sfîrşit seama ce se întîmpla. Se afla la marginea pădurii, lîngă drum. Dar care anume? Nu avea idee.
Rămase o vreme pe loc, întrebîndu-se ce trebuia să facă în continuare. Voia într-adevăr să se ducă acasă, însă nu era sigur în care parte era casa. Încercă să-şi amintească ce drumuri treceau pe lîngă pădure, dar nu reuşi. În cele din urmă, pe măsură ce noaptea devenea tot mai rece, ajunse la concluzia că trebuia să facă ceva. Ieşi dintre copaci şi începu să meargă de-a lungul şoselei, strîngînd lanterna în mîna dreaptă.
Un autoturism trase lîngă el. Era o maşină a poliţiei din Eastbury.
― Te duci undeva, băiete? îl întrebă poliţistul.
― A-acasă, se bîlbîi Randy.
― În Eastbury?
― Îhî.
― Păi, ai luat-o în cealaltă parte.
Poliţistul se aplecă şi deschise portiera.
― Hopa sus!
Îngrozit, cu imagini ale celulei dansîndu-i prin cap, Randy se supuse.
― Mă arestaţi? întrebă el cu o voce pe atît de firavă pe cît se simţea de mic.
Poliţistul îi aruncă o privire, cu un zîmbet vag jucîndu-i în colţul gurii.
― Eşti bandit profesionist?
― Eu?
Randy făcu ochii mari. Apoi negă din cap.
― V-voiam să-i fac o vizită tatălui meu.
― Parcă ziceai că te duci acasă.
Randy se foi în scaun.
― Păi... casa tatălui meu e acasă. Nu-i aşa?
― Nu şi dacă stai la mama ta. Ai fugit de acasă?
Randy se uită posac pe fereastră, fiind sigur că urma să fie dus la închisoare.
― A-aşa ceva.
― Chiar atît de rău stau lucrurile?
Randy se uită la poliţistul care îi zîmbea. Era oare posibil să nu fi fost supărat pe el? Răspunse la întrebare dînd din cap.
Atunci omul legii se încruntă către el, însă dintr-o dată lui Randy nu-i mai fu frică, iar cînd bărbatul îi vorbi, temerile lui se risipiră cu totul.
― Sînt sergentul Bronski, spuse poliţistul. Vrei să-ţi iau o cola şi să mai stăm de vorbă?
― Unde? întrebă Randy.
― Ştiu eu un locşor.
Bronski întoarse maşina de patrulare şi o porni înapoi spre Eastbury.
― Vrei să-i dau un telefon mamei tale?
― Nu!
― Dar lui tati?
― Puteţi să-l sunaţi?
― Sigur.
Bronski trase lîngă un bistrou non-stop şi îl conduse pe Randy înăuntru. Comandă o cola pentru Randy şi o ceaşcă de cafea pentru el. Încetul cu încetul povestea ieşi la lumină, sfîrşind cu cearta pe care cei doi soţi Corliss o avuseseră la telefon. Cînd Randy îşi termină relatarea, poliţistul se uită drept în ochii lui.
― Cred că ar fi mai bine s-o sunăm pe mama ta, Randy.
― De ce?
― Pentru că ea este cea la care stai. Dacă îl sunăm pe tatăl tău, va trebui să ia legătura cu ea, iar mama ta s-ar putea să creadă că el a pus totul la cale. Şi atunci s-ar putea să nu te mai lase niciodată să-l vezi. Înţelegi?
― Cred... cred că da, spuse Randy nesigur.
Telefonul fu dat, iar apoi Bronski îl duse acasă şi îl încredinţă mamei lui.
Mama se înfurie pe el, îi spuse că avea şi aşa destule griji doar pentru faptul că se străduia să-l crească şi că nu avea chef să fie neliniştită din cauză că el fugea de acasă. În cele din urmă îl trimise din nou lă culcare, dar Randy râmase treaz toată noaptea, întrebîndu-se ce avea de făcut mai departe.
Iar din noaptea aceea continuă să se întrebe în permanenţă ce avea de făcut. Îşi implorase tatăl să-l ia de acolo, însă acesta, fără să spună vreodată "nu", dar şi fără să accepte în mod limpede, îl rugase să mai aştepte, căci lucrurile o vor lua pe calea cea bună.
Dar trecuseră luni de zile şi nu intervenise cine ştie ce schimbare.
Îl cunoscuse în cele din urmă pe Jason, însă mama lui tot nu avea timp pentru el. Iar de fiecare dată cînd încerca să se dea pe lîngă tatăl său, acesta îi spunea să mai aştepte, întrucît problema era "în curs de rezolvare". Acum primăvara era în toi şi curînd avea să vina vara. Oare avea sa fie din nou o vara petrecută de unul singur, rătăcind prin păduri şi dînd tîrcoale, căutînd ceva de făcut? Probabil că aşa urma să fie. Dacă se întîmplase ceva cu sora lui Jason, probabil că prietenului său nu i se vă mai permite să se joace cu el. Iarăşi avea să rămînă de unul singur.
Se auzi sunetul unui claxon, care îl scoase pe Randy din visare şi îl făcu să-şi dea seama că nu mai era nimeni în jurul lui pe stradă. Se uită la ceasul de mînă, pe care i-l dăruise tatăl său în ziua în care împlinise nouă ani. Era aproape opt şi jumătate. Dacă nu se grăbea, avea să întîrzie la şcoală. Apoi auzi o voce care striga după el:
― Randy! Randy Corliss!
Un autoturism albastru, o maşină pe care nu o cunoştea, staţiona lîngă bordura trotuarului. La volan se afla o femeie care îi zîmbea. Băiatul se apropie ezitant de automobil, strîngînd în mîini gentuţă cu mîncare.
― Bună, Randy, spuse femeia.
― Cine sînteţi? întrebă Randy, rămînînd lă o oarecare distanţă de maşină, căci îşi amintise sfatul mamei sale de a nu intra în vorbă cu străinii.
― Numele meu este Bowen. Louise Bowen. Am venit să te iau.
― Să mă luaţi? întrebă Randy. De ce?
― Pentru tatăl tău, răspunse femeia.
Inima lui Randy începu să bată rapid. Tatăl lui? Tatăl lui o trimisese pe femeia asta? Chiar avea să se întîmple, în sfîrşit?
― M-a pus să te iau de acasă, o mai auzi spunînd pe femeie, dar am ajuns prea tîrziu. Îmi cer scuze.
― Nu-i nimic, spuse Randy, apropiindu-se de maşină. Şi mă veţi duce acasă la tata?
Femeia se întinse şi deschise uşa din dreapta.
― În scurt timp, promise ea. Urcă.
Randy ştia că nu ar fi trebuit să se urce în maşina aceea, ştia că ar fi trebuit să făcâ stînga-mprejur, să fugă sprea cea mai apropiată casă şi să ceară ajutor. Se mai întîmplaseră astfel de lucruri ― străini care se ofereau să te ducă în maşina lor ― despre care mama lui îi tot spusese încă de cînd era mic.
De data asta era altceva. Era vorba despre o prietenă a tatălui său. Aşa trebuia să fie, pentru că părea să ştie totul despre planurile sale de a se duce să stea cu tatăl lui şi despre intenţia tatălui de a-l lua de la mama lui. În afară de asta, mama lui îl avertizase întotdeauna în legătură cu bărbaţii şi niciodată cu femeile. Se uită încă o dată la ea. Ochii căprui ai femeii clipiră ştrengăreşte, iar zîmbetul ei îl făcu să se simtă de parcă ar fi avut cine ştie ce aventură de împărtăşit cu el. Se hotărî, intră în maşină şi trase uşa după el. Autoturismul porni, îndepărtîndu-se de trotuar.
― Unde mergem? întrebă Randy.
Louise Bowen îl cercetă cu privirea pe băiatul ce aştepta cuminte în scaunul de alături. Era din toate punctele de vedere la fel de simpatic şi atrăgător cum i se păruse în pozele ce i se arătaseră: ochii aproape verzi, părul negru şi ondulat, încadrîndu-i faţa rebelă, nasul cîrn. Trupul îi era bine legat şi, deşi era o persoană străină, nu părea să-i fie cîtuşi de puţin frică de ea. Instinctiv, lui Louise îi plăcu de Randy Corliss.
― Mergem la noua ta şcoală.
Randy se încruntă. O şcoală nouă? Dacă mergeau la o altă şcoală, de ce nu-l ducea chiar tatăl său acolo? Femeia păru că îl auzise, cu toate că nu spusese nimic cu voce tare.
― Îţi vei vedea tatăl foarte curînd. Dar cîteva zile, pînă cînd va reuşi să rezolve problemele cu mama ta, vei rămîne la şcoală. O să-ţi placă acolo, promise ea. Este o şcoală specială, numai pentru băieţei aşa ca tine, şi-ţi vei face o mulţime de prieteni noi. Nu ţi se pare incitant?
Randy aproabă nesigur din cap, nemaiştiind dacă făcuse bine suindu-se în maşină. Totuşi, gîndindu-se mai bine, lucrurile se legau. Tatăl lui îi spusese că urmau să fie o mulţime de probleme cînd va veni timpul să plece de la mama lui. Şi tot el îi spusese că avea să meargă la o altă şcoală. Iar astăzi venise momentul.
Randy se aşeză ca lumea în scaun şi se uită pe fereastră. Ieşeau din Eastbury pe drumul ce ducea la Langston. Acolo locuia tatăl lui, deci totul era în regulă.
Atîta doar că nu se simţea tocmai bine. În adîncul sufletului, Randy avea sentimentul straniu că se petrecea ceva foarte rău.

CAPITOLUL 4

Nu fusese una dintre cele mai bune zile ale lui Lucy Corliss. Îşi petrecuse întreaga dimineaţă făcînd calculele de preţ aproximativ ale noilor spaţii de intrare pe piaţă. Case pe care le considera ca valorînd mai puţin chiar şi decît terenul pe care erau construite erau cotate la preţuri ce urcau binişor peste suta de mii de dolari. La preţurile acelea şi la ratele cerute pe credit, nu vedea cum ar mai fi putut cineva să fie în stare să cumpere. Asta însemna că, implicit, comisioanele ei aveau să dispară. În timp ce se prefăcea interesată de case, începuse în secret să-şi revizuiască propria situaţie financiară, făcîndu-şi planuri în legătură cu ceea ce urma să taie din cheltuieli. Deocamdată situaţia nu era chiar atît de gravă ― avea trei termene de încheiere a unor contracte în următoarele cîteva luni, iar comisioanele respective, dacă era precaută, puteau să-i ajungă timp de un an. Dar după aceea?
În timpul prînzului discută această problemă cu Bob Owen, care era nu numai patronul, ci şi prietenul ei. Îl cunoştea pe Bob din copilărie şi o ajutase în multe situaţii.
Cînd căsătoria ei începuse să şchiopăteze, Bob îi stătuse alături, ascultîndu-i necazurile cu ataşament şi în cele din urmă spunîndu-i că la un moment dat va trebui să înceteze să plîngă şi să treacă la acţiune. Cînd venise în fine şi ruptura, tot la Bob se dusese să ceară sfatul.
Problema avea, la vremea respectivă, două aspecte. Lucy rămăsese gravidă, iar soţul o părăsise. De fapt, recunoscuse ea în faţa lui Bob, Jim Corliss o părăsise tocmai pentru că rămăsese gravidă, acuzînd-o că încerca să îl lege de ea printr-un copil.
― Asta voiai? o întrebase Bob.
Lucy avusese nevoie de mult timp ca să reuşească să dea un răspuns. Pînă la urmă recunoscuse că, probabil, în subconştient, asta dorise. Probabil că se gîndise că responsabilităţile de părinte îl vor face pe Jim să se potolească, îl vor face să-şi dea seama că în viaţă exista şi altceva decît maşini de viteză şi visuri despre bani cîştigaţi uşor.
Bob ― Bob cel realist ― o sfătuise să înainteze acţiunea de divorţ şi să se pregătească să-şi ia o slujbă. Tot a lui fusese ideea de a o învăţa să facă afaceri imobiliare în perioada sarcinii, aşa încît, după ce copilul avea să se nască, să aibă o posibilitate de a-şi cîştiga existenţa. Timp de nouă ani se descurcase lucrînd la firma lui Bob şi se dovedise a fi bună în meseria ei. La început angajase o femeie care să vină să aibă grijă de Randy, dar anul trecut ajunsese la concluzia că Randy era destul de mare ca să stea singur acasă cele două ore, între terminarea şcolii şi venirea ei de la serviciu. Margaret Willis, vecina de alături, acceptase să mai arunce un ochi. Pînă acum lucrurile merseseră bine. Atîta doar că astăzi avea un vag sentiment de disconfort.
― Care-i problema cu iubita mea? o întrebă Bob, împingînd deoparte meniul şi hotărîndu-se să comande doar o salată.
Se uită cu invidie la Lucy care, deşi devora prânzuri şi cine enorme, nu punea pe ea nici un gram.
― Iubita ta ― şi nu cred că soţiei tale i-ar plăcea să te audă spunîndu-mi aşa, chiar dacă ştie că nu este adevărat ― se simte îngrijorată astăzi, replică Lucy.
Puse şi ea deoparte meniul.
― Ai ceva anume sau aşa, în general?
― Mă rog, afacerile nu-mi ajută nici ele prea mult. Nu văd cine va veni să cumpere dărăpănăturile acelea supraevaluate pe care le-am văzut azi-dimineaţă.
― Va veni cineva, spuse Bob satisfăcut. Oamenii trebuie să-şi cumpere case. Trebuie să ne gîndim numai la nişte moduri noi de a-i finanţa.
― Dar casele alea nu merită, se plînse Lucy.
Acum Bob se încruntă, sprîncenele lui stufoase strîngîndu-se în jurul punţii nasului.
― Cu o astfel de atitudine sigur că nu vei reuşi să vinzi nici una dintre ele.
Lucy zîmbi vag şi dădu la o parte din faţa ochilor o şuviţă din parul ei blond alburiu.
― Nici nu sînt sigură că vreau asta. În ultima vreme, de fiecare dată cînd vînd o casă, am sentimentul că îl fac pe proprietar un fel de ucenic-servitor pentru următorii treizeci de ani.
― Atunci poate că ar fi mai bine să-ţi găseşti altceva de făcut.
― Las-o baltă. În afară de asta, nu afacerile mă frămîntă cu adevărat... ci Randy.
― Randy? S-a întîmplat ceva cu el?
― Nimic nou. Atîta doar că arată foarte nefericit. Nu pare să mai aibă prea mulţi prieteni, nu-i place nici la şcoală, nici acasă, pe mine mă urăşte şi asta e valabil şi pentru restul. Uneori mă gîndesc că poate ar fi mai bine să-l las pe Jim să-l ia la el, măcar pentru o vreme. Atîta doar că nu am încredere în el.
― Nici măcar nu-l mai cunoşti, rosti Bob.
Existau momente cînd Lucy îl bănuia pe Bob că încerca să o facă să se împace cu Jim. În ultima vreme i se păruse că o împingea să se vadă cu fostul ei soţ mai des decît ar fi fost necesar. Pînă acum reuşise să-i reziste.
― Nu te-ai gîndit că este posibil să se fi schimbat? o întrebă Bob. Au trecut zece ani. Oamenii se maturizează.
― Chiar şi Jim Corliss? făcu Lucy în batjocură. Ştii prin cîte slujbe a trecut de cînd m-a părăsit? Şapte! Şapte slujbe în nouă ani, Bob. Tu numeşti asta maturitate?
― Dar una singură în ultimii patru ani, Lucy. Şi se poartă bine cu Randy.
― Pe care în primul rînd că nu şi l-a dorit niciodată, ripostă Lucy cu amărăciune în voce. Pentru Jim, Randy nu reprezintă mai mult decît un hobby, ceva cu care să-şi omoare timpul, cu care se poate destinde din cînd în cînd, la cîte un sfîrşit de săptămînă. Dar să-l aibă tot timpul? Haida-de, Bob, ştii prea bine că Jim mi l-ar trimite înapoi într-o săptămînă. Şi cu ce s-ar alege Randy din asta? Este deja suficient de abătut ― dacă s-ar vedea respins de tatăl său, asta l-ar putea distruge. N-o să fac aşa ceva.
Se întrebă dacă ar fi trebuit să-i comunice lui Bob că Jim spusese ceva despre posibilitatea de a se adresa justiţiei pentru Randy, dar se hotărî să nu o facă. Bob ― Bob cel realist ― i-ar fi sugerat doar că nu ar fi fost bine pentru nici unul dintre ei să se ajungă la o confruntare în tribunal pentru Randy şi că probabil ar fi trebuit să se gîndească măcar la posibilitatea împărţirii băiatului între ea şi Jim. Iar asta, Lucy îşi dădu seama, era ceva pentru care nu se simţea pregătită.
― Îmi pare rău, spuse ea cînd sosi mîncarea. Nu ştiu cum de ajung întotdeauna să plîng pe umărul tău. Hai să discutăm despre altceva, bine? De pildă, cînd ai putea să vii cu Elaine pe la mine, pentru faimoasele mele fripturi? Vremea începe să se îndrepte şi-mi vine cheful de nişte grătare. Ce zici de sfîrşitul ăsta de săptămînă?
Şi astfel după-amiaza se scurse, iar Lucy se ţinu departe de problemele pe care le avea. Sau, mai exact, se strădui să se ţină departe de ele. Însă pe la ora cinci, cînd plecă de la birou, Randy se contura din nou în prim-planul gîndurilor ei.
Cînd intră pe aleea căsuţei pe care o cumpărase cu cinci ani în urmă, sentimentul ei de disconfort se amplifică. În mod obişnuit Randy se afla acolo, stînd la fereastra camerei de zi şi uitîndu-se după ea.
Intră şi strigă după el. Nici un răspuns. Străbătu repede întreaga casă, dar nu era nici urmă de Randy. Camera lui era aşă cum o lăsase dimineaţă, iar hainele de şcoală, pe care de obicei le lăsa într-un morman pe podea, erau acum de negasit. Lămurită că Randy nu era înăuntru, se duse la casa de alături, ca să se intereseze la Margaret Willis.
― Dar de ce nu mi-ai dat telefon? întreba Lucy cînd văduva, o femeie ceva mai în vîrstă, îi spuse că Randy nu fusese văzut sub nici un chip în după-amiaza aceea.
Braţele doamnei Willis se agitară cu nervozitate.
― Păi, pur şi simplu mi-am închipuit că s-a dus să se joace cu prietenii, spuse ea, iar apoi roşi puternic, dîndu-şi seama de greşeala făcută.
Chiar şi în zilele în care Randy nu venea acasă, ajungea mereu cu mult înainte de ora la care era aşteptată mama lui. Astăzi însă după-amiaza trecuse fără ca Randy să apară.
Bărbia largă a lui Margaret Willis începu să tremure.
― Vai, dragă, am făcut o greşeală îngrozitoare, nu-i aşa? Doar nu crezi că i s-a întîmplat ceva? Ei, nu e nici cinci şi jumătate. Ce-ar fi să-ţi fac un ceai?
Încercă să o tragă pe Lucy în casă, însă aceasta se eschivă.
― Nu, nu, mulţumesc, doamnă Willis. Mai bine încerc să aflu ce s-a întîmplat cu el.
Lucy se strădui să-şi păstreze vocea calmă, însă ochii ei lăsau să se vadă ce începuse să o cuprindă. Margaret Willis se întinse şi o prinse de mînă.
― Ei bine, ce putea să i se întîmple? întrebă ea cu blîndeţe. Aici nu sîntem în Boston, dragă. Ce mai, în Eastbury nu se întîmplă niciodată nimic, ştii doar. Uite cum facem... pregătesc nişte ceai şi ţi-l aduc acasă.
Ceai, îşi zise Lucy. Oare de ce atîta amar de lume de pe pămîntul acesta consideră că o ceşcuţa de ceai poate rezolva orice? Era însă prea abătută ca să se mai certe pe această temă.
― În regulă, acceptă ea. Las uşa din faţă deschisă.
Coborî în grabă treptele din faţa intrării doamnei Willis şi o luă pe scurtătură, traversînd gazonul ce despărţea imensa reşedinţă Willis de propria ei casă. Ajunsă înăuntru, liniştea de acolo o împinse inexplicabil de aproape de limita panicii. Se duse la bucătărie şi îşi impuse să se aşeze la masa pe care erau încă împrăştiate resturile micului dejun. Îşi reprimă în mod conştient panica, spunîndu-şi că Margaret Willis avea neîndoielnic dreptate, că Randy era bine şi avea să apară dintr-o clipă în alta. Grijile pe care şi le făcea erau prosteşti; exagera într-o situaţie destul de comună. Se întîmpla des ca băieţii de vîrsta lui să dispară, fără să spună cuiva unde se duceau.
Intuiţia îi spunea însă invers. Se duse la telefon şi începu să se uite prin agendă, în căutarea acelor oameni ai căror copii fuseseră cîndva prietenii lui Randy. Era la a treia convorbire cînd Margaret Willis apăru în uşa din spate, aducînd cu ea un ibric de ceai aburind. Lucy întinse firul telefonului şi ajunse la clanţă, iritată de faptul că femeia nu folosise uşa din faţă. Însă în Eastbury vecinii foloseau întotdeauna uşa din dos, cu excepţia ei. Intrînd în bucătărie, doamna Willis se uită întrebător la Lucy, care ridică din umeri, apoi începu să vorbească, pentru că Emily Harris tocmai revenise pe fir.
― Geordie zice că Randy nu a fost astăzi la şcoala, Lucy.
― Nu a ajuns deloc? întrebă Lucy cu vocea dogită.
― Aşa zice Geordie, răspunse doamna Harris. Şi el trebuie să ştie ― doar sînt în aceeaşi clasă.
― În-înţeleg, făcu Lucy.
Urmă o pauza în care fiecare dintre cele două femei se întrebă ce să spună mai departe. Emily Harris fu cea care rupse în cele din urmă tăcerea:
― Lucy, ai vorbit cu Sally Montgomery?
Lucy mormăi pentru ea însăşi. Sally Montgomery era prima pe care ar fi trebuit să o sune. Oriunde s-ar fi aflat, Randy trebuia să fie împreună cu Jason.
― Of, Doamne, Emily, mă simt ca o proasta, spuse ea.
― E tragic, o auzi zicînd pe Emily Harris. Vreau să spun, ce poţi să mai faci cînd ţi se întîmplă aşa ceva?
Lucy simţi că i se strîngea stomacul.
― Despre ce vorbeşti? întreba ea. Ce s-a întîmplat?
Urmă o nouă tăcere, iar cînd Emily vorbi în cele din urma din nou, vocea îi scăzu pînă lă un nivel conspirativ, ce anunţa acel gen de veşti proaste dupâ care ea era înnebunită.
― Vrei să spui că n-ai auzit? Fetiţa lor a murit azi-noapte. Se zice c-a fost o moarte în leagăn...
Lăsă cuvintele să plutească, indicînd astfel cu claritate convingerea ei că povestea nu se reducea numai la atît. Apoi vocea ei căpătă din nou strălucire, iar Lucy realiză dintr-o dată de ce nu-i plăcuse niciodată cu adevărat Emily Harris.
― Dar sînt sigură că nu s-a întîmplat nimic râu, continuă Emily. Jason n-a fost astăzi la şcoală, bineînţeles, iar Randy probabil că s-a hotărît să tragă chiulul împreună cu el. Geordie a făcut asta de mai multe ori, minţi ea. Toţi băieţii o fac, mai ales primăvara. Pun pariu că o să ajungă acasă la timp pentru cină.
― Aşa cred, făcu Lucy fără convingere.
Ajunse la concluzia că se cam săturase de Emily Harris.
― Mulţumesc, Emily. Iartă-mă că te-am deranjat.
― Nici un deranj, răspunse Emily. Anunţă-mă şi pe mine cînd îl găseşti, bine? Altfel voi fi îngrijorată.
Sigur că vei fi, îşi zise Lucy nervoasă. Şi, tot aşa, vei sta toată noaptea pe telefon, răspîndind ultimele veşti. Puse receptorul în furcă, iar apoi sorbi din ceaiul pe care Margaret Willis îl pusese în faţa ei şi îi spuse femeii ceea ce tocmai auzise.
― Vai, dragă, murmură Margaret. Păi, cred că ar fi foarte bine să o suni pe doamna Montgomery, nu-i aşa?
― Nu ştiu, răspunse Lucy abătută. Of, îmi dau seama că asta ar trebui să fac, dar la ce bun? Imposibil ca Randy să fie acolo, în orice caz, nu astăzi. Şi ce să-i spun? Să-i spun că-mi pare rău că fiica ei a murit, dar dacă nu i s-a întîmplat cumva să-l vadă pe băiatul meu? Margaret, nu pot! Pur şi simplu nu pot!
― Atunci o voi face eu, zise Margaret, întinzîndu-se spre cartea de telefon.
Însă înainte să găsească numărul familiei Montgomery, Lucy izbi dintr-o dată cu pumnul în masă.
― Taică-său! exclamă ea. La dracu', asta s-a întîmplat. Jim l-a luat pe Randy.
Ridică din nou receptorul şi începu să formeze numărul furioasă; ochii ei, care ceva mai devreme erau plini de îngrijorare, străluceau acum de mînie.
― Nenorocitul ăsta, scrîşni ea printre dinţii încleştaţi, în timp ce asculta telefonul fostului ei soţ, ce suna într-un mod ciudat, imposibil, aşa cum se întîmpla numai atunci cînd nu răspundea nimeni.
În cele din urmă apăsă în furcă pentru a întrerupe legătura şi acţionă butonul care forma automat numărul poliţiei, aflat în memoria telefonului.
― Vreau să reclam o răpire, spuse ea cu o voce plată.
La zece minute după aceea se cufundă în fotoliu şi închise obosită ochii. Putea să simtă curiozitatea arzătoare a lui Margaret Willis radiind în bucătărie. Deşi ştia că toţi vecinii aveau să afle povestea încă din seară aceasta, trebuia să vorbească.
― Au spus că nu pot să facă nimic, începu cu o voce care reflecta frustrarea pe care o resimţea. Au spus că nu pot nici măcar să-l treacă la dispăruţi deocamdată şi că, dacă l-a luat tatăl lui, asta este o problema civila şi-ar trebui să mă adresez unui avocat, nu poliţiei.
― Şi atunci ce-ar trebui să faci?
― Să aştept. Mi-au spus să aştept şi să încerc să iau legătura cu Jim. Pe urmă, dacă Randy nu se întoarce pînă dimineaţă şi nu reuşesc să iau legătura cu Jim, să sun din nou la ei.
Clătină neputincioasă din cap.
― Cum aş putea să făc asta, Margaret? Cum aş putea să stau aici pur şi simplu şi să aştept?
― O vom face împreună, spuse Margaret Willis cu hotărîre, ridicîndu-se şi începînd să strîngă de pe masă resturile de la micul dejun. O să facem curăţenie în bucătărie şi o să pregătim cină, iar pe urmă o să începem să facem curăţenie în toată casa.
― Dar e curat... începu Lucy să protesteze, însă femeia mai vîrstnică ridică spre ea un deget, cu blîndeţe.
― Atunci va fi şi mai curat. Nu este niciodată prea curat, iar eu am observat că întotdeauna trebăluitul prin casă face să treacă timpul mai repede. Aşa că, dacă va fi nevoie, o să facem curăţenie toată noaptea.
Apoi zîmbi cu afecţiune.
― Dar pun pariu că n-o să trebuiască să facem asta, adăugă ea. Pot să garantez că ştrengarul o să-şi facă apariţia într-o oră sau două, obosit, înfometat şi murdar. Şi atunci o să-i dam să mănînce şi o să-l trimitem la culcare. Ce părere ai?
Lucy avea o părere foarte proastă, însă ştia că nu putea să nu cedeze cînd era vorba despre Margaret Willis. Avea de ales între asta şi a rămîne singură, uitîndu-se la ceasul care socotea minutele fără de sfîrşit, în timp ce închipuirile cele mai improbabile s-ar fi transformat în realităţi înfricoşătoare, în sferele îndepărtate ale imaginaţiei ei. Ştia că şi-ar fi ieşit din minţi de grijă dacă ar fi trebuit să aştepte singură. Mai bine să-şi umple timpul şi goliciunea din suflet cu voioşia implacabilă a lui Margaret, decît să încerce să dea piept cu isteria care dospea în interiorul ei. Îmbufnată, începu să robotească prin casă.

Era aproape miezul nopţii şi casa nu mai avea nici o pată, cînd Jim Corliss răspunse în sfîrşit la telefon.
― Jim? Sînt Lucy. Îl vreau înapoi, mă auzi? Vreau să mi-l aduci înapoi chiar acum, sau îmi sun avocatul.
Jim Corliss îşi dădu seama după isteria din vocea ei că ceva nu era în regulă. Nu îl suna niciodată, decît pentru a o ajuta cu cheltuielile, sau pentru a se certa cu el în legătură cu Randy. Dintr-o dată îl cuprinse îngrijorarea. Credea oare că Randy se afla la el? Dar era programat să-şi vadă fiul abia peste o săptămînă.
― Vorbeşti cumva despre Randy? întrebă el precaut.
― Bineînţeles că despre Randy vorbesc, explodă Lucy. Despre cine altcineva? Cum îndrăzneşti?
― Cum îndrăznesc ce? Randy nu este acasă?
Urmă o tăcere, iar apoi Lucy, cu vocea cedînd dintr-o dată, spuse:
― Nu e la tine? Nu l-ai luat tu azi-dimineaţă?
― Of, Dumnezeule, făcu Jim, cu inima bătîndu-i cu putere cînd realiză semnificaţia celor spuse de fosta lui soţie. Lucy, ce s-a întîmplat? Spune-mi, ce s-a întîmplat?
― A plecat, Jim.
― Cum adică, a plecat? Unde a plecat?
― N-nu ştiu, se bîlbîi Lucy, mînia ei risipindu-se doar pentru a fi înlocuită de aceeaşi îngrijorare pe care o simţise mai devreme.
Îi explică ce se întîmplase în după-amiaza aceea.
― A-am crezut că tu l-ai luat, termină ea. Ştiu cît de mult voia să-l iei de la mine. Am crezut că i-ai îndeplinit dorinţa.
― Nici vorbă, Lucy. Nu ţi-aş face aşa ceva.
― Chiar aşa? întrebă Lucy, cu vocea brăzdată de neîncredere. Mă întreb...
― O iau într-acolo, făcu Jim deodată. Ajung în douăzeci de minute.
― Nu, protestă Lucy. Te rog, Jim...
― Este şi fiul meu, spuse Jim hotărît.
Puse receptorul în furcă. După cîteva minute porni deja către Eastbury.

Interveni o oarecare stînjeneală cînd Jim şi Lucy Corliss se întîlniră faţă în faţă, în pragul casei în care locuia Lucy, acel gen de tăcere neplăcută ce intervenea între doi oameni care fuseseră cîndva apropiaţi, dar care nu prea mai ştiau ce să-şi spună unul celuilalt. Ani de-a rîndul Lucy făcuse tot ce-i stătuse în putinţă ca să-l ocolească pe Jim, cînd venea să-l ia pe Randy, reducîndu-şi conversaţiile la cîteva propoziţii forţate, ce nu conţineau mai mult decît ceea ce ea considera a fi o informaţie absolut necesară. Acum, în timp ce cerceta faţa fostului ei soţ, Lucy avu impresia că anii îşi spuseseră cuvîntul, însă după aceea, observînd că obrazul lui Jim era la fel de neridat ca întotdeauna şi că părul, purtat în claie, îi era la fel de bogat şi de ondulat precum îl ştia ea, conchise că nu vîrsta intervenise la Jim, ci probabil altceva. Cuvîntul care îi veni în minte fu maturitatea, însă se strădui să-l respingă. Dacă Jim se maturizase într-adevăr de-a lungul anilor scurşi, trebuia să descopere mai multe dovezi, nu numai privirea din ochii săi.
― Pot să intru?
Lucy făcu agitată un pas înapoi, se împiedică, iar apoi îşi găsi repede echilibrul.
― Iartă-mă, spuse ea. Bineînţeles.
Ţinu uşa deschisă cît timp Jim se strecură înăuntru, iar doamna Willis, dînd din mîini, bîlbîi o serie de bineţuri şi de scuze, îşi exprimă compasiunea şi îşi luă la revedere. Apoi dispăru, iar între cei doi Corliss se instală o tăcere frămîntată.
Jim privi de jur împrejur micuţa cameră de zi, după care afişă un zîmbet nesigur.
― Ţi-am spus vreodată că îmi place cameră asta? E frumuşică... arată exact ca tine. Drăguţă, călduroasă şi ordonată.
Lucy îi întoarse băţoasă zîmbetul şi se aşeză pe un scaun care, prin felul în care era amplasat în cameră, avea să lase o distanţă între ei. Gîndul că Jim era încă foarte atrăgător îi veni în minte, însă îl dădu cu hotărîre la o parte şi începu să-i povestească ce se întîmplase, terminînd cu temerea că se putea ca Randy să fi fost răpit.
― Dar vara trecută a fugit de acasă, observă Jim.
― Acum este altceva, insistă Lucy. Vara trecută ă fugit de acasă în puterea nopţii, după ce avusese problema aceea cu băiatul familiei Semple. Însă în ultima vreme nu s-a întîmplat nimic ― nu avea nici un motiv să fugă azi-dimineaţă de acasă. Şi aş fi ştiut ― aş fi observat ceva la micul dejun. Dar s-a comportat exact ca de obicei.
Făcu o pauză, iar apoi întîlni ochii lui Jim.
― A fost răpit, Jim. Nu mă întreba cum ştiu, dar sînt sigură că Randy nu a fugit pur şi simplu de acasă. Cineva l-a luat.
Ochii i se îngustară.
― Şi încă nu sînt cu desăvîrşire convinsă că n-ai fost tu.
― Of, Doamne... mormăi Jim.
― Este exact genul de lucruri de care eşti în stare, Jim. Şi mă jur că, dacă l-ai luat şi l-ai ascuns undeva...
― Nu l-am luat, se apără Jim cu vehemenţa. Lucy, nu aş face una ca asta... N-aş... ei bine, pur şi simplu n-aş face-o. Ştii ce? Hai să sunăm din nou lă poliţie. După părerea mea, a lipsit suficient de mult încît să înregistreze măcar o plîngere.
― Mi-au spus că nu pot să facâ nimic înainte de douăzeci şi patru de ore.
― Douăzeci şi patru de ore! explodă Jim. Dumnezeule, doar nu este un adult ― are numai nouă ani! Putea să se rătăcească... sau să fie rănit.
Jim se ridică şi se repezi spre bucătărie. Cîteva clipe mai tîrziu Lucy îl auzi vorbind cu cineva, apoi zbierînd. Vocea îi scăzu din nou şi nu mai reuşi să înţeleagă ce spunea. În cele din urmă reveni lîngă ea.
― Vor trimite pe cineva, zise el.
Dar, pentru că Lucy se uita la el plină de speranţă, trebui să-i relateze ce aflase de la poliţie.
― Vor consemna plîngerea, însă au spus că după toate aparenţele a fugit de acasă.
Se cufundă în tăcere, dar Lucy începu să-l descoasă:
― Asta ce înseamnă?
Jim îi ocoli privirea.
― Nu ştiu sigur. Poate să însemne orice. Puştii sînt... ei bine, încep să fugă de acasă la vîrste din ce în ce mai mici, cu fiecare an care trece. Au spus că, dacă ar fi fost puţin mai mare, probabil că nu l-am mai fi văzut decît dacă ar fi vrut el să ne vadă pe noi.
Lucy se încruntă.
― Şi asta ce mai înseamnă?
― Doar că, atunci cînd este vorba de băieţi mai mici ― mici cu adevărat, ca Randy ― nu prea ştiu ce să facă şi, după o noapte sau două, se predau singuri.
― Şi dacă n-o face? întrebă Lucy încetişor.
― N-nu ştiu sigur. Au zis ceva despre o căutare, dar spuneau că nici căutările astea nu prea dau roade. Dacă s-a întîmplat ceva cu Randy, este posibil mai degrabă ca cineva să... cum să spun, ca cineva să dea de el din întîmplare.
― Vrei să spui, dacă a murit.
Lucy spuse asta cu o voce plată şi ochii reci, iar Jim se trezi că nu era în stare să formuleze alt răspuns decît o aprobare făcută cu o mişcare a capului.
― Dar nu e mort, spuse Lucy moale. Ştiu că n-a murit.
Jim înghiţi în sec. Mai exista o posibilitate de care poliţiştii amintiseră.
― Au zis că se poate să se fi dus la Boston, începu el, însă după aceea lăsă cuvintele să se piardă.
Era mai bine să-i lase pe poliţişti să-i explice ce i se putea întîmpla unui băieţel în Boston.

CAPITOLUL 5

În timp ce Jim şi Lucy Corliss se străduiau să rezolve problema dispariţiei fiului, Steve şi Sally Mongomery încercau să facă faţă problemei pierderii fiicei lor.
De după-amiază şi pînă în noapte, de cînd avuseseră discuţia cu doctorul Malone şi se întorseseră de la spital, Sally fusese ciudat de tăcută. Steve încercase de cîteva ori să-i vorbească, însă părea că nu-l aude.
Steve îşi petrecu mai multe ore împreună cu Jason, chinuindu-se să-i explice ce se întîmplase cu Julie, iar Jason îl ascultă cuminte, curios, cu capul înclinat şi cu sprîncenele strînse într-o încruntare gînditoare. Părea, crezu Steve, că accepta moartea surorii lui la fel de normal ca pe oricare dintre celelalte întîmplări ale copilăriei.
Într-adevăr, nu faptul în sine al morţii lui Julie era cel care îi dădea de gîndit lui Jason, ci cauza acestei morţi. Revenea mereu la aceeaşi întrebare:
― Dar dacă nu avea nimic, de ce a murit?
Ochii băiatului, mai mari şi mai închişi la culoare decît ai mamei lui, priviră în sus către Steve, cerînd cu insistenţă un răspuns pe care tatăl său nu putea să i-l dea. Totuşi, trebuia să mai încerce o dată.
― Nu ştim de ce a murit Julie, repetă el pentru cel puţin a şasea oară. Tot ce ştim este că din cînd în cînd se mai întîmplă astfel de lucruri.
― Dar de ce i s-a întîmplat tocmai lui Julie? Nu a fost cuminte?
― Ba da, a fost o fetiţă foarte cuminte.
Sprîncenele lui Jason se arcuiră, băiatul fiind tot mai dezorientat de acest mister.
― Dar, dacă a fost o fetiţă cuminte, de ce a omorît-o Dumnezeu?
― Nu ştiu, fiule, răspunse Steve, simţind un nod punîndu-i-se dintr-o dată în gît. Pur şi simplu nu ştiu.
― O să mă omoare şi pe mine?
Steve îşi trase fiul mai aproape şi îl strînse în braţe.
― Nu, bineînţeles că nu. Asta nu are nici o legătură cu noi, iar ţie nu are cum să ţi se întîmple ceva.
― De unde ştii? îl provocă Jason, zbătîndu-se ca să scape din îmbrăţişarea tatălui său.
Obosit, Steve se ridică şi începu să aranjeze păturile cu care era învelit Jason.
― Pur şi simplu ştiu, spuse el. Acum vreau să dormi, bine?
― Bine, acceptă Jason.
Apoi ochii săi rătăciră spre colţul îndepărtat al camerei, acolo unde se afla, pus într-o colivie micuţă, un cobai cu blana albă cu pete negre, numit Fred.
― Îl laşi pe Fred să doarmă cu mine la noapte? întrebă Jason.
Steve zîmbi.
― Sigur.
Aduse cuşca şi o aşeză lîngă patul lui Jason. Înăuntru Fred începu să patruleze prin spaţiul strîmt, cercetînd împrejurimile din noua perspectivă. Apoi se încovrigă şi îşi îngropă botul în propria blăniţă.
― Asta vreau să faci şi tu acum, spuse Steve. Să-ţi îngropi năsucul şi să dormi.
Se aplecă, îl sărută pe Jason pe obraz, stinse lumina şi ieşi din cameră.
Cîteva clipe mai tîrziu, în timp ce cobora scările, fu tras de mama soacră în camera ei şi discutară împreună vreme îndelungată. La sfîrşit, Phyllis dădu încetişor din cap.
― Pur şi simplu nu înţeleg, spuse ea. Mi se pare foarte ciudat ca un copil atît de perfect ca Julie să poată... să ce? Să înceteze să mai trăiască? îngrozitor. Îngrozitor! Trebuie să fi existat o cauză, Steve. Trebuie să fi fost ceva.
Dar Steve Montgomery ştia că nu existase nici o cauză, cel puţin nu una pe care medicii să o înţeleagă. Aceasta, începu el să-şi dea seama, era partea cea mai complicată a sindromului infantil al morţii subite: nu aveai pe ce să dai vina, nici un germen, nici vreun virus sau vreo stare anormală ― nimic. Numai faptul unei morţi iraţionale şi un prelungit sentiment al deşertăciunii. Deja începuse să-l roadă, însă nu putea să facă nimic împotrivă-i. Trebuia pur şi simplu să supravieţuiască avîndu-l în interiorul său şi să se străduiască să şi-l alunge din suflet. Chiar dacă asta ar fi însemnat să şi-o scoată din minte şi pe Julie.
"Morţii cu morţii, viii cu viii."
Aceste cuvinte păruseră rezonabile cînd fuseseră rostite de Malone, iar Steve ştia că spuneau un adevăr. Atunci de ce îşi simţea sufletul mort? De ce se simţea ca şi cum ar fi putut fi îngropat mîine împreună cu fiica lui? Nu putea să aibă astfel de sentimente, nu trebuia să-şi permită să aibă astfel de sentimente. Pentru Sally şi Jason trebuia să meargă înainte, trebuia să rămînă în stare de funcţionare. Dar oare va fi în stare să facă pentru ei mai mult decît făcuse pentru fiica lui?
Îşi izgoni acest gînd din minte. Hotărî ca, pe viitor, în conştiinţa sa afectivă, anumite locuri să rămînă închise, încuiate pentru totdeauna şi departe de existenţa conştientă. Ori reuşea asta, ori avea să înnebunească.
Acum stătea cu Sally, oboseala slăbindu-i fiecare fibră a trupului, avînd mintea înceţoşată şi simţindu-se copleşit de durere. Sally îl privea, iar el observă în ochii soţiei sale ceva care îi îngheţă sufletul.
Ochii ei, acei ochi căprui, strălucitori, care îl atrăseseră încă de la început, se schimbaseră. Strălucirea fusese înlocuită cu o intensitate ciudată, ce părea să lumineze din adîncul sufletului ei.
― Nu a murit aşa, pur şi simplu, spuse Sally moale.
Steve vru să-i spună ceva, dar dintr-o dată nu mai era foarte sigur dacă i se adresase lui sau vorbea de una singură.
― Nou-născuţilor nu li se poate întîmpla aşa ceva, continuă Sally. Nu mor pur şi simplu.
Acum ochii lor se întîlniră.
― Trebuie să fi greşit undeva, Steve. Sigur am greşit undeva.
Steve tresări uşor. Nu trecuseră aceleaşi temeri şi prin mintea lui? Însă nu putea să cedeze în faţa lor şi nu putea să o lase nici pe Sally să o facă.
― Nu-i adevărat, Sally. Amîndoi am iubit-o pe Julie. Am făcut tot ce-am putut...
― Oare? întrebă Sally, avînd dintr-o dată amărăciunea în voce. Mă-ntreb şi eu. Mă tot întreb, Steve. Hai să privim adevărul în faţă. Nu ne-am dorit-o pe Julie... nici unul dintre noi nu şi-a dorit-o! Ne hotărîserâm să avem un singur copil, îţi aduci aminte? Numai unul! Şi l-am avut pe Jason. Ceva mai devreme decît plănuiserăm, dar am căzut de acord că este singurul copil pe care ni-l dorim. Dar n-a fost cum am vrut noi, nu-i aşa? Ceva a intervenit şi ne-am trezit cu Julie, deşi nu ne-o doream. Şi a murit.
Steve se holbă la soţia sa, palid la faţă şi cu mîinile tremurînd.
― Ce tot zici acolo, Sally? întrebă el, cu o voce atît de scăzută, încît abia de putea fi auzit. Vrei să spui că noi am omorît-o pe Julie?
Izbucnind deodată în lacrimi, Sally îşi ascunse faţa în palme.
― Nu ştiu, Steve, zise ea hohotind. Nu ştiu ce spun, nici ce gîndesc, nu mai ştiu nimic. Doar că nou-născuţii nu mor fără motiv...
― Dar se întîmplă, o întrerupse Steve. Doctorul Malone zicea că...
― Nu-mi pasă ce zicea doctorul Malone, izbucni Sally. Copiii nu mor fără motiv!
Fugi afară din încăpere. Steve îi ascultă paşii grei, în timp ce urca scările.
Puţin după aceea porni pe urmele ei şi o găsi în pat. Se dezbrăcă în linişte, se strecură în aşternut alături de ea şi stinse veioza. O auzi plîngînd şi se întinse să o ia în braţe.
Pentru prima dată în toţi aceşti ani ai căsătoriei lor, Sally îi respinse îmbrăţişarea.

Jason stătea întins în pat, atent la liniştea din casă, întrebîndu-se cînd vor mai fi toate la fel ca înainte.
Nu-i plăcuse felul în care mama lui plînsese tot timpul. De fapt, pînă aseară nu o văzuse absolut niciodată plîngînd.
La început se speriase observînd-o în camera lui Julie, ţinînd-o pe sora lui în braţe, exact aşa cum făcea întotdeauna, cu excepţia lacrimilor care îi şiroiau pe obraji. De obicei, atunci cînd o lua pe Julie în braţe, rîdea.
Cînd o văzuse, primul gînd fusese că mama sa îşi dăduse seama ce-i făcuse el lui Julie şi că va fi furioasă pe el. Dar nici vorbă de aşa ceva ― plînsese din cauză că Julie murise.
Julie nu era moartă ceva mai devreme, cînd se dusese să se uite la ea.
Doarmea doar.
Ştia că adormise pentru că putea să o audă sforăind uşor, fonfăit, cum făcea şi mama lui cînd era răcită. Aşa că îi ştersese nasul cu un colţ al cearşafului.
Asta nu putea să-i fi făcut vreun rău.
Dar o făcuse să se trezească şi începuse să plîngă.
Şi acela fusese momentul în care îi pusese pledul pe faţă, pentru ca nimeni să nu o audă plîngînd.
Însă nu i-l ţinuse chiar atît de mult încît să o sufoce. Nu putea să fi trecut chiar atît de mult timp; de îndată ce se oprise din plîns îi dăduse pledul la o parte de pe faţă şi îl aşezase din nou în jurul ei, exact aşa cum era atunci cînd venise să o vadă.
Dar oare mai respira?
Încercă să-şi aducă aminte.
Era sigur că mai respira. Parcă o auzea şi acum, prin liniştea din casă, cu toate că murise.
Ascultă cu mare atenţie şi fu sigur că aude, foarte încet, zgomotul unei respiraţii firave.
Apoi îşi aminti: Fred dormea chiar lîngă patul lui.
Se strecură jos din pat şi îngenunche alături de cuşca micului cobai. Sunetele pe care le scotea Fred erau exact la fel cu cele ale lui Mie, după ce încetase să mai plîngă.
Foarte încete, dar existau.
Deschise uşa, iar Fred, auzind zăngănitul uşor, se trezi, deschise ochii şi se holbă la Jason prin întuneric. Jason băgă mîna în cuşcă, prinse cu blîndeţe animalul şi îl luă cu el în aşternut. Curînd, Fred adormi din nou, încovrigat de data aceasta în încheietura braţului lui Jason.
Băiatul ascultă respiraţia cobaiului, convins că auzise aceleaşi sunete şi noaptea trecută, în camera lui Julie, cu foarte puţin timp înainte să plece de acolo. Aşa că nu-i făcuse nimic lui Julie, nimic de-adevăratelea.
Totuşi, mîine sau poimîine avea să discute cu Randy despre asta. Era, realiză el, cam la fel cu ceea ce i se întîmplase lui Randy după ce Billy Semple sărise de pe acoperiş. Cu toate că Randy nu-i făcuse nimic de-adevăratelea lui Billy, pe el căzuse vina că Billy îşi rupsese piciorul.
În timp ce cădea într-un somn agitat, Jason se întrebă dacă avea să se întîmple acelaşi lucru şi cu el, dacă avea să fie învinovăţit de moartea lui Julie.
Poate că data viitoare, cînd Randy va veni pe la el, îi vor face lui Fred acelaşi lucru pe care i-l făcuse lui Julie, să vadă dacă Fred va muri.
Măcar atunci va şti sigur...

CAPITOLUL 6

Randy Corliss scrîşni din dinţi pe sub pătură, evitînd să deschidă ochii în lumina dimineţii. Îi era frig şi, cît fusese noaptea de lungă, somnul îi fusese întrerupt de coşmaruri. Dar acum soarele îi încălzea camera şi ar fi vrut să se lase furat iar de somn, ar fi vrut să uite de singurătatea care îl copleşise în după-amiaza precedentă, cînd realizase că tatăl său nu avea să vină să-l ia, cel puţin nu în ziua aceea.
― Dar totul va fi în regulă, îi explicase domnişoara Bowen. Tatăl tău este foarte ocupat şi deocamdată vrea să ne ocupam noi de tine.
― De ce? întrebase Randy.
De cînd văzuse gardul din jurul Academiei se întrebase de ce îl adusese tatăl său acolo. După părerea lui Randy, nu prea arăta a şcoală. Întîi de toate, nici măcar nu puteai să o vezi de la stradă. Exista doar o alee lungă şi apoi o poartă, fără nici o inscripţie. Iar clădirea nu semăna cu nici una dintre şcolile pe care le ştia el, ci era doar o casă imensă, ce arăta aproape ca un castel, avînd ferestele de la etaj acoperite cu gratii. Văzuse vreo cîţiva băieţi, care păreau să fie cam de aceeaşi vîrstă cu el, dar nu reuşise să intre în vorbă cu ei. În schimb, fusese dus într-un birou unde domnişoara Bowen îi spusese de ce se afla acolo.
― Este o şcoală deosebită, pentru băieţi deosebiţi, îl asigurase ea. Băieţi ca tine, care au probleme în şcolile normale.
― Eu nu am avut nici o problemă, spusese Randy.
― Mă refer la problemele legate de prietenii.
Domnişoara Bowen îi zîmbise şi risipise o părticică din temerile lui Randy.
― Mulţi băieţi de vîrsta ta au astfel de probleme, să ştii. Băieţei care sînt deosebiţi, ca şi tine.
― Eu sînt deosebit?
― Toţi băieţii de aici sînt deosebiţi. Cei mai mulţi provin din familii care seamănă cu a ta.
― Vreţi să spuneţi că părinţii lor sînt divorţaţi?
― Exact. Şi mulţi dintre băieţii de aici nu mai voiau să stea la mamele lor şi nu le plăceau şcolile la care mergeau. Aşa că taţii lor i-au trimis aici, exact cum a făcut şi tatăl tău.
― Dar el unde este? întrebase Randy, cu faţa întunecîndu-i-se belicos, deşi, uitîndu-se la ea, îşi dăduse seama că nu-i va răspunde.
Asta era problema cu oamenii mari, chiar şi cu tatăl lui. Atunci cînd nu voiau să-ţi răspundă la întrebări, nu-ţi explicau nici măcar de ce n-o făceau. Îţi spuneau doar că nu erai destul de mare ca să-ţi dai seama. Iar cîteodată se prefăceau pur şi simplu că nu auzeau întrebarea, lucru pe care Randy crezuse că şi domnişoara Bowen tocmai era pe cale să-l facă.
― Nu ţi-ar plăcea să-i cunoşti pe ceilalţi băieţi? îl întrebase ea, confirmîndu-i bănuiala.
― Vreau să vorbesc cu tatăl meu, răspunsese Randy, vocea devenindu-i încăpăţînată.
Era aşezat pe un scaun cu spătar înalt, de lemn, care nu-i oferea nici un confort, însă îşi încrucişase braţele, iar ochii îi străluceau furioşi.
― De ce nu pot să-l sun? Îi ştiu numărul de la serviciu.
― Dar este plecat din oraş. De asta m-a trimis pe mine să te iau. Nu a putut să vină după tine. Dar va fi înapoi în cîteva zile.
― Cîte zile? pretinsese Randy să i se spună.
Începuse deja să se agite în scaun, iar faţa i se înroşise. Femeia deschisese sertarul biroului şi scosese de acolo un flaconaş plin cu pastile albe.
― Ce-s alea? întrebase Randy apăsat.
― Nişte medicamente. Vreau să iei o pastilă de-asta.
― Nu sînt bolnav şi nu iau niciodată medicamente.
― Este doar ca să te liniştească. Ştiu că toate astea ţi se par foarte ciudate şi mai ştiu că eşti speriat. Pastilele astea o să-ţi fie de ajutor.
― Ce-o să-mi facă? întrebase Randy, privind pilula bănuitor. O să mă adoarmă?
― Categoric nu. Dar n-o să-ţi mai fie frică şi nici îngrijorat n-o să mai fii.
― Nu vreau s-o iau şi n-o să mă puteţi obliga.
Randy închisese strîns gura, iar trupul i se încordase. Ochii începuseră să-i fugă în jurul camerei, în căutarea unei căi de scăpare. Nu era nici una. Femeia se afla între el şi uşă, iar încăperea nu avea ferestre.
― Atunci va trebui să rămîi acolo pînă cînd te vei răzgîndi. Totul depinde numai de tine. Ori iei pastila, după care mergem împreună să ne întîlnim cu ceilalţi băieţi, ori rămîi pe scaunul acela toată ziua. Ai de ales.
Pusese pastila în centrul unei sugative aflate pe birou, iar apoi luase în mînă o mapă cu dosare. Se scurseseră cinci minute.
― N-o să mă facă să adorm? întrebase Randy, venind lîngă masă, luînd pilula în mînă şi studiind-o de parcă ar fi fost o insectă.
― N-o să te facă să adormi.
Femeia se ridicase şi se dusese să ia apă din frigider, rămînînd cu ochii pe Randy, pentru căzui că ar fi încercat să o zbughească pe uşă. Dar el n-o făcuse.
Îi dăduse o cană cu apă, continuînd să-l urmărească atentă, pentru a se asigura că înghiţise pastila cu adevărat. Zece minute mai tîrziu, cînd începuse să se liniştească, îl dusese afară şi îl prezentase colegilor.
Erau cinci la număr şi se uitaseră la Randy cu toată bănuiala preadolescenţei, instigîndu-l în tăcere la bătaie. Randy îi privise, încercînd să se hotărască pe care dintre ei să-l provoace, dar nici unul nu făcuse vreun pas înainte, după cum nici nu se retrăsese vreunul. Abia cînd domnişoara Bowen plecase, lăsîndu-i singuri cu noul venit. Începuseră să-i vorbească.
― Ţi-a dat pastila? îl întrebase unul în cele din urmă.
Numele lui era Peter Williams, iar cînd vorbise vocea lui nu fusese belicoasă, însă nici prietenoasă.
― Mda, răspunsese Randy. Ce era?
― Cred că valium, spusese un alt băiat. Mamă mea lua cînd era nervoasă.
― Trebuie să luaţi în fiecare zi?
― Nu. Numai în prima zi. După aia nu-ţi mai dau să iei nimic. Cum se face că eşti aici?
Randy stătuse să se gîndească înainte să le răspundă, iar cînd pînă la urmă o făcuse, ocolise privirile celorlalţi.
― Tata m-a trimis. Mai mult ca să mă ia de la mama, cred.
Urmase o tăcere, în timpul căreia ceilalţi schimbaseră între ei priviri şi ridicări din umeri.
― Mda, făcuse Peter în cele din urmă. De-aia sîntem toţi aici, în afară de Billy.
Arătase către un băiat slăbuţ, cu părul şaten, care stătea oarecum în spatele său. Billy îşi privise pantofii cît timp Peter explicase mai departe, plin de importanţă:
― Mama lui l-a trimis aici, ca să-l ia de la tatăl lui. Dar cui îi pasă? E mai bine decît acasă.

Asta fusese ieri, însă nici pînă în dimineaţa aceasta Randy nu era încă pe deplin convins că Peter avea dreptate. Se simţea îngrozitor de singur, iar cînd se duse să se uite pe fereastră şi nu văzu nimic în afară de pădurea de dincolo de gardul ce înconjură Academia, se simţi străbătut de un val rece. Însă pe urmă se auzi o ciocănitură în uşă, după care Adam Rogers băgă capul înăuntru.
― Ar fi bine să te-mbraci. Dacă nu ajungem jos în cinci minute pentru micul dejun, nu mai primim nimic.
Adam intră în cameră şi se cocoţă în pat, în timp ce Randy îşi trăgea hainele pe el.
― Eşti de pe-aici?
― Din Eastbury.
Randy îl măsură pe Adam în timp ce îşi lega şireturile de la pantofi. Părea mai mic decît Randy şi chiar era mai scund, însă trupul îi era viguros şi, după cum arăta, avea viteză în mişcări.
― Tu de unde eşti?
― Georgia. Asta-i în sud.
― Ştiu unde este. Nu-s prost.
― N-a zis nimeni că eşti, replică Adam pe un ton de scuză, dar mulţi oameni habar n-au despre locuri, în ce parte sînt. Hai.
Sări de pe pat şi îl conduse pe Randy afară din dormitor, apoi în josul scărilor, pînă într-o sufragerie mare. Existau două mese în încăpere, în jurul uneia dintre acestea fiind aşezaţi ceilalţi patru băieţi. La cealaltă, ceva mai mică, stătea Louise Bowen.
― Se crede o cloşcă a coteţului, sau cam aşa ceva, îi şopti Adam, în timp ce se strecurau pe cele două locuri rămase libere la masa cea mare a băieţilor. Dar nu vorbeşte niciodată cu noi dimineaţa. Doar ne urmăreşte.
― De ce?
― Habar n-am. Dar ăsta e unul dintre lucrurile babane de pe-aici ― te urmăresc tot timpul, dar practic nu-ţi spun niciodată ce să faci.
― Mda, fu de acord Peter Williams, zîmbind fericit. Nu ca acasă. Maică-mea îmi spunea tot timpul că o să mă rănesc, că o să dau de belea, că o să omor pe cineva şi chestii de-astea. Şi pe urmă am fugit într-o zi de acasă, poliţiştii au pus mîna pe mine, iar de atunci a fost tot timpul pe capul meu.
Ceilalţi băieţi se puseră şi ei pe povestit, vîrîndu-se în discuţie. Pe măsură ce ascultau, Randy începu să-şi spună că poate greşise ieri, cînd fusese atît de bănuitor. Toate poveştile celorlalţi îi sunau familiar. Cei mai mulţi dintre băieţi fuseseră nişte singuratici înainte să ajungă la Academie, iar unii dintre ei se fuduleau cu nenumăratele probleme create de ei prin şcolile pe care le frecventaseră înainte.
― Dar ce faceţi aici? întrebă Randy.
― Mergem la ore şi ne jucăm, răspunse Peter. E ca lumea, pentru că nu avem atît de multe ore ca în şcolile obişnuite. Însă jucăm tot felul de jocuri. Ne învaţă box, lupte şi alte chestii de-astea, dar o mare parte din timp ne lasă pur şi simplu să facem ce vrem.
― Orice? întrebă Randy.
Peter se uită întrebător către ceilalţi băieţi, iar după ce aceştia aprobară din cap, făcu şi el la fel.
― Cam aşa ceva. Cel puţin nu ne-au spus nici unuia dintre noi să nu facem ceva anume.
Făcu o pauză, că şi cum ar fi întors ceva în minte pe mai multe feţe, iar apoi continuă pe un ton meditativ:
― Dar ne urmăresc întotdeauna. E ciudat. Tot timpul se află cineva prin apropiere, ca şi cum ar vrea să afle ce facem, cu toate că nu prea ne spun ce ar trebui să facem. Cu excepţia orelor. Acolo este exact ca la şcolile obişnuite.
― Cum se face că sîntem numai şase? întrebă Randy dintr-o dată.
După părerea lui, clădirea era suficient de spaţioasă pentru a primi un grup mult mai mare decît cel constituit de ei, şi crezuse întotdeauna că şcolile particulare aveau sute de elevi.
Adam Rogers aruncă o privire spre Louise Bowen, iar apoi se aplecă spre Randy şi-i spuse în şoaptă:
― Eram mai mulţi. Cînd am ajuns eu aici, eram zece.
― Ce s-a întîmplat cu ceilalţi? întrebă Randy.
Peter se încruntă la Adam:
― Au plecat.
― Vrei să spui că au venit taţii lor să-i ia, sau au plecat la altă şcoală?
De partea cealaltă a mesei se află un băiat roşcat, cu un şuvoi de pistrui presarăţi peste nas, care negă din cap:
― Nu. Au...
― Gura, Eric! se băgă Peter. Nu avem voie să vorbim despre asta.
― Despre ce anume? vru Randy să ştie.
― Despre nimic răspunse Peter.
Atenţia lui Randy se îndreptă din nou către Eric.
― Despre ce să nu vorbim, Eric? întrebă însă din nou, cu privirea ţintuită în ochii celuilalt băiat.
Eric vru să deschidă gura, el apoi o închise şi privi în altă parte.
― Spune-mi, insistă Randy.
Eric privi tulburat spre Louise Bowen. Această părea că nu asculta discuţia lor. Totuşi, cînd vorbi din nou, vocea lui scăzu pînă la a fi o şoaptă, iar Randy trebui să facă un efort pentru a-l auzi:
― Uneori copiii pur şi simplu... ăă... dispar. Noi credem că mor.
― Mor? murmură Randy.
― Nu ştim, spuse Peter. Nu ştim ce se întîmplă cu ei.
― Ba ştim, şopti Eric cu amărăciune. Nimeni nu a stat aici mai mult de cîteva luni, iar toţi cei care nu mai sînt au murit. Asta se întîmplă. Ajungi aici şi după aia mori.
― Gura, Eric, făcu din nou Peter. Nu ştim ce s-a întîmplat cu David şi Kevin. Poate că taţii lor au venit să-i ia.
― Aşa sper, zise Adam Rogers, iar cînd Randy se uită la el, observă că pălise. Eu am stat aici aproape şase luni. Mai mult decît oricare dintre voi. S-sper...
Vocea i se pierdu. Cei şase băieţi îşi terminară micul dejun în linişte.

Lucy Corliss stătea la masa din bucătărie, încercînd să ajungă la o concluzie cu privire la ceea ce avea de făcut. Rămăsese trează toată noaptea, sperînd să audă uşa din faţă deschizîndu-se, semn că Randy se întorsese acasă, sau ca telefonul să sune, pentru a fi anunţată că fusese găsit de poliţie. Era singurul lucru pe care sergentul Bronski i-l promisese seara trecută ― că va alcătui o echipă operativă şi va scotoci pădurea prin care se rătăcise Randy cu un an în urmă. Nu-i promisese mare lucru; ba chiar îi spusese, cu părere de rău, că şansele de a-l găsi pe Randy pe întuneric erau aproape nule.
Şi cît fusese noaptea de lungă, casa ei se umpluse de o tăcere sinistră. În cele din urmă, cînd cerul începuse să se lumineze spre est şi să se crape de ziuă, sunase încă o dată la poliţie, numai pentru a i se spune că încă nu fusese găsită nici o urmă de-a lui Randy. Apoi se lăsase furată de un somn agitat, din care se trezise o oră mai tîrziu. De atunci stătea în bucătărie, aşteptînd, rezistînd permanentei porniri de a telefona totuşi încă o dată la poliţie, dîndu-şi seama că, dacă ar fi fost ceva de comunicat, ar fi sunat-o ei.
Cînd telefonul reveni brusc la viaţă, cu puţin înainte de ora nouă, zbîrnîitul lui gălăgios aproape că o făcu pe Lucy să scape ceaşca de cafea din mînă. Cu inima bătîndu-i puternic, ridică receptorul.
― Alo? Alo?
― Sînt Jim, Lucy.
Există în vocea lui o dezamăgire din care Lucy înţelese imediat că echipa operativă nu descoperise nimic, însă avea nevoie de o confirmare.
― Nu l-aţi găsit, nu-i aşa?
― Nu.
― Of, Doamne, Jim, ce-o să mă fac? Mă simt atît de neajutorată şi... şi...
Vocea i se stinse, în timp ce se chinuia să-şi controleze lacrimile ce ameninţau să o potopească.
― Uşurel, Lucy, îl auzi ea pe Jim. Nu s-a terminat încă.
Urmă o tăcere scurtă, după care adăugă:
― Te duci la slujbă?
― Slujbă? repetă Lucy.
Simţi prelungirea unei panici ce ajungea la limita conştiinţei ei, iar vocea începu să-i crească în intensitate:
― Cum aş putea să mă duc la slujbă? Dumnezeule, copilul meu a dispărut. Trebuie să fac ceva.
Panica începînd să crească, Lucy îşi aprinse o ţigară şi trase adînc din ea. Dînd afară şuvoiul de fum, simţi că o părticică din tensiune cedase.
― N-am vrut să spun asta, îl auzi ea pe Jim. Mă refeream doar la faptul că în clipa asta nu poţi să faci nimic. Nu-ţi foloseşte nici ţie, nici lui Randy să tot bîntui prin casă şi să-ţi ieşi din minţi.
― Uite cine s-a găsit să vorbească, replică Lucy. De unde ştii tu, mă rog, ce anume mi-ar folosi mie sau lui Randy? N-ai cum să intri aşa, dansînd, înapoi în viaţa mea, după nouă ani, şi să începi să-mi spui ce este bine pentru mine şi ce nu. A fost bine pentru mine să te văd plecînd, lăsîndu-mă să-l cresc singură pe fiul nostru?
Chiar dacă Jim fusese rănit de cuvintele ei, nu lăsă să se vadă.
― Uite ce-i, spuse el. Tu faci cum crezi că e mai bine, iar eu mă ţin pe lîngă poliţie. Asta e tot ce ne stă în putinţă. Bine?
Lucy trase încă un fum de ţigară şi aprobă din cap, cu toate că nu era nimeni acolo să-i vadă gestul.
― Bine. Dar sună-mă dacă afli ceva. Absolut orice.
― Sigur.
Urmă o tăcere lungă, apoi vocea lui Jim se auzi din nou pe fir:
― Lucy? Te vei descurca? Vrei să vin acolo?
― Nu. Vreau să spun că da, mă voi descurca, şi nu, nu vreau să vii aici.
― Prinsă, zice Jim, iar cuvîntul acesta aproape că o făcu pe Lucy să zîmbească.
Era cuvîntul pe care el îl tot folosise atîta timp cît fuseseră căsătoriţi, în acele rare ocazii în care înţelegea exact de ce era supărată pe el şi încerca să-şi ceară iertare pentru că mersese prea departe cu cine ştie care dintre excesele în care se lăsa în mod curent implicat. Acum, cînd cuvîntul reverberă în mintea ei, Lucy aproape ca reuşi sa simtă căldura pe care ştia că Jim trebuia să o fi avut în ochi.
― Dacă ai nevoie de ceva, continuă el, ştii unde să mă găseşti.
Legătura se întrerupse. Lucy mai ţinu o clipă receptorul în mînă, înainte să-l pună în furcă. În timp ce îşi turna încă o ceaşcă de cafea, se răzgîndi brusc.
Jim avea dreptate ― nu putea să bîntuie prin casă toată ziua. Goli repede ceaşca de cafea şi începu să se îmbrace, pentru a pleca la slujbă.

Pentru Sally Montgomery dimineaţa aceasta purta în ea un îngheţ pe care nici chiar soarele de primăvară nu reuşi să-l pătrundă. Se privi în oglindă vreme îndelungată, studiind imaginea ciudată, descompusă, din faţa ei ― braţele firave, strînse protector în jurul trupului pe care abia îl recunoscu ca fiind al ei, păruse pleoştit, încadrînd o faţă încrustată cu ridurile extenuării, pe care nici măcar cu un machiaj făcut cu grijă nu ar fi reuşit să le şteargă ― şi se întrebă cum va reuşi să treacă de această zi.
Zgomotele dimineţii erau purtate în sus pe scări, în mod neobişnuit, căci ea trebuia să fie cea care să trebăluiască prin bucătărie, vorbindu-i lui Steve cu voce joasă, îndemnîndu-l pe Jason să se grăbească. În loc de asta, vocea care se auzea era cea a mamei ei; chiar şi zgomotul ibricului de cafea, ce fusese pus înapoi pe aragaz, sau al tigăii încinse, care sfîrîi moale cînd fu aşezată în chiuvetă, purtau inconfundabilă amprentă a unei succesiuni practice, proprie mamei ei. Se duse în debara şi încercă să se decidă cu ce să se îmbrace.
Nu avea nimic negru, nu avusese niciodată. Bleumarin? Mîinile ei, tremurînd uşor, scoaseră un costum de pe umeraş. Acesta se prinsese undeva şi, în loc să se oprească pentru a-l desface din gheara nevăzută, Sally trase pur şi simplu de el. Zgomotul scrîşnit al unei cusături care cedează se rostogoli de-a lungul nervilor ei şi ştiu că era pe cale să izbucnească în plîns.
N-o voi face, îşi zise ea. Nu acum. Nu pentru o cusătura ruptă. Mai tîrziu. O să plîng mai tîrziu. Se uită la ruptura din tivul sacoului şi se simţi de parcă ar fi repurtat o mică victorie.
Se duse apoi în faţa toaletei şi era pe cale să deschidă cel de-al doilea sertar, în care se aflau toate bluzele ei, împăturite îngrijit în foiţă de ambalaj, cînd ochii îi căzură pe o fotografie a lui Julie. Faţa ei micuţă, suspendată într-o expresie aflată undeva între riset şi furie, părea că glumea cu Sally şi o ocăra în acelaşi timp. În acest moment lacrimile izbucniră. Se dădu înapoi din dreptul fotografiei, se lăsă pe pat şi îşi îngropă faţa în palme.
Astfel o găsi Steve după cîteva momente. Se opri în uşă, privindu-şi soţia şi simţind o arsură în inimă, nu numai pentru Sally, cît pentru propria lui neputinţă de a o linişti, iar apoi traversă camera şi se aşeză alături de ea. Îi ridică faţa cu o mişcare blîndă şi o sărută.
― Iubito? Ai păţit...
Lăsă propoziţia neterminâtâ, ştiind că nu avea nici un rost să o ducă pînă la capăt.
― ... păţit ceva? completă Sally pentru el. Sau dacă poţi să faci ceva pentru mine? Nu ştiu. Of, Steve, tocmai... tocmai i-am văzut poza şi totul s-a năruit. Parcă se uita la mine. Parcă ar fi vrut să afle ce s-a întîmplat, voia să ştie dacă n-a fost vreo glumă, dacă am fost supărată pe ea, sau... of, Doamne, nu ştiu.
Steve o mai ţinu o vreme în braţe, împărtăşind durerea momentului, dar ştiind că nu era nimic de făcut pentru a o uşura. Apoi Sally se trase de lîngă el şi se ridică.
― O să-mi revin, spuse ea, mai mult pentru ea însăşi decît pentru soţul ei. Mă voi îmbrăca, voi coborî şi vom lua micul dejun. Voi aborda fiecare etapă în ordinea apariţiei ei şi voi reuşi.
Trase adînc aer în piept, după care se duse din nou lîngă toaletă. De data aceasta avu grijă să-şi ţină privirea departe de fotografia lui Julie atunci cînd deschise sertarul şi scoase de acolo o bluză moale de mătase. Apoi, luîndu-şi dresurile cu ea, dispăru în baie.
Steve mai râmase în dormitor o vreme, cu privirea aţintită asupra fotografiei fiicei sale, după care puse brusc fotografia cu faţa în jos pe tăblia toaletei. La cîteva momente după aceea plecă, ducîndu-se înapoi în bucătărie, unde fiul lui îl aştepta.

CAPITOLUL 7

Autoturismul se deplasa încet pe străzile din Eastbury, iar Sally se trezi că privea oraşul şi pe locuitorii lui cu o detaşare ciudată, pe care o simţise numai de cîteva ori pînă atunci. Ultima dată fusese cînd murise tatăl ei şi parcursese cu maşina aceleaşi străzi, îndreptîndu-se spre acelaşi cimitir. În ziua aceea, cînd trecuseră prin centrul localităţii, unde farmecul Noii Anglii continua să fie conservat cu grijă, oamenii din Eastbury dăduseră respectuos din cap spre Sally şi mama ei. Înţeleseseră moartea lui Jeremiah Paine şi fuseseră în stare să-şi exprime compasiunea faţă de familia sa.
Astăzi însă, Eastbury arăta altfel. Se părea că oamenii întorceau spatele maşinii lor. Ceea ce Sally percepuse întotdeauna ca pe o reţinere tipic americană astăzi părea să fie o distanţare de gheaţă. Chiar şi oraşul se schimbase, realiză Sally. Începuse să capete o înfăţişare rece, ca şi cum o dată cu noua tehnologie intervenise şi o nouă indiferenţă. Acolo unde, cîndva, se părea că oraşul şi locuitorii săi se potriveau în mod confortabil, acum oamenii pe care Sally îi vedea trecînd indiferenţi de-a lungul străzilor pitoreşti din Eastbury erau în majoritate nou-veniţi, ce dădeau impresia că ar fi fost toţi croiţi după un singur şablon, iar apoi trimişi să locuiască acolo. Oameni făcuţi parcă într-un fel de forme de cozonaci, îşi zise Sally, care ar fi putut trăi oriunde altundeva, fără ca vieţile lor să se schimbe vreun pic.
Noua rasă, reflectă ea cu tristeţe. I se părea că erau lipsiţi de cel puţin una dintre funcţiile vitale şi, în timp ce maşina intra în parcarea de lîngă biserica prezbiterianâ de primul cult, cu cimitirul ce i se alătura, se întrebă dacă nu cumva fusese afectată şi ea de starea precară ce părea să fi îngheţat oraşul.
Cîteva minute mai tîrziu, aflîndu-se în cimitir, lîngă locul în care era înmormîntat tatăl ei şi unde, bănuia, avea să odihnească şi ea într-o bună zi, Sally Montgomery continuă să se simtă cuprinsă de friguri, deşi îşi dădea seama că ziua era neobişnuit de caldă pentru acest anotimp. În jurul mormîntului se strînseseră cîţiva oameni. Aparent, majoritatea prietenilor lui Sally se simţeau tot ca şi ea: buimaci, incapabili să realizeze situaţia. Rostul funeraliilor era acela de a aduce un ultim omagiu bătrînilor care mureau şi de a-i consola pe cei rămaşi în viaţă, pentru pierderea persoanei care ani îndelungaţi făcuse parte din existenţa lor. Ce rămînea de spus atunci cînd murea un nou-născut?
Dintr-o dată, toate posibilele declaraţii murmurate se strînseră în ecouri
"Poate că a fost o binecuvîntare..." pentru cineva care suferise ani în şir de vreo boală.
"Bine măcar că s-a întîmplat repede..." pentru cineva care nu fusese în viaţa lui bolnav.
"Îmi dau seama ce dor o să-ţi fie de ea..." pentru vreo mamă, soră sau mătuşă.
"Nu ştiu ce-o să mă fac fără ea..." pentru a împărtăşi povara pierderii.
Dar ce puteai să spui pentru un copil de şase luni? Nimic. Nu rămînea nimic de spus şi nici un ajutor de dat. Aşa că ceilalţi râmaseră deoparte, iar Sally îi înţelese.
Privi cum micuţul coşciug fu coborît în pămînt, îl ascultă pe preotul care rosti cuvintele de încheiere, prin care Julie Montgomery era încredinţată grijii Domnului, apoi se apropie înţepenită de groapă, pentru a arunca înăuntru prima mînă din pămîntul care în curînd o va ascunde pe fiica ei de privirea celor râmaşi în viaţă, pentru ca pe urmă să pornească spre maşină, cu gîndul numai la cum să ajungă mai repede acasă, să fugă de această ceremonie care, departe de a-i uşura durerea, nu făcea decît să o intensifice.
Aflat la cîţiva metri distanţă, Arthur Wiseman se uitase la Sally, la înfăţişarea ei deplorabilă, şi se întrebase încă o dată de ce venise la funeraliile lui Julie Montgomery. În general se ducea rar la vreo înmormîntare, ocolindu-le în special pe cele ale pacienţilor săi. Pentru el o înmormîntare însemna ceva mai mult decît un memento dureros al propriului său eşec.
Însă de data aceasta era altceva. Julie Montgomery nu fusese pacienta lui; poate doar în ziua în care o ajutase să se nască, însă nu şi de atunci încoace. Nu, de data aceasta adevărata lui pacientă era încă în viaţă. Tot el o ajutase şi pe Sally să se nască, după cum asistase şi la aducerea pe lume a celor doi copii ai ei, şi figurase în registrele lui încă de cînd avusese nevoie pentru prima oară de serviciile unui medic ginecolog. După atîţia ani, ajunsese să o trateze cu o afecţiune aproape paternă. Una dintre fetele lui de suflet, după cum obişnuia să le numească.
Aşa încît venise astăzi, cu toate că nu putea să sufere înmormîntările, dar, cînd slujba se apropiase de sfîrşit, începuse să-i pară rău că nu-şi văzuse de treburile lui. Trebuia să vorbească totuşi cu Sally, dar anticipa că formulele de condoleanţe nu aveau să-i vină prea uşor pe limbă. În spaţiul familiar al cabinetului său găsea întotdeauna uşor cuvintele cele mai potrivite. Aici însă, faţă în faţă cu o pacientă a cărei problemă se afla dincolo de competenţa sa medicală, se simţea pierdut. Totuşi, trebuia să-i spună ceva. O porni către ea.
Sally aproape că ajunsese la maşină, cînd simţi o mînă atingîndu-i braţul. Se întoarse şi se trezi privind în ochii tulburaţi ai lui Arthur Wiseman.
― Sally... începu el.
― Frumos din partea dumneavoastră că aţi venit, domnule doctor Wiseman, spuse Sally, cu vocea abia auzită.
― Ştiu cît de greu trebuie să-ţi fie... rosti Wiseman.
Apoi vocea îi tremură şi tăcu.
Sally îl privi o clipă, aşteptînd să continue.
― Chiar ştiţi? întrebă ea în cele din urmă.
Dintr-o dată, fără nici cel mai mic avertisment, se trezi că întreaga ei fiinţă era străbătută de furie. Cum se făcea că nu găsea cuvintele potrivite ca să o liniştească? Doar era doctor, nu-i aşa? Doctorul ei. Nu era meseria lui să ştie ce să spună în astfel de momente? Continuă să se uite la el, avînd pe faţă expresia durerii şi a furiei.
― Chiar ştiţi cît îmi este de greu? se răsti ea. Chiar ştiţi ce simte cineva cînd pierde un copil atît de mic, fără ca măcar să ştie de ce?
Rănit în suflet, Arthur Wiseman privi cimitirul de jur împrejur, ca şi cum ar fi căutat o cale de scăpare.
― Nu, sigur că nu pot să simt ceea ce simţi tu, mormăi el în cele din urmă, în timp ce Sally continua să-l fixeze. Dar sper că pot înţelege.
Observă că femeia nu-l mai asculta, ci privirea i se mutase spre cimitir, căutînd... ce? Pe soţul ei, probabil. Wiseman continuă să vorbească, sperînd să apară Steve.
― Efectiv ştiu cît de greu îţi vine, Sally. Chiar şi pentru doctori, care au tot timpul de-a face cu moartea, este greu. Mai ales în cazuri ca cel al lui Julie...
― Julie? repetă Sally.
Auzind numele fiicei ei, atenţia i se mută din nou asupra doctorului.
― Ce-i cu Julie?
Wiseman făcu o pauză, uitîndu-se adînc în ochii lui Sally. Era ceva în ei ― un fel de lumină pîlpîitoare ― care îi spunea că Sally era pe cale să-şi piardă controlul. Căută în minte ceva de spus, orice ar fi putut să-i uşureze durerea.
― Dar continuăm să învăţăm, Sally, Cu fiecare an care trece, mai învăţăm cîte ceva. Ştiu că ţie nu-ţi este de nici un ajutor, dar într-o bună zi vom şti ce cauzează SIMS-ul...
― N-a fost nici un SIMS, îl întrerupse Sally. Ceva s-a întîmplat cu Julie.
Vocea îi crescu în intensitate şi căpătă o stridenţă în care Wiseman recunoscu imediat începutul unei crize de isterie.
― Nu ştiu ce a fost, continuă Sally, dar sînt hotărîtă să aflu. Nu a fost SIMS... a fost altceva. Julie era sănătoasă. Perfect sănătoasă!
Wiseman ascultă neajutorat, în timp ce isteria femeii se accentua, convins că greşise venind la înmormîntare şi că greşise încă o dată vorbindu-i lui Sally Montgomery tocmai acum. Astăzi, aici, putea să vadă adevărata adîncime a durerii ei. Dar cînd va veni timpul să înceapă să se împace cu realitatea acestei pierderi, va fi oare în stare să o ajute? Se bucură cînd Steve Montgomery, însoţit de mama lui Sally şi de Jason, apăru alături de ea.
― Sally! o strigă Steve.
Sally îşi întoarse privirea către ei, iar Steve observă lă rîndul său ciudata lumină din ochii ei.
― Te simţi bine?
― Vreau acasă, şopti Sally, ultima picătură de energie fiindu-i stoarsă de ieşirea anterioară. Vreau acasă, vreau să plec de aici. Te rog. Du-mă acasă.
Se apropie şi mai mult de maşină, avîndu-l pe Steve alături, iar Jason tîrîndu-se încet în urma lor. Numai Phyllis Paine rămase ceva mai în spate, pentru a discuta cu Wiseman, iar în vocea ei se simţea o furie pe care doctorul o auzise foarte rar de-a lungul îndelungatei lor prietenii.
― Arthur, ce i-ai spus? vru ea să ştie. Ce i-ai spus fiicei mele?
― Nimic, Phyllis, răspunse Wiseman obosit. Numai că într-o bună zi vom afla, poate, cîte ceva despre ce anume cauzează SIMS.
― La înmormîntare? întrebă Phyllis, cu o voce care îi reflecta revolta. Ai venit la înmormîntare să vorbeşti despre cauza morţii lui Julie?
Wiseman suferea în sinea sa, dar avu grijă să-şi păstreze o expresie calmă.
― Nu prea se poate spune că făceam asta, Phyllis, iar dacă stai să te gîndeşti, îţi vei da seama că n-aş face niciodată aşa ceva. Dar este important ca Sally să înţeleagă ce s-a întîmplat şi am vrut să-i spun că, dacă pot face ceva pentru ea, fie ca doctor, fie ca prieten, o voi face.
În timp ce Wiseman vorbea, Steve Montgomery se întoarse, pentru a-şi însoţi soacra la maşina care îi aştepta.
― Puteţi face ceva, domnule doctor Wiseman, spuse Steve. Încercaţi pur şi simplu să ne lăsaţi să uităm. S-a terminat şi nu se mai poate face nimic. Trebuie să încercăm să uităm.
O conduse pe Phyllis la maşină, o ajută să urce, iar apoi se întoarse, pentru a-i vorbi din nou doctorului.
― Aţi înţeles, nu-i aşa? întrebă el, avînd în voce o deprimare cum rar i se întîmplase lui Wiseman să audă pînă atunci. Nu putem să mai facem nimic. Absolut nimic.
Apoi Steve se urcă şi el în maşină, iar Wiseman urmări cum familia Montgomery se îndepărta. Chiar şi după ce dispărură, agonia din ochii lui Sally şi cuvintele lui Steve rămaseră acolo.
Părăsind cimitirul, Wiseman medită asupra profunzimii tragediei ce se abătuse asupra familiei Montgomery.
Pentru Julie, tragedia luase sfîrşit.
Pentru părinţii ei, abia începea.

Jason Montgomery înfipse lopata în pămînt, sări pe ea, iar apoi trase de coadă pînă cînd bucata de pămînt se desprinse. Repetă această mişcare de mai multe ori, după care se opri să-şi inspecteze lucrarea.
Era un pătrat cu latura de peste un metru, de pe care luase partea de pămînt de deasupra. Muncise timp de aproape o oră ― încă de cînd se întorsese de la înmormîntarea surorii lui. Pînă acum nu venise nimeni să-i spună să se oprească.
Poate că astăzi nici nu va veni cineva.
Dacă aşa aveau să stea lucrurile ― iar Jason credea că şansele erau destul de mari ― atunci avea să-şi termine fortul cam la ora cinei. Urma să aibă un metru şi ceva adîncime şi să fie acoperit cu nişte scînduri pe care le găsise săptămîna trecută în spatele garajului. Tatăl lui îi spusese că urmau să fie folosite la coteţul pentru păsări, putea foarte bine să se folosească de ele pentru acoperişul fortului său. În afară de asta, tot ce avea de făcut era să le aşeze pe pămînt, una lîngă cealaltă. Nici măcar nu trebuiau bătute în cuie. Toată munca nu consta decît în săpat Şi-ar fi dorit ca Randy Corliss să fi fost şi el acolo, să-l ajute, dar nu i se dăduse voie nici măcar să-l sune pe Randy astăzi, aşa că acum trebuia să-şi construiască fortul singur.
Luă din nou lopata şi o înfipse adînc în pămîntul ceva mai moale ce rămăsese după ce luase primul strat. Simţi că se opreşte în ceva şi împinse mai tare. Cedă puţin, iar apoi intră de-a binelea. Puse lopata deoparte, îngenunche pe pămîntul răscolit şi începu să sape mai departe cu mîinile goale.
O clipă după aceea dădu de sticla spartă.
Fusese întreagă cînd dăduse cu lopata peste ea, însă acum cioburile ascuţite se înfipseră în el, tăindu-i adînc degetul arătător al mîinii drepte. În mod reflex, Jason îşi trase mîna din murdărie şi îşi vîrî degetul în gură. Supse tare, gustînd dulceaţa sărată a sîngelui, iar apoi scuipă pe jos.
Îşi cercetă degetul cu atenţie. Sîngele i se scurgea abundent din tăietură, alunecîndu-i pe mînă şi prelingîndu-se încet pe moviliţa de pămînt săpat. Îşi strînse degetul, amintindu-şi că cineva îi spusese mai demult că trebuia să-ţi faci tăietura să sîngereze mult, pentru a preveni infectarea.
Cînd sîngerarea începu să scadă, un minut după aceea, cercetă tăietura. Era cam de un centimetru lungime şi părea adîncă. Ajunse la concluzia că ar fi fost mai bine să se ducă să se spele pe mîini.
Se strecură prin bucătărie şi prin sufragerie, ocolind camera de zi, unde ştia că se aflau părinţii lui. Cu toate că nu prea simţea lipsa surorii sale, îşi dădea seama că ai lui erau foarte supăraţi şi nu voia să-i mai necăjească; Putea să-şi îngrijească şi singur tăietura şi, dacă ar fi ajuns pînă la urmă la concluzia că nu era în stare, putea să-i ceară ajutorul bunicii.
Se duse în baia de la etaj şi începu să se spele pe mîini. Mizeria şi sîngele gata închegat se scurseră lă canal. Îşi strînse încă o dată degetul.
De data aceasta nu mai sîngera.
Dezorientat, Jason îşi ridică mîna la lumină şi se uită mai bine.
Nu reuşi să găsească tăietura.
Îşi privi degetul cu mai multă atenţie şi, o clipă după aceea, găsi urma foarte vagă a unei cicatrice, rămasă pe locul rănii.
Sprîncenele i se arcuiră într-o încruntare curioasă atunci cînd încercă să-şi imagineze ce se întîmplase.
Sîngerase abundent.
Acum nu mai avea nimic.
Oare tăieturile se vindecau atît de repede? Mai demult, cînd îşi julea genunchii sau orice altceva, leucoplastul trebuia să rămînă acolo timp de cîteva zile.
Bineînţeles, cine putea să ştie ce se întîmplase sub leucoplast? Mama lui nu-l lăsase niciodată să se uite.
Poate că toate tăieturile se vindecau atît de repede.
Sau poate că tăietura asta nu fusese atît de gravă pe cît i se păruse.
Încercă să-şi aducă aminte cît de tare îl duruse, dar nu-şi amintea să-l fi durut cîtuşi de puţin. Nu ca atunci cînd îşi zdrelea genunchii sau coatele şi îl ustura pentru cîteva secunde. La tăietura asta abia dacă simţise ceva. De fapt, dacă n-ar fi fost sîngerarea, probabil că nici măcar n-ar fi observat-o.
Închise apa, îşi şterse mîinile, iar apoi coborî şi se duse direct afară. Se uită la locul în care îi picurase tot sîngele acela. Nu părea să fi rămas prea mult. Iar după aceea, dinspre vecinii de alături, auzi o voce care îl chema şi, cînd se uită, îl văzu pe Joey Connors, care îi făcea cu mîna.
― Hei, Jason, strigă Joey, vrei să vii să-mi vezi puii?
― Puii? repetă Jason, cu ochii dilataţi de nerăbdare şi uitînd de tăietura din deget. Ai pui?
Joey dădu din cap.
― Daisy i-a fătat alaltăieri, dar mami nu m-a lăsat să te chem.
― Cum aşa? întrebă Jason, căţărîndu-se pe gard şi lăsîndu-se să cadă în curtea familiei Connors.
― Din cauza sorâ-tii. Ai fost la-nmormîntare?
― Îhî.
― Cum a fost?
Jason se opri o clipă, gîndindu-se ce să spună.
― Ca o înmormîntare, cred.
Apoi continuă:
― Poţi să-mi dai un pui?
Pentru un adult, reacţia lui Jason Montgomery la moartea surorii lui putea să pară de-a dreptul crudă. Pentru el, moartea fetiţei era la fel de ireală precum fusese ea însăşi, iar în viaţa băiatului nu se schimbaseră prea multe lucruri. De fapt, pentru Jason, cel mai notabil eveniment din ziua aceea fusese probabil degetul care i se vindecase în fix zece minute.

În camera de oaspeţi a fiicei ei, Phyllis Paine îşi puse ultimele lucruri în geamantan şi trînti capacul. Ochii ei măsurară absent camera. Era sigură că nu lăsase nimic afară. În mintea ei era deja ca şi acasă, absorbită de imensitatea de detalii din care era compusă, în viziunea ei, viaţa. Phyllis nu era o femeie rece. La moartea lui Julie trecuse prin unul dintre acele tainice momente de nespusă durere, însă după aceea îşi mobilizase toate forţele şi făcuse faţă situaţiei. Timp de două zile avusese grijă de casa fiicei ei aşa cum făcea în propria ei casă ― în mod eficient, discret şi cu simţ practic. Făcuse tot ce-i stâtuse în putinţa pentru a o lăsa pe Sally să jelească liniştita. Acum Sally începuse să-şi pună din nou ordine în viaţă. Toate instinctele îi spuneau să rămînă în continuare, să facâ pentru fiica ei toată munca din casă. Cunoştea durerea pe care o avea Sally în suflet; o simţise pe propria piele, cu foarte mult timp în urmă, cînd primul ei copil se născuse mort. Dar nimeni nu făcuse treaba în locul ei. Fusese nevoită să facă faţă propriilor ei sentimente, să se împace cu turnurile pe care putea să le ia viaţa, şi să meargă înainte. Aşa că îşi îngropase băieţelul, la fel cum Sally îşi îngropase fetiţa, şi pornise mai departe în viaţă.
Luă valiza şi o duse jos. Sally şi Steve se aflau în camera de zi, pe o canapea, între ei aflîndu-se o distanţă ce părea mult mai mare decît cei cîţiva centimetri care îi despărţeau.
― Steve, poţi să-mi chemi un taxi, te rog?
Sally întoarse încet capul, iar ochii ei, întunecaţi de lacrimile care încă ameninţau să izbucnească din clipă în clipă, păreau încurcaţi.
― Un taxi? repetă ea absentă. Unde te duci?
― Acasă, draga mea, spuse Phyllis cu blîndeţe.
Îşi impusese să rămînă imperturbabilă faţă de fiorul abia perceptibil ce trecu peste fiica ei. Privirea i se mută către ginerele său, căruia îi făcu un vag semn din cap. Steve plecă, lăsînd-o singură cu Sally. Abia după aceea se apropie de canapea, se aşeză lîngă fiica ei şi o luă de mînă.
Între cele două femei se instală o lungă tăcere, pe care pe moment Phyllis nu ştiu cum să o spargă. În cele din urmă, o strînse pe Sally de mînă încurajator.
― Nu aveam dreptate ieri, draga mea, spuse ea, şi aş vrea să-mi cer scuze.
Ochii lui Sally, plini de frică şi zăpăceală, îi întîlniră pe ai mamei ei.
― Dreptate? Despre ce?
― Despre Julie, răspunse Phyllis. Despre cum a murit. Nu ştiu de ce am spus atunci ce am spus... despre faptul că bebeluşii nu mor pur şi simplu. A fost o prostie din partea mea.
Chipul lui Sally se lumină uşor.
― Nu ştiu la ce te referi.
― Vreau să spun că a fost o greşeală din partea mea să insinuez că s-a întîmplat ceva cu Julie. Acum ştiu că nu s-a întîmplat nimic. A murit pur şi simplu şi trebuie să ne împăcăm cu situaţia asta.
― Aşa cum te-ai împăcat şi tu cu ceea ce i s-a întîmplat fratelui meu?
Cu toate că vocea îi era liniştită, exista în tonul ei o răceală care o izbi pe Phyllis chiar mai tare decît cuvintele în sine.
― Cum ai aflat despre asta?
― Tati mi-a spus. Demult.
― N-avea dreptul să... începu Phyllis.
― Ba avea tot dreptul, mamă, replică Sally. Încerca să-mi explice de ce... ăă... de ce eşti aşa cum eşti.
― Înţeleg, spuse Phyllis, cufundîndu-se înapoi în canapea.
Era pentru prima dată cînd se aducea vorba despre fiul ei în prezenţa lui Sally, din ziua în care se născuse.
― Şi asta ţi-a dat ceva de înţeles? se trezi ea întrebînd.
― Nu, nu prea, răspunse Sally cu o voce pierdută, ca şi cum s-ar fi gîndit la altceva.
― Atunci lasă-mă pe mine să încerc, spuse Phyllis, alegîndu-şi cuvintele cu grijă, temîndu-se că pînă şi vorbind despre întîmplarea aceea, de la care se scurseseră aproape treizeci de ani, ar putea distruge migăloasa structură pe care şi-o construise în ea însăşi. M-am simţit vinovată pentru faptul că fratele tău s-a născut mort, deşi doctorii mi-au spus că nu din cauza mea s-a întîmplat. Exact la fel cum te simţi probabil şi tu vinovată pentru ceea ce s-a întîmplat cu Julie. În lunile care au urmat îmi doream ca eu însumi să fi murit. Era cît pe ce să fie chiar aşa. Am... ăă... am vrut să-mi iau zilele. Dar după aceea ceva m-a făcut să mă răzgîndesc. Nu mă întreba ce anume ― nici măcar nu-mi mai aduc aminte. Dar mi-am dat dintr-o dată seama că, indiferent ce simţeam în legătură cu fiul pe care nu am apucat să-l văd, aveam nişte responsabilităţi. Faţă de tatăl tău şi, după cîţiva ani, faţă de tine. Pe urmă am luat lucrurile aşa cum erau şi am răzbit. Şi continuu să mă descurc, Sally, aşa cum va trebui să faci şi tu. Ia lucrurile aşa cum sînt. Nu te gîndi la ce ar fi putut Julie să ajungă. Nu te gîndi nici măcar la ce anume a fost, ia lucrurile aşa cum sînt şi fă ce ai de făcut. Morţii cu morţii, viii cu viii, Sally, şi indiferent de ceea ce simţi acum, faci încă parte dintre cei vii.
Urmă o tăcere, în timpul căreia Sally încercă să se dumirească asupra cuvintelor mamei ei. Sunaseră atît de rece, de nepăsător. Iar cu ochii minţii continua să-şi vadă fiica, adormită în pătuţul ei, dar fără să doarmă.
Moartă.
Moartă, din ce cauză?
De cît timp?
Înghiţi în sec, încercînd astfel să-şi alunge din minte imaginea aceea, ştiind însă că nu avea să-i fie de nici un folos. Iar după aceea îl văzu pe Steve, stînd la cîţiva paşi mai încolo şi uitîndu-se la ea. Oare de cînd se afla acolo? Ascultase totul?
― Are dreptate, să ştii, spuse Steve.
Într-adevăr, ascultase. Dintr-un anumit motiv, Sally se simţi trădată.
― Trebuie să ajungem din nou la o viaţă normală, iubito, şi trebuie să o facem prin puterile noastre.
― Dar am nevoie...
― Ai nevoie de Jason şi de mine, continuă Steve cu o voce fermă. Trebuie sa mergi pe făgaşul propriei tale vieţi. Şi nu vei reuşi să faci aşa ceva atîta timp cît Phyllis va sta aici. Nu-ţi dai seama de asta?
Sally se mută pe canapea, îndepărtîndu-se de mama ei.
― Vrei să mă faci să uit de Julie, nu-i aşa? Vrei să procedez la fel ca mama, şi să mă prefac că nici n-a existat. Ei bine, nu pot să fac asta. N-o voi face. A fost fiica mea, Steve. A fost fetiţa mea şi ceva i-a cauzat moartea. Trebuie să aflu ce anume! Trebuie, şi o voi face!
― Sally, spuse Steve, pornind către soţia sa, dar soneria telefonului îl opri din drum.
Ochii lui rămaseră o clipă îndreptaţi către Sally.
― Of, Isuse, mormăi Steve.
Dispăru în bucătărie pentru a răspunde la telefon, în timp ce Sally şi mama ei rămaseră în camera de zi, într-o tăcere încordată. Apoi Steve se întoarse.
― Sally, cineva vrea să-ţi vorbească.
― Nu acum, făcu Sally cu o voce tristă.
― Poate că ar fi mai bine să răspunzi. Cred că este important.
Sally vru să protesteze din nou, însă expresia din ochii soţului ei o făcu să se răzgîndească. Înţepenită, durînd-o tot trupul din pricina extenuării, se ridică şi o luă spre bucătărie.
― Alo?
― Doamna Montgomery? Numele meu este Lois Petropoulous. Nu mă cunoaşteţi, însă...
― Soţul meu mi-a spus că aveţi să-mi comunicaţi ceva important, o întrerupse Sally. Nu mă aflu într-o situaţie...
― Ştiu. Îmi pare nespus de rău pentru fiica dumneavoastră. Ştiu prin ce treceţi. Am păţit şi eu acelaşi lucru, acum şase luni.
― Scuzaţi-mă, ce doriţi?
― Sîntem un grup, doamnă Montgomery. Şase cupluri. Ne întîlnim o dată pe săptămînă, încercînd să facem faţă morţii copiilor noştri.
Sally se încruntă. Despre ce vorbea femeia aceasta? Un grup de părinţi ai copiilor morţi?
― Îmi pare rău, spuse ea, dar nu...
― Nu închideţi, doamnă Montgomery, vă rog. Este vorba de Fundaţia SIMS. Aceste grupuri au fost înfiinţate pentru a încerca să ne ajutăm unul pe celălalt să înţelegem ce s-a întîmplat. Ne întîlnim marţea şi sperăm că puteţi veni împreună cu soţul dumneavoastră diseară.
Sally se strădui să-şi păstreze calmul. Nu aveau de gînd să o lase în pace. Nimeni nu avea să o facă. Nici soţul, nici mama ei. Iar acum străinii aceştia aveau de gînd să stea pe capul ei, să se amestece în viaţa ei, încercînd să-i spună ce era bine pentru ea. Ei bine, nu avea nevoie de nici unul dintre lucrurile acestea. Avea să-şi rezolve problemele aşa cum credea de cuviinţă.
― Mulţumesc pentru telefon, spuse ea cu politeţe, însă Julie nu a murit de SIMS, aşa că n-ar avea nici un rost să vin să mă întîlnesc cu dumneavoastră, nu-i aşa?
Fără să mai aştepte vreun răspuns, puse receptorul în furcă şi se întoarse în camera de zi. Văzu pe fereastră un taxi care trase în faţa casei. Mama ei se ridică, privind-o răbdătoare. Sally se stăpîni, hotărîtă să-şi ascundă pornirea pe care o simţea atît împotriva lui Steve, cît şi a mamei ei.
― Să te conduc la maşină?
Phyllis îi ignoră întrebarea.
― Cine era la telefon? Era ceva în legătură cu Julie?
― Nu, mamă. Nu a fost nimic,
Începu să îşi conducă mama către uşă.
― Îmi cer scuze pentru ce am spus. Sînt foarte obosită în momentul acesta. Dar ai dreptate ― morţii cu morţii, viii cu viii. Va fi totul în regulă.
După o îmbrăţişare scurtă şi un sărut pe obrazul mamei, ea continuă:
― Serios, va fi bine.
Se opriră amîndouă în faţa uşii, dar nu mai rămăsese nimic de spus. După aceea Phyllis plecă, iar Sally se întoarse la soţul ei.
― Vom merge la întîlnirea acea, spuse Steve, de îndată ce Sally se întoarse în camera de zi.
Sally îl privi, cu ochii limpeziţi.
― Dar de ce? Este o întîlnire pentru părinţii SIMS, ceea ce noi nu sîntem.
― Ba sîntem, Sally, spuse Steve încet. Mă voi duce la întîlnirea acea, iar tu vei veni cu mine şi basta. Ai înţeles?
Asprimea din vocea lui o izbi pe Sally ca o lovitură. Se uită la faţa lui, încercînd să observe ce se schimbase. Nu-i vorbise niciodată în felul acesta, niciodată de cînd se cunoscuseră. Şi totuşi, vocea lui nu lăsa nici o urmă de îndoială ― îi dăduse un ordin şi se aştepta ca ea să se supună. Ochii femeii se îngustară, iar cînd vorbi, în propria ei voce se afla o asprime care îi era străină:
― Atunci vom merge. Dar tot nu văd care este rostul.
La cîteva minute după aceea, Sally se duse în camera în care locuia Julie şi începu să strîngă lucrurile de care ştia că nu va mai avea nevoie niciodată. Luă aşternuturile de pe pătuţul lui Julie, apoi demontă şi pătuţul. Se duse la dulap şi trase sertarele, oprindu-se la fiecare rochiţă şi bluziţâ ― atît de multe dintre ele nu fuseseră şi nici nu vor fi vreodată purtate. În cele din urmă, dădu jos ventilatorul care punea în mişcare aerul de deasupra pătuţului lui Julie încă de cînd se născuse. Se uită la el cu tristeţe pentru o clipă, apoi, cu o strîngere de inimă, îl lăsă să cadă în coşul de gunoi.
Toate se schimbaseră.
Familia ei se schimbase.
Soţul ei se schimbase.
Ea însăşi se schimbase.
De acum înainte toate aveau să fie altfel.
Ah, ar fi făcut orice să semene cu mama ei. Şi-ar fi acceptat responsabilităţile. Ar fi vrut să fie parte dintre cei vii.
Şi totuşi, undeva în adîncul sufletului ei, era convinsă că ceva cauzase moartea lui Julie şi, chiar în timp ce strîngea lucrurile fetiţei, îşi dădu seama că, mai devreme sau mai tîrziu, trebuia să afle ce era acel ceva. Şi astfel, cînd ieşi în cele din urmă, pentru ultima dată, din camera aceea, realiză că nu avea să semene niciodată cu mama ei, nici pe departe.
În două zile Sally Montgomery se schimbase într-o măsură pe care oamenii din apropierea ei nici măcar nu începuseră s-o înţeleagă.

CAPITOLUL 8

Şcoala elementară din Eastbury, cu exteriorul ei cîndva văruit, acum cenuşiu, şi cu terenul aferent lăsat de izbelişte, stătea ghemuită definitiv în mijlocul unui mic crîng de arţari, ca şi cum ar fi vrut să se ascundă. Cînd se apropie, Lucy Corliss simţi dintr-o dată o ciudată părere de rău pentru clădirea scorojită ― era ca şi cum şcoala însăşi şi-ar fi dat seama de faptul că se afla în pragul ruinei şi că, dacă nimeni nu ar fi observat că se afla acolo, oamenii ar putea uita să o demoleze. Cînd intră pe uşa din faţă, Lucy simţi că starea deplorabilă în care se afla faţada se întinsese peste tot. Avu înăuntru sentimentul unei mohoreli umbroase, pe care luminile chioare de pe coridoare nu puteau să o risipească. Era marţi după-amiază, aproape de ora patru, iar liniştea din jur o făcu să se întrebe dacă se mai afla cineva acolo. O luă hotărîtă către clasa lui Randy, tocurile ei lovind zgomotos podeaua de lemn.
Harriet Grady, o femeie ce se apropia de şaizeci de ani, purtînd cu toată graţia de care putea cineva să dea dovadă amprenta celor treizeci şi cinci de ani de lucru în învăţămînt, se pregătea să plece acasă, cînd Lucy apăru în clasă. O recunoscu imediat şi se ridică de la catedră.
― Doamnă Corliss, spuse ea cu căldură. Intraţi, vă rog. Aţi aflat ceva despre Randy?
Lucy se uită prin încăpere. Şi aici era nevoie de o zugrăveală, iar tocurile ferestrelor mari, amplasate pe peretele dinspre vest, erau crăpate în mai multe locuri. Se duse la una dintre ferestre şi privi afară, fără să se uite la ceva anume, ci încercînd să se hotărască de unde să înceapă. Acum, că ajunsese aici, nu prea mai ştia pentru ce anume venise.
― Chiar credeţi că Randy a fugit de acasă? întrebă ea în cele din urmă.
O clipă după aceea, învăţătoarea o luă de mînă.
― Nu ştiu, răspunse Harriet. Este atît de greu să-ţi dai seama ce vor copiii de astăzi. Par toţi... cum? Mai în vîrstă decît anii pe care îi au, cred. Atît de mulţi dintre copii pur şi simplu nu mai arată a copii! Aproape ai impresia că sînt lucruri în minţile lor pe care nu vor să ţi le spună.
Lucy aproba din cap.
― Randy a fost aşa încă din faşă. Mereu am impresia că nu ştiu ce vrea. Presupun că aste se întîmplă din cauză că nu-mi petrec cu el atît timp cît ar trebui.
― Copiii au nevoie de părinţii lor, comentă Harriet, iar Lucy simţi o urmă de acuzaţie în tonul ei.
― Din păcate, căsătoriile nu reuşesc întotdeauna.
― Sau oamenii nu le fac să reuşească, replică învăţătoarea.
Lucy îşi îngustă nervoasă ochii:
― Domnişoară Grady, nu am venit aici să vorbim despre căsătoria mea. Am venit să vorbim despre fiul meu.
Ochii celor două femei se întîlniră, iar expresia lui Harriet Grady se înmuie.
― Îmi cer scuze. Cred că încep să devin o babă arţăgoasă. Nu mă pot obişnuit cu faptul că cei mai mulţi dintre copiii mei au numai un părinte. E mare păcat şi mă întreb mereu dacă nu cumva acesta este unul dintre motivele pentru care atît de mulţi dintre elevi au probleme.
― Cum ar fi Randy?
― Randy, ca mulţi alţii.
Harriet Grady o cîntări din ochi pe Lucy Corliss cu atenţie şi hotărî că nu avea rost să se ascundă după cuvinte.
― Dar ştiţi, bineînţeles, că Randy este, mai mult decît oricare dintre ceilalţi, o problemă.
― În ce sens?
Harriet se întoarse la catedră, se aşeză şi scoase un dosar din primul sertar. Începu să se uite prin el.
― Probleme de disciplină. Numai că nu este doar atît de simplu.
― Nu cred că înţeleg, făcu Lucy.
Se întinse după dosar, însă Harriet Grady îl puse mai încolo.
― Îmi pare râu, se scuză ea. Mi-e teamă că nu pot să vă lăs să vedeţi acest dosar.
Lucy se holbă la învăţătoare, încercînd să înţeleagă ce voia să spună.
― Nu mă lăsaţi să-l văd? Pentru Dumnezeu, domnişoară Grady, fiul meu a dispărut! Şi dacă în dosarul acela există informaţii de care am nevoie, nu aveţi dreptul să mi le ascundeţi. Sînt mama lui, domnişoară Grady, am dreptul să aflu totul despre fiul meu.
― Ei bine, chiar că nu ştiu, rosti Harriet Grady. Trebuie să înţelegeţi, doamnă Corliss... dosarele despre elevi conţin tot felul de informaţii, multe dintre ele cît se poate de obiective, dar altele par subiective. Iar nouă nu ne place ca părţile subiective să fie văzute. De absolut nimeni.
― Cu excepţia profesorilor, exclamă Lucy, cu vocea gîtuită de enervare.
― Cu excepţia profesorilor, recunoscu Harriet.
Se lăsă pe spate în scaun şi îşi dădu la o parte din dreptul ochilor o şuviţă de păr.
― Doamnă Corliss, continuă ea, ştiu cum trebuie să vă simţiţi şi aş vrea să vă pot spune ceva care să vă liniştească. Dar ce pot să spun? Randy a mai încercat să fugă de acasă.
― Voia să se ducă la tatăl lui, protestă Lucy. Şi nu a lipsit decît cîteva ore.
― Dar tot fugă a fost, insistă învăţătoarea. Este ceva în legătură cu Randy... ceva ciudat. Nu pare să judece întotdeauna aşa cum trebuie.
― Să judece cum trebuie? repetă Lucy. Nu este decît un copil de nouă ani. Despre ce naiba vorbiţi?
Harriet Grady oftă şi se jucă un moment cu dosarul.
― Aş vrea să vă pot spune. Este ceva care nici pentru mine nu e foarte clar. E ca şi cum Randy ar considera că poate să facă orice şi oricînd vrea. Nu pare să-i fie frică de nimic, şi asta îi aduce necazuri.
Lucy se încruntă:
― Ce fel de necazuri?
― Nimic serios, o asigură Harriet. Gel puţin deocamdată. Dar ne este mereu teamă că într-o bună zi o să se rănească.
― Să se rănească? În ce fel?
Harriet Grady îşi frămîntă mintea, încercînd să găsească un mod de a exemplifica ceea ce voia să spună. În cele din urmă renunţă şi, cu inima îndoită, împinse dosarul către Lucy.
― Uitaţi-vă la prima pagină, spuse ea. Şi cred că, dacă insistaţi, aţi putea foarte bine să vă uitaţi şi la restul dosarului. Cam peste tot este acelaşi lucru.
Lucy luă dosarul, îl deschise şi citi repede prima pagină. Pielea i se făcu ca de găină, dar îşi impuse să termine de citit raportul, iar apoi aruncă o privire şi pe alte pagini. După cum spusese domnişoara Grady, conţineau cam aceleaşi lucruri. Cu mîini tremurătoare, îi înapoie dosarul învăţătoarei.
― Spuneţi-mi ce s-a întîmplat. Povestiţi-mi despre ziua aceea.
Harriet Grady îşi drese vocea şi începu:
― A fost în septembrie trecut. Unul dintre copii a adus la oră un păianjen văduvă-neagră. Era într-un borcan, aşa că l-am pus pe catedră şi i-am lăsat pe copii să se apropie şi să se uite la el. I-am avertizat că este veninos şi au fost toţi foarte atenţi. Cei mai mulţi dintre ei nici măcar nu au atins borcanul. Randy nu numai că l-a ridicat de pe catedră, dar l-a deschis şi şi-a băgat mîna înăuntru.
― Doamne, Dumnezeule! făcu Lucy în şoaptă. Şi ce s-a întîmplat?
― A început să-l înghiontească cu degetul, iar păianjenul a încercat să se ferească de el. Dar pînă lă urmă l-a atacat. Am încercat să-i iau borcanul din mînă dar nu mi l-a dat. Nu părea deloc speriat ― mai degrabă fascinat.
― Chiar şi după ce l-a muşcat păianjenul?
― Din fericire, nu l-a muşcat. I-am dat una peste borcan, l-a scăpat din mînă şi am strivit păianjenul. Pe urmă l-am dus la cabinetul medical şi asistenta s-a uitat la mîna lui. Nu erau urme de muşcături.
― Nu i-a făcut absolut nimic?
― Se pare că nu. Şi nici chiar după ce asistenta medicală i-a explicat care pot fi urmările muşcăturii unui păianjen văduvâ-neagră nu părea îngrijorat. A zis doar că s-a mai jucat şi în alte daţi cu ei şi nu s-a întîmplat nimic.
Lucy simţi cum i se pune un nod în gît cînd realiză ce-ar fi putut să i se întîmple lui Randy.
― De ce nu mi-aţi spus? întrebă ea. De ce nimeni n-a făcut...
Gura lui Harriet Grady se răsuci într-un zîmbet rece.
― Nu a făcut ce, doamnă Corliss? Nu v-am trimis acasă prin Randy un bilet în care să scrie "Stimată doamnă Corliss, astăzi Randy nu a fost muşcat de un păianjen"? Aţi fi crezut că am înnebunit.
Lucy închise ochii şi dădu din cap.
― Probabil că aşa ar fi fost.
Se gîndi cîteva clipe, încercînd să-şi dea seama ce semnificaţie puteau să aibă pentru eâ informaţiile date de învăţătoare, însă nu găsi nici una. Doar povestea unor pozne şi isprăvi periculoase, unele care puteau într-adevăr să-i pună lui Randy sănătatea sau chiar viaţa în pericol, însă nici una dintre ele, pînă atunci, nu păruse să-i cauzeze vreun rău. Cînd deschise ochii, observă că Harriet Grady se uita la ea cu o expresie ce lăsă să se înţeleagă că învăţătoarea se gîndea la acelaşi lucru.
― Cred că este posibil să se fi băgat în cine ştie ce aventură care să fi ieşit rău, opină învăţătoarea.
Apoi se ridică şi o conduse pe Lucy către uşă.
― Aş vrea să vă pot spune mai multe, doamnă Corliss, dar nu pot niciodată să-mi dau seama ce are de gînd Randy să facă. Acum nici nu ştiu ce să mai cred.
Îi strînse mîna lui Lucy şi continuă:
― Va fi găsit, doamnă Corliss. Şi, cunoscîndu-l pe Randy, pot să vă spun că, orice s-ar fi întîmplat, o să scape nevătămat. Pînă acum aşa s-au petrecut mereu lucrurile.
Însă, după ce Lucy plecă din clasă, Harriet Grady se duse înapoi la catedră şi parcurse încă o dată dosarul lui Randy. Pentru ea Randy era un caz fără speranţă. Dacă exista acolo vreun băiat care avea să dea pînă la urmă de necaz, atunci acela era Randy. Închise dosarul, îl puse la loc şi încuie sertarul.

Lucy era pe cale să iasă din clădire, cînd observă semnul micuţ care anunţa că acolo se afla cabinetul medical. Ezită, apoi ciocăni în uşa cu geam mat.
― Intră, se auzi o voce dinăuntru.
Lucy deschise uşa şi păşi înăuntru. O femeie doar cu puţin mai în vîrstă decît ea, îmbrăcată în uniformă albă, stătea la birou şi citea un roman de duzină. Ridică ochii şi zîmbi.
― Dacă sînteţi o contribuabilă revoltată, vă anunţ că practic acum sînt în timpul meu liber. Doar că de cele mai multe ori îmi pierd după-amiezele pe aici, pentru cazul în care vreunul dintre copii păţeşte ceva jucîndu-se în curtea şcolii. Toată lumea spune că mă implic prea tare.
Lucy zîmbi, împotriva voinţei ei. Asistenta medicală avea o expresie deschisă, în totală contradicţie cu înfăţişarea severă a învăţătoarei lui Randy.
― Nu sînt o contribuabilă revoltată, spuse Lucy. Sînt o mamă îngrijorată.
Zîmbetul dispăru de îndată de pe faţa asistentei medicale care se ridică în picioare.
― Sînteţi cumva doamna Corliss? Sîntem cu toţii atît de îngrijoraţi din pricina lui Randy! Pot face ceva pentru dumneavoastră?
― Nu ştiu, recunoscu Lucy. Tocmai plecam şi am văzut din întîmplare semnul de pe uşă. Iar domnişoară Grady tocmai mi-a povestit ce s-a întîmplat toamna trecută...
― Vâduva-neagrâ, o întrerupse asistenta medicală. Băiatul dumneavoastră a fost foarte norocos atunci.
― Asta a spus şi domnişoara Grady. Ea... ea crede că Randy a fugit de acasă. Toată lumea crede asta.
― Toată lumea, cu excepţia dumneavoastră, nu-i aşa?
Asistenta medicală făcu un gest către scaun:
― Staţi jos. Numele meu este Anny Oliphant şi am auzit toate bancurile posibile care au legătură cu praştia sau cu paraşuta.
Apoi expresia ei deveni din nou serioasă.
― Mă tem că nu pot face prea multe pentru dumneavoastră. Randy este un băiat pe care abia l-am văzut.
Se duse la fişier, scoase un dosar şi se uită repede prin el.
― Pot să mă uit şi eu? întrebă Lucy, pe un ton voit sarcastic. Sau este confidenţial?
― Nu este nimic acolo care să constituie cine ştie ce secret adînc, tainic. Şi pot să pun pariu că nimic din ceea ce cuprind celelalte dosare ale lui Randy nu este pe cale să zdruncine securitatea naţională. Părerea mea este că pe cei de aici secretele doar îi fac să se simtă mai importanţi.
Lucy răsfoi paginile fişei medicale aparţinîndu-i lui Randy. Erau puţine informaţii, şi chiar şi acelea de neînţeles pentru ea.
― Presupun că nimic de aici nu poate fi pus în legătură cu dispariţia lui Randy, nu-i aşa?
― Nu văd cum, încuviinţă sora medicală. Singurul lucru interesant la acest dosar este că prezintă un puşti înfiorător de sănătos. Dacă ar fi toţi ca Randy, mi-aş pierde pîinea. Uitaţi-vă aici.
Luă fişa din mîna lui Lucy şi pomi de la prima pagină:
― Nici o afecţiune gravă. Nici o afecţiune minoră. Nici un fel de răni, nici grave, nici superficiale. Amidgalele intacte şi sănătoase. Apendicele la locul lui. Pînă şi dinţii, pentru numele lui Dumnezeu! Cei de jos sînt un pic încălecaţi, în fine, dar nu de ajuns pentru a merita deranjul unei proteze, şi nu are nici măcar o carie. Ce i-aţi făcut, l-aţi crescut într-o cutie?
Din nou, Lucy nu se putu abţine să nu rîdă.
― Departe de aşa ceva. Cred ca am fost doar norocoşi. Pînă acum.
Se opri, apoi continuă cu o voce mai coborîtă:
― Îl cunoaşteţi pe Randy foarte bine?
Asistenta clătină din cap.
― Tot ce am făcut a fost să-l văd o dată pe an. Nu este unul dintre aceia cărora le vine rău la cofetărie sau îşi plîng singuri de milă. Mi-e teamă că singurii copii pe care îi cunosc cu adevărat sînt cei bolnăvicioşi şi, după cum puteţi vedea, Randy nu prea poate fi numit un copil bolnăvicios.
Lucy răsfoi din nou fişa medicală.
― Pot avea o copie după asta?
― Sigur.
Lucy o urmă de-a lungul coridorului, apoi o urmări din pragul uşii pe sora medicală, care mînuia copiatorul.
― Nu-mi dau seama cu ce vă poate ajuta asta, spuse Anny nesigură, în timp ce-i înmînă duplicatul.
― Nici eu, răspunse Lucy, vocea tremurîndu-i dintr-o dată. Cred că doar mă face să simt că am acţionat totuşi în vreun fel. Nici nu ştiţi cum este să vă dispară copilul de acasă! Mă simt atît de neajutorată. Nu ştiu nici măcar de unde să încep. Speram că poate cineva de pe aici ştie sau a observat ceva... orice.
Lucy îşi simţi disperarea în tremurul vocii şi pentru moment se temu să nu izbucnească în plîns. Rămase tăcută, luptîndu-se cu lacrimile.
― Îmi pare atît de rău, doamnă Corliss.
Vocea asistentei medicale era blîndă şi continuă să-i vorbească, în timp ce o conducea spre poarta principală a şcolii:
― Se pare că astea sînt timpurile în care trăim. Copiilor au început să li se întîmple anumite lucruri la vîrste din ce în ce mai mici. La început adolescenţii obişnuiau să fugă de acasă, acum se pare că şi preadolescenţii au început să o facă. Pe deasupra beau şi se droghează. Tare aş vrea să ştiu de ce.
Lacrimile lui Lucy se uscară, făcînd loc furiei:
― Randy nu bea şi nu se droghează! Şi nu a fugit de acasă!
Vocea îi crescu ameninţător în intensitate:
― Ceva s-a întîmplat cu el, şi am de gînd să aflu ce anume!
O luă la fugă prin uşă, apoi pe trepte în jos şi se repezi spre maşină. Cînd porni maşina, simţi că ochii asistentei medicale stăruiau asupra ei, dar nu se uită înapoi, ci doar băgă maşina în viteză, apăsă pe acceleraţie şi se îndepărtă rapid.

― Ai găsit ceva?
― Nimic.
Jim şi Lucy Corliss rămaseră unul în faţa celuilalt. După o vreme, Lucy făcu un pas înapoi şi îl lăsă să intre în casă. Jim cercetă întunericul camerei de zi, apoi se duse la fereastră şi trase draperiile. Lumina apusului părea să mai şteargă ceva din încordarea de pe faţa fostei sale soţii.
― Nu poţi trăi în întuneric, Lucy. Asta nu te ajuta nici pe tine, nici pe Randy.
Lucy oftă greu, apoi se lăsă într-un fotoliu.
― Ştiu. Adevărul este că nici măcar nu mi-am dat seama că era trase. Am impresia că nici măcar nu am deschis fereastra azi dimineaţă.
― Trebuie să...
― Nu-mi da lecţii, Jim. Nu de asta am chef acum. Nu s-a găsit absolut nici o urmă de-a lui?
Jim clătină din cap.
― Nimic. Fac tot ce le stă în putinţă, Lucy, crede-mă. Am stat cu ei toată ziua. Am căutat prin pădurea prin care s-a rătăcit anul trecut şi am vorbit practic cu toţi cei ce se puteau afla în drumul lui spre şcoală. Nimeni nu l-a văzut, nimeni nu ştie nimic. Vor mai căuta şi mîine, dar după aceea...
Ridică deznădăjduit din umeri.
― Vrei să spui că vor încetă căutarea? Dar nu-i decît un băieţel, Jim. Nu pot opri cercetările, nu-i aşa?
Jim se duse la bufet şi îşi pregăti ceva de băut, în timp ce Lucy, deşi aflată în plină suferinţă sufletească, se trezi că urmărea cît de mult alcool îşi punea. Spre surprinderea ei, păru că îşi face un cocteil destul de moale.
― Îmi faci şi mie unul?
― Sigur.
Prepară o a doua sondă, traversă camera, îi înmînă băutura, apoi se retrase pe un scaun aflat la oarecare distanţă de ea.
― Trebuie să înţelegi, Lucy. Asta nu înseamnă că nu vor să-l mai caute. Îl caută, şi vor continua să facă asta. Dar pur şi simplu nu pot să se mai ocupe tot timpul de acest lucru. Pînă la urmă, cu excepţia cazului în care vor apărea semne de violenţă pe undeva, sau vreo notă de răscumpărare, vor fi nevoiţi să presupună că a fugit de acasă.
― Dar nu a fugit, insistă Lucy. Ştiu că n-a făcut-o. Şi te rog, Jim, nu mă întreba de unde ştiu. Pur şi simplu ştiu.
― Nu asta aveam de gînd să te întreb, spuse Jim cu blîndeţe. Voiam să te întreb dacă ai mîncat ceva.
Lucy se uită la el cu fulgere în ochi. Acum se aştepta să şi gătească pentru el?
Jim păru că îi citeşte gîndurile.
― Aş vrea să te scot undeva, Lucy.
Jim observă cum trupul femeii se încordează şi ochii îi intră în defensivă.
― Stai aşa, făcu Jim, ştiu la ce te gîndeşti. Te întrebi ce urmăresc. Păi, nu urmăresc nimic, Lucy. Atîta doar că... ei bine, fiul nostru s-a pierdut şi, din anumite motive, în clipa asta mi se pare tare greu să mă simt ataşat de altcineva în afară de tine. Şi sînt îngrijorat din cauza ta.
― Din cauza mea? întrebă Lucy, în vocea ei simţindu-se clar scepticismul.
― Ştiu. Ştiu, ştiu, ştiu! Am fost un nenorocit, un nesocotit, un egoist şi merit să fiu dat afară pe uşă. De fapt, probabil că trebuia să fiu tras pe roată şi tăiat în patru, apoi atîrnat de o stîncă şi lăsat pradă vulturilor. Poate chiar legat de chila vaporului şi aruncat în apă ― aici buzele ei începură să se încovoaie într-un zîmbet abia perceptibil ― sau părăsit pe o insulă pustie...
― Aş trage o linie la aruncatul în apă, izbucni Lucy. Niciodată nu ai putut să-ţi ţii respiraţia mai mult de cîteva secunde.
Rămase tăcută, cercetîndu-l cu atenţie, căutînd un indiciu care să o lămurească ce era în mintea lui. Voia să-l creadă, voia să creadă că Jim nu aştepta de la ea mai mult decît o companie în timpul cinei, şi anume acea companie pe care în momentul acela numai ea putea să i-o ofere.
Şi atunci se hotărî:
― Mai ţii minte "Găina pestriţă"? întrebă ea.
Era un local mic, aflat la numai cîteva mile de Eastbury. După căsătorie devenise locul lor favorit, însă Lucy nu mai trecuse pe acolo de aproape zece ani.
― Mai există? întrebă Jim.
― Săptămîna trecută exista, răspunse Lucy. Am fost cu treabă prin zonă şi era cît pe ce să intru să mănînc acolo.
― De ce n-ai fâcut-o?
De data asta văzu în ochii lui ceva care o făcu să păstreze secretul numai pentru ea.
― Pur şi simplu m-am răzgîndit.
Îşi termină paharul şi se ridică.
― Să mergem. Nu promit să fiu o companie plăcută, dar ai dreptate. Trebuie să mănînc ceva şi trebuie să fiu cu cineva seara asta.
― Chiar dacă sînt eu acela?
― Chiar dacă eşti tu. Poate că astăzi nici nu ar putea fi altcineva în afara de tine.
Pe drumul spre restaurant Lucy încercă să-şi dea seama ce anume se schimbase la Jim. De mai multe ori se trezi urmărindu-l cu coada ochiului. Profilul era încă perfect, iar maxilarul părea să-i fie şi mai puternic decît cu doisprezece ani în urmă.
Nu, schimbările nu erau de natură fizică; în altă parte trebuia să se fi petrecut ceva. Purtările i se schimbaseră. Părea, avea Lucy impresia, să dea mai multă atenţie lucrurilor aflate dincolo de persoana lui. De asemenea, era mai echilibrat şi avea un simţ al umorului care îi era nefamiliar. Ah, întotdeauna fusese un glumeţ, dar mereu pe seama altora, de obicei a ei.
― Ce te-a schimbat? se auzi Lucy întrebîndu-l deodată.
Chiar dacă întrebarea îl surprinse, nu lăsă să se vadă.
― Viaţa, răspunse el. Cred că m-am saturat să aterizez pe propriul meu fund. Trebuia fie să schimb metoda, fie să-mi căptuşesc fundul, şi am ajuns la concluzia că dacă-ţi pui o pernă nu ajută la nimic. Poate că faptul că m-ai alungat a fost cel mai bun lucru care mi s-a întîmplat vreodată. Pentru prima dată nu mai aveam pe nimeni sub mine cînd cădeam şi m-am hotărît să nu mi se mai întîmple să cad.
Urmă o tăcere îndelungată, iar Lucy rupse tăcerea abia după ce ajunseră în parcarea restaurantului.
― Jim?
Se întoarse către ea şi păru, încă o dată, că putea să-i citească gîndurile.
― Nu-ţi fie teamă, spuse el. Măcar pentru o vreme voi putea să am grijă de noi amîndoi. Dacă simţi că te lasă balamalele, nu-ţi fie teamă. Poate că nu mă crezi în stare să fac prea multe, dar deocamdată eu sînt tot ce ai. Şi te poţi bizui pe mine, Lucy. Bine?
Pe Lucy o podidiră lacrimile, dar nu schiţă nici un gest, ci le lăsă să curgă şiroaie. Jim rămase tăcut alături de ea, ţinînd-o de mînă.

"Găina Pestriţă" era, în linii mări, la fel cum şi-o aminteau, iar pe parcursul următoarelor cîteva ore discutară despre orice altceva decît fiul lor.
Discutară despre vremurile trecute cînd lucrurile mergeau bine, şi despre vremurile trecute cînd lucrurile mergeau râu.
Dar, în cea mai mare parte, râmaseră tăcuţi. Nimeni dintre cei ce ar fi putut să-i vadă nu şi-ar fi dat seamă că erau divorţaţi de aproape zece ani. Pentru un necunoscut ar fi arătat ca un cuplu căsătorit în toată regula, doi oameni avînd foarte multe pe cap, dar prea puţină nevoie să vorbească.
Cînd ajunseră acasă, Jim şi Lucy Corliss erau din nou prieteni.

CAPITOLUL 9

Noaptea era călduroasă şi umedă, anunţînd vara care stătea să vină, iar Steve Montgomery se uită peste geamul coborît al portierei, căutînd casa din adresă.
― În cvartalul ăsta trebuie să fie, spuse el, micşorînd viteza şi încordîndu-şi vederea pentru a descoperi prin întuneric numerele care, avu impresia, parcă ar fi fost înadins ascunse pentru cei ce încercau să le găsească.
― Tot nu văd de ce ai insistat să venim.
Sally avea vocea rece. Stătea băţoasă pe scaunul din dreapta lui, cu braţele încrucişate pe piept, frâmîntîndu-şi carnea braţului stîng cu degetele mîinii drepte.
Steve trase într-o parcare, opri motorul şi se întoarse către soţia sa.
― Nu are ce să strice, ba chiar ne-ar putea ajuta.
Se întinse să-şi mîngîie soţia, dar ea se feri din calea mîinii lui. Steve oftă, iar cînd continuă să-i vorbească o făcu astfel încît să nu i se simtâ în voce nerăbdarea crescîndă.
― Ascultă, iubito, ce rău poate să ne facă? Nu trebuie să scoţi un cuvînt, dacă nu vrei. Dar toţi acei oameni au trecut prin aceeaşi situaţie în care ne aflăm şi noi. Dacă există cineva care ne poate ajuta să ieşim din nenorocirea asta, numai ei sînt.
Cercetă faţa soţiei sale, sperînd să vadă vreun semn care să-i spună că poate soţia lui ar fi vrut totuşi să privească în faţă realitatea în legătură cu ceea ce se întîmplase cu Julie. Însă chipul ei rămase neschimbat, cu ochii întunecaţi şi o expresie de detaşare aiurită.
Steve îşi dădu seama ce se întîmpla. Sally îşi scormonea mintea, chinuindu-se să descopere cheia cu care să descuie misterul morţii lui Julie. Făcuse acelaşi lucru de-a lungul întregii după-amieze cînd, în loc să încerce să-şi refacă viaţa, aşa cum Steve se străduia să o refacă pe a sa, Sally se aşezase băţoasă pe canapea, cu o carte de medicină în mînă, citind hotărîtă pagină după pagină, un text din care Steve era aproape convins că soţia lui nu pricepea nimic. În schimb, Steve înţelegea foarte bine ce făcea Sally.
Căuta ceea ce el ajunsese deja să numească Adevăratul Motiv al Morţii lui Julie.
Începuse cu o seară în urmă. Steve se lungise în pat, încercînd să adoarmă şi gîndindu-se la înmormîntarea căreia trebuie să-i facă faţă dimineaţa următoare, cînd Sally se ridicase de lîngă el şi începuse să cotrobăie prin casă, ca şi cum ar fi căutat ceva anume. Steve îi auzise paşii pe hol, auzise zgomotul surd al unei uşi care se deschisese şi se închisese şi îşi dăduse seama că se dusese în camera lui Jason, pentru a se asigura că băiatul ei era încă în viaţă. De două ori coborîse să-i vorbească şi de fiecare dată o găsise ghemuită pe canapea, cu cartea în poală, citind.
Şi refuzînd să-i spună ceva, cu excepţia unei litanii repetate cu o voce dogită: Copiii nu mor pur şi simplu. Astă seară însă, speră Steve, Sally s-ar putea să înceapă să accepte că al lor asta păţise. Coborî din maşină şi o ocoli, pentru a deschide uşa pentru Sally.
Ţinînd-o de mînă, o conduse în susul scărilor unei case mări, apoi apăsă pe butonul soneriei. O clipă după aceea uşa se deschise şi în cadrul ei apăru o femeie cu un chip prietenos, cam de aceeaşi vîrstă cu Sally, care le zîmbi.
― Dumneavoastră trebuie să fiţi familia Montgomery. Mă bucur nespus că aţi putut veni. Mă numesc Lois Petropoulous.
Îi conduse în camera de zi şi îi prezentă celor doisprezece care se strînseseră deja acolo. Era în acel grup o discordanţă pe care Steve o găsi îngrijorătoare în primul moment. În încăpere se aflau un cuplu de negri şi un bărbat oriental cu o nevastă albă. Două dintre femei nu aveau soţi, iar unul dintre cupluri ieşea în evidenţă mai ales datorită evidentei lor sărăcii. Faţa femeii, ca şi cea a soţului ei, era numai piele şi os, iar în ochii ei se citea o deznădejde reflectată de altfel şi în îmbrăcămintea lor jalnică. Steve măsură grupul cu privirea, căutînd ceva care să le fie comun tuturor, dar nu găsi nimic. Se părea că singurul lucru care îi făcea să se strîngă acolo fusese faptul că fiecare dintre ei îşi pierduse copilul datorită sindromului infantil al morţii subite.
Două locuri fuseseră păstrate pentru ei pe o canapea mare. Steve se cufundă cu plăcere în moliciunea ei confortabilă. Alături de el, Sally rămase cu spinarea dreaptă şi ţeapănă, cu mîinile strînse în poală.
― Nu s-ar putea spune că există un conducător al grupului, le explică Lois Petropoulous. De fapt, nu aveam nici măcar un loc anume în care să ne adunăm de fiecare dată. Membrii grupului se schimbă în permanenţă, aşa că ne tot mutăm dintr-o casă în alta, pe măsură ce oamenii vin şi pleacă.
― Cît timp stau de obicei în grup? întrebă Steve.
― Atîta timp cît au nevoie sau simt că este nevoie de ei, spuse femeia cu faţa suptă, al cărei nume era Irene. Eu şi Kevin facem parte din el deja de peste un an.
O altă femeie ― Steve îşi aduse aminte că-i fusese prezentată sub numele de Muriel ― izbucni brusc în rîs:
― Pe aici lumea crede că Irene şi Kevin se dau pe lîngă noi pentru că sîntem o distracţie ieftină.
Steve simţi că roşeşte şi fu surprins să-i audă pe cîţiva din jurul său, inclusiv Irene şi Kevin, chicotind.
― Nu vă miraţi de nimic din ce puteţi auzi, spuse Lois, zîmbind amabil. Cu toţii trebuie să-i facem faţă acestui SIMS, fiecare în felul său, şi din cînd în cînd singura cale este umorul. Dar vărsăm, de asemenea, şi o mulţime de lacrimi, iar uneori o facem destul de gălăgios. Nici nu aveţi idee cît de multă supărare se poate acumula după pierderea unui copil, mai ales în felul în care ni s-a întîmplat nouă, tuturor. Unul dintre motivele pentru care sîntem aici este de a uşura această supărare. În acest grup nu există reguli. Spuneţi ceea ce simţiţi sau ceea ce gîndiţi şi fiţi siguri că unul sau altul dintre cei de aici a simţit sau a gîndit la fel la un moment dat. Cel mai important lucru este să vă daţi seama că nu sînteţi singuri. Toţi cei de aici au trecut prin ceea ce treceţi voi acum.
Îşi roti ochii prin cameră, apoi continuă, cu o voce brusc agitată:
― Ei bine, presupun că începutul a fost deja făcut, dar vă voi da abia acum marea veste, deşi îmi plănuisem să încep întîlnirea de azi cu asta. Sînt însărcinată.
Ochii tuturor celor din cameră se îndreptară spre Louis, care se foi emoţionată.
― Iar primul dintre voi care va rosti cuvintele "după ce s-a întîmplat?" va primi premiul pentru prost gust seara asta.
― După ce s-a întîmplat? întrebară imediat cinci voci.
După ce rîsetele încetară, Muriel Flannery fu cea care rupse tăcerea:
― Dar nu ţi-e frică, Lois? Vreau să spun, vorbind serios.
― Bineînţeles că mi-e frică, răspunse Lois. Sînt îngrozită. Şi vă rog să mă credeţi că nu mă aştept să dorm cine ştie ce în primii cîţiva ani. Voi supraveghea acest copil ca un şoim, îi voi pune chiar alarmă.
― Nu cred că i-aş putea face aşa ceva unui copil, spuse o voce. Vreau să spun, să-l leg cu fire în halul ăla. Mi se pare aşa de... mă rog. Aproape ca un experiment de laborator, sau ceva de genul acesta.
― Dar fără asta mi-ar fi frică să las copilul să doarmă.
Steve Montgomery se uită cînd la unul, cînd la celălalt. Despre ce vorbeau? Alarmă pentru copii? Nu auzise de aşa ceva. Observîndu-i expresia, Kevin încercă să-i explice:
― Vorbim despre un aparat de monitorizare a nou-născutului. I se ataşează copilului atunci cînd se culcă şi porneşte dacă acesta încetează să mai respire. Atîta doar că nu se ştie dacă funcţionează într-adevăr şi pentru SIMS. Este folosit în altă situaţie numită apnee, în timpul căreia copilul pare pur şi simplu că uită să respire.
― Dar credeam că tocmai în asta constă SIMS, spuse Steve.
― Bine ar fi fost, se băgă un alt bărbat. Dar se pare că SIMS este mai mult decît atît. La SIMS se produce o contracţie a gîtului astfel încît, chiar şi atunci cînd copilul încearcă să respire, nu reuşeşte. Motiv pentru care alarma nu pare să fie de vreun folos.
Conversaţia continuă, trecînd de lă un subiect la altul. Steve se trezi că asculta absorbit. Oamenii aceea, începu el să realizeze, erau exact ca el însuşi ― oameni obişnuiţi, care deveniseră victimele unei întîmplări despre care crezuseră întotdeauna că nu putea să cadă decît pe capul altora. Fiecare încercă să facă faţă situaţiei în mod diferit. Încăperea era plină de chin, nedumerire şi foarte multă suferinţă. Dar, pentru fiecare dintre ei, acolo exista înţelegere.
Alături de soţul ei, Sally Montgomery asculta taclalele celor din jur şi se întreba de ce insistase Steve să vină la această întîlnire. Nu găsea nimic folositor acolo şi avea sentimentul clar că nu făcea decît să-şi piardă timpul. Trebuia să fi stat acasă, să fi avut grijă de Jason şi să fi continuat să-şi studieze cărţile, în căutarea răspunsului care continua să o ocolească, cu privire la ceea ce se întîmplase cu fiica ei.
Dintr-o dată auzi o voce care i se adresă. Era Alex Petropoulous, care o fixa cu ochii săi inteligenţi, avînd o expresie uşor critică.
― Nu păreţi să daţi prea multă atenţie, doamnă Montgomery. Aveţi ceva pe suflet?
Îşi impuse să se relaxeze şi se cufundă cu spatele pe canapea, îndreptîndu-şi cu palmele tivul moale al fustei.
― Mi-e teamă că am multe pe suflet, explică ea. Vedeţi, fetiţa mea nu a murit de SIMS. A fost altceva.
Din partea cealaltă a camerei, o femeie care rămăsese tăcută toată seara, luă brusc cuvîntul:
― Eu sînt Jan Ransom, doamnă Montogomery. Aţi putea să ne spuneţi ce a păţit fetiţa dumneavoastră?
― Încă... încă nu ştiu, recunoscu Sally. Dar voi afla.
― Bineînţeles că veţi afla, fu Jan de acord. Exact aşa cum am aflat şi eu. Timp de un an m-am chinuit să aflu ce s-a întîmplat cu fiica mea şi pînă la urmă am reuşit.
Sally îi aruncă femeii o privire tăioasă.
― Ce anume a fost? o întrebă ea.
― SIMS, răspunse Jan, ridicînd din umeri. Ştiţi, lucrul cel mai greu de acceptat este simplul fapt că la SIMS nimeni nu poate să vă spună ce anume s-a întîmplat. Pentru mine ideea că doctorii ― cei care se presupune că trebuie să ştie întotdeauna ce s-a întîmplat şi de ce s-a întîmplat ― nu aveau nici cea mai vagă ideea în legătură cu moartea copilului meu era absolut inacceptabilă. Aşa că am început să citesc şi să discut cu oricine credeam că poate să-mi spună ceva. Dar nu ştia nimeni nimic. Desigur, ceea ce făceam cu adevărat era să-mi îngrop capul în nisip. Adînc în sufletul meu, mă temeam că, dacă nu exista nici o explicaţie raţională pentru moartea copilului meu, atunci eu însumi trebuie să o fi provocat.
― Nimeni n-ar dori să-şi omoare propriul copil, spuse Muriel Flannery încet.
― Nu? replică Jan Ransom cu amărăciune. Există în lume în fiecare zi cazuri de părinţi care-şi omoară propriii copii. Iar eu în primul rînd că nu mi-am dorit niciodată un copil.
Pentru prima dată, Sally Montgomery începu să asculte.
― Aveam toată viaţa plănuită, continuă Jan. Trebuia să îmi iau masteratul în domeniul comunicaţiilor ― apoi să mă duc la New York şi să-mi iau o slujbă în domeniul publicitar. Pe la treizeci de ani m-am căsătorit, iar soţul meu era la fel de hotărît să reuşească în carieră ca şi mine. Fără copii. Nu fac decît să-ţi stea în drum şi, pe deasupra, este asta o lume în care să merite să faci copii? Crize energetice, suprapopulare, toate lucrurile de care ştim. Şi într-o zi am rămas însărcinată.
― De ce n-ai făcut un avort? întrebă cineva.
Jan Ransom zîmbi amar.
― Am uitat să vă spun. Am fost crescută în spirit catolic. Credeam că voi reuşi să trec peste acest lucru, dar s-a dovedit că nu sînt în stare. Ah, m-am dus la cei cu controlul naşterilor ― asta nu m-a deranjat cu nimic. Dar cînd a venit momentul să fac avortul, pur şi simplu nu am fost în stare. Iar după aceea, cînd a venit copilul, nu am putut nici să-l dau cuiva în adopţie. Poate că asta ar fi trebuit să fac.
― Totuna ar fi fost, îi spuse Lois Petropoulous. SIMS nu are nimic de a face cu cine creşte copilul.
― Chiar aşa? replică Jan. Cine zice? Şi de unde ştie? Dacă nu se ştie ce este SIMS, cum se poate şti că nu are legătura cu părinţii copilului? Poate, adăugă ea cu o voce tremurătoare, copilul simte că mama lui nu-l vrea şi se hotărăşte să moară.
Ascultînd-o pe Jan Ransom, Sally simţi cum degetele i se înfig în coapse. În momentul acela, în faţa tuturor oamenilor adunaţi acolo, femeia aceasta dădea glas tuturor suspiciunilor negre de care Sally însăşi fusese torturată de-a lungul orelor din miez de noapte. Simţea acum ochii lui Jan Ransom aţintiţi asupra ei. Cînd ridica privirea, tînăra femeie îi zîmbea cu blîndeţe.
― Acum nu mai cred că mi-am omorît copilul, doamnă Montgomery, spuse ea încet. Şi sînt sigură că nici dumneavoastră nu aţi făcut-o. Nu-mi dau seama ce vă face să credeţi că fiica dumneavoastră nu a murit de SIMS, dar ştiu sigur că, dacă doctorii spun că asta s-a întîmplat, atunci este cel mai bine să-i credeţi. Nu puteţi să vă pierdeţi tot restul vieţii căutînd un răspuns care nu există. Trebuie să acceptaţi că s-a întîmplat ceea ce s-a întîmplat şi să mergeţi mai departe cu viaţa dumneavoastră.
― Nu cred că o să pot să fac asta, spuse Sally, ridicîndu-se brusc în picioare. Dar ştiu că nu am nimic în comun cu voi, oameni buni. Steve?
Fără să mai aştepte vreun răspuns, Sally o porni către uşă. Steve, roşu la faţă de ruşine, încercă să-şi ceară scuze pentru soţia sa.
― Nu face nimic, răspunse Lois Petropoulous. Nu este prima dată cînd se întîmplă aşa ceva şi nu va fi nici ultima. Dacă va avea nevoie de noi, tot aici sîntem. Dacă nu noi, atunci vor fi alţii. Ai grijă de ea, Steve. Are mare nevoie de tine în clipele astea.
Rămase în uşă, urmărindu-i pe Steve şi pe Sally Montgomery, care dispărură în noapte. Întorcîndu-se în camera de zi, se întrebă dacă Sally Montgomery avea să se întoarcă pentru a primi ajutorul de care avea nevoie, sau avea să persiste în a-şi purta singură povara problemelor ei, pînă în ziua aceea, ce avea să vină inevitabil, în care toate acele probleme se vor închide în ea şi o vor distruge.

Jason Montgomery se afla în camera lui, stînd pe podea şi uitîndu-se la cobaiul care sprinta fericit dintr-un colţ al încăperii în celălalt, bucurîndu-se de eliberarea temporară din îngustimea cuştii sale. Se auzea de jos zgomotul televizorului care mergea în gol, în timp ce femeia care fusese angajată să-l supravegheze moţăia în faţa lui. Băiatul fusese jos cu cîteva minute în urmă, dar, văzînd-o adormită, se hotărîse să n-o trezească. Nu era ca unele dintre femeile ce mai fuseseră angajate să stea cu el şi care fie găteau prăjituri tot timpul, fie voiau să se joace cu el. Aceasta era prea bătrînă, după cum observase Jason cu mai mult timp în urmă, şi tot ce voia era să fie lăsată în pace. Iar dacă nu o lăsai, devenea arţăgoasă. Aşa că rămăsese în dreptul uşii timp de un minut, uitîndu-se lâ ea, după care urcase din nou în camera sa, ca să se joace cu Fred.
Ştia că părinţii lui se duseseră la un fel de întîlnire, deşi nu-şi dădea seama prea bine despre ce era vorba. Ceva în legătură cu sora lui şi acceptarea faptului că era moartă. Jason însă nu înţelegea de ce părinţii lui trebuiau să meargă şi la o întrunire. Nu se făcuse deja o înmormîntare? Crezuse că înmormîntările tocmai la asta foloseau, dar acum îşi dădea seama că probabil se înşelase.
Ajunsese la concluzia că acesta era încă unul dintre lucrurile despre care trebuia să discute cu Randy Corliss data viitoare cînd avea să-l vadă.
Atîta doar că în după-amiaza aceasta Joey Connors îi spusese că Randy fugise de acasă, iar cei mai mulţi dintre copii credeau că, şi dacă se întorcea acasă, avea să fie trimis probabil la şcoala de corecţie, pentru a fi pedepsit.
Fred se plimbă pe podea, mirosind covorul cu năsucul său mic, apoi se căţără în poala lui Jason, pentru a fi mîngîiat. Jason începu să-l scarpine în spatele urechilor şi să vorbească încet cu el:
― Asta o să se întîmple şi cu mine? Dar nu i-am făcut mai nimic lui Julie. Doar i-am ţinut pătura pe faţă timp de un minut.
Se uită în jos la cobai, întrebîndu-se pentru a suta oară dacă era într-adevăr posibil să-i fi făcut rău lui Julie trăgîndu-i pledul peste cap. Era aproape sigur că nu.
Aproape.
Dar dacă îi făcuse? Cum putea să afle vreodată?
Se ridică împreună cu animalul, trase cea de-a doua pătură de pe patul său, apoi îngenunche din nou pe podea.
― Acum hai să ne facem că tu eşti Julie, spuse el.
Îl puse pe Fred pe podea şi îl rostogoli pe spate. Cobaiul se zbătu pentru un moment apoi, cînd Jason începu să-l gîdile pe burtă, rămase în poziţia aceea.
― Aşa, spuse Jason. Este că-ţi place?
Încetă să-l măi gîdile şi aşteptă. Micuţul animal rămase aşa, aşteptînd ca joaca să reînceapă.
Jason puse încetişor pătura în jurul cobaiului şi îl ţinu bine. Începu să numere.
Fred se zvîrcoli şi se zbătu între faldurile păturii, apoi Jason simţi cum animalul încerca să muşte, dar fără nici un rezultat.
Cînd Jason ajunse cu număratul pînă la o sută, nu se mai simţea nici o mişcare din interiorul păturii.
Încercă să-şi aducă aminte ― încetase Julie să se mai zbată? Parcă îşi amintea că nu, însă era aproape sigur că ţinuse pătura pe faţa surorii lui mult mai mult timp decît îl ţinuse înfăşurat pe Fred.
Aproape sigur.
Ridică încetişor pătura, convins că Fred, eliberat dintr-o dată, avea să se ascundă repede sub pat.
Cobaiul rămase nemişcat. Nu răspunse nici măcar atunci cînd Jason îl împunse cu degetul.
Ajunse la concluzia că era posibil ca el să-i fi făcut ceva lui Julie. Dar chiar dacă ar fi fost aşa, n-o făcuse intenţionat. Aşa cum nu îl omorîse intenţionat nici pe Fred.
Ridică trupul cobaiului şi îl ţinu în braţe o vreme, întrebîndu-se ce să facă mai departe.
Se gîndi că, poate, cobaii erau precum copiii.
Poate că şi ei, cîteodată, mureau pur şi simplu.
Îl puse pe Fred în cuşca lui, apoi se băgă în pat, iar cînd părinţii lui se întoarseră acasă, dormea dus.

Sally fu cea care descoperi cobaiul.
În timp ce Steve o ducea acasă pe supraveghetoare cu maşina, ea se strecură în camera lui Jason, pentru a se asigura că totul era în regulă cu el. Se aplecă peste băiat, îi ascultă pentru o clipă respiraţia, apoi îl sărută cu grijă pe frunte. Era pe cale să plece din cameră, cînd îşi dădu seama că ceva nu era în regulă.
Lipseau zgomotele fornăite pe care le scotea Fred de fiecare dată cînd era deranjat din somn. Sally aprinse veioza de lîngă patul lui Jason şi se duse spre cuşca din colţul camerei. Fred, aflat într-o poziţie ciudată, nenaturală, zăcea răşchirat pe fundul coliviei. Îngenunche, deschise cuşca şi luă animalul în mînă. Cînd realiză că era mort, un sunet involuntar îi scăpă de pe buze.
― S-a întîmplat ceva? îl auzi pe Jason, întrebînd de undeva din spate.
Se întoarse şi îşi văzu fiul în pat, ridicat în şezut şi frecîndu-se somnoros la ochi.
― S-a întîmplat ceva cu Fred?
― A murit, oftă Sally, luptîndu-se cu emoţiile groaznice ce se revărsau în interiorul ei.
Este doar un cobai, îşi spuse în sinea ei. Nu este Jason, nici Julie, ci numai un afurisit de cobai.
Şi totuşi, îi era prea apropiat. Izbucnind în lacrimi, lăsă animalul mort să-i cadă din mîini şi părăsi încăperea în fugă.
Auzi din spate vocea lui Jason:
― Ce a păţit, mami? A păţit şi el acelaşi lucru ca şi Julie?

CAPITOLUL 10

Sally Montgomery stătea în camera de zi, un mic fascicul de lumină învăluind cartea pe care încerca să o citească.
Cuvintele aşezate în pagini nu aveau nici un înţeles pentru ea. Îi fugeau mereu din faţa ochilor, alunecau pe foaie şi îşi dădea seama iar şi iar că citea cîte un paragraf din care nu-şi mai aducea aminte nimic.
Cînd Steve se întorsese, după ce o dusese pe supraveghetoare acasă, şi Sally îi spusese despre cobai, tot ceea ce făcuse soţul ei fusese să-i spună să şi-l scoată din minte, după care se dusese sus, luase micul rozător mort şi se dusese cu el afară, pentru a-l îngropa în curtea din spate. Pînă dimineaţă, o asigurase, atît ea, cît şi Jason aveau să uite povestea asta.
Dar oare aşa avea să fie?
Cuvintele lui Jason continuau să răsune în mintea ei.
"A păţit şi el acelaşi lucru ca şi Julie?"
Ce păţise Julie?
Involuntar, imagini ale fiului ei începură să-i zboare prin minte.
Jason, stînd în pragul uşii, uitîndu-se la ea, în timp ce strîngea la piept trupul lui Julie.
Jason la înmormîntare, privind cum coşciugul surorii lui era coborît în mormînt, cu ochii uscaţi, expresia lui fiind una de... de ce anume?
Trebuia acum să recunoască, pentru ea însăşi, că era o expresie de nepăsare.
Pe parcursul îndelungatei nopţi se mai dusese de două ori să se uite la Jason. De fiecare dată îl găsise dormind liniştit, avînd respiraţia adîncă şi puternică, şi ţinîndu-şi un braţ peste piept, în timp ce celălalt atîrna pe marginea patului. Chiar dacă pierderea surorii sau animalului favorit l-ar fi supărat, asta nu-l împiedica să doarmă. De două ori Sally stătuse lungi minute la capul patului său, străduindu-se să-şi alunge gîndurile oribile aflate într-un cotlon al minţii ei. Şi de fiecare dată reuşise în cele din urmă să-şi impună să plece din cameră, renunţînd să-l trezească doar pentru a-şi dovedi ei însăşi că totul era în regulă cu băiatul.
Sau pentru a-i pune întrebări pe care nu era deloc sigură că ar fi vrut să le rostească.
Acum, în timp ce încerca încă o dată să se concentreze asupra cărţii despre bolile copilăriei, pe care o ţinea în poală, se trezi gîndindu-se din nou la cuvintele lui Jan Ransom.
"... În primul rînd că nu mi-am dorit niciodată un copil."
"Poate copilul simte că mama lui nu-l vrea şi..."
În cele din urmă, fără să-i pese de ora tîrzie a nopţii, puse mîna pe cartea de telefon şi începu să o răsfoiască.
Găsi adresa imediat.

RANSOM, JANELLE 504 ALDER ESTBY 555-3624

Telefonul sună de şapte ori, după care răspunse o voce somnoroasă.
― Domnişoara Ransom? Aici este... Sally Montgomery. Am fost la întîlnirea de astăzi.
Somnolenţa dispăru instantaneu din vocea femeii aflate la celălalt capăt al firului.
― Sally! Desigur. Ştii, am avut presimţirea că mă vei suna în seara asta. Am... cum să spun, am avut sentimentul că am atins o coardă sensibilă.
Sally nu prea ştia ce să spună şi, în timp ce se chinuia să găsească un capăt de la care să înceapă, avu brusc senzaţia că era privită. Întorcîndu-se, îl văzu pe Steve stînd în pragul uşii. Înghiţi cu greu nodul din gît, iar cînd vorbi din nou vocea ei avu un ton nenatural de înalt.
― Mă... mă gîndeam că poate luăm masa împreună săptămîna viitoare.
― Bineînţeles, răspunse Jan Ransom imediat. Te-ai gîndit la o zi anume?
― Cînd îţi este ţie mai bine.
― Atunci hai să nu mai aşteptăm pînă săptămîna viitoare, propuse Jan. Să zicem vineri la prînz. Ştii unde este este "Găina Pestriţă"?
Stabiliră întîlnirea, apoi Sally puse încet receptorul în furcă, neştiind încă prea bine de ce voia să discute în continuare cu Jan Ransom. Tot ceea ce ştia era însă că voia să o facă.
Steve intră în cameră şi se aşeză alături de ea.
― Pot să te întreb cu cine vorbeai?
― Aş vrea să n-o faci, spuse Sally nesigură.
Steve ezită, după care, văzînd cu claritate oboseala şi încordarea ce cuprinseseră întreaga ei fiinţă, hotărî să nu mai insiste asupra acestui subiect. Se ridică şi stinse lumina.
― Să mergem, iubito. Hai să ne culcăm.
Sally se lăsă condusă la etaj şi ajutată să intre în pat, iar cînd Steve o trase mai aproape nu opuse rezistenţă. Însă cînd el i se adresă din nou, trupul ei deveni rigid.
― Poate ar trebui să mai facem un copil. Poate ar trebui să începem să-l facem chiar acum.
Tăcută, Sally se trase de lîngă el, iar pe măsură ce orele nopţii se scurgeau, simţea cum prăpastia dintre ei se adîncea.

CAPITOLUL 11

Lucy Corliss aruncă o privire către ceas. Era aproape unsprezece şi încă o zi, a treia de la dispariţia lui Randy, era pe trecute.
― Pentru ziua de mîine, spuse ea cu amărăciune, ridicînd ceaşca goală. Mai vrei cafea?
Jim refuză cu o mişcare a capului şi o urmări pe Lucy, care se îndreptă către aragaz. Stătuse la masa din bucătărie toată seara, timp în care Jim făcuse tot ce-i stătuse în putinţă pentru a o face să fie calmă. Totul începuse cu şase ore în urmă, cînd Jim îşi făcuse apariţia la uşă, palid la faţă.
― Ce este? întrebase Lucy. Ai aflat ceva?
Jim răspunsese clătinînd din cap:
― Nu prea. Aş putea să intru?
Dezorientată, Lucy îl lăsase să intre în casă şi îl luase cu ea în bucătărie. Pentru Jim acesta fusese un semn de acceptare; cînd era mic, mama lui îşi primea prietenii numai în bucătărie ― camera de zi era pentru oficialităţi.
― Vin direct de la poliţie, îi spusese el, după ce ea îi turnase prima dintr-o serie nesfîrşită de cafele pe care le băuseră amîndoi de-a lungul serii. Am vorbit cu sergentul Bronski.
― Şi? îl îmboldise Lucy, văzînd că lui Jim nu-i prea venea să continue.
― A începu să-mi vorbească despre statistici.
― Ce fel de statistici?
― Despre cazuri ca al nostru, răspunsese Jim, ochii săi întîlnindu-se cu ai ei. Cazuri ca Randy.
― Înţeleg, răspunsese Lucy moale.
Mintea ei se întorsese rătăcită la ziua pe care tocmai şi-o petrecuse vorbind cu diferiţi oameni, bătînd în fiecare uşă de-a lungul traseului lui Randy spre şcoală, stăruind pe lîngă unii, implorîndu-i să încerce să-şi aducă aminte tot ce văzuseră în ziua dispariţiei, orice amănnt care ar fi putut să-i dea şi cea mai vagă idee în legătură cu ceea ce i se întîmplase fiului ei. Răspunsul fusese mereu acelaşi.
Tuturor le părea rău, dar nu văzuseră nimic, nu auziseră nimic, nu observaseră nimic. Şi fiecare dintre ei, atît înainte, cît şi după căutarea din pădure, fusese chestionat de poliţie.
― Lucy, îl auzise spunînd pe Jim, mi-au zis că trebuie să ne pregătim pentru situaţia că Randy, dacă va fi găsit, ar putea fi...
Vocea i se pierduse şi simţi că ochii i se umpluseră cu lacrimi.
― ... mort? întrebase Lucy, vocea ei fiind lipsită de orice emoţie. Ştiu asta, Jim. Oricum, mi s-a mai spus. Nu cred. Pur şi simplu simt că...
― Lucy, mormăise Jim. Lucy, ştiu ce simţi. Dar trebuie să fim pregătiţi. Bronski mi-a spus că, dacă ar fi existat ceva ― vreun bilet, un apel telefonic sau măcar ceva semne de violenţă pe undeva ― alta ar fi fost situaţia. Dar neavînd nimic, nici o pistă, tot ce pot să bănuiască este fie că Randy a fugit de acasă, fie... fie că cel care l-a luat nu este interesat de o recompensă.
― Vrei să spui că cine ştie ce pervers l-a răpit pentru a face sex cu el? întrebase Lucy cu vocea straniu de plată. Să-l violeze şi pe urmă să-l omoare?
― Cam aşa ceva, bolborosise Jim.
― Aşa ceva nu s-a întîmplat, spusese Lucy hotărîtă. Dacă ar fi fost, mi-aş fi dat seama. Mi-ar fi spus ceva, în adîncul inimii mele. Nu este mort, Jim, şi nici n-a fugit de acasă.
― Atunci unde este? De ce nu am descoperit nimic?
Lucy însă clătinase din cap.
― Jim, am vorbit cu toţi oamenii care mi-au trecut prin minte, le-am pus tuturor întrebări, am căutat Dumnezeu ştie ce şi tot ce pot să spun este că într-o carte sau într-un film lucrurile sînt întotdeauna altfel. Mama se duce să-şi caute copilul şi îl găseşte. Dar nu este chiar aşa de uşor. Eu nu am găsit nimic. Nici un blestemat de semn. Tot ce am după trei zile este asta.
Luase dosarul pe care i-l dăduse asistenta medicală de la şcoală şi îi făcuse vînt peste masă, către fostul ei soţ, care îl răsfoise neglijent şi îl pusese deoparte.
Continuase să se afle pe masă în acelaşi loc în care stătuse de-a lungul întregii seri, cît timp ei cinaseră, vorbiseră, îşi sorbiseră cafelele, încercaseră să-şi închipuie ce aveau de făcut în continuare, vorbiseră despre alte lucruri şi mereu, inexorabil, se întorseseră la acelaşi subiect ― fiul lor.
Acum, după ce Lucy îşi umplu ceaşca de cafea şi se întoarse la masă, Jim luă din nou dosarul în mînă. Se uită prin el.
Singurul lucru despre care se putea spune că îl făcea unic era faptul că descria un băieţel de o sănătate remarcabilă.
Prea sănătos?
Jim începu să studieze din nou dosarul, căutînd toate acele lucruri care ar fi trebuit să se afle acolo.
Scutiri medicale.
Deranjamente stomacale după masa de prînz.
Genunchii juliţi din cauza inevitabilelor căzături.
Gît inflamat şi răceli de care nici un copil nu scapă.
Nici una dintre acestea nu se afla acolo.
Jim trecu din nou fişele în revistă, căutînd ceva peste care să fi trecut. În cele din urmă închise dosarul şi îşi privi soţia.
― Lucy, ai observat ceva ciudat în legătură cu dosarul lui Randy?
Femeia îl privi dusă pe gînduri.
― Ciudat? Ce vrei să spui?
― După dosarul ăsta, Randy n-a fost bolnav măcar o zi în viaţa lui, nu a avut o carie în gură, nici măcar vreun genunchi julit.
― Şi?
Jim se încruntă.
― Păi, nu ştiu cu tine cum e, dar eu n-am mai auzit aşa ceva pînă acum.
Redeschise dosarul şi începu să citească din el pentru Lucy. Totul era clar ― totul, cu excepţia unei note micuţe din josul primei pagini: COPIL 0263
― Ce înseamnă asta? Au început să dea fiecărui copil cîte un număr?
Lucy nega din cap.
― Este numărul de cod al unui sondaj. Şi eu mi-am pus întrebarea, aşa că am sunat-o azi-dimineaţă pe asistenta medicală de la şcoală. COPIL înseamnă Centrul de Observare a Patologiilor Infantile Latente, iar zero-doi-şase-trei este numărul care îl reprezintă pe Randy.
― Îl reprezintă pentru ce?
― Pentru un fel de sondaj. Domnişoara Oliphant zice că Randy este în atenţia lor de foarte mult timp.
― În atenţia lor? Vrei să spui că este sub supraveghere?
― Nu chiar. La fiecare cîteva luni cei de la şcoală le trimit celor de la institut fişa medicală a lui Randy, asta-i tot.
― De cîţi copii se interesează?
Lucy se încruntă.
― Ce vrei să spui?
― Îi urmăresc pe toţi copiii din şcoală? Pe toţi cei din clasa lui Randy?
― Nu ştiu, răspunse Lucy.
Ridică dosarul şi se uită la notiţa aceea, încercînd să-şi aducă aminte exact ce îi spusese Annie Oliphant despre respectivul sondaj. Oare o întrebase măcar cîţi dintre colegii lui Randy erau implicaţi în asta? Nu-şi mai aducea aminte. Se duse la telefon şi începu să formeze un număr.
― Lucy, este trecut de miezul nopţii, îi aminti Jim.
― Dar ar putea să fie important.
Lucy îi făcu semn să păstreze tăcerea şi îşi îndreptă atenţia către telefon.
― Domnişoara Oliphant? Sînt Lucy Corliss. Îmi pare tare rău că vă deranjez la ora asta, dar tot nu am înţeles cum este cu sondajul în care este implicat Randy. Sînt studiaţi toţi cei din clasa lui?
Ascultă cîteva clipe, mai puse cîteva întrebări, apoi îi mulţumi asistentei medicale şi închise.
― Ei bine? fâcu Jim.
― E ciudat, spuse Lucy. Mi-a spus că nu ştie nimic despre sondaj. Sînt implicaţi cîţiva copii din Eastbury, iar Randy este cel mai mare. În fiecare lună trimite copiile fişelor medicale ale copiilor la Boston, unde COPIL are sediul central. Îi trimit plicurile şi timbrele poştale, dar nu i-au spus niciodată în ce constă sondajul sau care sînt rezultatele lui.
― Dar cine a autorizat sondajul? întrebă Jim. Vreau să spun, nu ar fi trebuit să ţi se ceară consimţămîntul pentru ca fişa lui Randy să fie trimisă cine ştie unde?
― Nu ştiu, răspunse Lucy. Cred că s-ar putea să fi semnat cine ştie ce formular de consimţire, de-a lungul timpului. Ştii cum stau lucrurile ― copiii vin acasă cu tot felul de formulare, pe care nu ţi le arată decît dimineaţa, la micul dejun, în ziua în care trebuie să le predea.
― Să fiu sincer, comentă Jim, fără răutate în voce, nu prea mă pricep la aşa ceva. Cred că sînt foarte multe lucruri pe care nu le ştiu din punctul ăsta de vedere.
Ochii lui Jim luară expresia unei asemenea singurătăţi, încît Lucy se apropie şi îşi puse braţele în jurul lui.
― Hei, nu începe acum să-ţi faci probleme din cauza asta. Chiar dacă ai fi fost prin preajmă, îţi poţ garanta că n-ai fi citit nici tu toate formularele acelea.
Jim îi zîmbi.
― Vrei să spui că m-ai iertat pentru faptul de a fi fost atît de iresponsabil?
Lucy se trase de lîngă el, iar lui Jim îi păru rău că făcuse această glumă.
― Iartă-mă, făcu el, însă Lucy începuse deja să studieze din nou fişa medicală.
― Domnişoara Oliphant a mai spus ceva. Cică toţi subiecţii sondajului au ceva în comun: dosarele tuturor arată ca al lui Randy. Se pare că toţi sînt într-o stare perfectă de sănătate, şi aşa au fost întotdeauna.
Acum Jim se holbă la ea.
― Toţi? întrebă el.
Lucy încuviinţă din cap.
― Dar... dar cum se poate asta?
― Ce vrei să spui?
― De cît timp ţine supravegherea?
― Cel puţin de cînd au început şcoala.
― Şi toţi copii urmăriţi sînt în perfectă stare de sănătate?
― Aşa a spus Annie Oliphant.
La ce voia Jim să ajungă? se întrebă Lucy.
― Lucy, nu ţi se pare că sondajul acesta durează cam de multă vreme ― nici măcar nu ştim de cînd ― şi că toţi subiecţii implicaţi sînt într-o perfectă stare de sănătate? Adică mie mi s-ar fi părut mai normal ca atunci cînd Randy împlinea, să zicem, zece ani, să apară cineva şi să ne propună ca, pentru că toată viaţa lui a avut o sănătate de fier, să dorească începerea unei supravegheri, pentru a vedea ce se întîmplă mai departe. Dar am impresia că indivizii ăştia din Boston au avut un oarecare motiv să creadă că Randy şi ceilalţi vor evolua într-un mod aparte şi au început să stea cu ochii pe ei ceva mai devreme.
― Ce tot spui acolo, Jim? făcu Lucy, convinsă că ştia deja ce avea să urmeze.
― Spun că pînă la urmă s-ar putea să avem totuşi un fir care să ne ducă la Randy. Cred că ar fi bine ca mîine unul dintre noi să ia legătura cu cei de la COPIL, să afle în ce constă mai precis acest sondaj şi cum de s-a nimerit şi Randy acolo. Se pare că ceva este neobişnuit la Randy. Ar fi bine să aflăm ce anume.
Cînd se duse la culcare, tîrziu în noapte, Lucy se întrebă ce putea să mai iasă la iveală din discuţia cu cei de la Centrul de Observare a Patologiilor Infantile Latente. Nu cumva Jim o trimitea pur şi simplu să alerge după potcoave de cai morţi?
Totuşi, era o pistă de urmat, iar în momentul acela orice ar fi fost mai bun decît nimic.
Dacă nu şi-ar fi găsit o ocupaţie ar fi înnebunit, lucru pe care nu putea să şi-l permită.
Nu înainte de a afla ce se întîmplase cu fiul ei.

CAPITOLUL 12

După numai trei zile de stat la Academie, Randy Corliss se obişnuise cu regulile de acolo. Pentru prima dată, simţea că se afla la locul său. Sentimentul de a fi singur pe lume, de a fi oarecum dat la o parte de ceilalţi copii de vîrsta lui dispăruse. La Academie era la fel ca ceilalţi băieţi.
Şcoala de la Academie nu era la fel ca şcoala din Eastbury. Aici toate orele erau comasate pe parcursul dimineţii, cu excepţia educaţiei fizice, iar lucrurile pe care le învăţau i se păreau lui Randy mult mai interesante decît materiile care i se predau acasă. De asemenea, la Academie toată lumea părea să fie interesată de faptul că elevii se ţineau sau nu de învăţătură. Din punctul acesta de vedere, nu semăna deloc cu şcolile publice. Din cîte îşi aducea Randy aminte, dacă începea să se plictisească la vreun curs şi nu mai era atent, nimănui nu părea să-i pese. Toţi profesorii pe care îi avusese îşi continuaseră orele în acelaşi ritm, fără ca măcar să observe vreodată că elevii îşi pierduseră interesul pentru curs.
Aici însă toate păreau să se petreacă într-o viteză mai mare. Trebuia să înveţi, şi atunci învăţai. Iar cea mai mare parte a timpului stăruiau asupra unor materii care îi plăceau lui Randy. Multă istorie, care îl fascina în mod deosebit, căci în cea mai mare parte a ei părea să vorbească, într-un fel sau altul, despre război, iar Randy găsea că războiul era uluitor. Exista, în mintea lui de copil, ceva nemaipomenit în mărşâluitul soldaţilor către cîmpul de luptă. Iar felul în care preda domnişoara Bowen făcea ca războiul să fie aproape ca un joc. Executai ordinele, făceai exact ceea ce ţi se spunea şi cîştigai. Pas cu pas, lecţie după lecţie, Randy învăţase că bătăile fuseseră pierdute numai atunci cînd trupele nu făcuseră ceea ce li se ceruse. Lui toate acestea i se păreau absolut fireşti, pentru că, atunci cînd se gîndise mai bine, îşi dăduse seama că, de-a lungul celor nouă ani ai săi, singurele dăţi cînd intrase cu adevărat într-o încurcătură fuseseră acelea în care nu ascultase de cineva.
La Academie lucrurile stăteau exact la fel. Atîta timp cît respectai regulile, totul era în regulă. Atunci cînd ţi se cerea să faci ceva, trebuia să faci. Dacă dădeai greş, o făceai din nou pînă cînd reuşeai. Dar cel mai important era să faci ceea ce ţi se cerea. Altfel era de rău.
Mîna aspră a corecţiei căzuse asupra lui Randy o singură dată, în noaptea după ce sosise la Academie. Era ora mesei de seară, iar Peter venise în camera lui să-l ia jos, în sufragerie. Randy tocmai citea, iar sfîrşitul capitolului se afla la numai două pagini. Îi spusese lui Peter că va cobori într-un mînut şi îşi terminase capitolul.
Cînd ajunse în sala de mese, locul său de la masă dispăruse ― chiar şi scaunul ― şi nici unul dintre ceilalţi băieţi nici măcar nu se uitase la el. Domnişoara Bowen se ridicase de la masa personalului. Cina era la ora şase, îi spusese ea, nu la şase şi cinci; apoi îi dăduse liber. Randy era pe cale să protesteze, să spună că ceilalţi băieţi nici măcar nu începuseră încă să mănînce, însă, cînd se uitase la ea, ceva din ochii femeii îi spusese că, orice i-ar fi spus, ar fi fost în zadar. Fusese trimis în camera sa şi îşi petrecuse tot restul serii de unul singur. Nimeni nu venise în camera lui şi nimeni nu mai vorbise cu el, deşi lăsase uşa camerei deschisă toată noaptea. De atunci avusese grijă să facă exact ceea ce i se spunea.
Nu că ar fi fost foarte greu. Dimineaţa părea să fie perioada în care disciplina era cea mai strictă, iar după-amiaza, după orele de gimnastică, erau lăsaţi în pace, liberi să facă ce voiau. După-amiezele nimeni nu le spusese vreodată ce anume sau cum să facă. Într-adevăr, cu toate că Randy se simţea mereu privit de cineva, nu reuşise niciodată să-i vadă pe urmăritori. În cele din urmă ajunsese la concluzia că trebuia să fi fost un fel de punere la încercare, dar nu ştia care erau regulile şi nici ce se aştepta de la el. Şi nu ştia nici ce avea să se întîmple dacă nu avea să reuşească să treacă proba.
În primele zile Randy se întrebase, bineînţeles, de ce anume se afla acolo şi de ce tatăl lui nu venise să-l vadă, sau măcar nu-i dăduse un telefon. Apoi, începînd să se obişnuiască la Academie, nu îşi mai făcuse probleme din acest motiv.
Acum era joi după-amiază, iar Randy şi Peter tocmai terminaseră ora de gimnastică. Aveau în faţă tot restul zilei şi începură să se plimbe prin pădurea ce se întindea în faţa clădirii principale a Academiei.
― Vrei să ne jucăm de-a regele de pe munte? întrebă Peter dintr-o dată.
Randy se uită împrejur. Din cîte îşi dădea seama, terenul pe care era amplasată Academia era perfect plat, cu excepţia unui lac de mică adîncime, în care obişnuiau să se ducă să înoate.
― Şi din ce-o să ne facem muntele?
― Vino-ncoa', răspunse Peter.
O luă printre copaci şi în cîteva minute ajunseră la o potecă. La cîteva sute de metri mai încolo se făcea un luminiş în pădure, în centrul acestui luminiş se ridica o lespede de granit masiv, ce ajungea pînă la aproape zece metri deasupra pămîntului.
― Ce-i asta? lăsă Randy să-i scape.
― O stîncă, găgăuţă, spuse Peter în batjocură. De unde să ştiu eu ce este?
― Poţi să te caţeri pe ea?
― Sigur. M-am urcat pe ea de multe ori. Mă jucam tot timpul aici cu celălalt tip.
― Care tip?
― JeffGrey.
Randy nu auzise numele acesta pînă atunci.
― Cine-i ăsta?
― Era aici înainte să vii tu.
― Şi acum unde este?
― De unde să ştiu? răspunse Peter, dar ceva din vocea lui îi comunică lui Randy că ştia mai mult decît spunea.
Dintr-o dată vorbele lui Eric, pe jumătate uitate, îi reveniră în minte.
Uneori copiii... dispar pur şi simplu. Noi credem că mor.
Se întîmplase asta şi cu Jeff Grey? Era pe punctul de a întreba, însă Peter începuse deja jocul.
― Vrei să te joci, sau nu? strigă el. Primul care ajunge sus nu-1 lasă pe celălalt să se urce!
Peter sări pe o grămăjoară de prundiş, iar apoi începu să se caţere pe stîncă, mîinile şi picioarele mutîndu-i-se instinctiv de la o ieşitură la alta. Randy privi preţ de o clipă, apoi începu escalada la mică distanţă de Peter.
Primii trei metri de căţărare fură uşori. Stînca se ridica din pămînt cu oarecare înclinare, iar de-a lungul sutelor de ani căpătase spărturi şi crăpături, că urmare a îngheţurilor din timpul asprelor ierni din Noua Anglie. Randy se concentră pentru a face o ascensiune cît mai rapidă, dîndu-i prea puţină atenţie lui Peter.
Iar după aceea, cînd stînca deveni mai abruptă, simţi o mînă care i se prinse de umăr şi îl smuci. Se întoarse şi îl văzu pe Peter chiar alături de el, ţinîndu-se de o ieşitură şi rînjind.
― La revedere! făcu Peter cîntînd.
Îl îmbrînci cu putere, iar Randy simţi cum îşi pierde echilibrul, în timp ce piciorul stîng îi alunecă de lă locul său. Apucă o tulpină de lauri ce creştea direct pe stîncă, însă simţi imediat cum i se frînge în mînă. Începu dintr-o dată să alunece, mîinile şi picioarele tremurîndu-i din cauza loviturilor date de suprafaţa stîncii, însă fără să reuşească să se agaţe de ceva. Se izbi de pămînt şi râmase întins pe spate, întrebîndu-se dacă păţise ceva.
Însă nu fusese o cădere atît de gravă şi nu simţea nici o durere. Apoi, de undeva de deasupra, auzi rîsetul umilitor al lui Peter.
În timp ce Peter îşi reluă câţărarea, Randy se ridică şi începu să caute un alt loc pe unde să facă escalada. Înconjură cu grijă dintele de piatră, dîndu-şi seama că nu mai avea cum să-l prindă pe celălalt băiat înainte să ajungă la vîrf. Acum trebuia să ocupe piscul prin luptă.
Găsi un traseu care, în prima parte de căţărare, părea să fie deosebit de dificil, însă care părea să aibă, în partea cea mai de sus, o ieşitură suficient de largă pentru a se putea fixa bine în timp ce avea să se lupte cu Peter pentru a-l da jos. Începu să se urce încet, încercînd să fină minte fiecare pas pe care îl făcea, astfel încît, în eventualitatea unei noi căzături, să găsească mai uşor drumul, fără a trebui să se prăvălească de fiecare dată în acelaşi loc. Nu luă în seamă tachinările ce veneau în torente asupra lui, în timp ce Peter se proclama regele muntelui.
Apoi ajunse la cornişa pe care o văzuse de jos; sărind pe ea, partea superioar, plată, a aflorismentului îi venea în dreptul pieptului. Peter stătea deasupra, rînjind cu maliţiozitate.
― Pînă aici ţi-a fost. Încearcă să te apropii mai mult şi o să te arunc jos.
Randy îşi puse braţele pe pisc, însă, înainte să se poată căţăra pe el, Peter îl împinse înapoi.
― Te dai bătut? îi ceru Peter.
― De ce să mă dau? replică Randy tăios. Ai trişat.
― Nici măcar, spuse Peter. Tot ce am spus a fost că trebuie să ajungi în vîrf. Nu am spus că n-ai voie să-i faci vînt celuilalt.
Randy încercă încă o dată să se suie pe platforma din vîrf şi Peter îl opri din nou, de data aceasta călcîndu-l pe degete, pentru a-l face să-şi desprindă mîna de locul de care se apucase. Randy îşi trase palma şi începu să-şi sugă încheieturile zdrelite ale degetelor, timp în care încercă să se hotărască ce avea de făcut pe mai departe. Se uită înapoi peste umăr şi văzu undeva, dincolo de copaci, clădirea masivă şi respingătoare a Academiei.
Aproape că simţea nişte ochi care îl urmăreau şi începu să se întrebe dacă va avea necazuri cînd va ajunge înapoi.
Pe urmă se uită în jos.
Mult dedesubt, grohotişul care înconjura muntele de piatră arăta ameninţător, iar Randy realiză că, dacă ar fi căzut de acolo, prima parte a căderii ar fi fost şi cea mai uşoară. Dacă nu putea să se oprească după primii trei metri, nu mai avea nici o şansă să se opună prăbuşirii de peste şase metri care urma. Şi dacă se întîmpla asta...
Îşi îndreptă din nou atenţia către Peter.
― Te dai bătut? îl întrebă Peter din nou.
― Nu! ţipă Randy.
Făcu o mişcare cu mîna dreaptă, pe care însă şi-o trase chiar în clipa în care talpa lui Peter se pregătea să-i strivească degetele.
Apucă glezna lui Peter cu ambele mîini, deşi ştia că era o mişcare riscantă.
Surprins, Peter se uită la el preţ de o clipă, apoi încercă să-şi tragă piciorul din strînsoare.
Randy continuă să-l ţină.
Peter încercă să-i dea un şut cu piciorul liber, însă Randy îi răsuci glezna captivă, iar Peter îşi pierdu echilibrul şi fu nevoit să-şi folosească piciorul liber pentru a nu se prăbuşi.
Se aplecă şi luă de jos un bolovan.
― Dă-mi drumul la picior!
― Nu.
― Dă-mi drumul sau îţi crăp capul!
― Nu!
Randy se uită în sus şi realiză că Peter nu glumea. Bolovanul, mare şi greu, se clătina în jos.
Instinctiv, Randy se înfipse mai bine cu picioarele în cornişa pe care stătea şi smuci de glezna lui Peter. Văzînd acest lucru, Peter făcu ochii mari şi scăpă bolovanul din mînă.
Iar după aceea se bălăbăni un moment, pierzîndu-şi echilibrul, şi începu să cadă în faţă. Băieţii realizară în aceeaşi clipă ce urma să se întîmple.
―Prinde-mă! urlă Peter.
Era prea tîrziu. Randy se întinse să prindă piciorul prietenului său, însă degetele lui nu reuşiseră decît să mîngîie materialul pantalonilor lui Peter. Sub privirile neajutorate ale lui Randy, Peter se prăbuşi cu capul înainte pe prundişul de dedesubt.

Louise Bowen îngenunche lîngă trupul inert al lui Peter şi îi controlă pulsul. Lămurită, deschise cu grijă un ochi al băiatului şi îi examină dilataţia pupilei. Alături de ea, Randy Corliss se învîrtea nervos, lacrimile udîndu-i în şuvoaie faţa îngrozită.
― E mort?
― Bineînţeles că nu, îl asigură Louise. Şi-a pierdut cunoştinţa, dar e în viaţă.
― N-am vrut să-i fac nimic, se plînse Randy. Pe cuvînt, domnişoară Bowen, n-a fost vina mea. Ne jucam de-a regele de pe munte...
― Ştiu ce s-a-ntîmplat.
Iritarea din vocea ei îl făcu pe Randy să se cufunde în tăcere şi, în timp ce o privea examinîndu-l pe Peter, se întrebă ce se va întîmpla cu el acum.
Cînd Billy Semple sărise de pe acoperiş şi îşi rupsese piciorul toată lumea fusese furioasă pe el, deşi nu fusese vina lui. Dar ce o să fie în situaţia asta? În mod deliberat îi pusese piedică lui Peter, chiar dacă o făcuse pentru că voia să-l lovească cu un bolovan. Dacă Peter murise? Îl vor duce la închisoare?
În timp ce Randy privea, Louise Bowen îl întoarse cu grijă pe Peter pe partea cealaltă şi dintr-o dată fu evident ce se întîmplase.
Peter aterizase probabil în cap, apoi se lovise cu spatele de prundiş. Părul îi era năclăit de sînge, iar în partea din spate a craniului avea o gaură. Prin scalpul însîngerat se aflau fragmente de oase.
În mod normal, Louise Bowen ştia asta, Peter Williams trebuia să fie mort.
Apoi, în timp ce Randy Corliss voma într-un tufiş, Louise Bowen îl luă în braţe pe Peter şi o porni către imensa clădire gotică ce adăpostea Academia.
Cu stomacul tulburat din cauza celor întîmplate cu Peter, iar cu mintea învolburată de gîndurile despre ceea ce avea totuşi să păţească, Randy o urmă după cîteva minute.

Randy ascultă dangătul înăbuşit al pendulei din holul de la parter, care bătea miezul nopţii. După ce ultima notă se stinse încercă să audă şi alte sunete, dar nu exista nici unul. Şi totuşi, liniştea aceea nu i se părea în regulă. Nu era acel fel de linişte cuminte cu care era obişnuit, ci una de altă natură; îl făcea să simtă că se întîmpla ceva rău.
Şi, bineînţeles, ceva nu era în regulă: Peter Williams.
În timpul cinei, locul lui Peter Williams dispăruse de la masă. Chiar dacă ceilalţi băieţi observaseră ― iar Randy era sigur că observaseră ― nici unul dintre ei nu spusese nimic. În schimb, îşi mîncaseră în linişte cina, după care se scuzaseră şi dispăruseră sus.
Randy aşteptase pînă cînd plecaseră, apoi se apropiase timid de domnişoara Bowen.
― O să se facă bine Peter? întrebase el.
Domnişoara Bowen îi întîlnise privirea, ezitase, apoi se întinsese şi îl mîngîiase pe obraz.
― S-a dus, îi spusese ea. S-a dus, dar nu trebuie să-ţi faci griji din cauza asta. Ştim ce s-a întîmplat şi nimeni nu dă vina pe tine. A fost un accident, iar pentru accidente nu este nimeni răspunzător. Înţelegi?
Randy confirmase, dînd nesigur din cap. Apoi se retrăsese şi el în partea de sus a clădirii. Însă, în loc să se alăture celorlalţi băieţi, rămăsese în camera lui, încercînd să-şi dea seama ce voise să-i spună domnişoara Bowen.
Iar acum, la miezul nopţii, continua să încerce să-şi dea seama.
S-a dus. Asta spusese domnişoara Bowen. Nu spusese că Peter era mort, doar că s-a dus. Dar asta nu avea nici o noimă. Unde să se ducă, şi cînd? Randy se aflase în clădire încă de la accident, şi nu venise nici o ambulanţă pentru Peter. Nici măcar nu plecase vreo maşină din Academie. Aşa că, unde se dusese Peter?
Tăcerea şi întunericul năvăliră dintr-o dată peste Randy, care se sculă din pat, îşi puse un halat şi se duse la uşă. O deschise şi aruncă o privire afară. La cîţiva metri mai încolo, în capul scării principale, se afla o masă la care stătea întotdeauna cîte cineva, ca şi cum ar fi păzit casa.
În noaptea asta nu era nimeni acolo.
Descumpănit, Randy ieşi din cameră şi o luă de-a lungul holului, pînă cînd ajunse în capul scărilor. Se opri şi ascultă.
Tot ce putea să audă eră ticăitul surd al pendulei.
Coborî încet scara, oprindu-se la fiecare cîteva trepte, convins că domnişoara Bowen avea să apară din clipă în clipă pe hol şi să-l trimită înapoi la culcare. Însă pînă la urmă ajunse el însuşi în holul de jos şi nici acum nu se auzea vreun sunet.
Din locul în care se afla putea să vadă că atît camera de zi, cît şi sala de mese erau goale, aşa că se întoarse şi o porni către spatele casei unde se aflau birourile. Trecu prin dreptul cabinetului domnişoarei Bowen, apoi pe lîngă alte cîteva uşi închise. Şi atunci, cînd tocmai era pe cale să se întoarcă, auzi zgomotul unor voci înfundate, venind din spatele uşii următoare.
Se apropie tiptil şi ascultă. Apoi, ezitant, ridică mînă şi apăsă pe clanţă. Aşteptă, convins că cineva va striga la el, dar nu se întîmplă nimic.
În cele din urmă crăpă uşa şi îşi potrivi ochiul astfel încît să se uite înăuntru.
Totul eră alb, în centrul încăperii aflîndu-se o masă, înconjurată cu ceea ce lui Randy i se păru a fi echipament medical. De fapt, camera arăta exact că o sală de operaţii din spitalele pe care le văzuse la televizor. Iar în jurul mesei era strînşi cinci oameni.
Erau îmbrăcaţi în halate albe şi aveau pe faţă măşti medicale, însă Randy o recunoscu pe domnişoara Bowen după ochi şi după şuviţele de păr cîrlionţat care îi ieşeau de sub bonetă. Era convins ca bărbatul aflat la capul mesei era domnul Hamlin, despre care ştia că era directorul Academiei.
Apoi unul dintre ei plecă, iar Randy văzu cine se află pe masa de operaţie.
Era Peter Williams. Avea capul prins într-un cadru de metal. Părul îi fusese tuns, iar partea din spate a craniului fusese îndepărtată.
Randy îngheţă, cu ochii dilataţi şi cu inima bătîndu-i cu putere.
Deci Peter nu se dusese pînă la urmă, şi nici mort nu era. Se afla încă acolo.
Dar oare ce voiau să-i facă? Domnul Hamlin şi domnişoara Bowen chiar erau doctori?
Trebuie să fi fost, altfel nu l-ar fi operat pe Peter.
Şi atunci o auzi pe domnişoara Bowen spunînd:
― Ce faceţi? O să-l omorîţi!
― Nu-i fac nimic, auzi Randy răspunsul domnului Hamlin. Dacă era să moară, murea pînă acum.
Transfigurat, Randy rămase acolo alte cîteva minute, ascultîndu-i pe doctorii care îşi vedeau de treaba lor, înţelegînd prea puţine dintre cuvintele lor, însă dîndu-şi seamă, cu o claritate terifiantă, că ceva era foarte rău. În cele din urmă, cînd realiză că nu putea să mai stea acolo fără să ţipe, închise uşa fără zgomot şi se furişă înapoi în camera lui.

George Hamlin, care era într-adevăr medic şi în acelaşi timp directorul Academiei, îşi roti privirea uitîndu-se la ceilalţi membri ai echipei medicale şi dorindu-şi ca măştile lor să fi fost transparente. I-ar fi plăcut în special să poată vedea expresia pe care o avea Luise Bowen în momentul acesta. Ştia că, din tot personalul, numai Bowen ar fi putut să se opună la ceea ce făcuse. Ceilalţi, indiferent de rolurile pe care le jucau în ochii subiecţilor de la Academie, erau toţi directori şi aveau în comun cu el nu numai aceeaşi competenţă medicală deosebită, ci şi devotamentul faţă de cercetarea pe care o făceau. Bowen era însă altfel. De cînd făcuse parte din echipa lui Hamlin, nu reuşise niciodată să ajungă la acea obiectivitate ştiinţifică necesară. Într-adevăr, dacă nu ar fi fost atît de important ca proiectul să rămînă deocamdată secret, ar fi dat-o afară cu mult timp în urmă. Aşa că, pe moment, trebuia pur şi simplu să o tolereze.
― În regulă, spuse directorul. Cred că ăsta a fost.
Operaţia le luase aproape trei ore. În tot acest timp, anestezistul stătuse pregătit, gâtâ să intervină, dacă Peter Williams ar fi dat vreun semn că îşi recăpătă cunoştinţă. Însă Peter nu-şi revenise; pe tot parcursul acestui chin, rămăsese în acea comă în care intrase în momentul căderii.
George Hamlin îşi începuse lucrul asupra lui Peter la ora zece, rostind cu voce tare procedurile pe care le aplica şi descoperirile făcute, pe măsură ce timpul trecea.
― Scalpul se reface; toate sîngerările s-au oprit. Semne clare de osteoregenerare.
Culesese cu grijă cioburile de oase provenite din capul lui Peter şi le pusese într-un borcan cu soluţie salină, aflat chiar lîngă cotul său. Intervenise rapid şi cu o îndemînare expertă, astfel încît în cîteva minute rana era curăţată.
Dedesubtul găurii din capul lui Peter se putea vedea creierul, aflat într-o stare gravă.
― Isuse, exclamă cineva în şoaptă. E făcut harcea-parcea.
Hamlin ignoră însă această întrerupere şi începu să tăie ţesutul cortical, îndepărtînd partea distrusă. Aceasta dispăru, de asemenea, în borcanul cu soluţie salină.
― Rana nu pare să fi pătruns prea adînc, comentă Harry Gardner, asistentul principal ăl lui Hamlin. Există semne de regenerare?
― Nu încă.
Răspunsul lui Hamlin fusese, ca de obicei, scurt, concis, tăios. Încercă să hotărască ce avea de făcut mai departe, aflîndu-se într-unul din momentele acelea ― intervenit în clipa în care se uitase în gaura căscată, plină cu materie vie ― în care acea lătură a lui, devotată cercetării pure, preluă controlul.
Scalpelul dispăru fulgerător înăuntru sfîşiind cortextul în adîncime, tăind tot mai mult în profunzime lobul occipital, pînă cînd cerebelul ieşi la iveală. Auzi de alături un icnet şi nu fu surprins că vocea lui Louise Bowen îi tulbură concentrarea, cu acele cuvinte care îl îngroziseră atît de tare pe Randy Corliss.
― Ce faceţi? O să-l omorîţi!
― Nu-i fac nimic, răspunse cu răceală o voce. Dacă era să moară, murea pînă acum.
Iar acum, după ce se mai scursese o oră, iar operaţia fusese terminată, Peter Williams continua să fie în comă, faţa fiindu-i liniştită, respiraţia înceată şi constantă, toate semnele vitale pulsîndu-i puternic.
Însă în interiorul capului o parte din creier dispăruse. Hamlins secţionase lobul occipital, scoţînd partea centrală a cerebelului şi ajungînd pînă la bulbul rahidian.
Plaga era încă deschisă.
― Vreţi să o închidem noi? întrebă Gardner.
― Nu vreau să fie închisă deloc. Duceţi-l în laborator şi staţi cu ochii pe el douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru.
― Nu va supravieţui douăzeci şi patru de ore, spuse cineva încet.
― Nu avem de unde să ştim asta pînă mîine, nu-i aşa? răspunse Hamlin. Vreau ca subiectul acesta să fie urmărit cu atenţie. Dacă apare vreun semn de regenerare a creierului, şi cred că ştiţi cu toţii că mă refer lâ vreo regenerare neobişnuită ― vreau să aflu imediat despre ea.
― Şi dacă se trezeşte? întrebă Louise Bowen.
Hamlin se uită la ea. Faţa lui avea o expresie impasibilă, însă ochii aveau o strălucire rece în lumina abundentă a sălii de operaţie.
― Dacă se trezeşte, sper să-l întrebaţi cum se simte. De fapt, adăugă Hamlin, ar fi interesant de aflat dacă poate încă să mai simtă ceva, orice.
După care plecă, lăsîndu-i pe colaboratorii săi să facă tot ceea ce era necesar pentru a facilita supravieţuirea lui Peter Williams.
Pentru Hamlin personal, Peter Williams nici nu existase vreodată ca persoană.
Nu era decît unul dintre subiecţi, numărul 0168. Iar subiectul acesta era, după toate aparenţele, un eşec. Poate că va avea ceva rezultate mai bune cu cel nou, numărul 0263. Care i-o fi fost numele?
Hamlin se gîndi o clipă, după care îşi aminti.
Corliss. Asta era: Randy Corliss.
Începînd de mîine, va trebui să-l urmărească pe noul subiect cu mai multă atenţie.

CAPITOLUL 13

Sally Montgomery se opri imediat după intrarea la "Găina Pestriţă" şi se întrebă dacă nu ar fi fost mai bine să facă stînga împrejur şi să plece. Se privi în oglinda enormă ce domina foaierul restaurantului şi se simţi mai sigură pe ea. Nimic nu-i trăda, în imaginea reflectată, nervozitatea. Pentru cineva din afară, arăta exact a ceea ce era ― o tînără preocupată de profesiunea ei. Purta un costum roşu, cu marcaje de albastru ultra-marin, ales special pentru a atrage atenţia celor din jur mai mult asupra hainelor şi mai puţin asupra încordării ce i se întipărise pe faţă, pe care încerca să o ascundă şi în spatele unui strat de machiaj, aplicat cu multă grijă.
― Sînt doamna Montgomery, îi spuse ea recepţionerei zîmbitoare. Am întîlnire cu doamna Ransom.
― Desigur, făcu recepţionera. Vreţi să mă urmaţi?
Cu Sally mergînd pe urmele ei, femeia se strecură cu greu prin restaurantul înţesat de lume, pînă la o măsuţă ascunsă într-un separeu de lîngă bucătărie. Jan Ransom sorbea dintr-un pahar şi nu spuse nimic pînă cînd recepţionera nu plecă de lîngă ele.
― Am cerut masa asta pentru că este mai departe de urechile indiscrete. N-are nici un rost să ne spunem secretele pentru cine vrea şi cine nu vrea, nu-i aşa?
Sally îşi oferi o clipă de relaxare şi se uită de jur-împrejur, uşurîndu-şi sufletul cînd observă că nu era nici o faţă cunoscută în încăpere. Apăru un ospătar şi Sally comandă un pahar cu vin, după care îşi îndreptă atenţia către Janelle Ransom.
― Cred că m-ai crezut nebună că te-am sunat în puterea nopţii, începu Sally.
Jan Ransom făcu un gest de împotrivire.
― Nu te prosti. Toate am făcut aşa la început. O vreme am crezut că o să-nnebunesc. Dădeam telefoane unor oameni pe care abia îi cunoşteam şi încercam să le explic ce se întîmplase cu fetiţa mea. Cred că de fapt mie încercam să-mi explic.
Rămase tăcută cînd apăru ospătarul cu băutura pentru Sally. Cînd pleca din nou, îşi ridică paharul.
― Pentru noi, toasta ea. Numai Dumnezeu ştie că oamenii care au trecut prin ceea ce am trecut noi au nevoie să fie unul alături de celălalt.
În următoarele cîteva minute cele două femei sorbiră din pahare şi trecură în revistă meniul.
― Pot să te întreb ceva? făcu Jan, după ce ospătarul le luă comanda. Cum de m-ai sunat tocmai pe mine? Am spus ceva anume noaptrea trecută?
Sally încuviinţă din cap.
― Nu prea ştiu cum să-ncep...
Se poticni.
Jan îi zîmbi încurajator:
― Începe cum vrei tu şi nu-ţi face probleme în legătură cu sentimentele mele. Atunci cînd pierzi un copil din cauză de SIMS înveţi cu siguranţă un lucru, şi anume că sînt momente în care trebuie să dai glas tuturor sentimentelor tale, indiferent cît de rău ar suna, şi să asculţi tot ce spun ceilalţi oameni, indiferent cît de tare te-ar durea.
Sally trase adînc aer în piept.
― Ai spus în seara aceea că nu-ţi doriseşi copila...
― Pînă în clipa în care s-a născut, o întrerupse Jan. Dar de îndată ce a venit pe lume m-am îndrăgostit de ea.
Jan rămase cu ochii în gol şi zîmbi.
― Trebuia să o fi văzut, Sally. A fost cel mai frumos copil pe care l-am văzut vreodată, încă din clipa în care s-a născut. Nici vorbă să fi avut faţa aceea stafidită, de maimuţă, pe care o au de obicei copiii la naştere. Era plăpîndă, dar îţi jur că a venit pe lume cu un rîs din care nu s-a oprit niciodată. Pînă în ziua în care...
Vocea i se pierdu, iar zîmbetul îi dispăru de pe faţă. Cînd reîncepu să vorbească, în vocea ei se simţi nuanţa aspră a amărăciunii.
― Încă îmi pun problema, să ştii. Încă îmi pun problema dacă nu cumva a fost ceva ce am făcut, sau ce n-am făcut.
― Ştiu cum este, şopti Sally. Asta mă îngrozeşte şi pe mine. Nici... cum să-ţi spun, nici eu nu aveam în plan să o fac pe Julie. Chiar şi băiatul a venit cu cîţiva ani înainte faţă de cum ne programaserăm. Ciudat, nu-i aşa? Unele femei îşi doresc copii cu disperare, dar nu-i pot avea. Pe de altă parte, există femei ca noi, care fac tot ce le stă în putinţă pentru a nu rămîne însărcinate, şi nimic nu merge.
― Ai uitat să-ţi iei pastila? întrebă Jan.
Sally negă cu o mişcare a capului.
― Am alergie la ele. Foloseam un sterilet. Este mult mai romantic, nu-i aşa? Ştii că-l ai acolo, iar la o adică nu trebuie să te mai opreşti pentru a-ţi monta alte dispozitive de protecţie. Nu trebuie nici să-ţi faci mereu probleme cu ora la care trebuie să-ţi iei pilula. Doar un dispozitiv micuţ şi toată pacea lumii coboară asupra tă. După care rămîi însărcinată.
― Ai avut tot sterilet?
― Mda. Părea să fie cea mai bună metodă. Ştii de ce? Din cauza religiei. O să te umfle rîsul. În mintea mea era că, dacă-mi pun un sterilet, săvîrşesc un singur păcat, care credeam că-mi va fi iertat. Pastilele însemnau cîte un păcat în fiecare zi şi, cu toate că nu dau pe la biserică, ştiam că voi avea ceva mustrări de conştiinţă de fiecare dată cînd voi lua cîte una. Aşa că într-o zi m-am dus la cabinetul doctorului Wiseman, mi-am primit steriletul şi porţia de sentiment de vinovăţie, m-am dus acasă şi am uitat de asta.
Sally se încruntă.
― Doctorul Wiseman? repetă eă. Arthur Wiseman?
― Îl cunoşti?
― Este doctorul meu.
Jan Ransom chicoti cu o voce dogită:
― Ce zici de cîte potriveli s-au adunat la un loc? Două femei, acelaşi doctor, acelaşi dispozitiv, după care SIMS.
Sally Montgomery nu împărtăşi amuzamentul lui Jan Ransom. Unde erau potrivelile? se întrebă ea. Începu să calculeze în minte, dar erau prea multe variabile.
― ...dar trebuie să-ţi duci viaţa mai departe, o auzi pe Jan spunînd.
― Parcă ai fi maică-mea.
― Şi a mea spune la fel. Sally, este greu să accepţi ce s-a întîmplat. Nimeni nu ştie asta mai bine ca mine. Dar nu poţi face nimic altceva. Nimic n-o s-o mai aducă pe Julie înapoi şi nimic nu te va face să te simţi mai bine. Tot ceea ce poţi să faci este să încerci să-ţi laşi rănile să înceapă să se vindece.
― Dar nu pot să fac aşa ceva, spuse Sally încet. Nu pot să merg pur şi simplu înainte, ca şi cum nu s-ar fi întîmplat nimic. Pentru că ceva s-a întîmplat, şi trebuie să aflu ce anume.
Jan începu să spună ceva, dar Sally ridică o mîna şi continuă:
― Şi nu-mi spune mie că a fost SIMS. Nu voi accepta aşa ceva. Pur şi simplu nu are nici o logică.
― Dar tocmai asta este, Sally. Nu înţelegi? SIMS nu are nici o logică... asta este partea cea mai urîtă a situaţiei.
Sally rămase tăcută, ochii ei întîlnindu-i pe cei ai lui Jan Ransom.
― Crezi că sînt pe cale să-nnebunesc? întrebă ea în cele din urmă.
Jan îşi mesteca pentru cîteva momente buza inferioară, apoi negă cu o mişcare a capului:
― Nu. Nu mai mult decît am înnebunit eu în primele cîteva luni. Fă ceea ce crezi că trebuie să faci, Sally. În timp, totul se va rezolva.
Apoi zîmbi cu tristeţe şi continuă:
― Ştii ceva? Speram că aş putea să-ţi fiu de folos astăzi... să te ajut să faci lumină în colţurile mai întunecate. Dar nu pot, nu-i aşa? Tot ce pot face este să-ţi spun că înţeleg situaţia prin care treci. Trebuie să te descurci singură.
Ridică apoi paharul.
― Succes.

Clinica părea ciudat de tăcută atunci cînd Sally străbătu coridorul cu pereţi verzi, îndreptîndu-se spre cabinetul lui Arthur Wiseman, iar zgomotul făcut de tocurile ei pe podeaua acoperită cu gresie reverbera într-o goliciune sinistră. Dar nu clinica este cea care pare goală, hotărî ea cînd trecu de ultimul colţ. Eu sînt. Nu ştiu exact ce am de făcut aici, aşa că mi se pare ciudat. Ciudat şi înfricoşător.
Apoi intră în anticamera cabinetului doctorului Wiseman. Asistenta acestuia ridică privirea, zîmbind nesigură.
― Doamna Montgomery? Aveaţi programare astăzi?
Se întinse către registru.
― Nu, o linişti Sally. Speram doar să discut cîteva minute cu domnul doctor. Se poate?
Asistenta îşi întoarse atenţia la registrul cu programări, apoi încuviinţă:
― Cred că putem să vă strecurăm înăuntru.
Zîmbi şi făcu conspirativ cu ochiul.
― De fapt, se potriveşte tocmai bine ― am contramandat o programare cu o oră în urmă, iar domnul doctor se pregătea să-şi ia o pauză în acest timp. Pur şi simplu nu i-o mai acordăm.
Se ridică şi, după ce bătu scurt în uşa cabinetului, dispăru înăuntru. Se întoarse după o clipă.
― Puteţi intra direct, doamnă Montgomery.
Arthur Wiseman o aştepta, cu mîna întinsă şi cu o expresie cordială.
― Sally! Ce surpriză plăcută.
Zîmbetul i se topi de pe faţă, pentru a fi înlocuit de o mină îngrijorată.
― Nu e nimic în neregulă, nu-i aşa?
― Nu ştiu, spuse Sally rămasă pe gînduri, aşezîndu-se pe scaunul din faţa biroului. Voiam doar să vă pun cîteva întrebări. Am discutat cu mai multă lume, inclusiv Janelle Ransom.
Sprîncenele lui Wiseman se ridicară puţin.
― Jan? Cum ai cunoscut-o?
― La Fundaţia SIMS. Am fost cu Steve la una dintre întîlnirile pe care le organizează.
― Înţeleg. Şi Jan era acolo.
Sally încuviinţă cu o mişcare a capului.
― Am luat masa împreună astăzi şi am descoperit ceva care mă îngrijorează. Amîndouă foloseam sterilete cînd am rămas însărcinate.
― Şi? întrebă Wiseman.
― Şi cred că este mai mult decît o coincidenţă faptul că amîndouă foloseam sterilete, amîndouă am rămas însărcinate şi amîndouă ne-am pierdut fiicele din cauză de SIMS.
Wiseman oftă adînc şi se lăsă pe spate. Uite că-ncepe, îşi zise el. Atunci cînd nu există o explicaţie simplă pentru moartea cuiva, familia se întoarce către doctor.
― Ce anume crezi că putea să se fi întîmplat?
― Nu ştiu, recunoscu Sally. Mi-a trecut prin minte că steriletul ar fi putut să...
― Ar fi putut vătăma fătul? întrebă Wiseman.
Se aplecă, încrucişîndu-şi braţele pe birou.
― Sally, asta este, în mod evident, imposibil. Pentru a putea rămîne însărcinată, dispozitivul trebuie mai întîi să fie respins de organismul tău. Iar asta, statistic vorbind, se întîmplă în două cazuri din zece. Ţi-am spus asta încă de la început, dacă-ţi mai aduci aminte. Cu excepţia pastilelor, pe care tu nu le poţi folosi, nu există nici o metodă contraceptivă absolut sigură. Iar cu steriletul nu se ştie niciodată cînd va fi respins de organism. S-a întîmplat cu cîţiva ani în urmă şi l-ai avut pe Jason. Apoi, timp de opt ani nu ai mai avut nici o problemă. Poate datorită noului dispozitiv pe care l-am încercat, iar greşeala noastră a fost că am folosit al treilea tip acum cîţiva ani. Dar nu sînt atît de sigur că asta a contat. Nu simţi nimic atunci cînd îl ai ataşat şi funcţionează, după cum nu simţi nici cînd este respins. Dar, în mod absolut sigur, nu avea cum să afecteze fătul, pot să-ţi garantez asta. Asemănarea dintre cazul tău şi al lui Jan Ransom este o pură coincidenţă. Şi nici măcar cine ştie ce coincidenţă deosebită, dacă n-ar fi fost vorba de faptul că amîndouă v-aţi pierdut fiicele din cauză de SIMS.
― Nu credeţi că ăsta este de ajuns pentru a mă face să-mi pun problema? întrebă Sally.
― Sigur că este, spuse Wisemân, lăsîndu-se înapoi în scaun, mai relaxat. Şi bineînţeles că trebuia să vii să mă vezi. Dar nu prea ştiu ce pot face pentru tine.
Sally îşi mută privirea către computerul de pe biroul lui Wiseman. Ştia că era doar terminalul unei unităţi centrale, care deservea majoritatea nevoilor oraşului.
― Probabil că aţi putea să-mi arătaţi dosarele lui Julie.
Wiseman ezita, căutînd instinctiv în minte o scuză valabilă pentru a-i refuza cererea. Nu găsi nici una.
― În regulă, acceptă el în cele din urmă. Dar din moment ce era pacienta lui Mark Malone, cred că ar trebui să fie şi el aici.
Ridică receptorul, rezolvă rapid, apoi îl puse din nou în furcă.
― Chiar crezi că vom descoperi ceva în dosarele lui Julie? o întrebă el în timp ce aşteptau.
― Nu ştiu, făcu Sâlly gînditoare. De fapt, nici măcar nu sînt sigură că voi fi în stare să înţeleg ceva din ele.
― Ei bine, înţeleg eu, o asigură Wiseman.
La cîteva momente după aceea uşa se deschise şi îşi făcu apariţia medicul pediatru. O salută pe Sally, apoi se uită întrebător către Wiseman, care îi explică ce le cerea Sally.
― Pare o idee bună, spuse Malone, după ce trecu repede în revistă tot ce-şi amintea despre fişele lui Julie.
Nu exista nimic în ele, din cîte ştia el, care ar fi putut să o deranjeze pe Sally. Aprinse terminalul computerului şi tastă rapid cîteva instrucţiuni. Apoi zîmbi încurajator spre Sally.
― Veniţi pe partea asta.
Sally ocoli biroul şi rămase în picioare lîngă Malone, în timp ce monitorul terminalului începu să se umple cu datele medicale din dosarul fiicei ei. În afară de data naşterii, nu erau prea multe: rezultatele consulturilor lunare ce i se făcuseră lui Julie după naştere, ultimul dintre ele avînd loc în chiar două zile înainte de deces; toate acestea, explică Wiseman, reflectul imaginea unui copil remarcabil de sănătos. Apoi veni raportul consultului final, făcut după moarte, şi o copie după certificatul de deces.
― Nici măcar nu ştiu după ce aş putea să mă uit, spuse Sally, trecînd cu privirea peste ecran.
― Ar trebui să cauţi ceva care nu este în regulă, îi spuse Wiseman. Însă, conform celor de aici, Julie nu a suferit de nimic, în nici un fel, nici înainte, nici după naştere.
Se uită către Mark Malone pentru a primi confirmarea, iar doctorul mai tînăr încuviinţă cu o mişcare a capului.
Sally apăsă pe una dintre tastele cursor ale tastaturii, iar dosarul începu să se deruleze, pînă cînd ecranul se umplu cu o serie de litere şi nume care, în ochii ei necunoscători, păreau o înşiruire fără sens.
― Ce-s toate astea? întrebă eă.
Malone ridică indiferent din umeri.
― Rezultatele analizelor. Teste ale mostrelor de sînge, de ţesut, de urină. Toate fac parte din rutină şi sînt foarte normale.
― Înţeleg, făcu Sally încet.
Apoi se încruntă. Pe măsură ce datele continuau să se plimbe în sus pe ecran, în colţul din dreapta jos apăru dintr-o dată, fără să fie cerut, un număr. Sally ridică degetul de pe tasta cursor.
― Asta ce este?
Wiseman se uită la număr, se încruntă uşor, apoi ridică privirea către Malone.
― Tu ştii ce este?
― Nu-i decît un număr de cod, răspunse Malone. Se referă la o cercetare făcută de un grup din Boston, Centrul de Observaţie a Patologiilor Infantile Latente.
― Iar Julie era în atenţia lor? întrebă Sally. Pentru ce?
Malone ridică din umeri.
― Nu ştiu prea bine. De fapt, am impresia că nici ei nu prea sînt siguri ce caută.
― Nu înţeleg.
Sally se întoarse la scaunul ei şi îi privi pe cei doi doctori.
― Grupul acesta...
― I se spune COPIL, interveni Malone.
― COPIL studiază copii, dar nici ei nu ştiu de ce?
― Este ceea ce se numeşte un sondaj făcut prin selecţie aleatorie, începu Malone.
Continuă să explice pentru Sally ce însemna asta, dar ea ridică o mînă şi îl opri. Ştia foarte bine cum erau operate sondajele de felul acesta. Mai mult decît atît, ea însăşi proiectase mai multe astfel de eşantionări.
În principiu, el implica folosirea unui tablou de numere ales la întîmplare, pentru a selecta o mică parte a populaţiei, ce urma să reprezinte cu acurateţe populaţia ca un întreg. Sally însăşi dăduse o mînă de ajutor la Departamentul Sănătăţii pentru a proiecta un sondaj al populaţiei din Eastbury, cu cîţiva ani în urmă, tema fiind determinarea incidenţei virozei porcine în oraş. Se ajunsese atunci la a alege între două posibilităţi: fie să se facă o cercetare care să cuprindă întregul oraş, fie să se folosească un calculator care să atribuie fiecărui individ din oraş cîte un număr, acestea urmînd a fi trecute aleatoriu într-un tabel, care la rîndul său urma să fie conceput de computer, pentru a alege de acolo două coordonate, ce aveau să reflecte cu acurateţe întregul.
Pentru un nespecialist, Sally îşi dădea seama de asta, părea un fel de hocus-pocus, dar îşi dădea seama că era o metodă corectă din punct de vedere statistic şi suficient de precisă pentru studierea populaţiei practic din orice punct de vedere. Iar frumuseţea consta în aceea că, cu cît mărimea populaţiei ce trebuia studiată creştea, proporţia populaţiei efectiv studiată eră din ce în ce mai mică.
În Eastbury, spre exemplu, fusese necesară examinarea a numai cîteva sute de oameni pentru a se afla cu precizie incidenţa virozei porcine în interiorul oraşului.
― Ştiu cum funcţionează studiile de genul acesta, spuse Sally. Dar la ce anume se referă această cercetare?
― După cîte ştiu, este doar un sondaj general, răspunse Malone. După toate aparenţele, computerul lor intră periodic în memoria computerului nostru ― precum şi în a altora ― şi a ales-o în mod aleatoriu pe Julie pentru cercetare. Presupun că intenţionau să se intereseze de ea pînă la împlinirea vîrstei de douăzeci şi unu de ani.
― Şi le-aţi permis să facă asta? întrebă Sally.
Era mult prea familiarizată cu computerele şi cu abilitatea acestora de a se vîrî în vieţile oamenilor.
― I-aţi lăsat pur şi simplu să vă cotrobăie prin fişe? Credeam că fişele medicale trebuie să rămînă confidenţiale.
― Dar chiar sînt, îi spuse Wiseman, cînd Malone se uită neputincios la el. Sînt sigur că, atunci cînd ne-am dat acordul pentru sondaj, Institutul ne-a garantat că nici măcar nu vor încerca să afle numele subiecţilor. Altfel nu am fi fost de acord cu această operaţiune.
Se uită la fişele lui Julie Montgomery încă o dată şi zîmbi pentru Sălly.
― Tot ce ştiu ei despre Julie este că acel copil cu numărul nouă-şase-opt-doi a fost victima unui SIMS, plus datele ei medicale. Nu-i cunosc numele şi nici nu-i interesează. Studiile de genul acesta se fac tot timpul, Sally. Ar trebui să ştii asta. Şi ar mai trebui să ştii că, la rîndul lor, computerele care fac selecţia sînt programate să uite numele subiecţilor de îndată ce le-au fost atribuite numerele de cercetare.
― Şi credeţi asta? întrebă Sally, vocea devenindu-i dintr-o dată amară. Cum credeţi că reuşesc să ţină urma subiecţilor? Dacă nimeni nu ştie cui aparţine un anumit număr, cum ar fi în stare să stea după coada celor vizaţi? Oamenii se mai mută, să ştiţi. Iar cineva ar trebui să introducă în memoria computerului, cine ştie pe unde, împreună cu datele individului, şi numărul său, astfel încît computerul Institutului dumneavoastră să-l poată găsi din nou. Dumnezeule, numărul lui Julie ― despre care chiar dumneavoastră aţi spus că ar trebui să fie confidenţial, este chiar aici, pe fişa ei, şi poate fi văzut de oricine!
Wiseman încercă să o oprească, dar Sally se avîntă mai departe, furia crescîndu-i pe măsură ce vorbea.
― Sînteţi amîndoi medici şi nu pun la îndoiala cunoştinţele pe care le aveţi în meseria dumneavoastră. Dar eu sînt expert în computere. Am fost învăţată să le folosesc şi ştiu de ce sînt în stare. Dumneavoastră ştiţi? Ştiţi cît le este de uşor computerelor să vorbească unul cu celălalt, să intre fiecare în memoria celuilalt? Oricine din ţara asta poate afla tot ce vrea despre o altă persoană dacă ştie să se folosească de un computer şi dacă poate găsi codurile de acces. Şi dacă eşti destul de priceput la computere, poţi să le programezi să-ţi ofere chiar ele codurile care se presupune că ar trebui să ascundă anumite secrete.
Acum Sally era în picioare, învîrtindu-se prin cameră.
― De ce nu mi s-a spus despre această cercetare? Sînt mama lui Julie. Dacă cineva îmi urmărea copilul, aveam dreptul să ştiu şi eu despre asta.
― Sally... începu Malone, însă ea nu-l lua în seamă.
― Poate că era ceva în neregulă cu Julie. Poate că ei ştiau că ceva nu era în regulă cu ea.
Acum Wiseman se ridică şi el în picioare.
― Sally, spuse el cu hotărîre. Vreau să stai jos şi să mă asculţi.
Sally se uită la el cu ochii plini de indignare, iar Wiseman crezu că femeia era pe cale să o zbughească din cabinet. Apoi, în timp ce el şi Malone nu putură decît să se uite la ea, îşi reprimă furia şi se aşeză din nou în scaunul din faţa biroului.
― Îmi cer scuze, spuse ea. Atîta doar că nu pot să trec peste sentimentul că i s-a întîmplat ceva lui Julie... ceva îngrozitor.
Wiseman se întoarse la locul său din spatele biroului, însă râmase cu ochii pe Sally, cercetînd-o cu atenţie. Reuşi să vadă semnele oboselii dincolo de machiajul femeii ― cearcănele întunecate ascunse dedesubtul ochilor, culoarea aprinsă a pomeţilor, încordarea din poziţia gurii.
― Sally, începu Wiseman, vocea sa de bariton umplînd încăperea cu o tonalitate liniştitoare. Vreau să înţelegi ceva. Nu a fost nimic în neregulă cu Julie. Absolut nimic.
Observă cum trupul femeii se încorda şi îşi dădu seama că Sally încerca să reziste cuvintelor sale. Se întoarse spre Malone pentru a-i cere ajutorul.
― Este adevărat, doamnă Montgomery, fu de acord medicul pediatru. Nu avea absolut nimic şi nicăieri în fişa ei medicală ― nicăieri ― nu putea fi găsit ceva care să vă facă să credeţi că ceva nu ar fi fost în regulă cu ea.
Acum Wiseman prinse firul.
― Cît despre COPIL, este o instituţie deosebit de respectată. Şi-a adus mari contribuţii în domeniul medicinii, în mod special cu privire la copii. A crede că există vreo ― îşi căută cuvîntul potrivit şi în cele din urmă îl găsi ― vreo ameninţare în legătură cu faptul că Julie â fost subiectul unui dintre sondajele sale este total lipsit de temei.
Vocea doctorului Wiseman scăzu şi, cu toate că era furioasă, Sally începu să simtă că era dominată de el.
― Bun, iată ce am de gînd să fac, continuă el. Am de gînd să-ţi dău adresa lor şi vreau să te duci la ei, să afli tu însăţi la ce anume se referea cercetarea asta, cum a ajuns Julie să fie selectată şi la ce folosesc datele pe care le colectează. În regulă?
Sally zîmbi către Wiseman, însă era un zîmbet rece.
― Domnule doctor, credeţi că nu aş fi făcut oricum toate astea?
Se ridică, îşi luă geanta şi se îndreptă către uşă. Apoi se întoarse şi îi privi pe cei doi doctori.
― Ceva s-a întîmplat cu fiica mea. Ştiu că amîndoi credeţi că nu sînt decît o femeie isterică, şi poăte că aveţi dreptate. Dar voi afla ce s-a întîmplat cu Julie. Credeţi-mă, voi afla.
După ce plecă, Arthur Wiseman stinse computerul şi se întoarse către Malone.
― Îmi pare rău, spuse el. Aş fi vrut ca nimic din toate acestea să nu se întîmple, însă în asemenea cazuri pur şi simplu nu te poţi eschiva.
Malone zîmbi către bărbatul mai vîrstnic.
― E-n regulă, Arthur. Face parte din meserie.
Wiseman confirmă dînd din cap şi se întoarse la biroul său.
Luă în mînă o revistă medicală, semn clar pentru Malone că trebuia să plece de acolo. Însă cînd rămase singur, gîndurile lui Arthur Wiseman se întoarseră la Sally Montgomery. Adaptarea la situaţia pierderii fiicei nu evolua între nişte parametri pe care el să îi considere normali. Era sigur că Sally începea să afişeze un comportament obsesiv şi, dacă avea să continue, trebuia făcut ceva în legătură cu eă.
Întoarse problema în minte pe toate părţile, examinînd-o din toate unghiurile. În cele din urmă, oftînd din greu, ridică receptorul telefonului şi începu să formeze un număr.

Sally se deplasă repede de-a lungul coridorului, către ieşirea din clinică, răscolită de emoţii. Comportamentul lui Wiseman ― calmul lui insuportabil în faţa tragediei ei şi atitudinea lui dominatoare ― o înfuriase. I se părea să bărbatul acesta avea o aroganţă cum nu mai văzuse vreodată.
Nu văzuse, sau se făcuse că nu-şi dă seama?
Ieşi din clinică şi se opri, lăsînd aerul de primăvară să bată peste ea, respirînd adînc, ca şi cum briza caldă ar fi putut să-i şteargă sentimentul de opresiune care o cuprinsese în cabinetul lui Wiseman. Putea să-i audă încă vocea, rezonînd în mintea ei, bodogănind ceva despre "acceptarea realităţii", despre "mersul mai departe în viaţă" şi toate celelalte banalităţi care, realiză ea dintr-o dată, îi zburaseră de pe buze de-a lungul ultimilor zece ani. De acum înainte, hotărî ea, va fi pusă în gardă atunci cînd va discuta cu doctorul Wiseman.

CAPITOLUL 14

Sally Montgomery se uită la ceasul de pe bordul maşinii. Era trei şi cîteva minute, iar pentru a ajunge la şcoala elementară din Eastbury trebuia să facă un ocol de numai un cvartal. Viră la stînga pe Maple Street şi trase chiar în faţa şcolii. Poate că îl va trata pe Jason cu o îngheţată la cornet, în drum spre casă. Aşteptă în maşină, încă străduindu-se să-şi calmeze furia pe care o simţea de la discuţia cu cei doi doctori.
Şi totuşi, cînd se gîndi mai bine, realiză că furia ei chiar nu ar fi trebuit să se îndrepte asupra celor doi. Grupul acela din Boston ― COPIL ― era cel care îşi vîrîse nasul. Îşi vîrîse nasul aiurea, asta era exact ceea ce făcuse, iar Sally era sigură de asta. Aceasta era problema cu tehnologia computerelor: transformase ţara într-o naţiune de clevetitori. Oriunde te întorceai dădeai de informaţii înmagazinate pe benzi, dischete şi cartele, mare parte a acesteia nefolositoare, de cele mai multe ori uitată de îndată ce fusese colectată, dar înmagazinată în întregime pe undeva. Şi de ce? De-a lungul anilor, Sally ajunse la concluzia că toată această colectare de date nu avea nimic în comun cu cercetarea. Nu era decît mult zgomot pentru nimic şi aproape că o iritase întotdeauna.
Totuşi, din cauză că Sally era în aceeaşi măsură foarte conştientă de faptul că făcea şi ea parte din acea cultură a băgatului botului acolo unde nu-ţi fierbe oala şi, deşi pusese adeseori  la îndoială întrebuinţările care li se dădeau computerelor, fusese întotdeauna fascinată de tehnologie. Astăzi însă, şarpele strîns la sîn începuse să muşte. Acea incredibilă abilitate de a invada intimitatea individuală se întorsese asupra propriului ei copil.
Începu să facă în minte speculaţii în legătură cu felul în care ar fi putut COPIL să plănuiască urmărirea lui Julie timp de douăzeci şi unu de ani. Numai cu ajutorul fişei medicale? Dar ce s-ar fi întîmplat dacă Julie ar fi crescut la fel de sănătoasă ca şi Jason? Nu ar mai fi existat nici o fişă medicală.
Apoi îi veni ideea.
Dosarele şcolare.
Sally coborî din maşină exact în clipa în care clopoţelul şcolii începu să sune, iar copiii începură să năvălească afară din clădire. Îl observă pe Jason în mulţime, îi făcu semn cu mîna şi aşteptă pînă cînd ajunse la ea în fugă.
― M-am gîndit să vin să te iau şi să te duc la o îngheţată la cornet, spuse Sally.
Jason zîmbi bucuros şi se precipită în maşină. Sally vru să ocolească maşina, pentru a ajunge la portiera şoferului, după care se răzgîndi.
― Aşteaptă aici un minut, îi spuse ea fiului ei. Trebuie să vorbesc cu cineva.
Fără să mai aştepte ca Jason să răspundă, o luă hotărîtă către şcoală.

― Domnişoara Oliphant?
Asistenta medicală îşi ridică privirea, încercînd să-şi amintească unde mai văzuse faţa aceea. Nu făcea parte din personalul şcolii, deci trebuia să fie un părinte. Îşi confecţionă cel mai arătos zîmbet de întîmpinare şi se ridică în picioare.
― Vinovată.
― Sînt Sally Montgomery. Mama lui Jason Montgomery.
― Asta explică de ce nu ştiam de unde să vă iau, replică Annie Oliphant. Cunosc numai mamele copiilor care se îmbolnăvesc.
Apoi zîmbetul i se stinse de pe faţă cînd îşi aminti ce se întîmplase cu sora lui Jason.
― Ah, doamnă Montgomery, îmi pare rău. Ce prostie am mai spus şi eu. Nici nu pot să vă spun cît de râu ne-a părut tuturor cînd am auzit de bebeluşul dumneavoastră.
― Ştiţi despre Julie? întrebă Sally, răsuflînd uşurată măcar pentru faptul că nu trebuia să-i explice şi asistentei medicale cum se petrecuse moartea lui Julie.
― Toată lumea din oraş ştie. Tare aş fi vrut să pot face ceva. De fapt, mi-am pus întrebarea dacă nu ar fi trebuit să discut cu Jason despre asta, dar m-am gîndit să nu-mi bag nasul unde nu-mi fierbe oala. Totuşi, am rămas tot timpul cu ochii pe el. Pare să se descurce foarte bine în situaţia asta. Dar, bineînţeles, este oricum un puşti nemaipomenit, nu-i aşa?
Sally încuviinţă neatentă, întrebîndu-se cum să atace subiectul pe care voia să-l discute cu asistenta medicală.
― Este afară, în maşină, mă aşteaptă, spuse ea în cele din urmă. Şi dacă tot am ajuns pînă aici, m-am gîndit să vă pun cîteva întrebări.
― Orice, spuse Annie, aşezîndu-se din nou pe scaunul său. Absolut orice.
― Ei bine, s-ar putea să fie o întrebare prostească, continuă Sally. Este în legătură cu o organizaţie din Boston, una care studiază copiii...
― Vă referiţi la COPIL? o întrerupse Annie, sprîncenele arcuindu-i-se, surprinsă.
― Chiar ştiţi despre ei?
― Bineînţeles. Au în urmărire cîţiva dintre elevii noştri.
― În urmărire? Cum?
Sally nu o lăsă să vorbească, ci continuă ea însăşi, răspunzînd singură la întrebare:
― Printr-un computer, nu-i aşa?
― Aţi ghicit. La fiecare cîteva luni cer o aducere la zi. Este un fel de proiect care implică urmărirea anumitor copii pînă la o anumită vîrstă...
― Douăzeci şi unu de ani, o întrerupse Sally.
― Ah, ştiţi despre proiect. Alaltăieri, cînd am vorbit cu doamna Corliss, toată treaba asta părea total necunoscută pentru ea. Tot timpul am crezut că părinţii copiilor ştiu totul despre acest sondaj, însă doamna Corliss nu ştia nici măcar că el exista.
Apoi expresia ei se întunecă:
― Este păcat că Randy a fugit de acasă, nu-i ăşa?
Mintea lui Sally începu să se învolbureze pe măsură ce încerca să pună în ordine ceea ce tocmai îi spusese Annie Oliphant. Se aşeză pe scaunul din faţa biroului şi se întinse să prindă mîna celeilalte femei.
― Domnişoară Oliphant...
― Spuneţi-mi Annie.
― Mulţumesc. Annie, am auzit de studiul acesta chiar astăzi.
Îi povesti asistentei medicale ce se întîmplase în după-amiaza aceea şi cum ajunsese să-i pună întrebarea cu care începuse conversaţia dintre ele.
― Dar din ceea ce mi-ai spus acum reiese că ar fi trebuit să ştiu despre sondaj de mai mult timp.
Annie Oliphant se încruntă.
― Dar credeam că ştiţi. Jason face şi el parte din studiu. Jason, Randy Corliss şi alţi doi băieţi, mai mici.
― Înţeleg, spuse Sally încet.
Se simţea blocată. Ce se întîmpla? Şi ce încercase Annie să-i spună despre Randy Corliss?
― Se pare că a fugit de acasă, răspunse asistenta medicală, după ce Sally repetă întrebarea cu voce tare. Atîta doar că mama lui crede că a fost răpit.
Apoi continuă, dînd din cap compătimitor:
― Presupun că pur şi simplu nu poate să accepte ideea că propriul ei fiu a fugit de la ea şi încearcă să găsească vreun alt motiv care să explice dispariţia lui. Vreun motiv care pînă lă urmă să o absolve de răspundere.
― Aşa cred şi eu, murmură Sally, ridicîndu-se de pe scaun. Mintea încă i se învîrtea, însă ştia măcar încotro trebuia să facă pasul următor.
― Îţi mulţumesc pentru că ai vorbit cu mine, Annie. Mi-ai fost de mare ajutor.
Apoi privirea îi căzu pe un dosar care conţinea fişele medicale ale lui Jason.
― Pot avea şi eu o copie a dosarului?
Annie ezită. Încălcase deja regulamentul dîndu-i lui Lucy Corliss o copie a dosarului lui Randy şi nu era deloc sigură că voia să repete această greşeală. Totuşi, circumstanţele în care se aflau cele două mame i se păreau a avea anumite puncte comune. Se hotărî, după care dispăru din încăpere pentru cîteva minute. În cele din urmă se întoarse şi îi înmînă lui Sally copia xerox a dosarului.
― Nu văd în cel fel v-ar ajuta, dar, dacă am făcut-o, mă bucur, spuse ea.
O conduse pe Sally pînă la uşa principală, după care o urmări coborînd în grabă scările şi îndreptîndu-se către maşină. Apoi se întoarse în cabinetul ei şi privi pentru o clipă fişetul cu dosare. Începu să facă ordine prin cabinet, însă în timp ce mîinile i se mişcau, mintea i se întoarse la COPIL şi la investigaţia lor. Cît de multe informaţii aveau? Şi la ce le foloseau? Realiză că nu avea nici cea mai vagă ideea. Toţ ceea ce ştia cu adevărat era că, încetul cu încetul, pe tot întinsul ţării, erau construite bănci de date despre fiecare persoană. Dar oare ce însemna asta?
În primul rînd, nimeni nu mai putea să dispară. Indiferent cine erai sau unde te-ai fi dus, oricine ar fi vrut asta cu adevărat putea să te găsească. Tot ce ar fi trebuit să facă ar fi fost să întrebe computerul.
Annie nu era sigură dacă asta era o ideea bună.
Uneori oamenii au nevoie să se ascundă şi ar trebui să poată să o şi facă.
Pentru prima dată, Annie Oliphant ajunse la concluzia că ideea folosirii computerelor pentru a supraveghea lumea era înspăimîntătoare.
Dacă exista un computer care urmărea dezvoltarea unui copil de nouă ani, oare nu exista de asemenea, pe undeva, un computer care să o supravegheze şi pe ea?

În timp ce Jason Montgomery se juca în curtea micuţă din spatele casei, Sally şi Lucy stăteau în bucătărie, bînd cafea şi vorbind. Primele momente fuseseră cele mai dificile, căci fiecare dintre femei încerca să se scuze pentru faptul că nu îşi arătase mai devreme compasiunea faţă de cealaltă, totuşi fiecare dintre ele înţelegea durerea celeilalte.
De-a lungul ultimei jumătăţi de oră discutaseră despre sondajul în care erau implicaţi copiii lor.
― Dar ce vor să facă? întrebă Sally încă o dată. Ce anume caută?
Lucy ridică neputincioasă din umeri:
― M-aş bucura să-ţi pot spune, Sally. Poate că săptămîna viitoare voi fi în stare. Am luni o audienţă la ei şi nu plec de acolo pînă nu aflu la ce se referă ancheta asta.
― Chiar crezi că are vreo legătură cu dispariţia lui Randy?
Lucy oftă.
― Nu mai ştiu nimic. Dar este singurul lucru într-adevăr ciudat de care am dat. Băieţi ultrasănătoşi. Îi studiază pe băieţii ultrasănătoşi; dar cum se face că ei ştiu încă de la naştere care dintre băieţi vor fi ultrasănătoşi? Ceva nu este în regulă aici.
― Poate că da, spuse Sally căzută pe gînduri. Poate că au pornit la început cu un număr imens de copii, restrîngîndu-l pe măsură ce unii dintre subiecţi începeau să arate caracteristicile căutate de ei. Poate că, pînă ajung cam de vîrsta lui Randy şi Jason, reuşesc să se concentreze asupra acelor copii care îi interesează.
― Şi poate că lumea este o roată de caşcaval, i-o trînti Lucy. Gîndeşte-te bine, Sally. Annie Oliphant ţi-a spus că numai patru băieţi din şcoală sînt implicaţi în cercetare şi toţi sînt mai mici decît Randy. Dacă ar fi să ne luăm după ideea ta, ar trebui să fie urmăriţi o sumedenie de copii, cel puţin la nivelul grădiniţei şi al primelor clase. Dar nu sînt decît patru. Prin urmare, exista ceva deosebit la aceşti patru băieţi, un lucru pe care Centrul de Observaţie a Patologiilor Infantile Latente îl ştia.
― Atunci care este treaba cu Julie? întrebă Sally cu o voce tremurată. Avea şi ea ceva deosebit?
Lucy se întinse peste masă şi îi strînse mîna lui Sally.
― Of, Sally, îmi pare rău. Încerc doar să-mi închipui ce ar putea să se întîmple. Şi... şi poate chiar a existat ceva în legătură cu Julie, despre care nu ştie nimeni nimic.
― Sau poate că nu a fost nimic, replică Sally.
Se ridică şi începu să-şi strîngă lucrurile.
― Poate că sîntem amîndouă un pic sărite de pe fix, Lucy. Probabil că cel mai bine ar fi să mă duc acasă şi să fac ceea ce mă sfătuieşte toată lumea ― să uit de Julie şi să-mi duc viaţa mai departe.
― Şi cum rămîne cu Jason? se opuse Lucy. Julie a murit, Randy a dispărut, iar Jason face şi el parte din sondaj. Cu el cum este?
Ochii lui Sally se aprinseră dintr-o dată.
― Ce să fie cu el? Ce să fie cu toţi copiii din studiu? După toate aparenţele nu se întîmplă nimic rău cu ceilalţi, cel puţin nu cu cei de aici, din Eastbury.
Dar după aceea, văzînd suferinţa din ochii lui Lucy, fu rîndul lui Sally să se scuze pentru cuvintele nesăbuite:
― Lucy, iartă-mă. Nu cred că... m-am pierdut cu firea. Bineînţeles că sînt îngrijorată din pricina lui Jason. De la moartea lui Julie mor de îngrijorare din cauza lui Jason. Sînt ţîfnoasă tot timpul, nu pot să lucrez şi am mereu senzaţia că-mi ies din minţi. Dar nu ştiu ce să fac mai departe.
― Atunci nu face nimic, spuse Lucy. Nu face absolut nimic. Aşteaptă pînă luni. O să mă duc la Boston şi-o să vorbesc cu cei de la Institut. Pe urmă putem să ne gîndim la ce ne mai rămîne de făcut. Bine?
Tăcută, Sally acceptă dînd din cap. Cîteva minute mai tîrziu, aflîndu-se în drum spre casă împreună cu Jason, Sally se trezi studiindu-şi fiul.
Exista oare ceva la el care să-l facă mai deosebit?
Adînc în sufletul ei, spera că nu. Tot ceea ce-i dorea copilului ei în momentul acela era să fie exact la fel ca toţi ceilalţi puşti.
Cu siguranţă, arăta exact ca toţi ceilalţi băieţi.
Dar oare era la fel?

Pentru Steve şi Sally Montgomery seara semănă cu un joc, fiecare dintre ei încercînd, în măsura posibilităţilor, să simuleze că nimic nu se întîmplase râu, nici între ei, nici în casa lor.
Şi totuşi, casa însăşi părea să nu-şi fi revenit încă de pe urma pierderii celui mai tînăr ocupant al său, iar prin camere domnea o goliciune pe care atît Steve, cît şi Sally o resimţeau în mod acut.
Steve încercă să umple golul cu trei martini-uri, dar, chiar pe măsură ce le bău, realiză că nu îi aduceau nici un folos. În loc să simtă euforia care îl cuprindea de obicei după al doilea pahar, depresia lui se adîncea din ce în ce mai mult. Tocmai îşi pregătea a treia băutură, stînd cu spatele la soţia sa, cînd se auzi spunînd:
― Nu ai de gînd să faci ceva de mîncare pentru seara asta?
Avu o nuanţă tăioasă în voce şi, cînd cuvintele plutiră prin atmosferă, ar fi dorit să le poată lua înapoi. Se întoarse cu faţa spre Sally, avînd scuzele pe buze, dar răul era deja făcut.
― Dacă eşti aşa de grăbit, poţi să începi chiar tu să pregăteşti ceva.
Jason, întins pe jos în faţa televizorului, ridică privirea spre părinţii săi, sesizînd tensiunea din încăpere.
― De ce nu ieşiţi undeva? le sugeră el.
― Pentru că banii nu cresc în copaci, i-o trînti Steve.
Observă că bărbia fiului său începuse să tremure, puse paharul jos, îngenunche lîngă Jason şi-i ciufuli pârul.
― Iartă-mă, cavalere. Cred că eu şi mami sîntem cam ţîfnoşi.
Jason se foi jenat.
― E-n regulă, mormăi el.
Scurt timp după aceea o zbughi din cameră, iar Sally îl auzi ducîndu-se sus. Cînd zgomotul paşilor lui se stinse, se întoarse către Steve.
― Îl studiază şi pe el, să ştii, spuse ea. Nu a fost numai Julie. Îl urmăresc şi pe Jason.
― Of, Isuse, oftă Steve.
Ascultase mai devreme recitalul dat de Sally cu privire la evenimentele zilei. Din cîte putea să-şi dea el seama, nici unul dintre ele nu avea vreo semnificaţie. Nu erau toate decît nişte coincidenţe. De ce nu voia să o lase baltă?
― Pentru numele lui Dumnezeu, iubito, de ce nu renunţi? îi ceru Steve, însă fu cuprins imediat de mustrări de cuget faţă de propriile sale cuvinte.
Aşa decurseseră lucrurile încă de la înmormîntare. Era ca şi cum, în clipa în care fusese îngropată, Julie îl făcuse să-şi piardă echilibrul, îi stricase într-un fel sau altul simetria vieţii, îl lăsase fără bucuria pe care obişnuia să o simtă. Acum se simţea ca şi cum în trupul său ar fi locuit un străin, un necunoscut trist şi furios, care nu avea nici o posibilitate de a intra în relaţie cu cei din jurul său, care erau la fel de necunoscuţi. Singura soluţie, ştia asta, era să uite de Julie, să uite că existase vreodată, să se întoarcă într-un fel la perioada dinainte ca ea să fi fost concepută, cînd nu existau decît el, Sally şi Jason. Dacă ar fi reuşit asta ― dacă toţi trei ar fi reuşit asta ― lucrurile ar fi fost din nou în regulă. Ar fi fost din nou o familie.
Dar în fiecare zi, oră de oră, se întîmplase cîte ceva, ori se spusese cîte ceva care îi amintise de fetiţa lui, iar coaja i se rupsese de pe răni şi începuse din nou să-l doară peste tot.
Şi atunci muşca totul în jurul său.
O muşca pe Sally, îl muşca pe Jason, muşca pe oricine sau orice era la îndemînă. Partea cea mai rea era că, deşi înţelegea ce se întîmpla cu el, nu putea să facă nimic să se oprească, după cum nu putea nici să ajungă să-i explice şi lui Sally situaţia.
Nu mai ştia ce să facă nici cu Sally. Crezuse că timpul va avea grijă de rănile ei, aşa cum va avea grijă şi de propriile sale răni. Însă chiar atunci, spre sfîrşitul dupâ-amiezei, primise telefonul acela de la doctorul Wiseman.
Wiseman era îngrijorat din pricina lui Sally. Discursul lui fusese plin de cuvinte şi expresii pe care Steve abia le înţelegea.
"Comportament obsesiv."
"Tendinţe paranoice."
"Constrîngere neuronală."
Steve îşi dădu seama că toate acestea proveneau din faptul că, în timp ce el încerca să uite ceea ce se întîmplase, soţia lui refuza să dea piept cu realitatea. În loc de asta, ea se agăţa de cîte un pai, căutînd noduri în papură. Iar dacă va continua aşa, Sally va avea pînă la urmă probleme psihice grave.
Cina, cînd ajunse în cele din urmă pe masă, se transformă într-o reuniune nefericită, cu Steve aşezat la un capăt al mesei, Sally în celălalt, iar Jason prins la mijloc, înţelegînd numai că se întîmplase ceva râu ― ceva în legătură cu moartea surorii lui ― şi că părinţii lui nu păreau să se mai iubească. Mîncă în cea mai mare viteză, apoi se scuză şi plecă în camera lui. După plecarea lui, Steve îşi împături cu grijă şervetul şi îl aşeză alături de farfurie.
― Cred că trebuie să vorbim, spuse el.
Sally, avînd buzele strînse într-o linie subţire, ce reflecta furia care o cuprinsese încă dinainte de cină, se uită la el.
― Ai de gînd să-ţi ceri scuze pentru felul în care ai vorbit cu Jason şi cu mine?
― Da, îmi cer scuze.
Tăcu chitic, încercînd să se hotărască în ce fel să continue, în cele din urmă, cînd tăcerea deveni neplăcută, îşi impuse să înceapă:
― Uite, Sally, ştiu că amîndoi ne aflăm într-o încordare groaznică şi că fiecare dintre noi trebuie să se descurce cum poate. Dar sînt îngrijorat din cauza ta. Doctorul Wiseman m-a sunat astăzi...
― Chiar aşa? i-o tăie Sally.
În vocea ei era o răceală pe care Steve nu o mai auzise pînă atunci.
― Într-un fel, aş putea spune că nu mă miră. Nu ţi-a spus că după părerea lui sînt isterică? Asta crede, să ştii.
― Sally, spuse Steve, încercînd să aibă o voce cît mai calmă cu putinţă. Nu mi-a spus nimic de felul acesta. Îl îngrijorezi, şi pe mine la fel. Nu puteam continua în felul acesta. Ne facem rău unul celuilalt. Uită-te la noi. Abia de mai vorbim unul cu altul, iar cînd o facem nu este deloc plăcut. Ce să mai vorbim de Jason. Îl determinăm şi pe el să se simtă prost.
Cuvintele acestea o răniră pe Sally, pentru că ştia că erau adevărate. Totuşi, nu putea să-şi ia gîndul de la Julie şi de la ce putuse să se întîmple cu ea. Trebuia să afle, să ştie că, oricare ar fi fost problema cu Julie, nu fusese vina ei. Dacă nu putea să demonstreze asta, cum ar fi putut să mai trăiască, sau să continue să fie mamă pentru Jason? Cum ar mai fi putut vreodată să găsească vreo clipă de linişte, dacă în mintea ei ar fi fost în permanenţă prezent gîndul că făcuse un anumit lucru prin care îşi ucisese propria fiică? Şi totuşi, Jason era încă acolo, Steve la fel, şi îi iubea pe amîndoi foarte mult. Pentru noaptea asta, cel puţin, îşi va alunga din minte toate problemele şi va avea grijă de .familia ei.
― Ai dreptate, spuse ea cu voce tare. Steve, îmi cer iertare.
Se lăsă pe spate în scaun şi începu să se joace cu furculiţa.
― Sună cam fals, nu-i aşa? Lumea noastră se prăbuşeşte, iar eu nu sînt în stare să spun decît "îmi cer iertare". Dar ce folos mai are?
Fără să aştepte vreun răspuns, se ridică şi o luă către scară.
― Voi încerca să rezolv cu Jason. Poţi să te ocupi de vase?
― Sigur.
După ce soţia lui dispăru din sufragerie, Steve se apucă să strîngă masa. Cel puţin, îşi zise el, era un început.

Trecînd prin dreptul cămăruţei ce aparţinuse lui Julie, îşi înfrînă inima împotriva pornirii de a deschide uşa şi de a arunca o privire înăuntru, dîndu-şi seama că era o dorinţă fără rost, că nu avea cum să se dovedească dintr-o dată că nu fusese totul decît un coşmar, că Julie nu avea cum să se întoarcă, în mod miraculos, în pătuţul ei, respirînd încet şi constant, gîngurind prin somn. Îşi impuse să meargă înainte cu hotărîre, pînă ajunse la camera lui Jason. Uşa era crăpată.
Nu se auzea nici un sunet din interior şi, pentru o clipă, Sally avu un nejustificat sentiment de panică. Din nou trebui să-şi opintească inima strînsă şi împinse uşa.
Jason stătea la măsuţă lui de lucru, cu trusa de chimie împrăştiată peste tot în faţa sa, pe faţă citindu-i-se o concentrare adîncă, în timp ce turna cu grijă un lichid dintr-un flacon de plastic într-o eprubetă.
― Bună, spuse Sally. Pot să intru?
Tresărind, Jason ridică brusc capul, iar flaconul de plastic îi alunecă din mînă. Întinse palma după el, prinzîndu-i chiar în clipă în care conţinutul era să i se verse în poală. O parte din lichid i se scurse pe mînă şi ţipă din cauza usturimii venite pe neaşteptate.
Ochii lui Sally se măriră de spaimă, văzînd cum fiul ei se ridica de pe scaun, privindu-şi mîna. Începuse deja să prindă o culoare roşu sălbatic. Abia atunci Sally îşi veni în fire, se repezi spre băiatul îngrozit şi îl duse în baie.
― Ce era acolo? îl întrebă în timp ce deschise robinetul la maximum şi-i băgă mîna lui Jason sub jetul de apă.
― Acid, gîngăvi Jason. Acid clorhidric. Voiam să...
― Nu măi contează ce voiai să faci cu el, îi spuse Sally. Hai să ne spălăm.
Prin şuvoiul de apă Sally văzu pielea arsă de pe mîna lui Jason. Pe degete acidul ajunsese deja pînă la carne.
― Ţi-am spus să nu te joci niciodată cu lucruri periculoase. De unde ai luat acidul clorhidric?
― De la magazinul de vopsele, spuse Jason liniştit.
Apa rece îi alungase usturimea, iar acum îşi privea mîna mai mult cu curiozitate decît cu spaimă.
― Voiam să-l diluez. De ce-ai intrat aşa?
― Am venit să văd ce faci, şi bine am făcut.
Sally opri apa şi îi cercetă mîna. Acum, cînd apa nu i se mai scurgea pe mînă, nu mai arăta atît de rău. Existau arsuri, dar se părea că pînă la urmă rana nu trecuse de piele. Totuşi, arsurile erau uşor infectate.
― Vino, hai să-i arătăm mîna tatălui tău.
Steve însă pornise deja spre ei.
― Ce s-a întîmplat? A ţipat vreunul din voi?
― E fiul tău, spuse Sally, retrăgîndu-se în acea formă ciudată de apărare prin care copilul care a greşit este lăsat exclusiv în seama celuialalt părinte. S-a jucat cu acid şi şi l-a întins pe mînă.
― Mami a fost de vină, se băgă Jason. Dacă nu m-ar fi speriat...
― Lasă asta, i-o tăie Sally. Steve, uită-te aici. L-am curăţat cu apă, dar este o arsură oribilă. Prima dată mi s-a părut că a trecut de piele. Poate că ar trebui să-l ducem la spital...
Steve însă se apucase deja să controleze mîna rănită.
Nu era nici o arsură.
Tot ceea ce putea să vadă era o roşeaţă uşoară pe pielea lui Jason, dar pînă şi aceea părea să dispară pe măsură ce se uita la ea. Roşeaţa aceea, îşi zise el, nu era decît o reacţie la contactul cu apa rece. Zîmbi încurajator spre Jason.
― Doare?
Jason clătină din cap.
― Absolut deloc?
Jason negă din nou cu o mişcare a capului.
― M-a usturat puţin, dar după ce mi-a dat mami cu apă pe ea mi-a trecut.
Steve îşi mută atenţia către Sally, care se uita la mîna fiului ei.
― Chiar vrei să-l duci la spital pentru asta? Sally, n-a păţit nimic la mînă.
Dar avea arsuri, îşi zise Sally. Am văzut că le avea. Acum doar două minute arăta groaznic.
Sau nu fusese aşa? Reacţionase cumva exagerat la toată povestea aceasta? Oare emoţiile şi propriii săi ochi îi jucaseră o festă?
Simţi privirea lui Steve aţintită asupra ei, iar cînd se întoarse putu să-i citească gîndurile la fel de limpede cum ar fi fost dacă le-ar fi rostit.
Ai înnebunit? părea să o întrebe el. Asta s-a întîmplat? Ai început s-o iei razna?
Întorcîndu-se şi plecînd către dormitor, Sally realiză că, dacă Steve i-ar fi pus întrebarea aceea cu voce tare, nu ar fi avut ce să-i răspundă.

Lucy Corliss parcă lîngă clădirea în care locuia fostul ei soţ şi lăsă motorul să meargă puţin în gol, înainte să scoată cheia din contact şi să se dea jos din maşină.
Urcă treptele din faţa casei şi apăsă pe butonul soneriei în dreptul căreia se afla numele lui Jim.
Apartamentul era situat la etajul doi, într-un colţ al clădirii, iar Jim se afla lîngă uşă, aşteptînd-o cu nerăbdare.
― S-a mai întîmplat ceva? Ai mai auzit ceva?
― Nu prea, răspunse Lucy nesigură, în timp ce intra în camera de zi.
Se opri imediat după uşă şi se uită în jur.
― Pentru numele lui Dumnezeu, murmură ea.
Încăperea era micuţă, însă unul dintre pereţi o domina prin şemineul în faţa căruia se afla un fotoliu pentru două persoane şi două fotolii normale, acoperite toate cu un material cărămiziu, aproape identic cu cel pe care Lucy îl alesese pentru propria ei mobilă. Între ele se afla o măsuţă pentru cafea, făcută din alamă şi sticlă, pe aceasta fiind aşezată o sculptură pe care Lucy nu o văzuse pînă atunci, o statuetă din bronz, de origine evident orientală, cu un picior ridicat şi braţele arcuite în aer.
― E un dansator thailandez, spuse Jim. Nu prea mi-o puteam permite, dar am ajuns la concluzia că aş putea trăi timp de doi ani şi fără să ies seara în oraş, aşa că am cumpărat-o.
― E foarte frumoasă, făcu Lucy încet, apropiindu-se de statuie şi lăsîndu-se pe unul dintre fotolii.
― Nu ţi-ai fi închipuit vreodată că aş putea să dau banii pe aşa ceva? întrebă Jim cu o voce săltăreaţă, jumătate în glumă, jumătate cu reproş. Am cam terminat cu mobila de plajă şi cu decoraţiunile în stil Playboy cam tot atunci cînd m-am lăsat şi de agăţat tipe aiurea.
Se aşeză pe sofa în faţa ei, expresia devenindu-i serioasă.
― Ceva s-a întîmplat totuşi, nu-i aşa? întrebă Jim.
Lucy confirmă cu o mişcare a capului, după care îi spuse despre vizita pe care i-o făcuse Sally Montgomery în după-amiaza aceea.
― Şi pentru asta ai venit pînă aici? întrebă Jim cînd Lucy încheie. Să vezi dacă eu îmi dau seama ce se întîmplă?
― Nu tocmai, răspunse Lucy. O să las toată povestea în suspensie pînă luni. Chiar că nu pot să mai fac nimic în momentul ăsta. Se pare că am încercat amîndoi tot ceea ce era omeneşte posibil şi...
Vocea i se întretăie şi se lăsă să cadă în moliciunea fotoliului.
― Cred că încep să ajung la capătul puterilor, Jim. Şi era cît pe ce să nu vin încoace. Dar mă simţeam singură, eram cu maşina prin împrejurimi şi, dintr-o dată, singura persoană cu care m-am gîndit că aş putea să vorbesc ai fost tu.
Se uită la el cu asprime, sperînd că nu o înţelesese greşit.
― Vreau să spun că în momentul acesta tu şi cu mine avem foarte multe în comun, în ciuda diferenţelor dintre noi.
― Poate că nu mai sînt atît de multe diferenţe, sugeră Jim.
Apoi, înainte ca ea să poată răspunde, se ridică de pe sofa.
― Pot să-ţi fac ceva de băut?
― Ai nişte gin?
― Tanqueray.
― Cu puţin tonic.
Cînd Jim dispăru în bucătărie, Lucy se ridică şi se plimbă prin cameră. Într-o bibliotecă aşezată pe peretele opus şemineului găsi cîteva cărţi pe care le citise şi ea în ultimii ani şi o serie de fotografii înrămate.
Cele mai multe erau cu Randy.
Cîteva dintre ele o înfăţişau şi pe ea, dar toate erau făcute înaintea divorţului. Totuşi, una dintre ele era mai recentă.
― Văd că mi-ai găsit expoziţia, observă Jim cînd se întoarse în cameră.
― De unde ai făcut rost de asta? întrebă Lucy, ridicînd fotografia.
Era făcută cu doi ani în urmă.
Jim se înroşi uşor.
― Mi-e teamă că m-am cam făcut de rîs. Randy mi-a povestit că ţi-ai făcut portretul ca să-l dai bunicii lui şi m-am dus la toate studiourile din oraş pînă l-am găsit.
Făcu o pauză, apoi spuse:
― Îmi pare rău pentru mama ta. Mi-a plăcut întotdeauna, deşi nu prea m-a luat în seamă niciodată.
Lucy îi zîmbi.
― Cred că dacă te-ar vedea acum ar putea să-şi schimbe părerea.
Cei doi rămaseră nemişcaţi pentru o clipă, iar Lucy avu impresia că Jim voia să o sărute. Apoi, ca şi cum ar fi simţit momentul de jenă, se îndepărtă de ea.
― Eşti ocupată la cină?
― Nu prea m-am gîndit la asta, recunoscu Lucy.
Stătuse de dimineaţă pînă seara, îngrozită, în casa goală. Apoi, după ce Sally plecase, se urcase în sfîrşit în maşină şi condusese fără vreo ţintă timp de aproape două ore, încercînd să găsească un loc în care să se ducă, pînă cînd, cu puţin timp în urmă, se trezise că era la numai cîteva străzi de apartamentul lui Jim.
― Vrei să ieşim undeva?
― Nu chiar, răspunse Jim, zîmbetul vag întinzîndu-i-se acum pe toată faţa. Am încă de plătit la dansatorul thailandez şi trebuie să mă gîndesc şi lă educaţia lui Randy. Aşa că am învăţat să gătesc. Ai curaj să-ncerci? Fac o budincă Stroganoff ca vai de ea.
― Perfect, se hotărî Lucy.
Ideea de a petrece o seară liniştită alături de Jim i se păru dintr-o dată foarte atrăgătoare. Apoi spuse:
― Jim? Cînd ai amintit adineauri de educaţia lui Randy, voiai să... Chiar crezi că-l vom găsi?
Jim ezită un moment, forţîndu-se să-şi păstreze o înfăţişare veselă.
― Cine ştie? Ştiu ce crede sergentul Bronski, ştiu care sînt statisticile şi nu am habar mai mult decît tine ce trebuie să fac în continuare. Deci, cred că deocamdată ar trebui să ne obişnuim cu faptul că a dispărut. Dar, adînc în sufletul meu, nici eu nu cred că a fugit de acasă. Am încredere în tine. Lucy, iar dacă spui tu că l-a luat cineva, atunci trebuie să-l fi luat cineva. Dacă spui tu că trăieşte, atunci trăieşte. Şi dacă spui tu că o să-l găsim, atunci îl vom găsi. Prin urmare, cred că ar fi mai bine să nu ne cheltuim încă banii pe care îi strînseserăm pentru facultate, ce zici?
Lucy îşi simţi ochii plini de lacrimi, dar nu făcu nici un gest pentru a şi-i şterge. În schimb se întinse şi, fără siguranţă, îl prinse pe Jim de mînă.
― Îţi mulţumesc, şopti ea.
Privirile li se întîlniră şi Jim făcu dintr-o dată cu ochiul.
― Iar luni te vei duce la COPIL şi vei afla ce i-au făcut băiatului nostru. În regulă?
Tăcută, Lucy îl aprobă din cap.

CAPITOLUL 15

Monolitul de oţel şi sticlă ce adăpostea birourile grupului COPIL se ridica în inima oraşului ca o piatră funerară imensă şi impersonală. Oamenii fără expresie din interior aveau să-şi continue perpetua şedere acolo, an după an, pînă într-o bună zi, cînd aveau să-şi părăsească în sfîrşit locurile de muncă şi să-şi înceapă petrecerea "anilor de aur", fără măcar să-şi dea seama că îşi lăsaseră cei mai mulţi ani din viaţă într-un cimitir spiritual. Apropiindu-se de clădirea a cărei faţadă nu exprima nimic în acea dimineaţă de primăvară neobişnuit de caldă, chiar înăbuşitoare, Lucy Corliss avu impresia că ştia deja ce avea să se întîmple înăuntru.
Nimic.
Era sigură că oamenii de la COPIL erau reflectări ale clădirii în care lucrau ― eficienţi, lipsiţi de trăsături caracteristice, amabili, dar, în cele din urmă, impenetrabili. Totuşi, trebuia să încerce.
Liftul urcă repede şi silenţios pînă la cel de-al treizeci şi doilea etaj, iar cînd uşile se dădură într-o parte, Lucy se trezi pe un coridor larg, ce se întindea în ambele direcţii. La unul dintre capete se afla o pereche de uşi duble, impozante. În spatele acelor uşi se aflau birourile COPIL. Luîndu-şi inima în dinţi, Lucy deschise uşile şi se strecură într-o cameră de primire căptuşită cu mahon, conţinînd un mic loc de aşteptare ― gol ― şi un birou în spatele căruia se afla o blondă rece, ce părea să fie făcută din acelaşi aluat cu animatoarele de la talk-show-rile de dimineaţă de la televiziune. Lucy se apropie, însă recepţionera, care vorbea încet la telefon, ridică mîna, ca şi cum i-ar fi interzis lui Lucy să avanseze prea mult. O clipă după aceea închise şi se întoarse zîmbind.
― Cu ce vă pot ajuta?
― Aş vrea să-l văd pe domnul Randolph. Paul Randolph.
Recepţionera, care nu purta vreun ecuson care să indice numele şi nu avea nici vreo plăcuţă cu această destinaţie pe birou, o privi cu îndoială.
― Mă tem că domnul Randolph este foarte ocupat.
― Am programare la el, spuse Lucy cu fermitate.
Recepţionera se încruntă.
― Domnul Randolph?
― Întocmai, răspunse Lucy, înclinaţia ei naturală spre intimidare transformîndu-se repede în iritare. Numele meu este Lucy Corliss. Dacă îmi spuneţi numai unde este biroul...
Însă recepţionera ridicase deja telefonul şi vorbea încet cu cineva ascuns în adîncul acelor birouri. Apoi se întoarse din nou către Lucy, zîmbind strălucitor.
― Luaţi loc puţin, doamna Corliss. Nu va dura decît un minut şi mi-ar face o deosebită plăcere să vă servesc cu o cafea cît timp aşteptaţi.
Dar Lucy nu avea chef de cafea. Voia doar să se aşeze pentru un minut şi să-şi savureze micuţa victorie asupra blondei de gheaţă. Oricum, blonda găsi cu cale să o ignore.
O clipă după aceea o femeie mult mai în vîrstă intră cu paşi apăsaţi în sala de aşteptare şi întinse mîna către Lucy.
― Sînt Eva Phillips, secretara domnului Paul Randolph. Ne pare tare rău că v-am făcut să aşteptaţi, dar cred că vă închipuiţi care este situaţia.
O conduse pe Lucy prin mai multe încăperi, pălăvrăgind tot timpul cu amabilitate, iar în cele din urmă o introduse într-o încăpere aflată în colţul clădirii, dominată de un birou imens. În spatele acestuia stătea un bărbat care era, în mod evident, Paul Randolph.
Era trecut de patruzeci de ani, fără să poţi spune cu cît anume, cu o faţă netedă şi drăguţă, fără să aibă ceva deosebit. Părul de culoarea nisipului începuse să i se rărească, dar, spre cinstea lui, nu făcea nimic pentru a ascunde acest fapt. Se ridică să o întîmpine pe Lucy şi, cînd înconjură biroul, o făcu cu acea sprinteneală graţioasă pe care Lucy o asociase întotdeauna cu vacanţele în sud, cu şcolile private şi cu monedele vechi. Cînd vorbi, vocea se dovedi a fi perfect modulată, cu un accent pur aristocratic.
― Doamnă Corliss, ce plăcere să vă cunosc. Luaţi loc.
Îi arătă o canapea aşezată în unghi drept faţă de biroul său şi, fără să se gîndească la asta, Lucy se aşeză acolo unde dorise Randolph să o pună. El luă un scaun care era mult mai solid decît canapeaua, iar Lucy, neînţelegînd şiretlicul psihologic, se simţi dintr-o dată într-un oarecare dezavantaj. Din poziţia sa uşor mai înaltă, Paul Randolph zîmbi cordial în jos, către ea.
― Aţi dori o cafea?
― Nu, mulţumesc, răspunse Lucy.
Cu un gest rapid, Randolph o concedie pe Eva Phillips, care ieşi din încăpere, închizînd uşa fără zgomot.
― Ei bine, ce pot face pentru dumneavoastră? întrebă Randolph. Dacă îmi permiteţi, presupun că a început să vă intereseze activitatea noastră.
Dumnezeule, îşi zise Lucy, crede că vreau să donez ceva bani.
― Da, aşa este, spuse ea cu voce tare. Vedeţi, tocmai am aflat, acum cîteva zile, că oamenii dumneavoastră îmi studiază băiatul.
Zîmbetul de pe faţa lui Randolph rămase ferm la locul său, dar ceva în ochii săi se schimbă, iar Lucy realiză imediat că individul intrase dintr-o dată în gardă. Oricum, cînd vorbi din nou, avu o voce la fel de afabilă ca şi mai înainte.
― Înţeleg. Bineînţeles, studiem aici mii de copii. Şi trebuie să spun, adăugă el cu o urmă de chicotit, că aceasta este prima dată cînd unul dintre părinţii copiilor a venit să mă vadă.
― Domnule Randolph, fiul meu a fost răpit.
În sfîrşit, zîmbetul dispăru de pe buzele lui.
― Ce vreţi să spuneţi, vă rog, doamnă Corliss?
― Am spus că fiul meu a fost răpit. Cel puţin asta cred că s-a întîmplat cu el. Poliţia...
Se poticni pentru o clipă, apoi, în viteză, îi turnă toată istoria ultimelor zile. Cînd termină, Randolph râmase tăcut, cu ochii întunecaţi de îngrijorare şi mîinile prinse una în cealaltă.
― Dar ce v-a adus aici, doamnă Corliss? Cumva credeţi... credeţi că noi am putea avea ceva de-a face cu dispariţia fiului dumneavoastră?
Lucy ezită. Spus atît de pe şleau, într-o atmosferă atît de perfect respectabilă cum era cea de la COPIL, părea un lucru inimaginabil.
― Nu ştiu ce să spun, driblă Lucy, convinsă că, dacă i-ar fi spus adevărul, ar fi dat-o pe uşă afară. Nu ştiu ce să mai cred. Dar cînd am găsit înmatricularea în fişele medicale ale lui Randy şi cînd am aflat că face parte dintr-un proiect despre care eu nu ştiam nimic, ei bine, am început în mod firesc să-mi pun unele întrebări.
Randolph dădu din cap cu înţelegere. Zîmbetul îi reveni.
― Aşadar, doriţi să aflaţi cu ce ne ocupăm, dacă am înţeles bine?
― Exact.
Randolph se ridică şi începu să se plimbe prin încăpere.
― Ei bine, voi face tot ce-mi stă în putinţă, dar trebuie să vă spun că nici măcar eu însumi nu sînt sigur că înţeleg prea bine. S-ar părea că eu sînt mai degrabă un administrator, şi mai puţin un om de ştiinţă.
― Atunci veţi folosi o limbă pe care o înţeleg şi eu.
― Voi încerca. Pentru început, activitatea noastră de aici este ceea ce s-ar putea numi o acţiune pasivă, spre deosebire de acţiunile obişnuite, active. Coordonăm anumite sondaje şi întocmim statistici, în primul rînd în ceea ce priveşte genetica.
― Nu sînt sigură că înţeleg.
Randolph se aşeză comod pe scaunul din spatele biroului său, se lăsă pe spate şi îşi încrucişă braţele pe piept.
― În regulă, hai s-o luăm din nou cu începutul. Cunoaşteţi faptul că aproape toţi copiii, la naştere sau chiar înainte, trec printr-un proces de stabilizare genetică?
― Aproximativ.
Lucy începea să simtă că avea să piardă firul încă de la început. Randolph îi zîmbi însă încurajator:
― Nu-i chiar îngrozitor de complicat. Sînt luate mostre de ţesuturi ale nou-născuţilor şi sînt analizaţi cromozomii. Putem descoperi adeseori anumite slăbiciuni genetice care, lăsate necorectate, pot duce la diferite probleme de sănătate, dintre care cea mai cunoscuta, deşi nu cea mai întîlnită, este sindromul Down.
Lucy ridică mîna în semn de protest.
― Îmi pare râu, dar pierd firul, spuse ea.
Randolph mai încercă o dată:
― În regulă. Cromozomii, sau genele, acţionează ca nişte şabloane pentru celule. Ei comandă substanţele chimice care vor fi produse de celule şi tocmai de aceea dictează forma, funcţia şi scopul celulei. De-a lungul anilor am descoperit că anumite deficienţe genetice determină unele dezechilibre chimice care, la rîndul lor, cauzează mai tîrziu, pe parcursul vieţii, probleme fizice sau mintale.
― Şi ce face COPIL mai exact?
― Asta este foarte simplu, serios. Tot ceea ce facem noi este să urmărim anumiţi copii, de la momentul naşterii pînă la maturitate. Ne ţinem la curent cu fişele lor genetice, după care pur şi simplu îi observăm. De exemplu, hai să presupunem că există doi copii care, la vîrsta de, să zicem, zece sau unsprezece ani încep să prezinte simptome de dereglări mintale. Tot aşa, să presupunem că nu există similitudini între mediile în care au crescut cei doi. Dar, mergînd mai departe, să zicem că, atunci cînd verificăm dosarele pe care le avem, descoperim că ambii copii împărtăşesc o anumită anomalie genetică. Evrika! Ar putea ieşi la iveală faptul că o anumită tulburare, prezentată de ambii copii, îşi are rădăcinile în genetică.
Lucy dădu din cap.
― Pare prea simplu.
― Da, fu de acord Randolph. Chiar admiţînd că am simplificat lucrurile, poate mai mult decît ar fi trebuit, în esenţă asta este ceea ce facem. Pe termen lung, bineînţeles, ideea este de a determina care dintre deficienţele genetice sînt benigne şi care sînt acelea care vor provoca probleme copilului mai tîrziu. Este în sarcina altor cercetători să descopere căile pe care se pot corectă sau compensă aceste deficienţe şi anomalii.
― Şi asta este tot ce faceţi? întrebă Lucy.
― Asta este tot ce facem, o asigură Randolph.
― Atunci de ce nu am fost anunţată că îl studiaţi pe Randy?
― Poate că vi s-a comunicat şi nu vă mai aduceţi aminte, sugeră Randolph.
― Fiind vorba despre fiul meu, nu aveam cum să uit aşa ceva, i-o întoarse Lucy. Aş fi vrut să aflu exact la ce se referă acest studiu, ce anume se cere de la Randy şi cum de a fost ales tocmai el.
― Dar tocmai aceasta este ideea, doamnă Corliss.
Vocea lui Randolph era blîndă şi liniştitoare.
― Studiul nu este altceva decît un sondaj, nu se cere nimic de la Randy şi a fost ales aleatoriu. Faptul că Randy a fost dintre cei aleşi nu este decît o pură întîmplare.
― Prin urmare, nu v-ar deranja să-mi arătaţi şi mie rezultatele studiului, nu-i aşa?
― Rezultatele? Dar, doamnă Corliss nu există nici un fel de rezultate deocamdată. Sondajul va continua pînâ cînd copiii vor ajunge la maturitate.
― Şi ce se întîmplă cu cei care nu ajung la maturitate? întrebă Lucy. Ce se întîmplă cu cei care mor în fragedă pruncie, cu cei ce se îmbolnăvesc sau cad victime unor accidente? Sînt sigură că trebuie să aveţi ceva rezultate. Dacă nu, asta m-ar face să cred că aţi lăsat totul baltă încă de pe acum.
Pentru prima dată, Randolph părea că îşi pierduse cuvintele. Lucy se hotărî să insiste pe avantajul căpătat:
― Domnule Randolph, asistenta medicală de la şcoala lui Randy zice că, dintre toţi copiii din şcoală, Randy şi ceilalţi trei pe care îi studiaţi dumneavoastră au cele mai bune fişe medicale. Randy nu a fost bolnav în viaţa lui nici măcar o zi, nu a avut niciodată vreo rană gravă, nu a dat semne de încetineală, de anormalitate sau de orice altceva. Ei bine, nu vi se pare normal, atunci cînd descopăr că cineva îl studiază, să mă întreb pur şi simplu de ce este studiat tocmai el? Iar dacă Randy este un copil deosebit ― şi chiar este ― nu pare normal să încep a-mi pune problema dacă cei ce se interesează de el nu vor vrea să îl cerceteze mai amănunţit?
Culoarea se scurse de pe faţa lui Randolph, iar zîmbetul i se transformă într-un rictus de furie.
― Doamnă Corliss, vreţi să insinuaţi că tocmai COPIL v-a răpit băiatul?
― Nu ştiu, domnule Randolph, replică Lucy cu răceală, dar, pentru a nu mă gîndi la aşa ceva, ar fi foarte important să-mi arătaţi în ce studiu este implicat Randy, împreună cu cîteva dintre concluziile care au rezultat din această cercetare. Nu am pretenţia că voi înţelege despre ce este vorba, dar voi reuşi să găsesc pe cineva care să se priceapă. Şi, cu toate că nu sînt sigură de acest lucru în momentul de faţă, am impresia că ceea ce aţi făcut dumneavoastră, fără să aveţi consimţămîntul meu sau al lui Randy, poate fi calificat drept amestec în viaţa noastră privată.
Randolph se aşeză din nou în scaunul său. Îşi trecu mîna prin păr cu un gest necontrolat.
― Doamnă Corliss, nu-mi dau seama ce pot face pentru dumneavoastră, spuse el în cele din urmă. Dar, bineînţeles, îmi voi da toată silinţa. Ne va lua ceva timp pentru a afla în care anume dintre sondajele noastre este prins Randy şi pentru a întocmi un raport pentru dumneavoastră. Credeţi-mă, o vom face. Niciodată nu mi s-a mai întîmplat aşa ceva, iar COPIL funcţionează de aproape douăzeci de ani. Dar vă pot spune încă de pe acum că noi nu avem nimic de a face cu dispariţia fiului dumneavoastră.
― Cît timp vă va lua? întrebă Lucy.
― Vreo două zile.
Lucy se ridică.
― Atunci aştept să mă căutaţi, domnule Randolph. Poimîine?
― O să vă dau un telefon, doamnă Corliss. Dacă vreţi să lăsaţi adresa secretarei mele...
Lucy îi aruncă un zîmbet de gheaţă.
― Voi face asta, domnule Randolph, deşi îmi vine greu să cred că ar fi necesar. Sînt convinsă că pe undeva, prin dosarele dumneavoastră, există şi adresa mea.
Îşi luă geanta şi, fără să-i mai ofere mîna lui Randolph, părăsi încăperea.
După plecarea ei, Paul Randolph se aşeză cu greutate la biroul său. Transpiraţia îi năpădise fruntea.
Lucrul de care se temuse dintotdeauna începea să se întîmple.

Randy Corliss îşi petrecea după-amiaza jucînd un joc pe care încă nu îl înţelegea prea bine. Era un fel de de-a v-aţi ascunselea amestecat cu leapşa, dar mai era ceva, de care Randy nu era chiar convins că-i plăcea.
Jocul începuse destul de simplu.
Unul dintre băieţi se punea şi trebuia să numere pînă la o sută, în timp ce ceilalţi băieţi o luau la goană şi se ascundeau. Apoi, cel care se pusese începea să umble după colegii săi. Cînd îl zărea pe vreunul dintre ei, îi striga numele, după care începea să alerge după el, încercînd să-l atingă. Dacă reuşea, era rîndul acestui băiat să se pună.
Şmecheria era că, din momentul în care băiatul care se pusese striga numele celui pe care avea să-l urmărească, ceilalţi puteau să iasă din ascunzişurile lor şi să-l ajute pe cel urmărit. Dintr-o dată, cel care se pusese se transforma din vînător în vînat.
Randy făcuse prima sa greşeală încă de la începutul jocului. Cînd numărătoarea începuse, o luase la goană de unul singur, în timp ce ceilalţi rămăseseră grupaţi. Îşi găsise ascunzişul adînc în pădure, lîngă luminiş. Se pusese pe aşteptat, convins că nu va putea fi găsit, atent să audă numele celui ce avea să fie strigat, moment în care putea să-şi părăsească vizuina.
Se scurseră minute interminabile, iar Randy încerca să-şi închipuie ce se întîmpla. În cele din urmă scoase capul din ascunzătoare, dîndu-şi seama abia atunci că Adam Rogers, cel care se pusese, se afla la numai cîţiva metri.
― Randy! strigă Adam, iar urmărirea putea să înceapă.
Şi chiar atunci Randy îşi dădu seama de greşeală. Ceilalţi băieţi, strînşi toţi la un loc, erau prea departe pentru a-l putea ajuta. În cîteva secunde Adam îl tîrî la pămînt, ţipînd de bucurie pentru victoria cîştigată chiar din prima repriză.
Acum Randy trebuia să se pună.
Numără pînă la o sută cît putu de repede, apoi se uită în jur.
Nu vedea pe nimeni.
Se îndepărtă de locul de joacă, aflat lîngă clădirea principală, şi o luă peste pajişte, scormonind cu ochii printre copaci, în căutarea vreunui semn lăsat de colegii săi.
Nimic.
Intră în pădure, căutînd cu atenţie, dîndu-şi seamă că trebuia să găsească vreun băiat care fugise singur, dacă voia să aibă şanse de cîştig.
Apucă să-l zărească pe Adam şi era pe cale să-i strige numele, dar după aceea îl văzu pe unul dintre ceilalţi băieţi, anume pe Jerry Preston, uitîndu-se la el pe furiş din spatele unui copac aflat la numai cîţiva paşi distanţă. Prefăcîndu-se că nu-l văzuse pe nici unul dintre ei, Randy se afundă mai mult în pădure.
Se oprea la fiecare cîteva secunde, ascultînd, convins că toţi ceilalţi băieţi mergeau pe urmele lui, chiar dacă nu reuşea să-i audă.
Apoi, chiar în faţa lui, îl văzu pe Eric Carter, părul său roşu dîndu-l de gol, ghemuit într-un pîlc de dafini, în apropierea gardului. Se apropie mai mult, prefăcîndu-se că nu-l văzuse pe Eric.
Se uită înapoi, cercetînd pădurea din spatele său, în căutarea celorlalţi. Linişte totală.
Cînd, după judecata lui, se apropiase destul de mult, lăsă deodată să-i scape un strigăt:
― ERIC CARTER!
Se năpusti spre Eric, care ţîşni din tufa de dafini şi o luă la goană paralel cu gardul. Pentru o clipă Eric păru că se distanţează, însă după aceea Randy începu să recupereze. Aproape că îşi ajunsese prada, cînd trei băieţi ieşiră pe neaşteptate din pădure, în goană, unul dintre ei puţin înainte, altul în dreptul lui, celălalt ceva mai în urmă.
Randy căzuse din nou într-o capcană.
Se întoarse pentru a-l întîmpina pe Adam, care se afla cel mai aproape de el, dar Adam se opri brusc, iar Randy simţi o lovitură din spate. Se împiedică, apoi căzu pe jos, în timp ce Billy Mayhew şi Jerry se aruncau peste el. În depărtare, Eric Carter se oprise din alergare iar acum se uita la lupta care începuse cu faţa luminată de un zîmbet.
Randy se luptă cu toate puterile Iui, dînd cu mîinile şi cu picioarele, dar fără vreun folos.
― Aruncaţi-l în gard, propuse Jerry. Asta o să-l termine.
Brusc băieţii se dădură la o parte de pe el, dar Adam continua să-l ţină cu forţă de umeri, iar Billy şi Jerry îl luară fiecare de cîte un picior.
― La trei! ţipă Adam.
Băieţii începură să-l legene pe Randy, cu Adam numărînd în cadenţă.
La trei îi dădură drumul, iar Randy fu aruncat în gard.
Urmă un duş de steluţe, iar aerul se umplu dintr-o dată de mirosul de carne pîrlită.
Randy căzu pe pămînt.
Jocul se termină, iar băieţii se strînseră în jurul lui Randy, holbîndu-se la el cu curiozitate. Adam Rogers se uită la Billy Mayhew.
― Crezi c-or să ne facă ceva?
Billy ridică din umeri.
― Data trecută nu ne-au făcut. De ce ne-ar face acum?
Apoi, sporovăind între ei, băieţii o porniră din nou printre copaci, îndreptîndu-se spre Academie, lăsîndu-l pe Randy să zacă pe pămînt, lîngă gardul electrificat.

Sally Montgomery îşi petrecuse cea mai mare parte a week-end-ului în biroul ei de la Eastbury College. Ceea ce făcea, ştia asta, era probabil ilegal. În orice caz, era lipsit de etică, dar nu-şi pierduse prea mult timp făcîndu-şi probleme din această cauză. În schimb, îşi dedicase toată această perioadă descoperirii codurilor de acces care i-ar fi permis să intre în memoria computerului Spitalului Municipal din Eastbury. La fel ca în cazul celor mai multe programe, se punea problema de a încerca şi de a elimina treptat greşelile. Pentru oricine altcineva, ar fi fost un lucru aproape imposibil; pentru Sally nu era vorba decît de a afla cum erau construite codurile, după care urma să pună computerul să testeze toate posibilităţile, în cadrul regulilor stabilite. Codul, atunci cînd îl descoperi, se dovedea a fi ridicol de evident.
A-R-H-I-M-E-D-E. ARHIva MEDicalâ Eastbury? Posibil, într-adevăr. Cînd în cele din urmă descoperi codul, i se păru că în această eră a acronimelor ar fi trebuit să fie în stare să şi-l imagineze şi fără ajutorul computerului.
Acum, luni dimineaţa, trecea în revistă fişele medicale, încercînd să afle dacă într-adevăr copiii aflaţi sub urmărirea lui COPIL fuseseră selecţionaţi în mod aleatoriu.
Începu prin a cere computerului să caute dosarele şi să pună la un loc un anume eşantion de copii.
Anume cei care erau anchetaţi de Centrul de Observaţie a Patologiilor Infantile Latente.
Copiii care muriseră de SIMS.
Copiii ale căror fişe medicale nu prezentau nici o problemă de sănătate.
O luă din urmă cu douăzeci de ani. Fără ajutorul computerului, ar fi avut nevoie de luni întregi numai pentru a strînge toate aceste date.
Acum, după numai două ore de muncă, Sally începu să vadă un text ieşind din imprimantă.
Computerul întocmise eşantionul pe care îl ceruse Sally şi începu să lucreze pe el.
Pînă cu zece ani în urmă nu exista nici o diferenţă sesizabilă între copiii studiaţi de COPIL şi populaţia de vîrsta copilăriei aflată sub îngrijire medicală în întreaga ţară.
Atît în eşantionul lui COPIL, cît şi în întreaga populaţie exista acelaşi procentaj, calculat în diferite perioade de timp, de boli ca oreion, pojar sau varicelă.
Acelaşi procentaj din fiecare grup prezentase o incidenţă similară a problemelor psihice.
Sub un procentaj egal, copiii căzuseră victime ale SIMS.
În mod repetat, lucrurile stătuseră la fel. Din cîte reuşi Sally să-şi dea seama, sondajele făcute de COPIL implicaseră copii aleşi absolut aleatoriu, dintre toţi nou-născuţii de la Spitalul Municipal din Eastbury.
Dar după aceea, cu zece ani în urmă, lucrurile începuseră să se schimbe.
Incidenţa sindromului infantil al morţii subite părea să fi crescut printre copiii din Eastbury, în mod special printre cei născuţi la Spitalul Municipal.
Sally ştia că în sine o astfel de constatare nu avea nici o însemnătate din punct de vedere statistic.
Ceea ce avea un înţeles era faptul că, în cadrul întregului eşantion de copiii din Eastbury, SIMS se amplificase cu patru procente.
În cadrul eşantionului de copii studiaţi de COPIL, SIMS se amplificase cu aproape zece procente.
Mai mult decît atît, componenţa grupului de copii ce fuseseră loviţi de SIMS se schimbase. În primii zece ani sindromul apăruse cu o frecvenţă egală la feţe şi la băieţi. Însă cu zece ani în urmă statisticile începuseră să o ia razna, iar fetiţele nou-născute deveniseră mult mai frecvent victime ale sindromului, faţă de băieţii de aceeaşi vîrstă. Iar în rîndul eşantionului de copii studiaţi de COPIL raportul dintre numărul fetiţelor şi băieţilor morţi de SIMS era şi mai mare.
Sally scoase pe imprimantă lista eşantionului, precum şi celelalte liste, împreună cu ciudata corelare dintre ele. Apoi îşi concentră atenţia către celălalt grup care o interesa, şi anume acei copii ale căror fişe medicale se remarcau prin excelenta stare de sănătate a celor pe care îi reprezentau. Aici Sally se lovi de o dificultate. Prea mulţi dintre copii se mutaseră pur şi simplu de-a lungul anilor din Eastbury, iar fişelor lor medicale se terminau brusc, urmînd a fi continuate în alte colţuri ale ţării. Locuri în care Sally nu avea un acces prea facil.
Găsi totuşi o soluţie. Se părea, chiar şi din dosarele abia schiţate, că de-a lungul ultimilor zece ani proporţia copiilor cu o sănătate remarcabilă crescuse şi pe listele lui COPIL.
Sally Montgomery scoase din nou listele pe imprimantă.
Spre prînz îi ceru computerului să îndeplinească o nouă sarcină.
Fiind date toate datele din fişele medicale, programă computerul să stabilească dacă într-adevăr subiecţii urmăriţi de COPIL în cadrul sondajelor fuseseră aleşi în ultimii ani în baza unei selecţii aleatorii sau nu.
Minutele se scurgeau încet, în timp ce computerul începu să prelucreze toate materialele pe care le stocase în memoria sa. În cele din urma monitorul de pe consola din faţa lui Sally prinse viaţă.
Răspunsul computerului strînse lacrimi în ochii lui Sally. Ca prin ceaţă, citi din nou rezultatul final dat de computer:
Informaţii insuficiente pentru a realiza determinarea.
Sally închise monitorul, adună toate foile scoase de imprimantă, rezultatul muncii întregii dimineţi, şi plecă de la birou.
Toată munca ei, după părerea computerului, fusese fără rezultat. Şi totuşi, era convinsă că cel care se înşela era computerul. Apoi, cînd se gîndi mai bine, ajunse încetul cu încetul la concluzia că totuşi computerul nu afirmase clar că sondajul făcut de COPIL avea o bază aleatorie. Pur şi simplu refuzase să dea un răspuns ferm la întrebare.
Asta era problema cu computerele. Erau prea obiective. Într-adevăr erau absolut obiective.
Însă COPIL, şi Sally era sigură de asta, nu era absolut obiectiv. Sondajul, era convinsă, nu era decît o acoperire pentru altceva.
Pentru o conspiraţie.
Dar va fi în stare să demonstreze asta?
Nu ştia.
Tot ce ştia era că i se făcea cu atît mai frică cu cît afla mai multe lucruri.

CAPITOLUL 16

Steve Montgomery se opri în faţa porţii casei soacrei sale, întrebîndu-se dacă era într-adevăr o decizie corectă aceea de a-i împărtăşi problemele lui Phyllis Paine. Cînd îi venise ideea de a vorbi cu ea despre Sally, alungase imediat acest gînd. Însă după aceea, chiar în dimineaţa asta, se răzgîndise. În definitiv, cine o cunoştea pe Sally mai bine decît propria ei mamă?
Apăsă pe butonul de lîngă intrare şi ascultă cîntecul scurt al soneriei. Neprimind nici un răspuns, mai apăsă o dătâ. Apoi, tocmai cînd era pe cale să plece, uşa se deschise, iar Phyllis, cu ochii încercuiţi de roşeaţă, faţa arătîndu-i dintr-o dată adevărata vîrstă, se uită lung Ia el.
― Steve!
Ochii îi fugiră de jur-împrejur, căutînd-o pe Sally, apoi sprîncenele i se încruntară, căci nu ştia ce să creadă.
― Sally nu este cu tine?
― Nu.
Fără să-i mai ofere vreo explicaţie, Steve o întrebă dacă putea să intre, iar Phyllis se dădu repede la o parte.
― Bineînţeles. Iartă-mă, Steve. Mi-e teamă că... ăă... că n-am avut o zi prea bună.
După o pauză, Steve spuse:
― Poate că ar trebui să vin altă dată.
― Nu, nu.
Închise uşa şi îl conduse pe Steve în camera de zi.
― Tocmai făceam curăţenie, aruncam cîteva lucruri.
Oftînd obosită, se aşeză pe marginea canapelei şi continuă:
― Cîteva rochiţe pe care le făceam pentru Julie. Erau în camera de lucru, gata croite. Mă trezesc în fiecare noapte, simţindu-mă vinovată pentru că nu le-am terminat.
Buzele i se răsuciră într-un surîs dezolant.
― Ştii cum sînt eu ― o dată ce am început un lucru, nu mă las pînă nu-l termin. În orice caz, m-am trezit în puterea nopţii, m-am dus în camera de lucru să le termin, şi abia cînd m-am apucat de ele mi-am adus aminte... ce s-a-ntîmplat. Aşa că tocmai le-am aruncat. Le-am pus pur şi simplu în găleata de gunoi.
Ochii ei, reflectînd o nesiguranţă pe care Steve nu o mai văzuse vreodată, îi căutară pe ai lui.
― Poate că n-ar fi trebuit să fac asta, spuse ea în şoaptă. Şi totuşi, nu m-am putut gîndi la altceva. Cred că a fost ceva simbolic. Un fel de a mă convinge singură să dau piept cu realitatea, cu ceea ce s-a întîmplat.
Îşi îndreptă brusc spatele şi îşi puse mîinile în poală.
― Dar nu pentru asta ai venit aici, nu-i aşa?
Nesiguranţa îi dispăru din ochi, pentru a fi înlocuită cu ascuţimea pătrunzătoare cu care era obişnuit Steve.
― E vorba de Sally, nu-i aşa?
Steve se foi jenat şi confirmă cu o mişcare a capului.
― Lucrurile nu merg prea bine, nu-i aşa? Vreau să spun, chiar luînd în calcul circumstanţele?
― Nu, făcu Steve. Şi am început să mă întreb ce este de făcut.
Sprîncenele lui Phyllis se ridicară.
― În legătură cu Sâlly?
― Am primit vineri un telefon de la doctorul Wiseman. Era îngrijorat din cauza ei... Încearcă să evite faptul că moartea lui Julie nu poate fi explicată, încercînd să demonstreze că ceva s-a întîmplat totuşi. Ceva care să aibă şi o raţiune.
― Înţeleg, făcu Phyllis. Şi tu ce crezi?
― Nu ştiu ce să mai cred. Abia de am văzut-o în timpul week-end-ului. A stat mai mult la birou, iar cînd a ajuns acasă s-a ascuns în camera de oaspeţi şi nu a vrut să-mi spună ce făcea acolo. Dar sînt sigur că era ceva în legătură cu...
Se poticni, apoi continuă cu hotărîre:
― Ceva în legătură cu Julie. Pe urmă a tot vorbit cu Lucy Corliss.
― Lucy Corliss? De unde ştiu numele... Ah! Mama băiatului care a dispărut. Cum îl chema?
― Randy. Era prieten cu Jason. Dar nu despre asta vorbea cu doamna Corliss, cel puţin nu în mod direct. Se pare că atît Jason şi Randy, cît şi Julie, se aflau în evidenţa nu ştiu cărui grup din Boston.
Phyllis îşi arcui sprîncenele cu scepticism.
― Şi ce este anormal în asta? În zilele noastre se pare că cineva ne studiază pe fiecare dintre noi, tot timpul.
Apoi expresia i se schimbă:
― Ah, Dumnezeule, doar nu a ajuns la cine ştie ce teorie despre vreo conspiraţie?
― Păi, n-aş vrea să merg pînă la...
― Aşa e, sau nu?
― Mi-e teamă că da, răspunse Steve, încovoindu-şi umerii.
Phyllis dădu cu tristeţe din cap.
― Ai vorbit cu Arthur despre asta? întrebă ea.
― Nu. Am vrut prima dată să vorbesc cu tine. Cred că mi-era teamă că doctorul Wiseman ar putea să vadă în ceea ce face Sally vreun fel de... nu ştiu ce. De manifestare nevrotică.
Scoase un geamăt, apoi continuă:
― Of, Dumnezeule, Phyllis, nici nu-mi vine să cred că purtăm discuţia asta.
― Şi totuşi, asta facem, replică Phyllis cu fermitate. Şi dacă tot am ajuns aici, întrebarea care se pune este ce putem să facem? Vrei să vorbesc eu cu Arthur?
― Ai putea?
Acum fu rîndul lui Phyllis să ofteze.
― Cred că da. Trebuie oricum să vorbesc cu el. Mi-e teamă că m-am purtat cam urît la înmormîntare şi nu aveam nici un drept. Îi datorez nişte scuze. O să trec pe la clinică în după-amiaza aceasta.
― Mi-ai face un mare serviciu, zise Steve. Ştiu că nu-ţi place să...
Phyllis îl întrerupse cu o mişcare a mîinii.
― Nu te mai prosti. Ştii că încerc să nu mă bag, dar sînt mama lui Sally şi sînt îngrijorată din pricina ei, chiar dacă mă străduiesc să nu se vadă.
Expresia i se transformă vag, iar ochii îi căzură cercetător asupra lui Steve.
― Cu tine cum e? Te simţi bine? Arăţi groaznic.
― Încerc să fac faţă.
― Vezi să te ţină tot aşa, spuse Phyllis.
Se ridică pentru a-şi conduce ginerele la uşă.
― Tu eşti bărbat, Steve, iar Sally va trebui să se sprijine pe tine.
Vocea îi scăzu, ca şi cum ar fi vrut să-i destăinuie un secret:
― Am avut mereu impresia că Sally nu este chiar atît de puternică pe cît ar părea, să ştii. Mi s-a părut întotdeauna că în Sally se ascund nişte tensiuni care, în circumstanţe nefericite...
Căzu brusc în tăcere şi, în timp ce pleca de acolo, Steve realiză că soacra lui considera că îi spusese deja prea multe.

― Mai vrei nişte cafea? întrebă Sally.
Lucy Corliss refuză cu o mişcare a capului.
― Ceea ce aş vrea cu adevărat ar fi un pahar de tărie, dar să fiu a naibii dacă m-apuc de băut atît de devreme.
Ceasul arăta trei şi douăzeci şi ea stătea la masa din bucătăria lui Sally de aproape două ore. Răsfoi teancul de foi ieşite de pe imprimanta computerului, apoi se lăsă pe spate şi îşi încrucişă mîinile pe piept.
― Aşadar toate astea ar putea să însemne ceva, după cum ar putea să nu însemne nimic, spuse ea.
Sally îi explicase deja care era înţelesul evaluării făcute de computer asupra muncii ei.
― Înseamnă, insistă Sally. Sînt sigură de asta. Atîta doar că blestematul de computer nu poate să o dovedească.
― Aşa că nu am ajuns niciunde, zise Lucy. Se pare că ceva se întîmplă, dar nu puteam să dovedim. Şi poţi să bagi mîna în foc că de la Randolph n-o să mai scoţi nimic. Doamne, cît îi urăsc pe nenorociţii ăştia simandicoşi.
― Dar a spus că o să-ţi dea ceva.
― Ah, sigur. Dar pot să pun pariu că, orice mi-ar da, numai adevărul n-o să fie. Dacă nu era nici un secret în legătură cu ceea ce fac, atunci de ce nu ne-au anunţat că vor să ne studieze copiii? Pentru că n-au făcut-o, adăugă Lucy cu amărăciune. Eu fac parte dintre oamenii care nu aruncă absolut nimic. Păstrez pînă şi notele de plată de la spălatul scutecelor lui Randy. Au început să se îngălbenească, dar încă le mai ţin. Oricum, am căutat peste tot ― nu mi-a scăpat absolut nimic! Nu am găsit nimic despre sondaj, nici un formular, nici o cerere de încuviinţare, nimic, şi ştii ceva, Sally? Cu cît mă gîndesc mai mult la asta, cu atît mă apuca furia mai tare. Chiar dacă nu ar avea nimic de-a face cu dispariţia lui Randy, toată chestia asta mă dă peste cap. Vreau să spun, dacă îi urmăreau pe Randy şi Jason, ba chiar şi pe Julie, atunci cum rămîne cu noi? Sîntem urmăriţi cu toţii? Nimeni dintre noi nu mai are dreptul la viaţa lui privată? E înspăimîntător.
― Este noua epoca în care trăim, spuse Sally încet. Nu cred că poate cineva să facă ceva mai mult decît să încerce să se obişnuiască. Dar ce facem cu toate astea? întrebă ea, arătînd spre liste. Trebuie să facem ceva cu ele.
Lucy avu dintr-o dată o idee.
― Pot să le iau cu mine? întrebă ea.
Sally se încruntă.
― Pentru ce?
― Vreau să le arăt cuiva, răspunse Lucy.
Sally era pe cale să-i mai pună o întrebare, dar Lucy o apucă de mînă.
― Ai încredere în mine. S-ar putea ca pînă la urma să apar în ochii lumii drept o proastă, dar n-ar avea nici un rost să se întîmple asta şi cu tine.
Uşa din spate se dădu cu putere într-o parte şi apăru Jason.
― Bună, mami. strigă el. M-am...
Apoi o văzu pe Lucy şi cuvintele i se stinseră pe buze.
― Bună ziua, doamnă Corliss, continuă Jason.
Avu brusc o expresie plină de speranţă.
― S-a întors Randy?
Lucy trebui să facă un efort pentru a-şi stăpîni lacrimile care îi năpădiră ochii la auzul numelui lui Randy, dar se strădui să zîmbească.
― Nu încă, răspunse ea, dar sînt sigură că n-o să mai dureze mult. Ţi-e dor de el?
Jason confirmă cu o mişcare solemnă a capului.
― E cel mai bun prieten al meu. Sper că n-a păţit nimic.
Lucy se ridică brusc, luă în mînă foile de hîrtie şi o porni spre uşă.
― Voi avea grijă de ele, Sally, promise ea.
Apoi, înainte ca Sally sau Jason să poată să mai spună ceva, dispăru. Sally, aşezată încă la masa din bucătărie, întinse mîinile către fiul ei.
― Vino-ncoace, spuse ea încet, iar Jason, cu toate că nu prea ştia ce voia de la el, se lăsă îmbrăţişat.
― Te iubesc, spuse Sally în şoaptă. Te iubesc atît de mult.
Jason, răsucindu-se în braţele ei, ridică dintr-o dată privirea şi zîmbi.
― De ajuns de mult ca să mă laşi să fac o mîntuială?
Dintr-un motiv sau altul, mina diavolească de pe faţa fiului ei făcu să se rupă tensiunea sub care Sally trăia de mai bine de o săptămînă, şi începu să rîdă.
― Sigur, răspunse, dîndu-i drumul lui Jason şi ridicîndu-se. De fapt, mîntuială este cea mai bună idee pe care am auzit-o pe ziua de astăzi.
Jason o urmări pe Sally, care amestecă într-o oală laptele, zahărul şi ciocolata, adăugă puţină sare, apoi o puse pe aragaz.
― Vrei să o urmăresc cu termometrul? întrebă Jason.
― N-ai decît, dacă asta vrei, spuse Sally, ridicînd din umeri. Dar pînă acum n-a dat niciodată în foc, nu-i aşa?
― Nu, fu de acord băiatul, dar în cartea mea de chimie scrie că trebuie întotdeauna să-ţi verifici echipamentul înainte să începi o experienţă.
― La vîrsta mea, făcutul unei mîntuieli nu mai este o experienţă.
Jason umplu o altă oală cu apă, puse în ea termometrul cel lung, special pentru prăjituri, şi o aşeză pe ochiul rămas liber. Apoi roti butonul pînă la fierbinte şi, în timp ce aştepta ca apa să dea în clocot, pescui o sticlă de suc din frigider. Sally se uită la el cu asprime.
― Dacă bei aia, n-o să te măi las să rîcîi coaja de pe oală, îl avertiză ea.
Jason aruncă o privire spre aragaz, unde mîntuială abia începea să se încălzească, apoi la sticla din mîna lui, care era tocmai bună de băut.
― Of, mami, mormăi Jason.
― Gîndeşte-te bine.
Cu inima îndoită, băiatul puse sucul înapoi în frigider.
― Tati m-ar fi lăsat să-l beau, se plînse el în timp ce se întorcea pentru a verifica oala cu apă.
Începea să fiarbă şi se urcă pe un taburet de bucătărie pentru a urmări termometrul.
Arăta 92 de grade, dar, chiar în timp ce se uita la el, reuşi să vadă mercurul urcînd. Atenţia i se mută la vasul cu prăjitura. Şi aceasta începea să fiarbă.
― Termometrul va fi gata imediat.
Sally ungea o oală cu unt. Ridică privirea şi zîmbi cînd văzu cu cîtă concentrare urmărea Jason termometrul.
― Cînd ajunge la o sută de grade, lasă-l să mai stea puţin. Dacă nu mai urcă, înseamnă că funcţionează bine. După aceea poţi să-l muţi în oala cu prăjitura. Dar ai grijă să nu amesteci în ea.
― Ştiu, făcu Jason cu o voce plină de dispreţ. Dacă o amesteci, coagulează. Toată lumea ştie asta.
― Tu nu ştiai pînă nu te-am învăţat eu, îl cicăli Sally.
Începu să spargă nişte nuci, urmărindu-l însă cu un ochi pe Jason care, cîteva momente mai tîrziu, mută termometrul din vasul cu apă fiartă în cel cu prăjitura.
― Acum nu trebuie să laşi prăjitura să treacă de o sută unsprezece grade.
Jason, avînd ochii lipiţi de mercurul care urca, nu-i dădu atenţie.
Urmări cum temperatura ajunse la 109 grade, apoi la 110. Tocmai voia să coboare de pe taburet, gata să dea la o parte oala de îndată ce avea să se încălzească cu încă un grad, însă dintr-o dată temperatura păru că o ia razna.
În timp ce coloana de mercur a termometrului trecu de 111 grade, ridică oala şi căută cu piciorul stîng stinghia taburetului, care ar fi trebuit să se afle acolo.
Nu o găsi.
Speriat, încercă să pună oala înapoi pe aragaz, dar era prea tîrziu. Îşi pierdu echilibrul şi se rostogoli pe podea, ţinînd încă în mîna dreaptă oala cu crema înfierbîntată. Ţipătul lui de groază o făcu pe Sally să se uite la el chiar în momentul în care lichidul clocotit se vărsă pe braţul lui Jason şi se întinse pe jos.
Sally îşi reprimă ţipătul care stătea să iasă din propriul ei gît. Lăsă cuţitul să-i cadă, îl ridică pe Jason de pe jos şi, instinctiv, îl duse către chiuvetă. Apoi deschise apa rece, ţinînd braţul băiatului sub jet.
În timp ce crema cafenie se spăla, putu să vadă arsurile de dedesubt.
Jason, ciudat de cuminte, îşi privea braţul.
― De ce nu doare? întrebă el. De ce nu doare?
Oprindu-se numai pentru a lua în fugă cheile maşinii de pe masă şi pentru a înfăşura braţul copilului într-un prosop, Sally îl trase în grabă pe Jason spre uşa din spate. La cîteva clipe după aceea erau în drum spre spital.
Ultima dată ajunsese prea tîrziu, iar fiica ei murise.
De data aceasta nu va mai întîrzia.
Jason era acum singurul ei copil; nu va îngădui să i se întîmple ceva.
Cu Jason care stătea tăcut alături de ea, avînd braţul băgat în prosopul de bucătărie, Sally goni de-a lungul străzilor din Eastbury.

Arthur Wiseman tocmai o conducea pe Phyllis Paine la maşină. Discutaseră timp de aproape o oră, dar nu ajunseseră la nici o concluzie. Tot ceea ce stabiliseră era că, pe parcursul următoarelor cîteva săptămîni, trebuiau să fie foarte atenţi la ceea ce se întîmpla cu Sally. Iar în momentul acela, cînd tocmai treceau de camera de gardă, îi auziră vocea.
― Dar am văzut cu ochii mei, domnule doctor Malone, spunea ea, cu o voce stridentă şi faţa aprinsă de furie. Vă spun că am văzut arsurile. Cum puteţi să-mi spuneţi că totul este în regulă cu el? Nu e absolut deloc în regulă! S-a opărit! Nu puteţi să înţelegeţi asta?
― Cine? întrebă Phyllis.
Sally se răsuci pe călcîie şi se uită cu surprindere la mama ei.
― Cine s-a opărit? repetă Phyllis.
― Mamă, ce cauţi aici?
― Nu contează asta, replică Phyllis. S-a întîmplat ceva cu Jason?
Sally confirmă cu o mişcare a capului, în timp ce ochii i se umplură de lacrimi.
― Făceam o mîntuială. A alunecat şi mîntuiala i s-a vărsat toată pe mînă.
Începu dintr-o dată să plîngă în hohote, iar Phyllis o strînse în braţe.
― Of, mamă, a fost îngrozitor. Şi a fost vina mea. Trebuia să o fi făcut singură.
― Linişteşte-te, fetiţo, făcu Phyllis, aproape cîntînd.
Ochii i se mutară către Mark Malone, care stătea deoparte, dînd încet din cap.
― Cît e de grav, domnule doctor?
Malone ridică din umeri.
― Nu-i nici pe departe atît de grav, doamnă Paine. De fapt, nu se vede mai nimic.
Expresia lui Phyllis Paine se înăspri, sprîncenele strîngîndu-i-se într-o încruntare.
― Stai puţin, tinere. Dacă oala aia de mîntuială dăduse în clocot, băiatul trebuie să fie opărit rău. Unde este?
Malone arătă cu capul spre o mică sală de tratament. Phyllis o aşeză pe Sally pe un scaun, apoi o luă cu paşi mari către uşa respectivă. Îl găsi pe Jason în încăperea aceea micuţă, la bustul gol, stînd pe o masă.
― Bună, bunico, îi spuse băiatul zîmbind. Vrei să-ţi arăt mîna?
Ridică braţul drept pentru a-i fi inspectat. Phyllis se aplecă asupra lui, examinîndu-l cu atenţie.
― Păi, nu prea arată a cine ştie ce, nu-i aşa?
Jason confirmă cu o mişcare a capului.
― Şi abia dacă m-a durut, declară el cu mîndrie. Termometrul arăta o sută unsprezece grade. Era în stadiul mingii moi, cum i se spune. Înseamnă că, dacă torni mîntuială în apă rece...
― Ştiu ce înseamnă, zise Phyllis cu severitate. Şi mai ştiu şi ce poate să-i facă o cremă atît de clocotită unui băieţel ca tine. Rămîi acolo unde eşti, tinere.
Îi dădu drumul la mînă şi se întoarse în sala de aşteptare. Sally, ştergîndu-şi ochii cu un tampon de tifon, o privi cu nerăbdare.
― În mod categoric, nu pare să fie cine ştie ce, zise Phyllis.
Faţa lui Sally se schimonosi.
― Dar era opărit, şopti ea, aproape pentru sine. M-am uitat şi eu, era opărit.
Pe deasupra capului ei, ochii lui Phyllis se întîlniră cu cei ai lui Malone.
― Am impresia că la mijloc trebuie să fie vreo confuzie, spuse ea. Se pare că nepotul meu a fost cel care a urmărit termometrul şi mai mult ca sigur că l-a citit greşit. Au fost probabil numai şaizeci şi unu de grade.
Sally ridică încet capul şi se uită cu intensitate la mama ei.
― Dar nu este adevărat, mamă. Începuse să fiarbă, iar mîna lui Jason avea o arsură groaznică.
Se ridică şi se duse în sala de tratament. Se întoarse o clipă după aceea, ţinîndu-l pe Jason de mînă.
― Îmi pare rău că nu mă crezi, spuse ea.
Apoi se întoarse către Malone:
― Mai există vreun motiv pentru a rămîne aici?
― Doamnă Montgomery, nu putea să fie atît de grav precum aţi crezut. Probabil că eraţi supărată...
― Bineînţeles că eram supărată, i-o întoarse Sally. Oricine ar fi fost în locul meu. Dar am văzut cu ochii mei ceea ce am văzut. Acum fiţi bun şi răspundeţi-mi la întrebare. Are nevoie Jason să mai stea aici, sau să fie bandajat?
― Nu...
― Mulţumesc, spuse Sally cu o voce de gheaţă.
Se întoarse din nou, fiind pe cale să se adreseze mamei ei, dar se opri. Era ceva în felul în care doctorul Wiseman şi mama ei se uitau la ea, ceva care o făcea să se simtă ciudat, ca şi cum tocmai ar fi dat un examen la care picase. Însă după aceea, cînd cei doi realizară că se uita la ei, îşi schimbară expresia. Wiseman întinse mîna spre Phyllis.
― Ei bine, dacă mai ai nevoie de orice altceva, nu trebuie decît să mă suni. Ce-ar fi să luăm masa împreună miercuri?
― Perfect, Arthur, răspunse Phyllis.
Se întoarse către Sally:
― Ia zi, mergem? Merg după tine pînă acasă, să te ajut să faci curat.
― Nu-ţi face griji, mamă.
Vocea lui Sally era rece, dar Phyllis nu o luă în seamă.
― Fără discuţii! De-aia există mame.
Însă în timp ce îi conducea pe Sally şi Jason spre parcare, aruncă încă o privire înapoi, către Arthur Wiseman.
Arăta la fel de îngrijorat cum se simţea şi ea.

Sergentul Carl Bronski se uită pierdut la teancul de hîrtii ieşite din imprimanta computerului şi ridică din umeri nedumerit.
― Îmi cer scuze, doamnă Corliss, dar mă tem că nu reuşesc să vă urmăresc.
Lucy încercă din nou să-i explice ce însemnau coloanele acelea de numere, iar Bronski, la rîndul său, ascultă din nou cu atenţie. Totuşi, cînd termină, clătină cu tristeţe din cap.
― Dar chiar dumneavoastră recunoaşteţi că toate astea nu înseamnă mare lucru.
― Înseamnă că cei de la COPIL au pus ceva la cale, replică Lucy. Nu ştiu ce anume, nu ştiu de ce, dar ceva se întîmplă.
Bronski încuviinţă obosit. Treaba asta ţinea aşa de două ore şi, deşi înţelegea foarte bine ce simţea Lucy Corliss, nu vedea ce ar fi putut el să facă în legătură cu asta.
― Dar dacă nu vreţi să-mi spuneţi nici măcar de unde aveţi astea şi dacă nu puteţi să-mi explicaţi mai ca lumea ce înseamnă ele, atunci ce aşteptaţi să fac?
― Vreau să aflaţi ce anume făcea COPIL cu băiatul meu, spuse Lucy. Vreau să faceţi ceea ce sînteţi pus să faceţi, adică să cercetaţi cazul.
― Dar, doamnă Corliss, nu este nimic de cercetat. Nu-s decît cîteva pagini cu nişte numere care nu prea înseamnă nimic. Nu-i ceva ce aş putea folosi pentru a-mi justifica investigarea unei instituţii de mărimea lui COPIL.
Urmă o tăcere lungă. Lucy se lăsă pe spate în scaun.
― Perfect, spuse ea, cu o voce dintr-o dată calmă. Ce-ar fi să facem altfel? Ce-ar fi dacă aş discuta cu persoanele de la care am informaţiile, şi dacă vor fi de acord să vorbească şi cu dumneavoastră, să vă explice ce înseamnă toate astea? Veţi fi de acord măcar să o... să îi ascultaţi?
Pe ea, îşi zise Bronski. Dacă voi fi de acord să o ascult. Dar cine o fi? Vreo altă mamă isterică? Dar daca este numai atît, de unde a luat materialele acestea? În cele din urmă spuse:
― În regulă. Vorbiţi cu ea şi, dacă doreşte să discutăm, o s-o ascult.
Părînd satisfăcută, Lucy Corliss îşi strînse lucrurile şi părăsi secţia de poliţie din Eastbury. Însă multă vreme de la plecarea ei Carl Bronski ramase la biroul său, dus pe gînduri.
Şi-l aducea aminte foarte bine pe Randy Corliss şi, cu toate că nu recunoscuse asta faţă de nimeni, avea propriile sale îndoieli că băiatul ar fi fugit de acasă.
Da, se hotărî el, dacă prietena lui Lucy Corliss va dori să discute cu el, o va asculta.

CAPITOLUL 17

Randy Corliss zăcea în pat, într-o cămăruţă din spatele Academiei, aflată la primul etaj. Respiraţia îi era constantă şi toate aparatele de măsură conectate la trupul său micuţ afişau date normale. Braţele, acoperite cu bandaje, se întindeau alături de el. O siluetă îmbrăcată în alb plutea parcă pe deasupra lui, observîndu-l îndeaproape, comparînd datele afişate de aparatele de măsură cu dovezile vizibile pe trupul fizic al copilului.
Ochii lui Randy clipiră uşor, apoi se deschiseră.
Se uită în sus şi se încruntă nesigur. Tavanul de deasupra lui era necunoscut. Nu numai culoarea era alta, dar nici crăpăturile din tencuială nu se aflau la locul lor.
Încercă să-şi aducă aminte ce se întîmplase. Se jucase împreună cu colegii lui, iar ei îi făcuseră ceva, ceva care îl îngrozise.
O luase la fugă, după aceea ei îl prinseseră şi... şi mai ce?
Gardul. Îl aruncaseră în gard şi simţise nişte arsuri, după care... după care...
Dar nu mai exista nimic după aceea. De acolo i se rupsese filmul.
Brusc deasupra se ivi lui o faţă şi îl recunoscu pe doctorul Hamlin, care părea că-i zîmbeşte.
― Cum ne simţim? îl auzi întrebînd pe Hamlin.
― Ce s-a întîmplat? ripostă Randy.
Nu suporta ca oamenii să se poarte ca şi cum s-ar simţi şi ei exact la fel.
― Ai avut un mic accident, îi explică doctorul Hamlin. Cineva a lăsat electricitatea conectată la gard, iar tu te-ai împiedicat şi ai căzut în el. Dar totul o să fie bine. Foarte bine.
Întinse o mînă spre Randy, dar băiatul avu dintr-o dată imaginea doctorului Hamlin tăind cu bisturiul prin creierul lui Peter Williams. Se trase din faţa mîinii doctorului.
― Ce-o să se întîmple cu mine?
― Să se întîmple cu tine? Ce-ar putea să ţi se întîmple?
― N-nu ştiu, se bîlbîi Randy.
Apoi descoperi, în sfîrşit, că braţele îi erau bandajate.
― Am păţit ceva la mîini?
Hamlin zîmbi din nou.
― Păi, ce-ar fi să dăm bandajele jos şi să ne uităm? propuse el.
Se aşeză pe un scaun, chiar alături de pat, şi începu să desfacă feşile de pe braţele lui Randy.
Pielea, curată şi cu un aspect sănătos, nu mai prezenta nici un semn al arsurilor grave ce erau atît de evidente în după-amiaza aceea, cînd Randy fusese adus acolo.
Pe parcursul primelor cîteva minute, în timp ce examina copilul aflat în stare de inconştienţă, Hamlin fusese tentat să ceară o cercetare chirurgicală completă, pentru a constata efectele produse asupra trupului lui Randy de curentul de 240 de volţi. Apoi însă, chiar în timpul consultului, funcţiile vitale ale copilului începuseră să se amelioreze şi se hotărî să mai aştepte.
Era posibil, în sfîrşit, să fie aproape de succes.
Aşa încît îşi petrecuse ultimele cîteva ore observîndu-l pe Randy, urmărind monitoarele care îi fuseseră ataşate copilului. Îîncet, dar în mod miraculos, pulsul şi respiraţia lui Randy reveniseră la normal. Fluctuaţia curentului cerebral, măsurată cu ajutorul electro-encefalografului, se stabilizase, ajungînd în cele din urmă să reflecte din nou o activitate normală.
Iar acum pînă şi pielea i se vindecase.
Randy Corliss, care ar fi trebuit să fie mort, era într-o condiţie fizică perfectă.
― Pot să mă întorc în camera mea? îl auzi el întrebînd.
― Păi, de acum, chiar că nu văd de ce nu, fu de acord Hamlin. Dar eşti un băieţel tare norocos. Ştiai asta?
― Dacă eram norocos, nu aveam accidentul, nu-i aşa? întrebă Randy, avînd vocea plină de o suspiciune pe care Hamlin nu o prea înţelegea.
Oare băiatul chiar nu se bucura măcar pentru faptul că era sănătos? Ajunse la concluzia că nu va înţelege niciodată mentalitatea copiilor.
― Poate că nu, acceptă el. Dar trebuie să recunoşti că ai fost norocos că ţi s-a întîmplat asta aici, unde avem o mulţime de doctori. Dacă ai fi fost prin alte părţi, ai fi putut muri.
Randy se uită în sus la el, cu nişte ochi întunecaţi şi serioşi. Lui Hamlin i se păru că băiatul privea undeva, departe, în propria lui memorie.
― Dar oricum o să mor, nu-i aşa?
Hamlin se încruntă.
― Ce te face să crezi asta?
Randy se strînse în aşternuturi, cu ochii rătăciţi prin încăpere, ca şi cum nu ar fi vrut să se uite către Hamlin.
― Merge vorba printre băieţi. Spun că au murit mulţi pe aici. Dar cică nu avem voie să vorbim despre asta. Este adevărat?
Hamlin rămase tăcut, blestemînd în gînd. Asta era problema cu băieţii de vîrstă mică. Dacă le spuneai să nu vorbească despre un anume lucru, acela devenea invariabil principalul subiect de discuţie. Iar problema, bineînţeles, era aceea că ceea ce spuneau băieţii era adevărat. Pînă acum toţi băieţii care fuseseră aduşi aici muriseră. Dar putea să-i spună asta băieţelului din pat? Categoric nu. În schimb, îi bătu liniştitor mîna lui Randy.
― Cîţiva dintre băieţii noştri au murit. Dar asta se întîmplă în toate şcolile, nu-i aşa? Numai că pot să pun pariu că nu ţi se va întîmpla şi ţie. Pun pariu că vei fi primul dintre copiii mei perfecţi. Şi chiar este momentul să aflăm dacă este aşa.
În timp ce Randy aştepta cu nelinişte, Hamlin părăsi încăperea, apoi se întoarse cu un aparat care pentru Randy nu părea să fie mai mult decît o cutie cu un buton pe ea, nişte fire şi două mînere strălucitoare din metal.
― Ce-i aia? se interesă el bănuitor, în timp ce Hamlin conecta cutia la o priză supradimensionată din perete.
― E un reostat, îi explică Hamlin, reţinîndu-şi cu grijă nerăbdarea pe care o simţea şi care se putea da în vileag prin vocea sa. Vreau doar să-ţi mai fac o analiză, să văd dacă într-adevăr te-ai făcut bine. După aceea te poţi întoarce în camera ta.
― Ce fel de analiză?
Hamlin ezită.
― O testare a senzitivităţii, îi explică el în cele din urmă. Tot ce trebuie să faci este să te ţii de mînerele astea şi să-mi spui cînd simţi ceva.
Randy se încruntă la cutie.
― Ce fel de ceva?
― Orice. Absolut orice. Căldură, răceală, sau vreo senzaţie de orice fel. Pur şi simplu tot ce simţi. În regulă?
Randy se întrebă ce se putea întîmpla cu el dacă refuza. Aveau să-l lege şi pe el în chingi de piele şi să-i fixeze capul într-o menghină, aşa cum îi făcuseră lui Peter? Nu ştia, şi ajunse la concluzia că cel mai bun lucru pe care putea să-l facă era să se conformeze dorinţelor lui Hamlin, oricare ar fi fost acestea. Luă în fiecare mînă cîte un electrod.
George Hamlin porni curentul şi începu să rotească încet reostatul, ochii zburîndu-i de la afişajul acestuia la cadranele aparatelor care îl monitorizau pe Randy, iar de la acestea la Randy în persoană.
De-a lungul primelor secunde, în timp ce forţa curentului electric ce trecea prin trupul lui Randy creştea constant, băiatul nu avu absolut nici o reacţie.
Apoi, cînd tensiunea ajunse la 200 de volţi, ochii lui Randy se măriră uşor.
― Gîdilă, spuse băiatul.
Gîdilă.
Cuvîntul fulgeră mintea lui Hamlin. Cu cîteva ore mai devreme, o tensiune doar cu puţin mai mare decît aceasta îl lăsase în stare de inconştienţă şi provocase vătămări grave asupra inimii lui, a sistemului nervos şi a creierului.
Iar acum tot ce-i făcea era să-l gîdile.
Nu numai că regenerarea lui Randy fusese rapidă şi completă, dar părea că îşi dezvoltase de îndată o rezistenţă împotriva sursei care îi provocase trauma.
Dintr-o pornire necontrolatâ, George Hamlin răsuci butonul reostatului la puterea maximă.
Randy Corliss nu făcu decît să chicotească.
Funcţionase. În sfîrşit, funcţionase. Hamlin închise curentul şi se asigură încă o dată că Randy avea toate funcţiile vitale în stare normală. Apoi deconectă echipamentul de monitorizare şi îl strînse pe Randy pe după umeri.
― Poţi să te întorci în camera ta. S-a terminat totul, şi nu este nimic în neregulă cu tine. Absolut nimic.
Fără să mai spună vreun cuvînt, ieşi din încăpere.
După ce Hamlin dispăru, Randy rămase întins o vreme, întrebîndu-se la ce se referise doctorul. Apoi se dădu jos din pat, îşi strînse hainele şi merse către uşă. O luă de-a lungul holului ce ducea înapoi spre aripa principală a Academiei, dar la un moment dat se opri în dreptul unei uşi închise. Se uită într-o parte şi în cealaltă şi, nevăzînd pe nimeni pe coridor, încercă uşa. Era descuiată şi Randy se strecură înăuntru.
Înăuntru, zăcînd pe un pat, cu faţa lipsită de expresie şi trupul absolut nemişcat, se afla Peter Williams. Randy se apropie încetişor de patul lui.
Putea să-i audă respiraţia lui Peter, însă era un sunet gol şi scrîşnit, ca şi cum ceva s-ar fi înţepenit în gîtul băiatului.
Deci, Peter nu murise. Peter trăia încă, chiar şi după toate cele ce i se întîmplaseră.
Oare la asta se referise doctorul Hamlin cînd vorbise despre copilul perfect? Că, orice s-ar fi întîmplat cu tine, nu mureai?
Plecînd din infirmerie şi pornind spre camera lui de la etajul dormitoarelor, Randy începu să se întrebe dacă voia să fie un copil perfect.
Ajunse la concluzia că nu ― în orice caz, nu dacă asta însemna s-o sfîrşească precum Peter Williams.

George Hamlin îşi ridică ochelarii cu rame de os şi folosi două degete pentru a-şi masa nasul. Făcu gestul mai mult dintr-o obişnuinţă decît din vreun alt motiv; nivelul energiei sale era, ca întotdeauna, la cote înalte. Era pregătit să lucreze toată noaptea.
Mai întîi, era aparentul succes pe care îl avusese cu Randy Corliss.
Pe urmă, telefonul pe care îl primise din Boston.
Convorbirea cu Paul Randolph îl tulburase mai mult decît lăsase să se vadă. Nu era decît o bagatelă, era convins de asta, nimic mai mult decît o mamă supărată ce se agăţa de orice pai care ar fi putut să o ducă la fiul ei. Chiar şi aşa însă, îl tulburase faptul că mama respectivă se dovedise a fi tocmai Lucy Corliss. De ce astăzi? De ce să fie ameninţată siguranţa proiectului tocmai astăzi, şi tocmai de mama singurului subiect care dădea semne să fie un succes?
Dar îşi uită temerile. Toată această tărăşenie nu însemna, în fapt, decît că trebuia pur şi simplu să lucreze mai repede. Luă din nou în mînă analizele de laborator şi începu să le studieze.
Problema, ştia bine, avusese întotdeauna de a face cu aranjamentul respectiv al legăturilor endonucleice ― o combinaţie de enzime ce modifica structura genetică a ovulului cu foarte puţin timp înaintea concepţiei. În principiu, procesul era simplu din momentul în care fuseseră puse la punct instrumentele cu care putea fi realizat. Trebuia tăiată o porţiune a acidului dezoxiribonucleic ― ADN ― apoi refăcută, într-o formă modificată. Dar trecuseră ani de zile pînă cînd Hamlin reuşise să perfecteze respectiva combinaţie, ce trebuise testată de fiecare dată prin încercări repetate.
Fuseseră ani de singurătate, de muncă nerecunoscută şi care, cel puţin pînă acum, nu dusese decît la o serie de eşecuri totale şi obscure.
Eşecuri care nu fuseseră, şi nu vor fi vreodată, cunoscute de comunitatea ştiinţifica, dar, fără doar şi poate, nişte eşecuri.
Lui George Hamlin nu-i plăceau eşecurile.
Se întoarse la prima pagină a raportului şi începu să-l recitească. Trecu, pagină după pagină, prin hărţi, corelaţii grafice ale cauzelor şi efectelor, analize chimice ale enzimelor pe care le folosiseră, trecutul medical al fiecăruia dintre subiecţi, pornind de la începutul proiectului.
Cheia, acum era sigur, se afla undeva în Randy Corliss. Se întorsese la pagina care descria analizele genetice ale băiatului.
Intronii erau cei care îl interesau.
Răspunsul, fusese întotdeauna convins de asta, se afla închis în intronii răspîndiţi ca dejecţii genetice de-a lungul dublei spirale de ADN. Încă de cînd începuse să-i studieze, George Hamlin respinsese teoria general acceptată care postula că intronii nu erau nimic altceva decît o simplă secreţie eliminată din codurile genetice în timpul realizării procesului de convertire a ADN-ului în ARN, şi în cele din urmă mesagerul ARN ce urma să dirijeze dezvoltarea celulară.
Nu, Hamlin stabilise cu mult timp în urmă că intronii erau cu totul altceva şi ajunsese în sfîrşit la concluzia că erau un fel de laborator experimental al evoluţiei, în care natura punea la un loc noi combinaţii ale alfabetului genetic, apoi îi punea deoparte, astfel încît să nu fie activaţi decît cu excepţia accidentelor genetice. Astfel, numai daca experimentul s-ar fi dovedit un succes, iar organismul ar fi rămas în viaţă, intronul activat, devenit acum exon, avea să fie trecut mai departe generaţiilor următoare.
Ceea ce se hotărîse Hamlin să facă era să găsească un mod de activare artificială a intronilor, pentru a-i determina să funcţioneze, după care să înveţe cum să-i controleze şi să-i folosească.
Şi, încetul cu încetul, după ani de cercetări, reuşise.
Atunci începuse experienţele pe fiinţe omeneşti.
Atunci începuse lucrul în secret şi tot atunci începuseră să apară şi eşecurile.
Iar acum, ascuns undeva în trupul mic, dar robust al lui Randy Corliss, răspunsul final părea să iasă la iveală.
Era încă prea devreme pentru a fi sigur, dar de acum nu mai era vorba decît să mai treacă vreo cîteva luni.
Tot ceea ce trebuia să se mai întîmple era ca Randy Corliss să supravieţuiască.
Anii de lucru în secret urmau să ia sfîrşit, iar George Hamlin urma să-şi ocupe locul său în rîndul inginerilor geneticieni de marcă.
Ar fi dorit, aşa cum se întîmplase de multe ori de-a lungul anilor, să-şi poată continua experimentele în întregime în laboratorul său. Dar asta era imposibil.
Concepţia extrauterină nu era o problemă ― combinarea spermatozoizilor cu un ovul în exteriorul uterului fusese realizată deja cu ani în urmă.
Problema era că existau atît de mulţi subiecţi, extrem de mulţi embrioni ce trebuiau duşi la maturitate şi nici pe departe suficiente femei care să fie de acord să poarte sarcina acestor copii în eprubetă, mai ales cînd ştiau perfect de bine că respectivele progenituri erau mai mult copiii lui George Hamlin decît ai lor şi ai soţilor lor.
Aşa încît luase o hotărîre.
ADN-ul din ovul urma să fie modificat in utero, şi nu in vitro.
Dacă experimentul eşua, părinţii nu aveau de unde să ştie ce anume se întîmplase.
Dacă reuşea, părinţii aveau să crească, în necunoştinţă de cauză, o serie de copii cu o sănătate admirabilă, deşi nu cu totul umani.
Iar succesul părea să fie iminent. Dacă Randy Corliss supravieţuia.

Cei patru stăteau încordaţi în micuţa cameră de zi a lui Lucy Corliss: Lucy şi Jim pe canapea, Sally Montgomery şi Carl Bronski pe fotolii.
Pentru Sally nu fusese tocmai uşor să ajungă acolo. După ce auzise ce se întîmplase în după-amiaza aceea, atît de la Sally, cît şi de la mama ei, Steve sugerase că Sally era surmenată; deşi considerase că era un cuvînt ridicol, îl acceptase. Apoi, în loc să se mai certe cu el, prin tăcerea ei căzuse de acord că o noapte de somn bun ar fi fost lucrul cel mai potrivit pentru ea. La cîteva minute după aceea o sunase Lucy, pentru a o întreba dacă era de acord să-i explice sergentului Bronski ce era cu datele scoase de pe computer. Acceptase, dar acela fusese momentul în care începuse cearta. Iar acum, pe lîngă Steve, trebuise să-şi mai lămurească şi mama. Phyllis rămăsese impasibilă la început, încercînd să nu ia în seamă cearta dintre cei doi. În cele din urmă însă, cu o voce enervant de raţională, i se alăturase lui Steve.
Sally, afirmase ea, nu trebuia să se lase implicată în problemele străinilor. Cu siguranţă, continuase ea după aceea, Sally avea deja de făcut faţă unor probleme suficient de mari, fără a mai lua în cîrcă şi povara lui Lucy Corliss.
În cele din urmă Sally se săturase. Rămînînd cu greu la un comportament destul de civilizat, le spusese soţului şi mamei unde se ducea şi o zbughise de acasă.
Acum, după ce le explicase sergentului Bronski şi lui Jim Corliss ce credea despre înţelesul datelor ieşite pe imprimanta computerului, începuse să-şi pună întrebarea dacă procedase corect.
Una peste alta, realizase ea în cele din urmă, nu existau chiar atît de multe asemănări între dispariţia lui Randy Corliss şi moartea lui Julie.
Singura legătură adevărată, într-adevăr, părea să fie faptul că ambii copii se aflau sub urmărirea lui COPIL. Iar atunci, în vreme ce tăcerea coborîse asupra lor, Sally îşi aminti dintr-o dată un gînd care îi trecuse prin minte în timp ce lucra pe computer în dimineaţa aceea. Un fapt care i se învîrtea prin minte încă de cînd luase cina cu Jan Ransom.
― Lucy, spuse ea, ştiu că ar putea să ţi se pară o întrebare ciudată, însă... cum să spun, ţi l-ai dorit pe Randy? Vreau să spun, înainte să se nască. Ai rămas însărcinată la dorinţa ta?
Înainte să apuce Lucy să răspundă, Jim Corliss clătină din cap.
― Eu am fost cel care nu-şi dorea un copil, spuse el. De fapt, Randy a fost cel care a pus capăt căsătoriei noastre. Presupun că Lucy a crezut că asta ne va apropia mai mult, dar lucrurile nu au ieşit aşa.
Privirea i se mută de la Sally şi începu să vorbească direct cu Lucy.
― Ştiu că nu ai vrut decît să fie bine, dar eu... cînd mi-ai spus că eşti însărcinată, m-am simţit de parcă o uşă de închisoare mi s-ar fi trîntit în nas. Aşa c-am zbughit-o.
― Dar nu am încercat să rămîn gravidă, protestă Lucy. Randy nu a fost ideea mea. Dimpotivă... Îmi montasem un sterilet pentru că eram aproape sigură de ce avea să se întîmple dacă rămîneam însârcinatâ. Din nefericire, fac parte dintre acele femei care nu pot ţine un sterilet, dar atunci cînd am aflat asta era deja prea tîrziu.
Sally rămase încremenită, încercînd să pună ordine în tot ceea ce auzea. Începea ea să înnebunească, sau întreaga situaţie devenea din ce în ce mai gravă? Se făcuseră patru acum, patru copii, toţi veniţi pe lume fără a fi planificaţi, mamele tuturor fiind "protejate" de sterilete atunci cînd rămăseseră însărcinate, toţi patru aflaţi sub urmărirea Centrului de Observaţie a Patologiilor Infantile Latente. Doi dintre ei muriseră, iar unul dispăruse. Numai Jason mai rămăsese.
― E îngrozitor, spuse ea, fără să realizeze că vorbea cu voce tare.
― Ce anume? o întrebă Carl Bronski. Ce anume este îngrozitor?
Stînjenită, Sally le privi pe rînd feţele. Toţi se uitau la ea cu curiozitate, însă plini de prietenie.
― Tocmai mă gîndeam, începu Sally. Mă gîndeam la tine, la mine, la Jan Ransom şi la toate coincidenţele acestea.
Începu să le amintească, una cîte una, aşteptîndu-se într-o oarecare măsură ca cineva de acolo ― probabil Bronski ― să îi spună că exagera, să-i explice că vedea o conspiraţie acolo unde nu era nici vorbă de aşa ceva şi să-i sugereze să apeleze la un specialist în psihiatrie.
Nu făcu nimeni asta.
Cînd termină urmă o tăcere lungă, întreruptă în cele din urmă chiar de Sally.
― Lucy, întrebă ea, avînd în voce o reţinere ciudată. Cine era medicul tău obstetrician?
Lucy căzu pe gînduri, încruntată.
― Cineva de la Spitalul Municipal. După naşterea lui Randy nu l-am mai văzut niciodată. Mă tem că nu mă prea pricep la doctori. Dar cred că numele lui era Weisfield, sau cam aşa ceva.
― Nu cumva Wiseman? întrebă Sally, ştiind deja răspunsul.
Lucy se lumină.
― Aşa este! Arthur Wiseman. Nu puteam să-l suport, dar la vremea aceea nu-mi puteam permite...
Se întrerupse, observînd schimbarea de expresie de pe faţa lui Sally.
― Ce este? Am spus ceva ce nu trebuia?
― Wiseman este şi doctorul meu, îi explică Sally. Şi al lui Jan Ransom.
Vocea îi deveni dintr-o dată amară.
― El, cu mămoşenia lui şi cu sfaturile lui părinteşti. Ce dracu' ne-a făcut la toate?
― Nu ştim dacă v-a făcut ceva sau nu, spuse Carl Bronski încet.
Însă în sinea lui ajunse la concluzia că era momentul să acorde o mult mai mare atenţie cazului, pentru a afla mai exact ce se întîmplase cu Randy Corliss.

Cînd Sally se întoarse, casa era în întuneric, cu excepţia unei singure lumini ce licărea la etaj, în dormitorul cel mare. Mama ei, după cîte se părea, se dusese pînă la urmă acasă. Sally răsuci cheia în broască, se strecură în casă, după care verifică parterul, pentru a se asigura că toate geamurile erau închise. În timp ce urca scările se întrebă cum îi va spune lui Steve că, departe de a se retrage din problemele pe care le avea Lucy Corliss, era acum, dimpotrivă, implicată şi mai adînc. Ştia care va fi răspunsul lui şi nu voia să-l audă. Totuşi, nu voia ― nu putea ― să înceapă să-l mintă în legătură cu ceea ce făcea.
Trebuia să-l facă într-un fel să înţeleagă. Acum ştia că ceva se întîmplase la Spitalul Municipal din Eastbury. Ceva se petrecuse cu ea acolo, acelaşi lucru care se petrecuse cu Jan Randsom şi Lucy Corliss. Cîte femei mai trecuseră prin aceeaşi situaţie? Cîţi nou-născuţi mai muriseră şi cîţi alţi copii mai dispăruseră de acasă? Trebuia să afle, iar Steve trebuia înţeleagă asta.
Aveau datoria asta, dacă nu faţă de ei înşişi sau faţă de Julie, aninci pentru toate femeile şi copiii cărora, deocamdată, nu li se făcuse încă nimic.
Ajunse în capătul scărilor şi o luă spre dormitor, însă după aceea se răzgîndi. Va arunca prima dată o privire la Jason, numai pentru a se asigura că totul era în ordine.
Băiatul era în pat, dormind profund, cu mîna dreaptă atîrnînd pe margine. Cînd se aplecă să-l sărute, Jason se foi, apoi se întoarse şi se uită la ea.
― Mami? Tu eşti?
Cuvintele fuseseră mormăite cu o voce somnoroasă, iar ochii băiatului, pe jmătate deschişi, păreau să o caute.
― Eu sînt, iubitule, şopti ea, îngenunchind alături de pat şi strecurîndu-şi mîinile în jurul lui. Cum te mai simţi? Totul este în regulă?
― Sînt bine, răspunse Jason. Eu şi tati ne-am petrecut toată seara jucînd cărţi cu bunica, şi eu am cîştigat.
Exista o notă acuzatoare în vocea lui, iar Sally parcă ar fi preferat să fi stat acasă şi să se fi bucurat de jocul de cărţi. Şi totuşi, ştia foarte bine că, dacă ar fi stat acasă, s-ar fi simţit vinovată toată seara.
Se întinse şi îi atinse mîna cu blîndeţe.
― Nu doare absolut deloc?
― Nţ, făcu Jason. Cred că bunica avea dreptate. Cred că mîntuiala nu era chiar aşa de fierbinte cum am crezut.
Sally se încruntă prin întuneric şi-şi simţi inima bătînd ceva mai repede. Nici măcar Jason nu mai credea că i se întîmplase cine ştie ce.
Şi totuşi, ochii nu o înşelaseră. Sau poate asta se întîmplase? Cum ar putea afla vreodată? Poate ― deşi puţin probabil ― poate fusese într-adevăr prea supărată pentru a realiza cît de superficială fusese vătămarea.
Îl mai sărută încă o dată de noapte bună, după care îl înveli. Trase uşa în urma ei, apoi o luă de-a lungul holului, spre dormitorul pe care îl împărţea cu Steve.
Soţul ei adormise deja, cu o carte deschisă pe piept. Pentru cîteva minute, Sally rămase nemişcată, încercînd să se hotărască dacă să-l trezească sau nu. În cele din urmă hotărî să n-o facă. Se dezbrăcă, stinse lumina şi se strecură în pat
Cu toate acestea, rămase trează vreme îndelungată. Erau prea multe imagini care îi dansau prin minte.
Julie, zăcînd moartă în pătuţul ei. Din ce cauză?
Jason, cu mîna distrusă de acid la un moment dat, dar numai puţin roşie la cîteva minute după aceea.
Din nou Jason, cu braţul acoperit cu ciocolată clocotită, opărit şi roşu, apoi, după numai cîteva minute, nimic.
Şi nici eu nu am intenţionat să-l am, îşi zise ea cu amărăciune.
Se întîmplase ceva cu mai mult de opt ani în urmă, dar încă îşi amintea cît de speriată fusese cînd se dusese la doctorul Wiseman să-i implanteze primul sterilet.
În ziua aceea fusese aproape la fel de speriată cum fusese astăzi.

CAPITOLUL 18

Steve Montgomery se uită ursuz la raportul de pe biroul sâu. După ce citise de patru ori, oare a cincea oară ar fi reuşit să-şi concentreze atenţia? Probabil că nu. Pe deasupra, ştia deja conţinutul raportului. Era încă o propunere de fuzionare, încă un raport asupra unei companii mici, care aştepta cu nerăbdare să fie înghiţită, toată conducerea primei urmînd să încaseze un profit din vînzare, după care urmau să lucreze în continuare pentru cea de-a doua, avînd însă nişte salarii de două ori mai mari decît cele de mai înainte. Treaba lui Steve era de a găsi cel mai bun conglomerat pentru a realiza fuzionarea. În condiţii normale, ar fi savurat această provocare.
Astăzi însă nu putea sub nici o formă să se concentreze. Tot nu i-ar fi ieşit nimic, chiar dacă ar fi luat încă o dată la rînd toate acele scheme şi grafice cu profituri. Puse raportul deoparte şi îşi roti scaunul pivotant, dar nici măcar imaginea dimineţii dulci de primăvară de dincolo de fereastră nu reuşi să facă nimic pentru a-i alunga mohoreala din suflet.
Pînă acum nouă zile, viaţa lui fusese aproape perfectă. O soţie pe care o iubea, copii pe care îi adora, o slujbă care îi plăcea. Iar acum, după ceva mai mult de o săptămînă, fiica lui se dusese, soţia se schimbase, iar fiul...
Ce era cu fiul lui?
Îi veni în minte o imagine a lui Jason şi pentru o clipă un zîmbet vag se jucă în jurul buzelor sale. Dar după aceea zîmbetul i se stinse. Pentru doar o fracţiune de secundă văzu trupul mic şi nemişcat al cobaiului ce aparţinuse fiului său.
Steve se scutură, alungîndu-şi din conştiinţă gîndul care începuse să-i încolţească într-o străfulgerare a minţii.
Gîndul acela, îşi zise el, nu avea nimic de-a face cu Jason. Venea mai degrabă de la Sally şi de la obsesia ei tot mai acută că fusese ceva în neregulă cu Julie. Obsesia aceea se întindea ca o molimă, pentru a-l include în aceeaşi măsură şi pe Jason.
Hotărî că era momentul să poarte o discuţie lungă cu doctorul lui Sally.

Artur Wiseman îi zîmbi lui Steve şi arătă către scaunul gol din faţa biroului său.
― Sînteţi la prima dumneavoastră vizită la ginecolog? Dacă da, permiteţi-mi să vă asigur că nu aveţi absolut nici un motiv de teamă. Consultaţia este nedureroasă, iar...
Renunţă la această glumă, observînd expresia întunecată din ochii lui Steve.
― Stai jos, Steve, spuse el încet.
Cei doi bărbaţi se uitară pentru o clipă în tăcere unul la celălalt, Steve întrebîndu-se dacă nu cumva fusese o greşeală venind la Wiseman, în timp ce Wiseman aştepta cu răbdare ca Steve să înceapă să vorbească. Cînd deveni evident că Steve nu avea de gînd să pornească discuţia, sparse el tăcerea.
― Să înţeleg că asta are vreo legătură cu Sally? întrebă el cu o neutralitate profesională în voce.
Steve încuviinţă din cap. Încă o dată tăcerea se aşternu peste cabinetul micuţ.
Wiseman încercă din nou:
― S-a mai întîmplat ceva?
― Nu sînt chiar sigur, recunoscu Steve stînjenit. N-aş spune că există ceva anume. Atîta doar că... s-a schimbat. Este atît de iritabilă, şi exagerează în tot ceea ce face. Cum a fost ieri, cînd Jason a avut accidentul acela în bucătărie.
― Cunosc, îl întrerupse Wiseman. Eram aici cînd l-a adus pe Jason. Sally părea să creadă că fusese mult mai grav decît în realitate.
― Exact! Şi la fel reacţionează în toate situaţiile. A descoperit că există un sondaj care îi includea atît pe Julie, cît şi pe Randy Corliss, iar acum ea şi mama lui Randy au născocit nu ştiu ce fel de complot.
Wiseman mormăi, amintindu-şi de discuţia pe care o avusese el însuşi cu Sally:
― Crezi că începe să dea semne de paranoia?
Întrebarea îl luă pe nepregătite pe Steve. Ezită, încruntîndu-şi adînc sprîncenele. Dar, înainte să poată să dea vreun răspuns, Wiseman îi zîmbi cu blîndeţe.
― Nu este decît un cuvînt generic, spuse el. Încărcat cu tot felul de conotaţii şi sensuri oarecum jenante. Dar bate direct în miezul problemei, nu-i aşa?
― Presupun că da, răspunse Steve, cu vocea abia auzită.
Apoi, trăgînd adînc aer în piept, îşi impuse să se uite direct în ochii doctorului.
― Dumneavoastră credeţi că este paranoică?
Wiseman ridică din umeri.
― Nu sînt psihiatru şi nu-mi place să fac judecăţi psihiatrice, însă, continuă el, în timp ce o expresie de uşurare acoperi faţa lui Steve Montgomery, asta nu înseamnă că nu are unele probleme foarte grave. Cum ar putea să fie altfel, avînd în vedere ceea ce s-a întîmplat? Pierderea unui copil este cel mai rău lucru care i se poate întîmpla unei mame, Steve. Multe mame ar prefera să moară ele însele decît să-şi piardă copiii.
Făcu o pauză, bătînd darabana cu degetele pe tăblia biroului.
― Ai vrea să găsesc pe cineva care să discute cu Sally?
― Vreţi să spuneţi un psihiatru?
― Sau vreun altfel de terapeut. Nu sînt absolut deloc convins că Sally ar avea nevoie de un psihiatru. Dacă problemele ei ar fi fost de natură fiziologică, ar fi fost altceva. Dar cred că ştim amîndoi care este sursa necazului ei, şi am impresia că un psiholog bun ar putea fi în stare să o ajute.
Steve dădu încet din cap.
― Nu ştiu, spuse el în cele din urmă. Nu-s chiar aşa de sigur c-o să se ducă. Nu crede că ar fi ceva în neregulă cu ea.
Wiseman se ridică, uitîndu-se fix. la calendarul său, iar Steve, aproape din reflex, îi imită mişcarea.
― Nu, n-o s-o facă niciodată, zise Steve. O cunosc bine şi nu prea cred că poate fi convinsă.
― Uneori, replică Wiseman, trebuie aproape să le impunem oamenilor să facă ceea ce este bine pentru ei.
Înainte ca implicaţiile cuvintelor sale să fie receptate pe deplin de Steve Montgomery, Wiseman îl conduse pe bărbatul mai tînăr afară din cabinet, după care se întoarse la biroul său.
Începu să facă o însemnare în blocnotes, după care întocmi o listă de cinci psihologi. În josul foii de hîrtie făcu o ultimă însemnare, care îi amintea să-şi verifice situaţia asigurării pentru cazurile de administrare a unui tratament greşit. Rupse foaia din bloc şi o strecură în sertarul de deasupra al biroului său, chiar în clipa în care asistenta deschise uşa pentru a o anunţa pe prima pacientă din ziua aceea. Wiseman se ridică, zîmbind călduros, şi-şi ocoli biroul spre a o întîmpina pe tînăra femeie, care o urmase sfioasă pe asistentă. El luă dosarul pe care i-l întinse subalterna şi o conduse pe pacientă spre locul ocupat mai devreme de Steve Montgomery. Doar în clipa în care Erica Jordan se instală pe scaun şi sora dispăru din cabinet, Wiseman se întoarse să-şi ocupe locul. Deschise dosarul, aruncă o privire peste conţinut, apoi îi zîmbi femeii.
― Se pare că steriletul ar fi cea mai indicată metodă, spuse el.
Erica Jordan păli uşor.
― Să înţeleg deci că sînt alergică la pastile?
― N-aş spune tocmai asta, replică Wiseman. Nu este chiar o problemă cauzată de alergie, ci de anumite efecte secundare, la care se pare că sînteţi receptivă. Migrene, de exemplu. Şi apoi în familia dumneavoastră au fost bolnavi de cancer.
― Nu m-am gîndit că ar putea fi ereditar, protestă Erica Jordan.
― Nici nu este, din cîte ştim. Dar încă ezităm să prescriem pastile în condiţiile în care au fost cazuri de cancer în familie. Nu pentru că ar exista vreo legătură directă, dar este mai bine să eviţi decît să regreţi.
― La naiba, şopti Erica. De ce trebuie să fiu alergică la orice? Şi daca voi fi alergică şi la sterilet?
Wiseman dădu din umeri.
― S-ar putea şi asta, zise el. Poate e mai bine să vă gîndiţi din nou la diafragmă.
Erica se încruntă şi clătină din cap.
― Mă cunosc destul de bine că să fac asemenea gafe. Să încercăm cu spirala şi să sperăm că va fi bine.
Wiseman ridică receptorul şi vorbi cu asistenta, după care se întoarse spre Erica Jordan.
― Daca intraţi în cabinetul de consultaţie, vă va ajuta Charlene să vă pregătiţi. Am să vâ dau ceva şi pentru a contracara orice reacţie alergică posibilă, înlăturînd orice formă de iritaţie, ajutîndu-vă corpul să accepte prezenţa spiralei.
― Pentru cîtă vreme?
― Destul de multă, răspunse Wiseman. Conform literaturii de specialitate, pentru o lună. Asta în cazul în care vreţi să fiţi sigură.
Îi zîmbi încurajator, conducînd-o spre uşa cabinetului.
― Revin într-un minut.
Jumătate de oră mai tîrziu, după efectuarea procedurii şi trimiterea Ericăi Jordan înapoi la lucru, Wiseman începu să completeze, pe îndelete şi cu grijă, dosarul medical al pacientei, informînd asupra acelei inserţii de contraceptiv intrauterin. Avusese chiar şi precauţia de a nota că, "din cauza predispoziţiei la reacţii alergice", pacientei i se administraseră bicalcioglytamine.
Cînd înregistrarea din dosar fu adaptată spre a-i servi interesele, doctorul incifră codurile individuale în terminalul computerului de pe birou şi adăugă noile informaţii în dosarele permanente stocate în computerul de la districtul Shefton.

Paul Randolph gonea cu maşina prin ţinut, dureros de conştient de prezenţa copacilor înmuguriţi şi a aerului cald.
După cum îşi dădea seama, pierduse prea mult timp în Boston, zăvorît în birou şi chiar în casă, făcînd rare escapade în natură. N-ar fi trebuit să părăsească tocmai astăzi oraşul ― masa de lucru era încărcată de materiale şi fusese chiar silit să aranjeze nişte întîlniri cu trei posibili donatori pentru COPIL. Dar azi avusese o problemă.
Lungul drum îngust sfîrşi în faţa porţilor Academiei, chiar dacă lui Paul Randolph i-ar fi plăcut să ajungă la "Stejari". Coborî geamul maşinii şi formă un număr de cod pe carcasa yalei ascunse discret după un arbust de laur. Privi porţile ce se deschideau, culisînd încet. Băgă maşina în viteză, înaintă şi privi în oglinda retrovizoare cum se închideau porţile în urma lui. Doar cînd distinse clicul particular al zăvorului, demară pe aleea şerpuitoare, spre clădire.
Parcă în faţa intrării principale, ieşi, urcă treptele, apoi se răzgîndi. Întorcîndu-se, coborî scările şi păşi mai în spate, cu scopul de a examina casa, de a o simţi, imaginîndu-se în postura de cumpărător. Hotărî că, din punctul lui de vedere, inspectarea locului se încheia în acel punct. Casa, în aparenţă liniştită şi paşnică, nu i se potrivea ca stil. Părea că, în timpul lunilor în care proiectul fusese mutat acolo, edificiul se schimbase. Căldura pe care o degaja în timpul copilăriei sale dispăruse, şi acum părea că însăşi casa dezaproba ceea ce se petrecea între pereţii săi.
Şi nici măcar eu nu sînt de acord, îşi spuse Paul Randolph cînd porni din nou spre uşă.
Cu autoritatea familiarităţii, străbătu holul de la intrare şi se îndreptă direct spre clinică. O recunoscu pe Louise Bowen, dar, cînd aceasta începu să-i vorbească, îi ignoră salutul.
― Unde este Hamlin? întrebă el.
Cu zîmbetul de întîmpinare pierit pe buze, Louise îi arătă o uşă închisă.
― Cred că este...
Tăcu în timp ce Randolph deschise uşa, intră hotărît şi o închise în urmă.
Instalat la birou, George Hamlin îşi ridică privirea de pe dosare. Se încruntă, îşi puse creionul deoparte, apoi îi adresă o privire tăioasă vizitatorului.
― Era într-adevăr necesar să vii pînă aici, Paul? Telefonul tău de ieri era mai mult decît suficient.
Paul Randolph nu replică imediat. În schimb, se îndreptă spre fereastră, de unde privi cu ochii goi întinderea de pajişti şi păduri. Cînd începu să vorbească, stătea tot cu faţa spre fereastră şi cu spatele la Hamlin.
― M-am gîndit toată noaptea şi ceea ce am de spus astăzi este prea important să fie comunicat prin telefon.
Îl aşteptă pe Hamlin să vorbească. Trecură secunde, marcate doar de uşorul ticăit al unui ceas de colecţie de pe biroul lui Hamlin. În sfîrşit, Randolph se întoarse, întrebîndu-se dacă, printr-o modalitate de neînţeles, Hamlin părăsise camera.
Dar nu se întîmplase aşa. Hamlin stătea lungit în fotoliu, cu picioarele cocoţate pe birou şi braţele încrucişate pe piept, părînd liniştit. Cînd Randolph îşi întoarse faţa spre el, îi zîmbi.
― E un truc bun, Paul, spuse el uşor. Dar l-am folosit şi eu prea des. Dacă vrei să mi te adresezi, uită-te la mine.
Ochii celor doi se prinseră într-o luptă mută pentru controlul situaţiei. În cele din urmă, Randolph îşi întoarse privirea, încercînd din răsputeri să-şi mascheze înfrîngerea înfundîndu-se într-un fotoliu şi aprinzîndu-şi o ţigară. Hamlin îl privi fără cuvinte.
― Am ajuns la o decizie, George, spuse Randolph în sfîrşit, strecurîndu-şi bricheta înapoi în buzunar. Am decis să închid proiectul.
Hamlin îşi căscă ochii a neîncredere, apoi îşi dădu jos picioarele de pe birou, punîndu-şi-le pe podea.
― Nu poţi să faci aşa ceva, zise el blînd. Sîntem prea aproape de succes şi avem prea mult timp, bani şi cercetare investite aici.
― Şi amîndoi ştim că am făcut nişte lucruri inechitabile şi ilegale, replică Randolph. Nu mai este o problemă de bani şi cercetare. A devenit o problemă de timp, şi mi-e frică de faptul că ne-a sunat ceasul. Oprim proiectul, atîta timp cît mai putem s-o facem.
― Despre ce tot vorbeşti?
― Lucy Corliss, răspunse Randolph, cu vocea plină de sarcasm voit. Sau ai şi uitat-o?
― Sigur că nu, replică Hamlin, ignorînd cu prudenţă momeala întinsă de Randolph. Este mama lui Randy Corliss, de care mi-ai spus ieri.
― Şi văd că trebuie să ţi-o repet. Se pare că îşi caută fiul, George, care, presupun, se află încă aici. A aflat că băiatul ei a fost investigat de COPIL şi vrea să ştie despre ce era vorba în acel studiu.
― Atunci, împotmoleşte-o!
― Exact. O împotmolesc. De fapt, am şi făcut-o. I-am spus că-mi va lua ceva timp să pun cap la cap datele şi că apoi o voi căuta.
Hamlin îl aprobă.
― Atunci care-i problema? Ai o sută de date pe care poţi să i le oferi.
― Problema este, spuse Randolph cu răceală, că ai susţinut consecvent faptul că nu există absolut nici o cale de a se afla ceva despre investigaţia noastră, şi în mod special despre acest spect. Şi, dintr-o dată, Lucy Corliss descoperă că fiul ei a fost "urmărit", cum spune ea. Dacă a descoperit că i-am supravegheat copilul, atunci o vor face şi alţii.
― Afirmaţia aceasta nu se susţine, Paul.
― Nu se susţine?
Randolph începu să măsoare camera cu paşi mici.
― Mi-e teamă că nu pot să mă încred în ce-mi spui, ca pînă acum, George. Ţi-aduci aminte cînd am început proiectul? Nu trebuia să dureze mai mult de doi ani, aşa mi-ai spus. Asta se întîmpla acum doisprezece ani. Totul putea fi făcut pe animale de laborator, mi-ai spus. Asta era cu zece ani în urmă, dar n-ai mai folosit nici măcar un animal de atunci. Încă nu-mi dau seama cum de te-am lăsat să mă convingi asupra acestui punct, George, punct ce este pe cale să ne distrugă pe toţi. M-ai asigurat şi de imposibilitatea faptului ca acest proiect, în integritatea lui, să fie compromis. Dar Lucy Corliss devine suspicioasă. Pe scurt, acest proiect nu este ceea ce părea a fi de la început, a mers prea departe şi pentru prea mult timp, şi a devenit o responsabilitate faţă de institut. Nu am altă şansă decît să-l opresc.
Hamlin se aplecă în faţă, odihnindu-şi mîinile împreunate pe suprafaţa lustruită a biroului.
― Nu închid acest proiect, Paul, spuse el pe un ton prudent.
Văzîndu-l că vrea să se opună, Hamlin i-o tăie scurt.
― Te-am ascultat pînă acum, deci poţi şi tu să m-asculţi. Tot ce s-a-ntîmplat e faptul că o femeie a dat peste studiile noastre. Din punct de vedere statistic, nu mă surprinde. Nimic pe lume nu poate fi ţinut absolut secret, absolut nimic. Şi ce a găsit această femeie? În fond, a descoperit proiectul? Mă îndoiesc.
― Şi eu, mărturisi Randolph. Şi e de datoria mea să mă încredinţez că n-a făcut-o. Dar nu este vorba doar despre acest proiect. COPIL are multe alte proiecte în lucru, toate bune de pus în practică şi nicidecum primejdioase. Iar acest proiect poate ruina întregul Institut.
Ochii lui Hamlin se îngustară furioşi.
― Cum ar putea, foarte bine, să-l transforme în cel mai de seamă centru de cercetare din lume.
Randolph clătina din cap cu tristeţe.
― Pur şi simplu nu înţelegi, George, nu-i aşa? Asta a fost problema noastră de la bun început. Tu nu ai idee de ce ar putea fi implicat aici. Uneori cred că nu ai nici cea mai vagă idee despre ceea ce faci tu însuţi.
Se opri, gîndindu-se cît de departe ar trebui să meargă. O discuţie cu cărţile pe faţă ar fi fost necesară de foarte mult timp, şi se părea că în acel moment nu avea nici un rost să fie evitată.
― Ţi-am citit rapoartele, George. Pe toate. Toate eufemismele tale. "Subiecţi necorespunzători". "Experimente eşuate". "Organisme defectuoase".
Deodată, vocea lui Randolph scăzu în intensitate, ca şi cum nu i s-ar mai fi adresat lui Hamlin, ci sieşi.
― Ai idee cît timp mi-a luat pînă să accept, pentru propria-mi conştiinţă, ceea ce făceai tu? Ani de zile. Ani de-a rîndul am citit rapoartele alea, repetîndu-mi că poate vorbeai de şobolani sau iepuri. Sau chiar maimuţe. Nu mi-aş fi îngăduit mie însumi să ştiu adevărul.
Încercă să zîmbească, dar nu izbuti mai mult de o grimasă şuie.
― Cred că aş fi făcut o figură grozavă ca nazist, George, şi cred că şi tu la fel.
Cu fălcile încleştate de furie, Hamlin aruncă o căutătură încruntată spre Randolph.
― Sînt om de ştiinţă, Paul, răcni el. Nu există loc pentru sentimentalisme în lumea asta.
― Aşa le numeşti tu? Sentimentalisme?
Clătină din cap a neîncredere.
― Doamne Dumnezeule, George, cîţi copii ai ucis în ultimii zece ani?
Hamlin se ridică, nemaiputîndu-şi controla furia, cu ochii strălucind din cauza neascunsei uri faţă de cel căruia fusese tot timpul obligat să-i răspundă.
― Nici unul! urlă el. La naiba, prostule, tu eşti cel ce nu înţelege. Niciodată n-ai înţeles şi, probabil, nici n-o să înţelegi vreodată. Ăştia despre care vorbim nu sînt copii, iar femeile care îi produc nu sînt mame. Sînt exact ceea ce am spus în rapoartele mele. Animale de laborator. E clar, arată ca oamenii, se poartă ca ei, dar, genetic vorbind, nu pot să-ţi spun ce sînt. Va fi de competenţa justiţiei să decidă, dar numai după ce îi voi pune în funcţiune. Atîta timp cît continuă să moară, nu sînt decît experimente eşuate. Dar nu vor continua să moară. La dracu', nu vor continua! Sînt la un pas de succes, Randolph. Nu voi fi oprit tocmai acum.
Dintr-o dată, furia îi dispăru şi ochii lui căpătară expresia unui animal hăituit.
― Nu încerca să opreşti proiectul, Paul. Dacă o faci, eu însumi voi ruina Institutul. Susţine-mă şi vei împărtăşi gloria. Abandoneazâ-mă şi, crede-mă, te voi distruge tocmai pe baza proiectului.
Cel puţin, în acest mod, totul fusese dat la iveală. Privindu-l pe Hamlin, Randolph realiză că ştiuse cu mult timp în urmă acest fapt. O dată şi-o dată, ar fi venit clipa asta. Şi el avusese chiar în adîncul fiinţei sale pregătit deznodămîntul ce s-ar fi cuvenit. Hamlin avea dreptate. Proiecul fusese foarte extins ca să fie abandonat, dar şi departe de finalizare, ca să fie dat uitării; doar dacă Hamlin însuşi ar fi acceptat. Şi, cîntărind posibilitatea unei aplicaţii imediate şi inevitabilul final al proiectului, care ar fi urmat, nimic nu l-ar fi făcut pe Hamlin să fie de acord cu suspendarea cercetării.
Acestea fiind datele, era rîndul lui Hamlin să controleze situaţia, iar cînd Randolph încercă să-şi ajusteze exigenţele pentru noile circumstanţe, îşi aminti fulgerător de numele pe care Hamlin îl propusese cu mulţi ani în urmă pentru experiment.
Proiectul Divin.
În acea clipă, atît de aproape de final, Randolph înţelese că Hamlin se credea Dumnezeu.

CAPITOLUL 19

Randy Corliss aruncă o privire furioasă spre broşura cu instrucţiuni, schimonosindu-şi faţa într-o expresie îmbinînd concentrarea cu dezgustul.
― E greşit, spuse el, mişcîndu-şi ochii de la poză la construcţia Lego pe care o făcuseră el şi Eric Carter de la prînz încoace.
Piesele ― albastre, roşii şi galbene ― erau împrăştiate pe toată podeaua camerei lui Randy.
― Nu văd cum ăştia se aşteaptă de la noi să construim ce-i sub puntea de luptă.
Eric se legănă în spate, balansîndu-se pe rolele de sub picioare, şi se holbă la model.
― Şi ce se-ntîmplă dacă-i greşit? Nu trebuie să fie neaparat ca-n poză. Putem să-l construim cum vrem noi.
― Dar ar trebui să fie corect, insistă Randy.
Se concentrară în fixarea unei puşti dintr-un plastic albastru strălucitor.
― Asta ar trebui asamblată mai încolo, şi în faţa ei ar trebui să fie altceva. Doar că nu-mi pot da seama ce altceva.
― Ia să vedem.
Eric luă cartea de jos, se holbă la ea o secundă, apoi se strîmbă.
― Nu-mi dau seama nici măcar la ce etapă sîntem.
― La a paisprezecea. Uite aici, după pod şi puntea de zbor.
În timp ce Eric studia schema, Randy înaintă spre fereastra deschisă şi privi cu nesaţ pajiştea de jos. Ziua se încălzise şi umezeala făcea aerul greu de respirat. Inconştient, Randy îşi mişcă mîna dreaptă către gratiile ferestrei.
― Ţi-ai dorit vreodată să fugi? întrebă el deodată.
― Am fugit anul trecut, răspunse Eric.
― Vreau să spun, să fugi de aici. Ţi-ai dorit vreodată?
― De ce să-mi fi dorit?
―  Nu ştiu. Doar să vezi dacă poţi, cred.
― Nu.
Eric se întoarse la schemă, Comparînd-o grijuliu cu modelul pe jumătate terminat de pe podea.
― Am găsit! exclamă el. Priveşte aici!
Randy privi încă o dată pe fereastră, apoi se întoarse la model. Eric era ocupat cu dezasamblarea suprastructurii. Cînd termină, începu să numere piesele de la prora navei pînă la carena, apoi rînji spre Randy.
― Vezi? Nu am pus destule piese pentru punte. De-aia nu sînt camere pentru locuitorii navei.
Apoi, cînd Randy începu să examineze modelul, un zgomot înăbuşit se auzi din locul unde stătea Eric. Randy privi într-acolo, apoi se încruntă. Ceva nu era în ordine cu Eric. Ochii îi erau atît de ieşiţi, încît păreau umflături ale feţei. Gura îi spînzura vlăguită şi un sunet ciudat bolborosit îi ieşea din gît.
― Ce s-a-ntîmplat?
Dar Eric nu-i răspunse. În schimb, privindu-l, Randy observă că mîinile îi atîrnau flasce şi culoarea i se scurgea încet din obraji. Deodată, carnaţia prietenului său căpătă o tentă albăstruie şi acesta se rostogoli spre el. Picioarele îi tremurară spasmodic, apoi râmase nemişcat.
― Eric?
Vocea lui Randy se transformă într-un ţipăt de groază.
― Eric!
Lăsîndu-şi prietenul întins pe podea, Randy fugi din cameră, transformîndu-şi teroarea într-un urlet ce răsună în întreaga clădire.

Louise Bowen stătea abătută în micul său birou, încercînd să decidă ce avea să facă. Ştiuse că nu trebuise să zăbovească la uşa biroului doctorului Hamlin, ştiuse că n-ar fi trebuit să asculte conversaţia acestuia cu Paul Randolph. De fapt, nu ascultase întreaga discuţie, dar, cînd doctorul Hamlin ridicase tonul dintr-o dată, nu se putuse abţine să-l audă din nou.
Acum, după trei ani petrecuţi la Academie, ştia că toate suspiciunile ei erau întemeiate. Pentru Hamlin, pur şi simplu, copiii nu erau fiinţe umane. Şi, într-un fel, Louise credea că acesta ar putea avea dreptate. Aceşti copii erau diferiţi de toţi ceilalţi. Dar încă aveau nume, încă aveau personalităţi distincte, gîndeau, simţeau şi reacţionau ca toţi ceilalţi copii pe care îi cunoscuse.
Iar în adîncul fiinţei sale, Louise reacţionase faţă de ei întotdeauna ca în faţa copiilor obişnuiţi. Avusese grijă de ei, îi iubise. De cîte ori murea unul dintre ei, se simţea de parcă şi-ar fi pierdut propriul copil.
Era timpul, decise ea în silă, să părăsească Academia.
Hotărîrea fiind luată, Louise scoase de sub birou un teanc de coli şi începu să compună o scrisoare de demisie. Făcu repede o ciornă şi era pe cale să o rescrie, cînd urletul lui Randy răsună în toată clădirea. Din reflex, lăsă jos stiloul şi sări de la birou, îndreptîndu-se spre foaier, tocmai cînd Randy Corliss, cu faţa palidă şi ochii măriţi de spaimă, coborî scările. Băiatul privi hăituit în jur, apoi, văzînd-o pe Louise, se aruncă în braţele ei.
Louise îngenunche, îmbăţişînd strîns copilul.
― Ce este, Randy? întrebă ea. Ce s-a-ntîmplat?
― E... este Eric. E... cred că e mort!
Cuvintele lui Randy se dizolvară într-un hohot înăbuşitor, în timp ce trupul îi era zguduit de emoţie. Şi chiar în timp ce o parte a minţii lui Louise acceptase cuvintele copilului şi începea să ia toate deciziile simultan cu noul deces survenit la Academie, o voce interioară se făcu auzită.
Este o fiinţă umană, spunea vocea. Acest băieţel este o fiinţă umană.
Uşor, se dezlipi de corpul lui Randy, şi, ţinîndu-l de mînă, începu să-l conducă înapoi pe scări.
― Unde este Eric?
― E în camera mea. Zace pe podea şi e tot vînăt şi...
Randy se blocă din cauza hohotelor ce-l cuprinseră din nou.
Louise nu mai spuse nimic pînă ajunse în camera lui Randy şi căută pe trupul lui Eric orice urme de viaţă. După cum se aşteptase, nu mai erau. Trase pătura de pe patul lui Randy, înveli corpul lui Eric şi-l conduse afară pe băiat.
Ţinîndu-l pe copilaşul îngrozit lîngă ea, păşi spre biroul din capul scărilor, ridică telefonul, vorbi pentru o clipă şi începu să coboare spre parter.
În vîrful scărilor, Randy ezită.
― Nu putem face ceva?
― Nu putem să facem nimic, scumpule, şopti Louise.
Luîndu-l încă o dată de mînă, îl conduse pe scări în jos, pînă în biroul ei. Acolo închise uşa, îl conduse pe Randy spre o canapea, se aşeză şi îl luă în braţe. În ciuda faptului că era destul de mare, băiatul nu opuse rezistenţă. Braţele îi alunecară pe după gîtul femeii şi îşi lăsă capul să se odihnească pe pieptul ei. Mult timp nu-şi vorbiră, iar cînd Randy rupse tăcerea, vocea îi tremura.
― Ce i s-a-ntîmplat lui Eric?
Louise se întrebă cum să-i răspundă băiatului. Ştia că ar fi trebuit să inventeze o poveste. Ar fi trebuit să spunâ că Eric fusese mult timp bolnav şi moartea sa nu era neprevăzută. Că ceea ce i se întîmplase lui nu avea să i se întîmple lui Randy.
Îşi dădu seama că nu putea să zică aşa ceva.
O făcuse de atîtea ori înainte, le povestise atîtor de mulţi băieţei înfricoşaţi, care îşi pierduseră prietenii, spusese atît de multe minciuni atît de multor copii.
Faţă de Randy nu ar fi minţit.
― Nu ştim ce i s-a întîmplat lui Eric, spuse ea în cele din urmă.
Randy tăcu puţin, digerind ceea ce tocmai i se spusese. Apoi întrebă:
― Asta o să mi se întîmple şi mie? Am să mor şi eu?
Vi se întîmplă tuturor celor de aici, îşi zise Louise. Dar cum ar fi putut să-i spună lui Randy aşa ceva? Nu ar fi putut. Îl simţi încordat în braţele ei şi realiză că tăcerea ei trebuie să fi fost groaznică pentru el, dar încă nu putu să se autoconstrîngâ să-l mintă. Nu pe el, nici pe oricare altul, niciodată. Ba mai mult, avea oare dreptul să-l înspăimînte? Încercă să se gîndească la ce să-i spună ca să-i uşureze spaima.
― Nu... nu prea cred că l-a durut prea tare pe Eric. Cred că s-a întîmplat foarte repede. Presupun că a fost ca un fel de leşin. Tu ai leşinat vreodată?
― Nu.
― Eu, dă. Doar o singură dată, dar îmi amintesc foarte bine. M-am simţit bine un minut, după care, dintr-o dată, am început să transpir şi să văd lucrurile înnegrindu-se. După care m-am trezit şi totul s-a terminat. Nu m-a durut. Am simţit doar un fel de... amuzament.
― Dar te-ai trezit, zise Randy. Eric nu.
― Nu, şopti Louise. Eric nu s-a trezit.
Şi asta doare, adăugă Randy pentru sine. Domnişoara Bowen nu fusese acolo şi nu ştia. Dar el văzuse ochii lui Eric şi expresia de pe faţa sa. Auzise sunetele groaznice pe care le scosese şi îl privise învineţindu-se. Văzuse braţele lui, unduindu-se neajutorate în aer, îl zărise zvîrcolindu-se pe podea.
În forul său interior, Randy era convins că moartea durea foarte tare. El nu voia să moară şi nu voia să simtă durerea. Dar nu ştia ce anume să facă pentru astă. Tot ceea ce ştia era faptul că tocmai descoperise ce li se întîmpla tuturor băieţilor care dispăruseră. Aceştia mureau. Şi mureau pentru că se aflau în Academie.
Aici. S-a întîmplat aici. Deci, dacă ar fi putut fugi...
Dar unde s-ar fi putut îndrepta? Nu ar fi putut merge la tatăl său. Tata îl trimisese acolo, deci tatăl său ar fi trebuit...
Gîndul fusese prea oribil şi copilul îşi impuse sa nu mai gîndească.
Mama lui.
Cumva, ar fi trebuit să scape de acolo şi să-şi găsească mama.
Se cuibări mai aproape de Louise Bowen, dar, în imaginaţia lui, nu era sub nici o formă lîngă ea. Îşi închipuia că era cu mama.
Dacă ar fi fost cu mama, nu ar mai fi murit...

Stînd la biroul său, din secţia de poliţie a oraşului Eastbury, Carl Bronski îşi deznodă cravata, îşi descheie gulerul cămăşii şi blestemă regulamentul anacronic ce interzicea purtarea uniformelor de vară înainte de 21 iunie. Şi chiar dacă simţea libertatea eliberării gîtului din strînsoarea gulerului, îşi dădu seama că nici căldura zilei, nici grosimea uniformei nu i-ar fi abătut concentrarea asupra dosarului ce zăcea deschis şi necitit pe birou.
Mai degrabă era conversaţia pe care o purtase noaptea trecută cu familia Corliss şi cu Sally Montgomery. Îi stăruise în minte toată dimineaţa şi acum, în miezul zilei, încă îi reţinea atenţia, necăjindu-l, cînd ar fi trebuit să se gîndească la alte lucruri. Pînă la urmă se ridică, recuperă dosarul Corliss din cabinet şi îl duse în biroul şefului. Orville Cantrell, a cărui faţă înfloritoare şi păr alb, tuns periuţă, păreau că nu se potriveau niciodată cu persoana sa atît de caldă, îl conduse pe Bronski spre un scaun şi puse punct conversaţiei telefonice pe care o purta. Punînd receptorul în furcă, îşi roti privirea către tavan.
― Vrei să mergi afară ca să-i faci felul din nou păunului lui Harrison? Bătrîna doamnă Wharton jură că încă aude un plînset de copil în hambarul lui.
Cînd Bronski evită să răspundă, Cantrell întinse mîna după raportul pe care sergentul său voise înadins să i-l arate. Aruncă o privire peste el, îl aruncă pe birou şi ridică din umeri.
― Fugar. Deja am văzut dosarul.
― Cu excepţia faptului că nu sînt prea sigur că e fugar.
― Ah, las-o baltă, Carl, în fiecare an dispar copii. Şi încă ăsta are un precedent.
― Tot nu cred aşa ceva.
― Am cîteva minute libere ― explică-mi.
Pe cît de prudent putu, Bronski încercă să-i explice tot ce descoperiseră Lucy Corliss şi Sally Montgomery, neomiţînd nimic, inclusiv suspiciunea lui Sally asupra doctorului Wiseman. Dar, chiar dacă nu înflori relatarea, îl suspectă pe Cantrell că nu ascultase decît pe jumătate, iar cînd încheie, şeful însuşi i-o confirmă.
― Ai descoperit ceva în legătură cu spargerea de la A&P?
― Am crezut că discutam despre Randy Corliss.
― Carl, tu vorbeai despre Randy Corliss. Eu mă gîndeam la A&P. Charlie Hyer îmi dă destulă bătaie de cap cu asta ― cred că ar fi trebuit s-o rezolvăm pînă acum.
― Şi Lucy Corliss crede că ar fi trebuit să-i găsim fiul pînă acum, zise Carl Bronski stăruitor. Acum te întreb pe tine, Orv, ce este mai important,― cîteva mii de dolari sau un băieţel de nouă ani?
― Pentru Charlie? Cîteva mii.
Carl oftă.
― Fii rezonabil.
Cantrell îşi sprijini spatele şi-şi îndoi mîinile la ceafă.
― Carl, vreau să-ţi spun ceva. Cînd eram de vîrsta ta, şi îţi garantez că e vorba doar de durata timpului scurs, gîndeam că voi putea să-mi petrec tot timpul încercînd să rezolv cazurile ce-mi păreau importante. Dar, ştii ceva? Am descoperit că orice caz este important pentru persoanele implicate. Ştiu că sînt oribil, dar pentru Charlie Hyer acele mii de dolari sînt la fel de importante ca băieţelul pentru Lucy Corliss.
― Mi-e teamă că nu sînt de acord.
― Fapt care ne arată de ce tu eşti sergent şi eu şef.
Cantrell se uită lă ceas.
― Acum mai ai o jumătate de oră de lucru şi vreau să ţi-o petreci în compania dosarului A&P. În ceea ce ne priveşte, Randy Corliss e un fugar.
― Măcar ai ascultat ce ţi-am spus?
― Te-am auzit, iar ce mi-ai spus sună a îmbrobodeală cauzată de două femei isterice, care nu vor să înfrunte realitatea. Ce deţin ele? Un teanc de foi scuipate de un computer, care probabil că nu înseamnă nimic pentru cei care le-au stocat acolo. Ştii ce-am citit? Că nouăzeci şi ceva de procente din orice intră în computere nu este nici măcar citit. E doar depozitat şi uitat. La naiba, atît cît mă pricep şi eu, nimeni nu ştie măcar ce mai e în computerele astea afurisite. Deci nu vreau să-ţi pierzi timpul încercînd să descoperi ce înţeles au numerele alea despre care mi-ai tot vorbit.
Văzîndu-l pe Bronski protestînd, Cantrell întinse mîna să-l oprească.
― Carl, îmi pare râu de fuga lui Randy Corliss, îmi pare rău de copilaşul mort al celeilalte femei. La dracu', îmi pare rău de o grămadă de lucruri. Dar cînd vorbeşti de doctorul Wiseman, făcîndu-le poate nu ştiu ce pacienţilor, trebuie să mă gîndesc la ceva în neregulă. Începi să prinzi ideea?
― Am prins-o, spuse Bronski, ridicîndu-se. Gata cu Randy Corliss la serviciu, corect?
― Foarte corect.
Bronski vru să iasă din biroul şefului. Ţinea uşa pe jumătate deschisă cînd Cantrell vorbi din nou, de astă dată pe un ton suav, pe care îl numea vocea "de după slujbă".
― Sigur că nu pot fi responsabil de ceea ce faci în timpul liber, nu-i aşa? Iar tu ar trebui să păstrezi în minte faptul că, şi în timp ce nu eşti aici, luminile sînt aprinse, telexul funcţioneazâ şi chiar nimeni nu dă doi bani pe ce facilităţi sînt folosite pentru nu ştiu ce caz, în timpul nu ştiu căror ore.
Bronski se întoarse spre el.
― Ai spus ceva?
Vocea relaxată dispăruse la fel de repede cum apăruse.
― N-am spus nici o iotă, sergent. Treci înapoi la lucru.
Bronski trînti uşa lui Cantrell ieşind din birou şi se întoarse la propria-i masă. În colţul cel mai îndepărtat, telexul începu dintr-o dată să ţăcăne, iar Bronski îşi schimbă direcţia, ca să se apropie şi să se uite, în timp ce hîrtia ieşea din maşină.
Erau o grămadă de APB-uri, amestecate cu bîrfele comune ale telegrafiştilor, care deveniseră de-ă lungul anilor informaţii inutile. Un mic fragment îi reţinu atenţia. Era din Atlanta, Georgia ― un apel pentru orice fel de informaţii despre un băiat care se presupunea a fi fugar. Se numea Adam Rogers şi avea nouă ani. Mesajul fusese transmis în Eastbury pentru că tatăl copilului trăise cîndva acolo, iar mama se gîndise că poate fiul l-o fi căutînd. Numele tatălui şi ultima adresă cunoscută urmau comunicatului.
Carl Bronski se încruntă, apoi reciti mesajul. Lucrul care-l şocase ca fiind curios era faptul că numele de familie al tatălui nu era Rogers, ci Kramer, Phillip J. Kramer.
Bronski se nelinişti.
― Nici o veste pentru asta? îl întrebă pe sergentul de la telex.
Sergentul nici măcar nu-l privi.
― De cînd am intrat, nimic nu pare s-o dovedească, nu-i aşa?
― Atunci o iau în seama mea.
Smulse bucata de hîrtie din maşină şi o duse la biroul său. După ce reciti mesajul, luă cartea de telefon din Eastbury şi o deschise la K.
Nu era trecut nici un Phillip Kramer.
Uitîndu-se la administraţia oraşului, căută adresa. Locuitorii permanenţi erau domnul şi doamna Roland P. Strassman.
Bronski ridică receptorul, formă numărul acestora şi, o clipă mai tîrziu, vorbea cu doamna Roland P., al cărei nume se dovedi a fi Mary.
Ea şi soţul ei cumpăraseră casa de la Phillip Kramer cu opt ani în urmă.
Nu, domnul Kramer nu era căsătorit. Da, era sigură. În toate le pe care le semnaseră, domnul Kramer figura ca celibatar, apt pe care îl considerase comic, şi chiar îşi aminteşte că Rolly spusese că era modul cel mai just de a vorbi despre cineva în acte oficiale. Deci, era sigură că domnul Kramer nu fusese căsătorit.
Bronski îi mulţumi pentru informaţie, apoi se aşeză la birou, cugetînd. Gîndurile sale se întoarseră la telex.
În primul rînd, şeful îl pomenise şi, dacă Bronski îl cunoştea pe Cantrell aşa cum credea, exista un motiv pentru care să fi vorbit de telex. Şi apoi mesajul, care părea total irelevant, îl tulbură din nou.
Băieţel de nouă ani. Numele tatălui diferit de al fiului.
Copil nedorit?
Probabil născut în Eastbury?
Bronski se uită la ceas încă o dată, apoi închise uşa biroului lui Orville Cantrell. Punîndu-şi ordine în gînduri, se încheie la guler şi îşi luă haina. Cînd ieşi din clădire, sergentul de serviciu îi zîmbi maliţios.
― Caz încins sau bere rece?
Bronski îşi întoarse rînjetul, gîndindu-se că poanta nu îl amuzase.
― Poate că puţin din amîndouă. Dar, dacă întreabă şeful, spune-i că lucrez la A&P, e bine?
― Sigur.
În timp ce se îndrepta spre casa lui Lucy Corliss, Bronski îşi alesese ca itinerar special Brockton Street, după A&P-ul lui Charlie Hyer. Şi cînd tocmai îl depăşi, observă cu o anumită doză de plăcere că era ora patru.
Era în timpul liber.

CAPITOLUL 20

Jason Montgomery se răsuci nemulţumit pe scaun şi începu să-şi numere stafidele răspîndite în castronul cu fulgi de ovăz. De obicei, nu era mai mult decît un joc. Pentru început, încerca să le ghicească numărul, apoi se uita să vadă dacă avea dreptate. Dar, în acea dimineaţă, însemnă mai mult; se concentră asupra fulgilor de ovăz, într-o încercare deşartă de a neutraliza zgomotul produs de vocile părinţilor săi.
Lui Jason i se păru că cearta lor se înrăutăţise. Săptămîna trecută, cînd se îngrijorase pentru prima dată din cauza faptului că mama şi tata erau furioşi unul pe celălalt, cel puţin aşteptaseră ca el să plece la culcare înainte să-şi arunce învinovăţiri.
Se părea că în dimineaţa aceea nici nu ştiau că era acolo. Era ca şi cum ar fi fost invizibil. Îşi privi părinţii, care stăteau la capetele opuse ale mesei. Nici unul nu părea că-l bagă în seamă. Se priveau unul pe celălalt, mama ― cu o faţă împietrită, tata ― roşu de mînie.
― Tot ce vreau să faci este să-l vizitezi după-masâ pe Wiseman, îl auzi vorbind pe tatăl său. Ar fi chiar atît de groaznic? Pentru Dumnezeu, e doctorul tău de ani de zile. Cu ce-ţi poate dăuna să te duci să-l vezi?
― L-am şi văzut, răspunse Sally. Şi nu mai am deloc încredere în el.
― Dar ai încredere într-o femeie pe care de abia o cunoşti şi care nu e tocmai în formă?
Ochii lui Sally se micşorară, scrutînd suprafaţa mesei.
― Asta ce vrea să însemne?
Steve oftă. Chiar dacă era doar şapte şi jumătate, îşi zise că se simţea deja obosit.
― Vreau să spun că Lucy Corliss ar putea folosi nişte sfaturi, probabil pentru sine.
― De unde ai putea şti tu? se ambală Sally, ridicîndu-şi periculos tonul vocii. Nici măcar n-aţi discutat vreodată! De unde ai putea şti tu care e condiţia ei mintală? Cîteodată vorbeşti ca un idiot!
Punîndu-şi lingura jos, Jason se strecură de pe scaun şi părăsi sufrageria. Dar, pe cînd urca scările să-şi ia manualele, vocile părinţilor săi plutiră după el, certîndu-se pe teme pe care el nu le înţelegea.
Era ceva în neregulă cu mama lui Randy?
Şi de ce voia tatăl său ca mama sa să vorbească cu doctorul Wiseman? Era ceva în neregulă şi cu ea?
Îşi strînse cărţile, le puse în ghiozdanul cel verde, apoi coborî scările. Se uită din hol spre sufragerie şi se gîndi că nu-l văzuse pe tata, ci doar lacrimile de pe obrajii mamei sale.
Ar fi trebuit să intre şi s-o sărute de despărţire? Dar dacă ar fi făcut-o şi ea nu s-ar fi oprit din plîns, ar fi început probabil să plîngă şi el.
Îi repugna să plîngă.
Uşurel, nevorbind nici cu tata, nici cu mama, Jason ieşi pe uşa din faţă în lumina caldă a dimineţii de primăvară. Zgomotul disputei dintre părinţii săi dispăru încet, pe măsură ce el se îndrepta, pe trotuar, spre şcoală.
Jumătate de bloc mai încolo, îl zări pe Joey Connors. Gîndindu-se că el şi Joey nu fuseseră niciodată prieteni foarte buni, Jason hotărî să-l prindă din urmă. Mări pasul şi o clipă mai tîrziu era în spatele celuilalt.
― Bună, spuse el, intrînd în ritm cu pasul lui Joey.
Joey îi arunca o privire, se strîmbă şi nu-i răspunse.
― Ce se întîmplă cu tine?
― Nimic. Ce vrei?
Jason dădu din umeri.
― Nimic.
Ce i se întîmplase lui Joey? Era şi el nebun? Cei doi băieţi merseră alături cîteva minute, păstrînd tăcerea, apoi Joey vorbi din nou.
― De ce nu mergi de unul singur?
― De ce aş face-o? întrebă Jason.
Doar nu-i făcuse nimic lui Joey. Şi, în afară de asta, ce ar fi trebuit să facă, să stea pur şi simplu, în timp ce Joey s-ar fi îndepărtat? Şi dăcâ cineva i-ar fi urmărit? Ar fi arătat ca un idiot.
― Mama nu vrea să mă înhăitez cu tine, răspunse Joey, privindu-l pentru primă dată în faţă pe Jason.
În acea clipă, Jason se opri, iar Joey îl imită.
― De ce? Ce ţi-am făcut?
Joey privi ţintă asfaltul.
― Mama mea spune că e ceva în neregulă cu mama ta şi că n-ar trebui să mă înhăitez cu tine.
Jason clocoti de mînie.
― Retrage-ţi cuvintele.
― De ce-aş face-o? De cînd a murit soră-ta, maică-ta se comportă caraghios şi, pe de altă parte, mama spune că ceva trebuie să se fi întîmplat cu soră-ta.
― Ce vrea să însemne âstâ?
Dar, chiar dacă pusese întrebarea, Jason se întrebă dacă mama lui Joey ştia ce îi făcuse el lui Julie în noaptea aceea.
― A murit pur şi simplu.
― Pe dracu'! rînji Joey maliţios. Pariez că i-ai făcut ceva. Pariez că tu şi cu Randy Corliss i-aţi făcut ceva, de asta a şi fugit.
Dintr-o dată, toată încordarea şi confuzia care fremătau în Jason se contopiră. Mîna dreaptă i se încleştă şi, aproape înainte de a-şi da seama ce face, se îndreptă spre Joey.
Acesta, prea surprins ca să se ferească, rămase năuc în timp ce pumnul lui Jason îi lovea stomacul, scoţînd aerul din el. Joey icni, apoi se aruncă asupra lui Jason. Jason se încovoie sub greutatea lui Joey, ignorînd pumnii primiţi în spate, dar, cînd Joey începu să-l lovească în faţă, el urlă şi se răsuci deasupra, răsturnîndu-l pe Joey sub el. Îl încălecă, întorcîndu-i papara pe care tocmai o luase, în timp ce Joey se tîra pe pămînt, lovind cu pumnii în aer, fără să-l nimerească.
Deodată, Jason auzi un zgomot şi, ridicîndu-şi privirea, văzu alţi doi copii alergînd spre ei. Joey îi folosi neatenţia ca să se elibereze, dar îi curgea sînge din gură şi ochiul stîng i se şi umflase. Plîngea pe de o parte din cauza durerii, pe de alta de furie şi, cînd Jason se întinse pe pămînt, Joey începu să-l lovească. Jason se agăţă de piciorul lui, îl înhăţă şi îl trînti jos.
Începu din nou o încîlceala de mîini şi picioare încleştate, dar brusc, realizînd că era în inferioritate în ciuda mărimii sale, Joey îşi repezi dinţii în carnea braţului lui Jason.
Jason ţipă din cauza durerii imediate, se descătuşă din strînsoare şi se ridică.
― Găinaţule! zbieră el. M-ai muşcat!
Apoi sări pe Joey şi ridică un pumn ameninţător deasupra feţei acestuia.
― Dă-te bătut, spuse el. Dă-te bătut, sau îţi stîlcesc nasul.
Joey îl privi cu ochii măriţi, ca şi cum ar fi cercetat pumnul.
Braţele îi erau imobilizate de picioarele lui Jason şi îşi dădu seama că, dacă ar fi încercat să se mişte, pumnul lui Jason i s-ar fi năpustit în faţă.
― Mă dau, zise el.
Jason ezită, apoi se dădu jos de pe el. Aşteptă ca Joey să se ridice, apoi făcu un pas spre el. Joey se fistici, iar lacrimile începură să-i curgă în valuri.
― Am să te spun, ţipă el. Am să te spun maicâ-mii şi ai să dai de bucluc.
Se întoarse cu spatele şi începu să fugă la vale, spre casă.
Jason îl privi îndepărtîndu-se, apoi îi înfruntă pe ceilalţi copii, care se uitau la el neliniştiţi. El înţelese că şi ei auziseră zvonuri despre el.
― Ce-ai să faci acum? întrebă careva.
Jason îi aruncă o privire celui cu întrebarea.
― Ei bine, n-am de gînd să fug acasă la mămica, aşa cum fac alţii.
Întorcîndu-le spatele, Jason porni pe stradă. Nimeni nu încercă să-l urmărească.
Merse de-a lungul unui bloc, apoi se opri, întrebîndu-se dacă n-ar fi trebuit să se ducă acasă, pînă la urmă. Hainele-i arătau jalnic, pline de pete de iarbă, şi faţa îi era însîngerată.
Dar ce s-ar fi întîmplat dacă părinţii lui încă se mai certau? Nu s-ar fi supărat şi pe el?
Stătu indecis pentru un minut, apoi se răzgîndi. Nu s-ar fi dus acasă, dai nici la şcoală nu s-ar fi dus. În schimb, ar fi tras chiulul pentru o zi şi s-ar fi calmat singur.
Cel puţin, dacă ar fi fost singur, nimeni nu s-ar mai fi supărat pe el...

― Aţi hotărît că sînt nebună, nu-i aşa? reflectă vocea lui Sally propria-i teamă, care zăcea în ea ca o fiară închisă în cuşcă.
Cînd termină de vorbit, putu să simtă acea bestie zbuciumîndu-se, începînd să intre în panică.
― Voi doi aţi hotărît că sînt nebună.
― Sally, nu-i aşa nici pe departe; ne-am gîndit doar că ai îngropat prea multe probleme în suflet şi că ai avea nevoie de cineva cu care să discuţi. Nici măcar nu-i vorba de doctorul Wiseman. El însuşi a recunoscut că nu are competenţa necesară, dar crede că ar putea găsi pe cineva care să te ajute.
― Cineva care să mă ajute să ce? Să aflu ce s-a-ntîmplat cu Julie, sau să pretindă că nu i s-a-ntîmplat nimic?
Înainte ca Steve să-i poată răspunde, se auzi un ciocănit puternic la uşa din spate. El aruncă şervetul, dispăru în bucătărie şi se întoarse o clipă mai tîrziu, urmat de furioasa Kay Connors ce-şi ţinea strîns fiul de mînă. Cînd Sally zări faţa vînătă şi umflată a lui Joey, i se tăie respiraţia.
― Joey, ce ţi s-a-ntîm...
― I s-a-ntîmplat... fiu-tău, o întrerupse Kay, explodînd de indignare. Uită-te la el. Un ochi vînăt, obrazul zgîriat, are julituri peste tot şi-i sîngerează genunchiul.
Sally se şterse la ochi cu şervetul. Despre ce tot vorbea Kay? Ce legătură avea Jason cu toate astea?
― Dar Jason este aici, spuse ea. Nu a plecat încă la şcoală.
Aruncă o privire în jur, sigură că Jason se afla în uşa camerei de zi. Dar nu-l zări. Îl cercetă nesigură pe Steve.
― Nu-i aşa că-i aici? Trebuie să fie. Nu şi-a luat rămas-bun.
― Trebuie să fie sus.
Steve traversă camera şi ajunse în hol, la baza scărilor.
― Jason? Jason!
De la etaj nu se auzi nimic.
― Dacă e sus, atunci trebuie să fie în baie, spălîndu-se de urme, spuse Kay Connors supărată.
― Kay, nu ştiu despre ce tot vorbeşti, protestă Sally.
― Vorbesc despre Jason. A început să se bată cu Joey şi a sfîrşit prin a-l aduce în halul ăsta.
Steve se întoarse în sufragerie, cu o mină stupefiată.
― Nu e sus. Am controlat în camera lui şi cărţile au dispărut. Trebuie să fi plecat fără să-şi ia rămas-bun.
Sally rămase o clipă în tăcere, rumegînd spusele soţului ei. Aveau un înţeles foarte trist, într-adevăr. De ce le-ar fi spus la revedere în dimineaţa aceea? Nici unul dintre ei nu-i vorbise cu adevărat. Fuseseră prea implicaţi în propriul lor conflict.
Ce-o fi gîndit el despre asta? încercă să şi-l aducă aminte, stînd la masă, ascultîndu-i cum se certau. Îl văzuse măcar?
Nu tocmai.
Şi-l aminti vag părăsind masa, dar asta era tot. Ce ar fi trebuit să fi simţit văzîndu-şi mama plîngînd şi faţa înfuriată a tatălui, auzind cuvintele grele ce fuseseră spuse fără reţinere. Sigur că nu-şi luase rămas-bun. Trebuie să-şi fi dorit nimic altceva decît să fie departe de casă, departe de furie. Sally încercă să vorbească, dar i se puse un nod în gît şi, în timp ce lacrimile începură să-i curgă din nou, apucă şervetul, ducîndu-1 la gură, şi se grăbi să iasă din cameră. Steve o privi plecînd, apoi se întoarse spre Kay Connors.
― Ce s-a întîmplat, Kay?
Furia femeii fu alungată de lacrimile lui Sally. Îl trase pe Joey mai aproape.
― Nu prea ştiu cu certitudine, recunoscu ea. Joey plecase la şcoală, dar după zece minute s-a întors. Mi-a spus că s-a bătut cu Jason.
― Dar tu eşti mult mai mare ca Jason, i se adresă Steve lui Joey.
― El m-a lovit primul, răspunse dintr-o dată Joey.
― Dar de ce te-a lovit?
Joey îşi feri privirile de Steve, într-un mod vinovat.
― Nu ştiu.
― Ei, hai, Joey, trebuie să fi fost vreun motiv. Nu pot să cred că Jason a venit direct la tine şi te-a lovit.
― Ei bine, aşa a făcut. Tocmai mergeam pe stradă şi Jason m-a ajuns din urmă şi a ţipat la mine. Cînd m-am întors spre el, mi-a spus că sînt mocăit.
― Au mai avut vreo încăierare înainte? o întrebă Steve pe Kay.
― Nu prea văd cum să fi avut, spuse Kay. Am încercat, ei bine, am încercat să-l ţin pe Joey departe de Jason. În primul rînd, exista acel băiat al lui Corliss...
― Randy?
― Da, Randy. A fost întotdeauna o pacoste. Şi apoi, săptămîna trecută, sau cam aşa ceva, ei bine, am aflat că Sally fusese... supărată, şi m-am gîndit că ar fi trebuit ca Joey să stea deoparte.
― Înţeleg, şopti Steve.
Putu să vadă în ochii lui Kay jena pe care o simţea şi se întrebă doar ce ar fi putut ea să-i spună lui Joey şi ce i-ar fi spus Joey la rîndul său lui Jason. Dar lunga ezitare pe care ea o avusese înainte de a pronunţa cuvîntul "supărată" îi explică tot ce ar fi vrut să ştie.
― Am să discut cu Jason desprea asta şi am să încerc să aflu ce s-a întîmplat. Iar dacă ce spune Joey se adevereşte, te asigur că Jason va fi pedepsit.
― A şi fost pedepsit, zise Joey. Pariez că are ochii vineţi şi, oricum, l-am muşcat.
Kay Connors privi în jos, spre fiul ei.
― Ce?
― L-am muşcat, zise Joey. Stătea deasupra mea, lovindu-mă în faţă, aşa că i-am înhăţat mîna şi i-am muşcat-o. Îi curgea sînge,
― O, Dumnezeule, se văită Kay. De ce nu mi-ai spus asta înainte?
― Nu m-ai întrebat.
Simţindu-se prost dintr-o dată, Kay se întrebă ce să mai spună. Dar cînd îl privi pe Steve Montgomery, zări o urmă de zîmbet jucîndu-i pe buze.
― Poate că am exagerat, zise ea.
― Şi poate că bătaia nu a venit dintr-o singură parte, aşa cum ne-am gîndit.
Kay aprobă din cap.
― Şi poate că-ntr-o bună zi am să-nvăţ să-i înţeleg pe aceşti băieţi.
Îl luă pe Joey de mîna.
― Iar pentru tine, tinere, data viitoare cînd vei intra într-o bătaie să nu vii la mine plîngînd decît dacă celălalt are de două ori vîrsta ta şi e de patru ori mai voinic ca tine. Să mergem acum să te curăţ şi apoi la şcoală.
― Zău, mami, chiar trebuie?
― Da, trebuie. Eşti pe cale să întîrzii, dar asta e problema ta. Cînd ai să vrei să te baţi data viitoare, poate că ai să te gîndeşti înainte.
Vocile li se pierduseră deodată, cînd Kay închise în urmă uşa din spate. Steve se aşeză din nou şi-şi turnă încă o ceaşcă de cafea. Dar, în loc s-o bea, o lăsă pe masă, apoi urcă scările, la Sally.
O găsi întinsă pe pat, privind tavanul. Nu făcu nici o mişcare şi nu-i spuse nimic în clipa în care intră. Se îndreptă spre pat, se aşeză grijuliu şi apucă mîna soţiei.
― Sally?
Ochii ei, larg deschişi şi rugători, îi întîlniră pe ai lui, iar ceea ce remarcă el îl îngrozi. Erau plini de frică, de neîncredere, dar, mai mult decît orice, de tristeţe.
― Ce s-a-ntîmplat cu noi? întrebă ea în şoaptă. O, Doamne, Steve, sînt atît de înspăimîntată. Cercul se strînge şi am cea mai sumbră presimţire.
Steve o luă în braţe şi începu s-o legene.
― E în regulă, scumpo, murmură el. Ai să vezi, totul va fi bine. Vom merge împreună la doctorul Wiseman să vedem ce-o să ne spună. Eşti doar îngrijorată. Nu-ţi dai seama? Nu e nimic râu, doar faptul că eşti epuizată de griji. Nu poţi să-ţi faci aşa ceva ţie însăţi, Sally. Trebuie să depăşeşti momentul.
Sally era prea extenuată, prea înfricoşată ca să se opună, dar, chiar dacă acceptase să-l vadă pe doctorul Wiseman în acea după-amiază, hotărî că, orice s-ar întîmpla, avea să rămînă calmă şi lucidă.
La urma urmei, îşi reaminti ea, nu sînt iraţională, nu sînt paranoică şi nu sînt nebună.
Nu avea să-i dea doctorului Wiseman nici un motiv să creadă altceva.

Mark Malone îşi sorbea cafeaua, răsfoind un număr al revistei AMA, cînd telefonul de pe biroul său prinse viaţă.
― Domnule doctor Malone, sînt Suzy. De la urgenţe.
― Da.
― Avem aici un pacient şi, fiind unul din clienţii noştri, m-am gîndit că aţi avea bunăvoinţa să-l examinaţi.
― Pe cine?
― Pe Tony Phelps.
Tony Phelps avea doi ani şi devenise unul dintre pacienţii favoriţi ai lui Malone de cînd tot ce trebuia să facă pentru băieţel era în acord cu convingerea mamei că avea, cu siguranţă, "cel mai perfect copil din lume". Iar în forul său interior, Malone nu credea că mama copilului era prea departe de adevăr.
― Tony? Ce-a păţit?
― Nu prea ştiu, răspunse Suzy. Doamna Phelps n-a fost tocmai explicită. Ştiţi şi dumneavoastră cum se comportă cînd e vorba de Tony ― tot ce-a putut să-mi spună a fost cine este. Plîngea şi zicea doar "copilaşul meu... copilaşul meu". I-am trimis o ambulanţă. Ar trebui să se întoarcă în aproximativ zece minute.
― Perfect.
Malone puse revista deoparte şi deschise computerul. Cînd ecranul începu să se aprindă, îşi folosi codul de acces, apoi afişă datele care ar fi trebuit să descopere înregistrările medicale ale lui Tony Phelps din banca de informaţii a computerului. Exceptînd obişnuitele vaccinări, fişa lui Tony era remarcabil de scurtă. Malone aprobă din cap datele maşinii şi era pe cale s-o închidă, cînd observă o mică însemnare pe fişă, care îl identifica pe Tony ca fiind unul dintre copiii studiaţi de COPIL. Sprîncenele lui Malone se încruntară uşor.
Auzi apoi, în depărtare, sunetul slab al sirenei. Sări de pe canapea şi se grăbi spre sala de urgenţe.
Trei minute mai tîrziu, doi brancardieri năvăliră înăuntru. Unul dintre ei cără un copil care urla, celălalt îl urma, sprijinind-o pe Aria Phelps, ce tremura toată. Faţa îi era palidă şi străbătută de lacrimi, dar părea mult mai calma decît în momentul conversaţiei telefonice, cu cîteva minute înainte. Aruncă o privire prin cameră, îl recunoscu pe doctorul Malone şi se grăbi spre el.
― Domnule doctor Malone, fiul meu a băut lysol. Nu ştiu cum s-a-ntîmplat. Am lipsit din bucătărie doar un minut şi cînd m-am întors...
Dar Mark Malone era deja plecat, urmîndu-i pe ceilalţi în sala de tratamente, dîndu-i ordine asistentei. Rămasă deodată singură, Aria Phelps se trînti într-o canapea flexibilă, cu învelitoare artificială, şi îşi aprinse tremurînd o ţigară.
În sala de tratamente, unul dintre medici îl imobiliză pe Tony Phelps, care se oprise deja din urlat, dar făcuse tot ce putuse ca să lupte împotriva mîinilor puternice care îl ţineau. Malone îşi începu neplăcuta sarcină de a forţa un tub Levin în nasul copilului, ca să ajungă prin gît în stomac. O clipă mai tîrziu începea lavajul.
― Se va face bine? întrebă asistenta.
― Nu ştiu, răspunse Malone, cu o voce aspră. Depinde de cît de mult a băut, cît de concentrat a fost şi cu cît timp în urmă.
Tony începu să vomite, iar asistenta încercă zadarnic să prindă într-un bol acea mizerie portocalie. Malone ignoră faptul că majoritatea lichidului îi sări pe halat.
― E bine că cel puţin a băut suc de portocale dimineaţă, zise asistenta în chip de scuză.
― Hai să mai introducem nişte apă.
Repetară lavajul pînă cînd Tony aruncă afară numai apa curată pe care o pompaseră ei înăuntru.
― E în regulă, spuse în sfîrşit Malone. Curăţaţi-l şi supravegheaţi-l pînă vorbesc cu mama lui.
Fără a aştepta răspuns, ieşi pe hol, unde Aria Phelps avea de lucru cu cea de-a patra ţigară.
― Se va face bine?
― E încă în viaţă, zise Malone. Spuneţi-mi cu exactitate ce s-a-ntîmplat. Trebuie să ştiu precis ce şi cît a băut.
― Lysol, răspunse Aria. Nu sînt sigură cît, dar cred că trebuie să fi băut mult.
― Ce vreţi să spuneţi cu "mult"?
― Jumătate de sticlă, şopti nefericita femeie.
Malone îşi mări ochii, surprins.
― Jumătate de sticlă?
Era de necrezut. Prima înghiţitură ar fi trebuit să fie suficientă chiar şi pentru un copil de doi ani, să-l facă să se înece şi să ţipe.
― Dar nu are nici o logică.
― Am lipsit din bucătărie doar cîteva minute. Domnule doctor, nu-mi făcuse niciodată pînă atunci aşa ceva ― niciodată! Dar cînd m-am întors, stătea pe podea, ţinînd în mîini sticla, bînd-o ca pe suc.
Malone reflectă furios. Dacă voia să prevină un dezastru, atunci trebuia să acţioneze rapid şi fără greşeli.
― Mă scuzaţi un minut, spuse el.
Se întoarse în sala de tratamente, intenţionînd să ceară analiza conţinutului din stomacul lui Tony Phelps. Dar cînd intră, totul dădea impresia că urgenţa trecuse. Tony Phelps, stînd în picioare pe masa de consultaţie, gîngurea fericit, în timp ce asistenta îl răsfăţa. Malone se opri în uşă şi îi privi.
― Suzy? zise el în cele din urmă.
Asistenta se întoarse spre el şi zîmbi încurcat.
― Este încă cel mai perfect copil din lume.
― După cum văd, răspunse Malone. Fă-mi o favoare, te rog. Ia analizele de laborator asupra conţinutului din stomac, să vedem dacă mai e altceva în afară de sucul de portocale. Presimt că tînărul nostru domn Phelps ne-a jucat o festă tuturor.
Îndată ce asistenta se grăbi să iasă din cameră, purtînd bolul conţinînd lichidul de examinat, Mark Malone ridică în braţe copilul ce gîngurea şi îl înălţă în aer.
― Asta faci tu cu noi, Tony? Te joci cu noi?
― Unde este mami? întrebă băieţelul.
― Chiar aici, afară.
Malone îl duse afară, în hol, şi i-l încredinţă Ariei, care îl privi neliniştită în timp ce-l lua în braţe.
― E în afară de pericol?
― Aparent. Dar v-aş ruga să rămîneţi puţin prin preajmă. Voi primi rezultatul de laborator asupra a ceea ce a înghiţit.
Douăzeci de minute mai tîrziu, apăru un tehnician de laborator cu o figură blocată. Îi făcu semn lui Malone, apoi intră în sala de tratamente. Malone îl urmă.
― Nu ştiu ce se-ntîmplă cu puştiul, spuse încet tehnicianul. Trebuie să fi înghiţit pe puţin trei sute cincizeci de grame de Lysol pur. După mintea mea, ar fi trebuit să fie mort.
Deci criză nu se terminase, în fond.
Pentru Mark Malone se întrevedea o zi lungă şi dificilă.

CAPITOLUL 21

Pentru prima dată în cinci ani, Sally Montgomery îşi dori o ţigară. Unica sa problemă era cu mîinile. Dacă ar fi avut ceva de făcut cu ele, poate că nu s-ar fi simţit atît de nervoasă.
Se minţea pe sine şi era conştientă de asta.
De fapt, doctorul Wiseman o enerva, cu ochii săi calmi şi expresia placidă, cu zîmbetul său înţelegător şi tonul vocii scăzut.
Îl asculta de o jumătate de oră, în timp ce Steve aştepta afară.
Tot ceea ce îşi dorea cu adevărat, insistase el, era ca ea să discute cu cineva ― un străin, cineva cu care nu se mai întîlnise şi nu ştia nimic despre ea. Un necunoscut care ar asculta-o cu obiectivitate şi ar încerca apoi s-o ajute să-şi clarifice lucrurile. Probabil că, recunoscu Wiseman, acest om ar putea chiar fi de acord cu ea asupra faptului că "se petrecea" ceva. Atunci temerile doctorului în legătură cu ea ar fi fost nejustificate.
Sau poate că, îşi zise Sally, prietenul tău va fi încă o voce pistonîndu-mă să nu-mi fac griji, să înfrunt realitatea şi să-mi trăiesc viaţa. Nu asta îmi spuneţi cu toţii? Că ar trebui să-mi îngrop capul în nisip? Pretinzînd că nu s-a întîmplat nimic?
Îşi simţi indignarea ridicîndu-se din străfundul stomacului, plutind prin întreaga-i fiinţă ca un curent contradictoriu, ameninţînd să transforme în lacrimi falsa linişte în care se înfăşurase.
― N-ai dori să bei ceva? îl auzi ea pe Wiseman.
― Nu, nu, absolut nimic, spuse Sally puţin prea grăbit.
Zîmbi forţat.
― Mă tem că tocmai regresasem un pic, dorindu-mi o ţigara.
Îşi muşcă buza de jos, regretînd cele spuse tocmai în momentul în care termină de vorbit.
― Mi se întîmplă din cînd în cînd, dar rezist mereu.
― Cum îmi rezişti şi mie acum? vorbi Wiseman, lungindu-se în fotoliu şi zîmbindu-i amabil.
Exact, îşi zise Sally. Dar spuse cu voce tare:
― Nu ştiam că vă rezist. Nu m-am gîndit că aş avea nevoie. Sau am?
― Nu văd motivul.
El se întinse în faţă, împreunîndu-şi mîinile şi aşezîndu-le pe birou.
― Ne cunoaştem de mult timp, Sally. Dacă nu poţi să ai încredere în mine, dacă nu poţi să ai încredere în Steve, în cine poţi să ai? Se pare că ai decis că din anumite motive noi ne-am întors împotriva ta.
Sally se încruntă cu o uimire studiată.
― Aşa am decis? Mă scuzaţi dacă v-am creat această impresie. Am ascultat fiecare cuvînt pe care l-aţi spus.
― Şi le-ai dezaprobat, replică Wiseman. Sally, sînt doctorul tău. Te ştiu de zece ani de zile, dar stau aici şi discut cu o străină. Nu vrei să te ajut?
Sally îşi simţi privirea alunecîndu-i pentru o clipă. Voia cu adevărat să o ajute?
― Sigur că vreau să mă ajutaţi. Dar vreau să mă ajutaţi în problema pe care o am, nu în cea pe care credeţi că o am. Eu nu sînt nebună, domnule doctor Wiseman.
― Nimeni nu a spus că eşti.
Decizia lui Sally se fărîmiţa şi toate sentimentele pe care luptase să le controleze îi clocoteau la suprafaţă.
― Fiecare îmi spune la fel.
Cuvintele răbufniră din ea şi nu ar fi putut face nimic să le oprească.
― O tot aud de la fiecare ― dumneavoastră, Steve, mama, chiar şi vecinii încep să se uite ciudat la mine. "O dragă, uite că vine biata Sally, ştii, de cînd i-a murit copilaşul e cam ciudată." De săptămîna viitoare vor trece pe partea cealaltă a străzii ca să mă evite. Dar nu sînt nebună, domnule doctor Wiseman. Nu sînt nebună, după cum nu este nici Lucy Corliss. Vă amintiţi de ea? Probabil că nu, dar i-aţi făcut acelaşi lucru ca şi mie, ca şi lui Jan Ransom şi Dumnezeu ştie cîtor alte femei. Nu ne-am dorit copii, aşa că ne-aţi implantat sterilele. Dar am avut oricum copii ― pentru o vreme. Al meu a murit, al lui Jan a murit şi al lui Lucy a dispărut. Ăsta e felul în care controlaţi dumneavoastră naşterile? După ce faptul s-a consumat?
Începu să plîngă de furie şi frustrare. Se simţi îngrijorată de faptul că Wiseman se ridică şi se mişcă din spatele biroului spre ea, punîndu-i apoi delicat o mînă pe umăr.
― Sally, îl auzi ea spunîndu-i, am încercat să-ţi explic totul la vremea respectivă. Steriletul nu funcţionează în toate cazurile. Uneori corpul îl respinge. Nu pot să fac nimic împotriva acestui fapt.
Sally îi luă mîna de pe umăr şi se ridică să-l privească în faţă.
― Nu-i aşa? Mă tot întreb, domnule doctor Wiseman. Mă tot întreb dacă nu este nimic, sau dacă este ceva ce aţi făcut. Şi voi afla! Nu mă puteţi opri, domnule doctor Wiseman; nici dumneavoastră, nici Steve, nici mama, nici unul dintre voi!
Ultimele rămăşiţe de autocontrol, acel control pe care-l educase în ea toată ziua, dispăruseră. Se poticni în faţa uşii, agăţîndu-se de mîner. Acesta era înţepenit şi într-o clipă se întrebă dacă fusese încuiată înăuntru. Dar mînerul i se răsuci în mînă şi ea deschise uşa, năvălind în hol. Steve, aflîndu-se în picioare, îi ieşi în întîmpinare, dar ea-l împinse într-o parte. Pe cît de repede o abandonase, autocontrolul îi reveni. Îşi privi soţul în ochi.
― Lasă-mă în pace, îi spuse ea glacial, după care plecă.
O tăcere bruscă se lăsă în atmosferă pentru o clipă, apoi Steve auzi vocea lui Arthur Wiseman.
― Ar fi bine să intri, Steve. Cred că avem de discutat.
Amorţit, Steve se lăsă condus în interiorul biroului. Wiseman îl însoţi spre scaunul pe care Sally tocmai îl eliberase, apoi închise uşa. Aşteptă ca Steve să ia loc, vorbind doar după ce i se păruse că tînărul îşi revenise în urma ieşirii soţiei sale.
― Ai auzit?
― Doar ce-a spus Sally şi ceva spre sfîrşit. O, Doamne, ce s-a întîmplat aici?
― Nu sînt chiar sigur, zise Wiseman gînditor. I-am vorbit şi în primele minute am crezut că mă ascultă. Iar după aceea am avut ciudata senzaţie că s-a decuplat, refuzînd spusele mele. A fost ca şi cum şi-ar fi dorit să audă doar ce ar fi vrut ea.
Făcu o pauză, apoi continuă.
― Şi în final, cînd am întrebat-o dacă voia ajutorul nostru, ei bine, ai auzit-o. Şi-a pierdut controlul.
― Doamne, Dumnezeule, se văită Steve. Ce am să mă fac?
Degetele lui Wiseman bătură darabana pe suprafaţa mesei.
― Nu sînt sigur, Steve, dar mi se pare că Sally este la un pas de criza fatală. Urăsc să ţi-o sugerez, dar cred că ar fi înţelept să se odihnească bine. Nu pentru mult timp, dar cel puţin o săptămînă sau două. Scoate-o din Eastbury, departe de tot ce i-ar putea aminti de Julie.
― Cred că aş putea pleca pentru o vreme, murmură Steve.
― Nu asta intenţionam să-ţi spun, zise Wiseman liniştit. Cred că Sally are nevoie să fie singură, într-un mediu structurat pentru oameni cu probleme ca ale ei.
Steve întîlni în silă privirea stăruitoare a lui Wiseman.
― Vrei să spui ― un spital de boli nervoase.
― Cred că ar fi cel mai bine.
― N-o să fie de acord.
Degetele lui Wiseman încetară să mai bată. Apucă un creion de pe masă.
― Nu este totdeauna necesar ca ― mă rog ― ca pacientul să-şi dea consimţămîntul.
Steve înghiţi în sec, încercînd să-şi alunge nodul din gît.
― Nu prea... nu sînt sigur că aş putea face aşa ceva.
― Daca este cel mai bine pentru Sally, nici eu nu sînt sigur că avem de ales, pară Wiseman.
Steve respira adînc şi-şi mută greutatea pe partea din faţă a scaunului. În mod cert, exista o soluţie mai bună.
― Chiar trebuie să decidem acum? întrebă el în cele din urmă.
― În acest minut? Nu. Dar sfatul meu n-ar trebui să fie ignorat pentru mult timp. Dacă Sally nu primeşte ajutor, nu ştiu cît de departe ar putea să ajungă cu povestea asta. Şi nu pot să-ţi spun nici ce efect ar putea avea asupra fiului tău.
Pomenirea numelui lui Jason, cuplată cu întîmplarea de dimineaţă, îi schimbară lui Steve ideea.
― E în regulă, zise el, cu umerii ridicîndu-se a resemnare. Să mergem s-o găsim.

Sally se opri pe coridor şi respiră adînc. Îşi pierduse controlul şi, orice s-ar fi întîmplat, nu trebuia să şi-l mai piardă. Nu în faţa lui Wiseman şi a lui Steve.
Dar cine îi mai rămăsese ca să discute?
Lumea ei, acea lume pe care o găsea nelimitată cu două săptămîni în urmă, se mărgini brusc la trei persoane: Lucy şi Jim Corliss şi Carl Bronski. Trei oameni pe care abia dacă îi cunoştea. Dar trei oameni care aveau încredere în ea.
Se mişcă repede de-a lungul coridorului, intenţionînd să iasă din clinică, să-şi vadă prietenii. Era aproape de ieşire cînd se auzi strigată pe nume.
― Doamnă Montgomery? repetă vocea.
Era o voce cunoscută, dar Sally abia îşi înfrînă impulsul de a fugi. Se întoarse cu faţa spre cel ce vorbise.
Îl văzu pe doctorul Malone, cu sprîncenele încruntate de îngrijorare. O privi curios.
― S-a întîmplat ceva? o întreba el cu o voce politicoasă.
Sally aruncă o privire spre fereastră, prinzînd o vagă reflecţie a propriei persoane. Părul îi stătea dezordonat şi avea faţa căzută, îşi zîmbi sieşi.
― Nu, e în regulă. Tocmai mă întorceam acasă.
Dar Malone clătină din cap în semn de dezaprobare.
― Dumneavoastră nu vă simţiţi bine, doamnă Montgomery. Vă supără ceva. N-aţi vrea să-mi spuneţi despre ce e vorba?
― Eu ― ochii lui Sally clipiră nervos, privind deasupra ieşirii ― am ceva foarte important de făcut.
― E ceva în legătură cu ce s-a întîmplat luni? o iscodi Malone.
Luni. Luni. Memoria lui Sally se frămîntă, încercînd să pună ordine în lucruri. La ce se referea? Apoi îşi aduse aminte. Braţul lui Jason.
― Ce vreţi să spuneţi? întrebă ea rece.
Malone se apropie de ea şi Sally făcu un pas înapoi. El se opri, realizînd că femeia era pe picior de fugă.
― Încă mai credeţi că arsura fusese mai gravă decît părea, nu-i aşa?
― Da, încuviinţă Sally. Dar nimeni altcineva nu este de aceeaşi părere. Se întîmplă ceva, domnule doctor Malone, şi am de gînd să aflu ce anume. Nimeni nu mă va convinge că sînt nebună. Nimeni nu mă va opri.
Malone tăcu pentru o clipă, dorindu-şi s-o fi cunoscut mai bine pe Sally Montgomery. Se încovoia oare sub povara pierderii copilaşului, ori descoperise într-adevăr ceva? Se decise că ar fi fost mai bine să afle.
― Eu nu cred că sînteţi nebună, spuse el în sfîrşit. Cred că luni faptele s-au întîmplat cum mi-aţi relatat. Arsuri şi toate celelalte, adăugă el, zărind suspiciunea din ochii femeii.
― Mulţumesc, spuse Sally dintr-o suflare, îndreptîndu-se spre uşă. Chiar am motiv să vă mulţumesc.
― Cred că ar fi căzui să discutăm, doamnă Montgomery, zise Malone calm.
O privi prudent pe Sally, fiind sigur că la primul cuvînt greşit ea ar fi luat-o la fugă.
― Am putea discuta în biroul meu? Îţi promit că nu vom fi deranjaţi de nimeni.
Sally încă mai ezita.
― O uşă a biroului meu dă direct în parcare. Maşina ta e aproape. Datorita ei am ştiut că eşti aici.
El se apropie de femeie şi aceasta făcu din nou un pas înapoi.
― De fapt, de ce nu mergem direct în parcare? Şi apoi, dacă tot nu vrei să intri în biroul meu, poţi pleca pur şi simplu.
Sally tăcu pentru o clipă, apoi încuviinţă din cap. Amîndoi părăsiră holul şi începură să meargă de-a lungul clădirii.
― S-a întîmplat ceva şi astăzi, doamnă Mont... ai ceva împotrivă să îţi spun Sally?
Ea încuviinţă din cap, fără a vorbi însă.
― Acelaşi lucru s-a-ntîmplat şi azi. A venit o femeie cu fiul său, iar după cele relatate de ea, băieţelul ar fi trebuit să fie mort. Nu doar ars ― mort. Dar acestuia nu i se întîmplase nimic.
Sally se opri şi se întoarse spre Malone. Îl privi adînc în ochi. Spunea oare adevărul, sau era un soi de capcană? Poate că încerca doar s-o deconspire, încercînd s-o ţină pe loc pînă cînd ― pînă cînd ce? Şi dintr-o dată văzu că nu era nimic în ochii lui care să-i sugereze că o minţea.
― Băiatul fusese supravegheat de COPIL?
Malone ezită un moment, apoi încuviinţă.
Se aflau în acea clipă lîngă maşina lui Sally şi ea începu să-şi caute cheile în poşetă.
― Dacă aş fi în locul tău, l-aş supraveghea foarte atent pe băiat, spuse ea. Şi pot chiar să pariez bani buni că mama lui nu intenţionase să-l aibă şi că doctorul Wiseman i-a supravegheat sarcina.
Malone ştia că tot ce spusese femeia era adevărat. Se întinse puţin şi-i atinse lui Sally umărul. De această dată ea nu se mai feri.
― Intră un minut. Te rog.
El plecă spre uşa exterioară a biroului său, o descuie şi intră. Sally privi pe fereastră cum traversă încăperea spre uşa cealaltă, răsuci yala, apoi trase de uşă, ca să-i demonstreze că era încuiată, în cele din urmă, învingîndu-şi frica, păşi înăuntru.
Malone vorbi cu convingere timp de zece minute şi, cînd termină, Sally îl privi adînc.
― Şi nu este nici o greşeala? Lysolul ar fi trebuit să-l omoare?
Mark Malone dădu din cap.
― Dacă nu, atunci ar fi trebuit să-l doară atît de tare, că ar fi fost inconştient. Dar nu era. Era furios la culme de modul în care fusese tratat, dar îndată ce am terminat lavajul s-a simţit perfect. Şi n-a fost nici o greşeală în legătură cu cantitatea consumată. A dat-o pe gît de parcă ar fi fost bere şi, după cîte pagube a produs, trebuia şâ fi fost bere.
Interfonul de pe biroul lui Malone păcăni dintr-o dată şi vocea lui Arthur Wiseman umplu încăperea.
― Mark, sînt Arthur. Ţi s-a întîmplat s-o vezi pe Sally Montgomery pe undeva prin spital?
Malone aruncă o privire rapidă spre Sally, care dădu din cap cu vehemenţă.
― Nu.
― La naiba. E în regulă. Dacă o vezi, vorbeşte cu ea, ţine-o de vorbă pînă ajung la voi.
― De ce? S-a-ntîmplat ceva?
Urmă o scurtă tăcere, apoi Wisemân spuse:
― E pe cale să aibă probleme, Mark. Soţul ei şi cu mine am decis că are nevoie de ajutor, dar ea nu este de acord. Mă tem că urmează să luăm o decizie fără consimţămîntul ei.
Pînă ca interfonul să se oprească, Sâlly era deja în picioare, lîngă uşa ce dădea în parcare.
― Sally?
Ea se opri şi se întoarse spre doctor.
― Dacă te voi ajuta de acum, trebuie să ştiu unde vei fi.
Ea îl privi fix, iar el ştiu că nici măcar în acel moment nu credea încă în el.
― Doar un nume, spuse el blînd. Nu comenta şi nu te mai gîndi; dă-mi doar un nume şi pleacă repede de-aici.
― Lucy Corliss, răspunse Sâlly.
― Voi fi la ea disearâ, promise Mark. Avem o mulţime de lucruri de discutat.
Dar, pînă cînd termină el de vorbit, Sally plecase. Doctorul se duse la fereastră şi privi cum maşina ei demară din parcare şi dispăru pe Prospect Street. Doar după aceea descuie uşa biroului şi se grăbi să coboare pe hol spre biroul doctorului Arthur Wiseman.

Louise Bowen se opri o clipă pe gazonul Academiei ca să-i privească pe cei trei băieţi care jucau un fel de joc cu o minge. Deşi nu înţelesese jocul, văzu că era dur. Ideea era să menţii posesia mingii, dar cu ciudăţenia regulii de unu contra doi jocul dădea impresia unui constant meci de lupte corp la corp, în care nu ar fi putut exista un învingător pînă cînd toţi, cu excepţia unuia, ar fi căzut la pămînt de epuizare.
Doar Randy Corliss nu se juca şi tocmai el era cel de care se interesa în mod special Louise.
Ea ştia că ceea ce se petrecuse în după-amiaza zilei precedente îşi pusese o grea amprentă pe conştiinţa lui Randy. El fusese mai liniştit în timpul micului dejun ca de obicei. Şi apoi, la masa de prînz, cînd toţi ceilalţi băieţi purtau discuţii aprinse despre felul în care să-şi petreacă după-amiaza, Randy rămăsese tăcut, cu faţa inexpresivă, ca şi cum ar fi fost departe, într-o lume numai a lui. Apoi, după prînz, dispăruse. Louise tocmai îl căuta, hotărîtă să facă tot ce i-ar fi stat în putinţă ca să-i diminueze frica.

Randy era în pădure. După masă îşi ignorase colegii, care îl rugau să li se alăture pentru joc, şi ieşise de unul singur.
Dar nu din cauza celor întîmplate voia să fie singur.
Căuta o cale de scăpare. Timp de o oră îşi croi drum de-a lungul gardului, căutînd un copac care ar fi avut o prelungire extinzîndu-se peste împrejmuirea de sîrmă ghimpată ce înconjura bariera.
Nu era nici unul.
Peste tot, de-a lungul perimetrului proprietăţii, copacii fuseseră înlăturaţi. Ici şi colo, vreun arbore supravieţuitor, care ar fi putut să aibă lungi crengi joase, îşi arăta cicatricele provocate cu mult timp în urmă de vreun ferăstrău. Dar nu exista nicăieri prin preajmă un loc pe unde gardul ar fi putut fi escaladat fâră a fi atins. Dar apoi, cînd mai avea doar cincizeci de metri pînă la poartă, găsi locul.
Era un şuvoi curgînd printr-un canal ce-l ducea pe sub gard. Conducta era îngustă, dar Randy era sigur că, dacă şi-ar fi îndoit umerii cît mai aproape unul de celălalt, ar fi reuşit să-l străbată. Dădu jos capacul canalului şi încercă să privească atent prin conductă. La capătul îndepărtat reuşi să zărească o geană de lumină.
Ar fi trebuit să încerce atunci?
Aruncă o privire în jur, întrebîndu-se dacă se uita cineva la el.
Nu era sigur. La început, simţise tot timpul priviri ce-l supravegheau şi acest lucru îl deranjase. Dar după acele prime zile se obişnuise cu supravegherea. Acel ciudat al şaselea simţ devenise insensibil şi în acea clipă, cînd ar fi avut nevoie să ştie dacă era într-adevăr singur, nu avea nici o modalitate de a afla.
Dar de un lucru era sigur. Dacă ar fi încercat să fugă în acel moment şi ar fi fost prins, nu ar mai fi avut altă ocazie. Cu părere de rău, părăsi curentul şi se întoarse spre clădirea principală. Dacă avea de gînd să evadeze, ar fi trebuit s-o facă în timpul nopţii şi folosind casa. Dar ferestrele aveau gratii şi era tot timpul cineva treaz, de veghe.
Merse agale printre copaci, încercînd să plănuiască ce avea de făcut. Cînd ieşi din pădure la marginea pajiştii, găsi răspunsul.
Pe panta acoperişului părea să fie un fel de uşă cu chepeng. Randy se opri şi o privi fix mult timp. Era într-adevăr o uşă cu chepeng? La ce folosea? Dar dacă nu era defel o uşă cu chepeng? Dacă era doar o lucarnă care nu s-ar fi deschis?
Se încruntă, încercînd să dezlege enigma. Şi apoi, în inocenţa-i, decise că trebuia să fie o uşă cu chepeng şi trebuia să se deschidă. Altfel, nu exista cale de ieşire.
Dar, odată aflîndu-se pe acoperiş, ce ar fi făcut?
Un copac. Tot ce avea de făcut era să găsească un copac care să ajungă cu crengile la nivelul trei al clădirii, ca el să poată cobori. Era pe cale să caute copacul necesar cînd îşi auzi numele. O recunoscu pe Louise Bowen, care se îndrepta spre el.
― Randy, te-am căutat peste tot.
― Am fost în pădure, am hoinărit.
Ea îi zîmbi, netezindu-i pârul.
― Am fost îngrijorată din cauza ta.
Primul impuls al lui Randy fu să se smulgă de lîngă ea, dar se răzgîndi. Dacă voia într-adevăr să încerce să evadeze, n-ar fi trebuit să lase pe nimeni să afle că ar fi putut măcar să se gîndească la aşa ceva. Altfel, I-ar fi supravegheat. O cuprinse pe Louise cu braţele şi o îmbrăţişă strîns.
― M-am gîndit doar la ce am discutat aseară, spuse el.
Inimă începu să-i bâtă tare şi se rugă ca Louise să nu poată sesiza minciuna pe care era pe punctul de a o spune.
― Şi am realizat că Dumnezeu trebuie să fi vrut ca Eric să moară şi ceea ce i s-a întîmplat lui nu are să mi se întîmple şi mie.
Louise îl bătu uşor pe spate.
― Ei bine, pare să fie foarte logic, îi zise ea. Ce te-a făcut să gîndeşti aşa?
Randy privi în sus, spre ea, încercînd să ascundă teama pe care o simţea.
― Nu ştiu. Dar nu-mi mai este deloc frică.
― Ei, asta este bine, zise Louise.
Dar cînd îl privi în ochi, văzu ceva ce îi spunea că minţea. Era ceva în privirea lui şi în surîs care suna fals.
E pe cale să facă ceva, îşi zise ea. Are de gînd să fugă.
― Crezi că aş putea construi o căsuţă într-un copac, aici? întrebă Randy deodată.
― O căsuţă într-un copac? repetă Louise.
Despre ce tot vorbea? Vorbise acum un minut despre moarte şi în următorul minut despre căsuţe în copaci.
― Ştii doar, spuse Randy. O căsuţă într-un copac. Tot ce-ţi trebuie sînt copacul potrivit, nişte scînduri şi cuie.
Louise se încruntă, sigură fiind că undeva trebuia să fie o legătură.
― Unde te gîndeşti că ai putea s-o pui?
― Nu ştiu, încuviinţă băieţaşul. Pe-acolo, poate.
Arătă spre un pîlc de arţari din apropierea clădirii şi, cînd privirea ei îi urmări gestul, ochii îi rătăciră în direcţia acoperişului. Vizibil pentru ea şi evident pentru Randy, de asemenea, era chepengul care permitea accesul pe acoperiş. Ea înţelese dintr-o dată.
― Păi, nu ştiu, spuse ea. De ce nu mergem să aruncăm o privire?
Bucuros că ea fusese păcălită atît de uşor de planul său, Randy o zbughi spre copaci, cu Louise Bowen urmîndu-l încet, gînditoare.
O jumătate de oră mai tîrziu, în mijlocul prea multor planuri despre o căsuţă îngrijită, Randy şi Louise ştiau amîndoi ce copac va folosi băiatul pentru evadare.
Odată întorşi în casă, Louise Bowen încercă să decidă ce să facă. Ştia că ar fi trebuit să raporteze conversaţia purtată cu Randy, ca şi suspiciunea ei, doctorului Hamlin. Dar nu putea, pentru moment. Ştia foarte bine că, pentru doctorul Hamlin, Randy nu era decît un animal şi bănuia că şeful n-ar fi ezitat să-l închidă pe băiat că pe un animal. Deci, deocamdată, nu avea să spună nimic. În schimb, ar fi trebuit doar să-l supravegheze pe Randy cu multă grijă. Apoi, cînd ar fi ştiut cu exactitate ce plănuia, ar fi decis ce să facă în legătură cu acel fapt.
În ce-l privea pe Randy, el era sigur că femeia nu-l suspectase cu nimic. În acea seară avea să fugă şi, era copilăros de sigur, nu avea să fie prins.

CAPITOLUL 22

Lungul asfinţit al serii de primăvară tocmai începea să pălească, cînd Sally îşi conduse maşina în faţa casei lui Lucy Corliss. Condusese fără ţintă toată după-amiaza, intenţionînd doar să stea departe de Eastbury pînă în amurg, oprindu-se o singură dată ca să încerce să ia prînzul. Prînzi, dar i se întoarse pe gît. Fusese o salată care rămăsese neatinsă cît timp bău ceaşcă după ceaşcă de cafea amară.
De două ori se gîndi să-l sune pe Steve; de două ori abandonă ideea. Ce-ar fi putut să-i spună? Că stătea singură într-un restaurant din alt oraş, întrebîndu-se dacă era în siguranţă întorcîndu-se acasă? Asta ar fi confirmat ceea ce credea deja.
Luă în calcul alte variante. Mama? Dar mama ei nu ar fi făcut altceva decît să-l sune pe Steve. Prietenii? Îi veni în minte o imagine a lui Kay Connors. Nu, era doar un singur loc unde să meargă ― locul pe care îl numise discutînd cu doctorul Malone, cu cîteva ore în urmă.
Aşa că parcă în faţa casei lui Lucy Corliss, trase frîna de mînă şi ieşi din maşină. Porni spre casă, apoi se opri, încruntîndu-se.
În parcarea lui Lucy era o maşină ciudată, o maşină cu număr de înmatriculare medical.
Doctorul Malone?
Sau Arthur Wiseman?
Poate n-ar fi trebuit să intre. Poate că erau amîndoi înăuntru, aşteptînd-o.
Îşi scoase ideea din minte. Paranoia. Fusese un gînd paranoic şi n-ar fi trebuit să-l alimenteze. Cu o încredere pe care nu o simţea, urcă cele trei scări pînă la uşa din faţă a lui Lucy şi sună. Uşa se deschise imediat şi Lucy o conduse înăuntru.
― Sally, unde ai fost? Am fost atît de îngrijoraţi. Te-am căutat şi apoi, cînd am deschis uşa, mi s-a părut că nu aveai de gînd să intri ― Doamne Dumnezeule, arăţi îngrozitor!
Din instinct, Sally îşi trecu mîna prin păr şi cînd vorbi îşi auzi vocea tremurînd.
― Era maşina din parcare. N-am ştiut a cui era.
― A lui Mark Malone. A venit aici acum o oră.
Sally începu să răsufle uşurată, apoi se potoli.
― A venit singur?
― Sigur că da, o linişti Lucy.
O conduse pe Sally spre sufragerie.
― Ne-a spus ce s-a-ntîmplat astăzi la spital.
Cînd intrară în sufragerie, Jim Corliss se ridică să-i ofere scaunul său lui Sally, dar ea îi ignoră gestul, alegînd în schimb fotoliul pentru două persoane de lîngă Lucy.
― Tot ce s-a-ntîmplat?
― Tot ce-am văzut şi tot ce mi-ai povestit, spuse Mark Malone. Iar după ce ai plecat am fost în cabinetul lui Wiseman.
O privire alarmată veni din partea lui Sally şi Mark o reasigură urgent:
― Am vrut doar să aflu ce făceau şi să-ţi acord mai mult timp. Mă tem că vorbeau cu mama ta, explicîndu-i că, dacă ai apărea la ea acasă, ar trebui să încerce să te ţină acolo şi să-i sune.
― O, Doamne, ce am să mă fac?
― Ai să încerci să uiţi de toate astea pentru o vreme.
Vorbise Carl Bronski şi hotărîrea din vocea sa o năuci pe Sally.
Să uite? Cum ar fi putut?
Bronski continuă să vorbească, aproape ca şi cum ea ar fi dat glas întrebării.
― Nu pot să vină pur şi simplu şi să te ia, Sally. Ar trebui să aibă o decizie a curţii şi asta implică o audiere. Toate acestea iau timp, plus mult mai multe dovezi decît au ei acum. De asemenea, nu uita că aici sînt patru persoane care nu cred că eşti nici pe departe nebună, dintre care un medic şi un poliţist. Deci, chiar dacă sînt hotărîţi în încercarea de a te lua, asta nu are să se întîmple nici mîine, nici poimîine. Şi pînă atunci, dacă sîntem norocoşi, vom şti cu exactitate ce dracu' se întîmplă.
― Deci, ceva se întîmplă? Nu sînt nebună?
― Dacă tu eşti nebună, sîntem şi noi, zise Jim Corliss. Se pare că aici mai este o coincidenţă. Carl a sunat-o pe Lucy noaptea trecută în legătură cu un băieţel dispărut din Atlanta. Are aceeaşi vîrstă cu Randy şi s-a născut aici. Părinţii lui nu erau căsătoriţi.
Privirea lui Sally o întîlni pe a lui Jim şi, cînd vorbi, calmul din vocea ei le spuse tuturor că-şi pusese teama personală deoparte.
― Fusese supravegheat de COPIL?
― Asta nu ştim, zise Carl. Sperăm să descoperi tu asta pentru mine. Majoritatea statisticilor pe care le-ai scos din computer nu aveau nici un fel de nume ataşate. Erau doar numere.
― Ei bine, este destul de simplu să aflăm, le spuse Sally. Tot ce am de făcut e să mă duc la birou...
Inima îi tresări cînd văzu imaginea cheilor de la birou spînzurînd în cuierul pentru chei din debaraua bucătăriei.
― Nu putem să mergem la mine în birou. Nu am cheile.
― Nu poate să te lase înăuntru ofiţerul de serviciu? întrebă Bronski.
Sally clătină din cap.
― Poate, dar nu mă va lăsa. Dacă nu ai cheile tale, nu au voie să deschidă nici un fel de uşă pentru tine.
Mark Malone păşi prin cameră, cîntărind riscul a ceea ce era pe cale să sugereze, în comparaţie cu posibilele avantaje. Se decise într-un tîrziu.
― Ce-aţi spune de spital? De ce n-am putea, Sally şi cu mine, să mergem la spital şi să folosim terminalul din cabinetul meu?
― Dar mă vor căuta acolo, nu-i aşa?
― Nu te vor vedea, o asigură Malone. Nici nu va trebui să mergem prin hol. Apoi vom vedea dacă tu şi computerul tău puteţi să descoperiţi cu exactitate ceea ce se petrece.
Se ridicară, gata de plecare, cînd telefonul începu să sune deodată. Lucy ezită, apoi plecă să răspundă. O clipă mai tîrziu reapăru.
― Este pentru tine, îi spuse ea fostului soţ, încruntîndu-se uşor. E o femeie.
Ignorîndu-i tonul grav şi acuzator, Jim se grăbi în bucătărie. Un moment mai tîrziu apăru şi el.
― Era o prietenă de-a mea din Boston, zise el, fixînd-o pe Lucy. O cheamă Joan Winslow şi lucrează pentru o agenţie de publicitate. Nu m-am întîlnit cu ea de doi ani. Oricum ― continuă el, în timp ce ochii lui Lucy se îngustară suspicios ― am rugat-o să vadă dacă poate să afle cine îi finanţează pe cei de la COPIL.
― Cine îi finanţează? sună exasperată vocea lui Lucy. Şi ce fel de importanţă are asta?
― Foarte mare importanţă, îi spuse Jim. Doar nu crezi că toate aceste fundaţii sînt atît de independente pe cît pretind, nu-i aşa? Aproape toate, într-un fel sau altul, sînt subvenţionate de oameni care-şi trag spuza pe turta lor.
― Şi COPIL? întreba Carl Bronski.
Jim îl privi posomorît.
― O grămadă de donaţii minore, dintr-o grămadă de locuri. Dar două foarte importante. Ajutor permanent din partea unui furnizor numit PharMax...
― Care este unul dintre cele mai mari concernuri de medicamente din ţară, îl întrerupse Mark Malone. E un interes firesc într-o fundaţie cum e COPIL.
― Celălalt susţinător mă intrigă pe mine, spuse Jim Corliss calm. Care face ca toate celelalte donaţii, inclusiv cea de la PharMax, să pară mărunţiş.
― Cine este? întrebă Lucy.
Privirea lui Jim stărui pe a ei; confuzia lui vădită se concentră în încruntarea ce-i străbătu fruntea.
― Departamentul Apărării, spuse el încet. Acum, ele ce ar fi interesat Departamentul Apărării într-o asociaţie de tipul COPIL?

Jason Montgomery veni acasă cînd întunericul pătrunzător al nopţii cădea peste Eastbury. Străbătu ultimii metri cu paşi foarte lenţi, ştiind extrem de bine că avea o grămadă de probleme. Tatăl său, era sigur, l-ar fi pălmuit, iar mama ― ei bine, doar ea s-ar fi uitat la el, iar el ar fi înţeles din ochii ei că o dezamăgise. Asta ar fi putut fi mai rău decît pălmuiala. Jason descoperise cu ani în urmă că palmele usturau pentru o fracţiune de secundă, oricît de tare l-ar fi plesnit tata peste fund. Se opri, privind casa.
Cît de mult ştiau ei? se întrebă. L-a pîrît Joey cu adevărat? Poate că nu. Ar fi putut explica despre hainele sfîşiate că a... că a făcut ce? Îşi frămîntă mintea pentru o explicaţie rezonabilă. Poate că se căţărase pe un gard şi căzuse? Asta era. El şi încă altcineva se căţăraseră pe un gard din jurul curţii şcolii şi căzuseră.
Dar dacă au aflat că fugise de la şcoală?
Nici nu voia să se gîndească la asta.
Întrebîndu-se dacă distracţia de a se descotorosi de şcoala meritase efortul, orice l-ar fi aşteptat în casă, se strecură pe uşa din faţă.
― Mami? Am venit!
Din bucătărie, auzi vocea tatălui său.
― Jason? Tu eşti?
Tatăl veni direct în sufragerie, cu faţa roşie de mînie.
― Unde ai fost?
― Am... am... îngînă Jason.
Pe urmă, în faţa furiei tatălui său, cuvintele păliră. Privi în sus, spre el, cu ochii plini de lacrimi.
Uitîndu-se în jos, la fiul său, Steve îşi simţi supărarea dispărînd, înlocuită de uşurare. După-amiaza nu fusese uşoară pentru el. Plecase de la clinică, descoperind că maşina şi Sally dispăruseră. Începuse să meargă spre casă şi se decise să se oprească la şcoală, să-şi ia fiul. Dar, chiar dacă aşteptase pînă ce terenurile şcolii rămăseseră pustii, Jason nu apăruse. Pînă la urmă intră, găsi clasa lui Jason şi vorbi cu învăţătoarea.
Jason nu fusese la şcoală în ziua aceea.
Cît priveşte restul după-amiezei, Steve şi-o petrecu alternativ îngrijorat de soţie şi fiu, nici unul dintre ei întorcîndu-se acasă. Îi sună pe toţi cei Ia care putuse să se gîndească, inclusiv pe Lucy Corliss, dar nimeni nu-i văzuse pe nici unul din ei. De cîteva ori îşi luă maşina, plecînd să-i caute, dar se răzgîndi de fiecare dată, fiindu-i frică de faptul că unul sau celălalt ar fi putut să-l sune, avînd nevoie de ajutor, şi el n-ar fi fost acolo. Aşa că aşteptase, păşind nervos prin casă, dorindu-şi să sune telefonul, privind pe fereastră în fiecare minut, cu speranţa că ar fi văzut una dintre persoanele pe care le iubea cel mai mult.
Şi în sfîrşit, fiul i se întorsese acasă.
― Unde-ai fost? întrebă el din nou, cu o voce blîndă de astă dată. De ce nu te-ai dus la şcoală?
Sesizînd că tatăl său nu mai era supărat pe el, Jason îşi suflă nasul de cîteva ori.
― Din cauza bătăii, spuse el.
― Bătaia cu Joey?
Băieţelul dădu din cap.
― Atunci de ce nu te-ai întors acasă?
― Din cauza scandalului tău cu mama, explică Jason.
Apoi, ca şi cum ar fi sesizat ceva în neregulă, aruncă o privire nesigură în jur.
― Mami nu e aici?
― Nu în acest moment, răspunse Steve.
Ce ar fi putut să-i spună lui Jason? Că mama lui fugise şi nu ştia nimeni unde era? Apoi, pentru prima dată, remarcă hainele sfîşiate ale lui Jason.
― Trebuie sa fi fost o adevărată luptă cu Joey, comentă el. Vrei să-mi povesteşti despre asta?
Pe-ndelete, Jason începu să depene povestea.
― Şi ochiul meu era umflat, sfîrşi el, şi braţul îmi sîngera, iar hainele îmi erau rupte, aşa că nu m-am dus la şcoală. Dar el a început, tati.
Steve încuviinţă absent din cap, neascultînd cu adevărat ultimele cuvinte ale lui Jason. În schimb, încercă să facă un bilanţ al tuturor rănilor pe care fiul său le menţionase, cu ceea ce el însuşi observase.
Ochiul îi era învineţit?
Îi sîngera braţul?
Şi cracul rupt al pantalonilor. De unde provenise asta?
― Ce s-a-ntîmplat cu blugii tăi?
Jason se înfurie.
― M-a împins jos pe trotuar şi mi-a julit genunchiul.
― Arată-mi.
Ascultător, Jason îşi suflecă cracul pantalonilor. Pielea de deasupra genunchiului era intactă şi netedă. Şi deodată, cînd Steve examină blugii, putu să vadă ceva ce semăna cu sîngele care cursese din interior.
― Şi mîna? Unde te-a muşcat?
― Chiar aici.
Jason atinse un punct, chiar desupra încheieturii. Nu prezenta nici un fel de urme ale violenţei. De asemenea, nu era nici un pic de vinovăţie pe faţa lui Jason.
Ce dracu' se-ntîmplase? Ambii băieţi avuseră aceeaşi contribuţie în încăierare, iar Joey Connors arătase îngrozitor de dimineaţă.
― Vino încoace, fiule, spuse el calm.
Îl duse pe Jason în bucătărie, îi desfăcu o sticlă de Coca Cola, apoi ridică receptorul telefonului.
― Kay? întrebă el cînd se făcu legătura. Aici este Steve Montgomery. Tocmai mă întrebam ce mai face Joey.
Urmă o uşoară pauză, apoi un oftat.
― Bine, cred. E suferind, iar vînătăile n-au să-i treacă decît îp cîteva zile, dar nu există vreo afecţiune serioasă.
Ea se opri, apoi adăugă:
― S-a întors Jason acasă? Ori Sally?
― Jason este aici, zise Steve.
― Se simte bine?
― Nu sînt sigur, spuse încet Steve. Dar, aparent, bătaia a decurs cum ne-a spus Joey, exceptînd faptul că Jason insistă că Joey a început.
― Ceea ce a şi făcut, aprobă Kay Connors. Ce vrei să spui cu faptul că nu ştii dacă Jason se simte bine? Este rănit?
― Nu, nu ― nimic de genul ăsta.
Rîse, dar sunetul produs era fals.
― De fapt, mi se pare că ar fi trebuit să fie mai rănit decît este. Mă tem că Joey a încasat, de departe, porţia cea mai rea.
― Înţeleg, răspunse Kay, cu vocea sesizabil mai distantă.
De fapt, nu înţelesese deloc, dar decise pentru sine că, pe viitor, Joey ar trebui să fie educat să nu aibă absolut nimic de-a face cu Jason Montgomery. Fireşte, de acum înainte întreaga familie Connors ar fi trebuit să-i evite pe cei trei Montgomery. O clipă mai tîrziu găsi o scuză ca să încheie conversaţia şi să întrerupă legătura.
Steve rămase tăcut, întrebîndu-se ce să facă. Nu era nici o leziune acolo unde ar fi trebuit să fie. Jason însuşi spusese că fusese lovit în timpul încăierării. Dar ce se întîmplase cu rănile?
Şi atunci îşi aminti de mîntuială şi de acidul clorhidric. De ambele daţi Sally fusese cea care pretinsese că văzuse arsurile şi, în ambele cazuri, el gîndise că soţia lui exagerase. Dar de această dată? Acum şi Joey şi Jason văzuseră vătămările. Oare minţeau? Dar nu ar fi avut nici un motiv. Se îndreptă din nou spre telefon, aruncînd o privire peste numerele mîzgâlite pe toată suprafaţa copertei de la cartea de telefon. O clipă mai tîrziu vorbea cu Spitalul Comunal din Eastbury.
― Sînt Steve Montgomery. Doctorul Malone este acolo?
― Nu, nu este, domnule Montgomery.
― Poate fi găsit în altă parte?
― Numai o clipă.
Fu lăsat să aştepte un timp care i se păru interminabil de lung, dar, în sfîrşit, centralista se întoarse. Doctorul Malone nu era acasă, nici nu-i informase pe cei de la serviciu unde putea fi. Ar fi putut alt doctor să-l ajute?
― Doctorul Wiseman, zise Steve. Puteţi să-mi daţi legătura cu doctorul Wiseman?
― Sigur că da, domnule Montgomery.
Fu lăsat din nou să aştepte şi apoi, cîteva secunde mai tîrziu, era făcută o nouă legătură.
Arthur Wiseman ascultă liniştit, în timp ce Steve încerca să-i explice ce se întîmplase. Cînd acesta termină, urmă o mică pauză. Apoi Wiseman vorbi, cu vocea joasă şi calmă.
― Adu băiatul la spital, Steve. Se pare că nu există motive de îngrijorare, dar n-ar strica să aruncăm o privire.
Se opri, apoi adăugă:
― N-ai auzit nimic de Sally?
― Nu.
Vocea lui Wiseman deveni gravă.
― Putem vorbi şi despre asta.

Randy Corliss aşteptă pînă se făcu linişte în Academie, apoi aşteptă şi mai mult. Minutele abia se tîrau. După un timp, care păru ore întregi, se strecură din pat şi începu să se îmbrace. În cele din urmă întredeschise uşa şi trase cu ochiul spre hol. În capătul îndepărtat se zăreau o lumină vagă şi un birou. Momentan nu stătea nimeni acolo. Randy se furişă pe margine pînă în hol şi începu să se mişte pe cît de silenţios putea spre grupul îngust de scări, care dădea din capătul primului etaj direct în pod. Aproape că ajunse la scări, cînd auzi paşi în spate. Urca cineva de la primul etaj. Înghiţi ultimii metri alergînd sus, în vîrful scărilor, şi aşteptă. Auzi un sunet rîcîit şi decise că, oricine ar fi urcat scările, stătea în acel moment la birou. Precaut, încercă uşa podului.
Era încuiată.
Se strecură înăuntru, lăsă încetişor uşa să se închidă în spatele lui şi pipăi în jur după un comutator. Dar, chiar dacă mîinile sale găsiră unul, se răzgîndi. Ce s-ar fi întîmplat dacă cineva ar fi fost afară şi ar fi zărit lumină în pod? Nu ar fi reuşit niciodată să iasă din casă.
Trebuia s-o facă pe întuneric.
Începu să meargă de-a lungul duşumelei, dar i se păru ca paşii lui răsunau zgomotos. Se opri din nou şi-şi scoase tenişii, legă şireturile şi-şi atîrnă încălţările de gît. Încă o dată începu să se tîrască de-a lungul duşumelei podului, tatonînd fiecare pas înainte de a-şi lăsa greutatea în picior. Se mişcă încet, cu ochii încordaţi să penetreze întunericul absolut, dar, după ceea ce i se păru o eternitate, se află sub ceea ce el credea a fi o lucarnă.
Se zgîi într-acolo.
Era o lucarnă, dar în întuneric putu să desluşească doar o scară rabatabilă şi un zăvor. De la scară cobora legănîndu-se un şnur, dar, nefiind la îndemînă, Randy se întinse în faţă şi degetele de-abia atinseră capătul uzat al sforii.
Ar fi trebuit să încerce să găsească ceva pe care să se înalţe. Dar cum? Ar fi putut bîjbîi prin jur, în întuneric, toată noaptea, şi tot n-ar fi găsit nimic.
Se hotărî să încerce o săritură. Îşi îndoi picioarele de cîteva ori, apreciind cu grijă distanţa, apoi se desprinse de sol.
Mîna lui dreaptă înşfăcă funia şi, căzînd înapoi pe podea cu un zgomot surd, scara scîrţîi şi coborî cincisprezece centimetri. Bufnitura şi scîrţîitul îl făcură pe Randy să îngheţe ascultînd.

La etajul de dedesubt, Louise Bowen cerceta raportul la care lucra. Fusese doar o părere, sau auzise un zgomot slab? Încruntîndu-se, se ridică de pe scaun şi începu să facă drumul înapoi pe hol, verificîndu-1 pe fiecare băiat.

Neauzind nimic, Randy trase încet scara în jos. Arcurile ei vechi scîrţîiră într-un vag protest, dar pentru Randy fusese ca un sunet de trompetă. În sfîrşit, scara atinsese podeaua şi el se grăbi în sus pe ea. Îi luă doar o clipă să înţeleagă cum funcţiona zăvorul, iar apoi, cu un sunet de rugină înţepenită, acesta se deschise. Băiatul împinse în faţă lucarna şi sări pe acoperiş. Smoala arăta mult mai abruptă decît i se păruse de jos, iar ardezia acoperişului era alunecoasă sub picioarele goale ale lui Randy. Îşi puse urgent tenişii înapoi, îi strînse tare, apoi se ridică şi-şi testă mersul. Tălpile de cauciuc se părea că împiedicau cu fermitate alunecarea, dar nu era prea sigur de echilibrul pe care îl avea. În final, se întinse în afară, pînă cînd ajunse aproape întins, lipit de pantă, şi începu să se caţăre pe ţiglele acoperişului.

Mai rămăsese o singură cameră de verificat şi Louise Bowen şovăi înainte să-i deschidă uşa. Ce s-ar fi întîmplat daca Randy nu ar fi fost înăuntru?
Dar ar fi trebuit să fie. Dacă plănuia să fugă în acea noapte, atunci sigur că ar fi aşteptat pînă mult mai tîrziu.
Sau poate că nu?
Răsuci clanţa uşii lui şi-o împinse ca s-o deschidă.
― Randy?
Nu primi răspuns. Aprinse lumina. Patul lui Randy era gol.
Încet, ezitînd, Louise porni spre scara principală. Ar fi trebuit să raporteze că Randy Corliss fugise.

Randy zări vîrful copacului, conturîndu-se la şapte metri în faţă. Tot ce avea de făcut era să-şi dea drumul pe jgheab, apoi să se caţăre pe creanga cea mare pe care o remarcase după-amiază. Dar alunecarea pe latura abruptă a acoperişului nu era la fel de uşoară ca fuga de-a lungul ei. Trebui să-şi plaseze fiecare picior cu prudenţă, sprijinindu-se cu amîndouă mîinile în timp ce-şi schimba greutatea de pe un picior pe celălalt.
Şi apoi se petrecu întîmplarea. Piciorul drept lovi un rest de muşchi şi băiatul alunecă. Începu să se prelingă de pe acoperiş, cu mîinile agitîndu-se, pentru a descoperi o piedică pe suprafaţa ardeziei uzate. Simţi că începuse să treacă de marginea acoperişului şi se agăţă disperat de burlanul care împrejmuia jgheabul. Acesta scrîşni din cauza îmbrăţişării neprevăzute, se dislocă din suport, dar rezistă. Randy spînzură în aer pentru o clipă, căutîndu-şi cu disperare o creangă.
Era doar la cîţiva centimetri depărtare şi, printr-o putere născută din frică, Randy îşi croi drum pe deasupra ei şi sări. Oprindu-se doar o clipă ca să-şi tragă sufletul, începu să alunece în josul copacului. În cîteva secunde era la pămînt, zbughind-o peste pajişte, spre pădure. Dar cînd ajunse acolo, se opri ca să privească în urmă.
În casă se aprindeau luminile.
Se întoarse şi pătrunse în pădure, lăsîndu-se în seama memoriei ca să-l călăuzească la şuvoiul şi canalul ce ar fi trebuit să-l ducă pe sub gard. O rază strălucitoare de lună îi lumină calea şi el fu capabil să înainteze, într-o goană orbească, evitînd cărarea şi, tocmai de aceea, îndepărtîndu-se încet de clădire. Respiraţia îi devenea sacadată şi începu să se gîndească la faptul că o luase pe o pistă greşită, cînd auzi dintr-o dată un zgomot de apă curgătoare. Şi văzu că se afla pe capacul canalului, avînd şuvoiul dedesubt.
Auzi din spate un lătrat de cîini.
Se strecură în conductă şi intră în apă, făcînd abstracţie de răceala acesteia. Începu să înainteze în partea de sus a curentului şi ajunse la capătul ţevii. Fără să ia în calcul posibilele urmări, auzind doar hămăitul crinilor căutîndu-i urma, se avîntă în interiorul canalului îngust.
Era strîmt acolo şi umerii săi se frecau de ambele părţi, în timp ce avansa în apa grăbită. Dar, cînd mîinile şi picioarele începură să amorţească din cauza frigului, zări o geană de lumină în faţă. Aproape că era afară.
Forţîndu-şi trupşorul într-o parte, străbătu răsucindu-se ultimii metri.
La doar cîţiva centimetri de final, îşi descoperi greşeala.
Fixat cu fermitate la capătul conductei, se afla un grătar cu un grilaj de sîrmă, blocînd cu sita-i deasă trecerea oricărui lucru, cu excepţia curentului grăbit.
Deznădejdea pluti pentru o clipă deasupra lui Randy, apoi dispăru. Forţat de împrejurări, se întoarse înapoi prin conductă. I se păru că durase o veşnicie, dar în final fu eliberat de strînsoarea ţevii, stînd în apă, cu trupul încărcat de frică şi de însufleţire.
Cîinii se apropiau. Randy se căţără înapoi pe capac, frămîntîndu-şi mintea în căutarea unei soluţii.
Gardul.
Ar fi trebuit să escaladeze gardul. În acea clipă putu să vadă un cîine, o imensă umbră crescînd din întuneric. Întorcîndu-se, se grăbi spre gard, dar era prea tîrziu. Dobermanul sări pe el, mîrîind, cu fălcile clămpănind în glezna stîngă a lui Randy. Cîinele îşi plantă cu fermitate labele în pămînt şi începu să-şi scuture capul. Randy se împiedică, căzu, apoi încercă să-l lovească. Piciorul său drept atinse capul animalului şi acesta îi dădu drumul pentru o clipă. Randy se tîrî în patru labe spre gardul care era la cîţiva centimetri depărtare. Cîinele ezită, mîrîi, după care se repezi spre băiat. Randy se răsuci într-o parte, prinse cîinele în mijlocul săriturii şi îl trînti cu putere.
Cu un urlet tăcut, cîinele muri cînd electricitatea gardului îl străbătu. Randy, cu mîna încă încleştată în blana animalului, îl privi o secundă.
Într-un mod neclar, era îngrijorat de o senzaţie ciudată pe care o avea în braţ. Era un gîdilat interior şi o uşoară senzaţie de arsură. Ultima dată cînd atinsese gardul fusese terminat. Îşi aduse aminte dintr-o dată de testul pe care i-l făcuse doctorul Hamlin şi ştiu ce însenina. Electricitatea nu îl omorîse în primul caz, dar în acea clipă nu i-ar fi putut dăuna deloc.
Îi auzi pe ceilalţi cîini, foarte aproape de el. Dîndu-i drumul animalului la picioarele sale, Randy atinse gardul şi începu să se caţăre.
Apăru din nou acel straniu gîdilat şi senzaţia de căldură, dar nimic mai mult.
Deci, tot ce i se spusese de cînd era mic era greşit.
Electricitatea nu-ţi făcea rău deloc. De fapt, o simţeai ca pe un fel de lucru benefic.
Un moment mai tîrziu sări pe pămînt, de partea celaltă a gardului.

CAPITOLUL 23

Întunericul învălui parcarea Spitalului Comunal din Eastbury, dar Mark Malone conduse maşina la intrarea din spate şi stinse farurile înainte de a-şi trage şi parca maşina lîngă cabinet.
― N-are rost să înştiinţăm pe toată lumea că sîntem aici, comentă el.
Sally îşi arătă asentimentul printr-o mişcare a capului, ieşind din maşină şi aşteptînd ca Malone să descuie uşa biroului. Doar cînd se aflară înăuntru, cu ambele uşi închise sigur şi cu luminile aprinse, ea vorbi.
― Mă simt ca şi cum aş face ceva ilegal.
― Dar nu faci, o asigura Malone. Deşi ai făcut cînd ai spart pentru prima dată codurile înregistrărilor medicale. Acum este perfect legal. Dacă întreabă vreodată cineva, te-am angajat ca specialist în computere ca să redactezi nişte statistici pentru mine. E în regulă?
― E în regulă.
Sally îşi aşeză geanta pe biroul lui Malone şi aprinse monitorul computerului. Cîteva secunde mai tîrziu, începu să tasteze în codul adecvat.
― Primele lucruri înainte de toate, murmură ea.
Degetele îi zburară desupra claviaturii, odihnindu-se în sfîrşit pe butonul de INTRARE. Oftînd uşor, se lăsă pe spate în scaun şi zîmbi vag spre Malone.
― Asta ia cîteva minute.
Malone dădu din umeri.
― De unde ai ştiut ce să-i spui?
― Totul se rezumă la un singur computer, îi explică Sally. Chiar dacă mi-am petrecut majoritatea timpului cu datele de la colegiu, instrucţiunile sînt aproape identice pentru orice. În clipa de faţă adună o listă a numelor cu una a datelor pentru fiecare copil din această regiune pe care COPIL îl studiază sau l-a studiat vreodată.
Pe cînd ea vorbea, ecranul fu umplut cu o listă de nume. Sally apăsă pe butonul cursor, care i-ar fi permis să deruleze pînă cînd întreaga listă ar fi fost expusă.
― Dumnezeule, rosti ea.
Privi în sus, spre linia de informaţii din vîrful ecranului. Lista se opri la linia o sută cincizeci şi trei, iar acolo erau cinci nume pe fiecare rînd. Se uită spre imprimanta care era la un metru distanţă. Trei lumini, una roşie, una chihlimbarie şi una albă clipiră uşor, indicînd faptul că maşina era gata de funcţionare.
Văzîndu-i intenţia, Malone se duse spre imprimantă şi răsuci o coală de hîrtie în platanul acesteia.
― Gata.
Degetele lui Sally zburară din nou peste claviatură şi, o secundă mai tîrziu, imprimanta începu să ţăcăne.
― Voi avea nevoie de trei pagini, spuse ea.
Malone aprobă tăcut, dorindu-şi să fi cumpărat tocătorul automat de hîrtie pe care îl văzuse cu un an în urmă. În timp ce imprimanta funcţiona, Sally studie ecranul.
― Mă întreb dacă toate acestea sînt părţi ale aceluiaşi studiu? Dar nu pot fi, continuă ea. COPIL face tot felul de investigaţii, nu-i aşa?
― Atît cît ştiu şi eu.
Încă o dată, degetele lui Sally se mişcară peste claviatură.
― Am analiza computerului asupra numerelor de cod pe care le foloseşte COPIL şi vreau să văd dacă pot să găsesc vreo legătură, zise ea.
Imprimanta se opri pentru ultima dată şi Malone scoase ultima coală de hîrtie.
― Numele pe care Carl Bronski ni l-a dat este aici, zise el. Adam Rogers.
Puse cele trei pagini împreună.
― Ce vom face cu astea?
― Le păstrăm, răspunse Sally. Poate că sînt singurele lucruri pe care le vom deţine.
Dar chiar atunci ecranul prinse viaţă din nou, de această data plin de numere, dispuse pe patru coloane.
Mălone se încruntă privind ecranul.
― Ce înseamnă ăsta?
― Aparent, COPIL efectuase patru studii şi a însemnat codurile numerice cu multipli de alte numere.
Se fixă pe coloana de numere, în cadranul din stînga-sus a ecranului.
― Aceste numere sînt multipli de treisprezece. Celelalte sînt multipli de şaptesprezece, nouăsprezece şi douăzeci şi unu.
― Nu sînt sigur că m-am prins, zise Malone.
Vocea lui Sally începu să devină aspră.
― Astă înseamnă că doctorul Wisemăn minte. După cele spuse de el, COPIL foloseşte numere arbitrare pentru a decide pe cine investighează. Dar aceste numere nu sînt întîmplătoare ― par doar aşa cînd sînt amestecate cu alte numere. Ceea ce face COPIL într-adevăr este să studieze copii selectaţi şi să-i ţină grupaţi pe criteriul numerelor de cod. Hai să încercăm altceva.
Pentru a treia oară mîinile ei folosiră claviatura şi, încă o dată, ecranul deveni gol pentru cîteva secunde. Ca şi înainte, începu să se umple de numere, dar de această dată cu nume ataşate de ele. Cînd Sally se uită la nume, ochii i se umplură de lacrimi.
― I-am spus computerului să afle numărul de caz al lui Julie, apoi să facă lista tuturor numelor şi numerelor din acelaşi grup cu ea, explică femeia.
Pe listă erau toate numele.
Randy Corliss.
Adam Rogers.
Julie Montgomery.
Eden Ranson.
Jason Montgomery.
În total, erau patruzeci şi şase de nume. Sally Montgomery şi Mark Malone se uitară la listă cîteva secunde, fiecare adîncit în propriile gînduri.
― Mai bine le-am scoate pe imprimantă, spuse Malone într-un tîrziu.
Sally încuviinţă din cap în tăcere, iar degetele ei începură să se mişte din nou deasupra claviaturii, de data aceasta încet, ca şi cum, întocmind lista pe hîrtie, ar fi parafat cine ştie ce soartă care îi aştepta pe copiii ale căror nume apăreau acolo.

La cincisprezece metri depărtare, Arthur Wiseman stătea în cabinetul său, ascultîndu-i liniştit pe Steve Montgomery, care îi descria încă o dată accidentul lui Jason.
― Şi aşa s-a-ntîmplat? întrebă el cînd Steve îşi încheie recitalul.
― Chiar aşa.
Wiseman se întoarse spre Jason.
― Tu ce spui, fiule? S-a petrecut în felul în care ne-a povestit tatăl tău?
― Cred... cred că da, se bîlbîi Jason. Vreau să spun că încăierarea s-a petrecut şi mi-a curs sînge.
― Ei bine, de ce nu aruncăm pur şi simplu o privire ca să vedem ce putem descoperi, corect?
Jason se încruntă. Nu suportase cînd doctorul Malone îl cercetase şi îl împunsese, băgîndu-i pe gît lingura şi făcîndu-l să spună "aaahhh". Nu fusese o dată bolnav.
― Mă simt bine, zise el.
― Şi cine a spus că nu? pară Wiseman cu o severitate prefăcută. Tot ce vreau să fac este să arunc o privire. Nu te-am examinat din ziua în care te-ai născut şi mi se pare cinstit să mă laşi să-mi admir creaţia.
― Tu ai fost doctorul care m-a moşit? întrebă Jason.
Se gîndise mereu că fusese doctorul Malone.
― Sigur că da. Ţi-am tras o palmă zdravănă peste fund şi te-am predat doctorului Malone. Erai un mic scandalagiu, după cît îmi amintesc. Aproape că ai smuls acoperişul din loc cu ţipetele şi urletele tale.
Continuînd să vorbească, Wiseman îl conduse pe Jason în sala de consultaţii şi îl sui pe masă.
― Ce sînt alea? întrebă băieţelul, privind curios spre curelele ce răsăriseră dintr-un capăt al mesei.
― Ceva ce se foloseşte din cînd în cînd. De ce nu-ţi scoţi cămaşa?
Ascultător, Jason se dezbrăcă pînă la jumătate, apoi aşteptă să vadă ce s-ar fi putut întîmpla. O clipă mai tîrziu simţi răceala îngheţată a stetoscopului, în timp ce docorul îi asculta bătăile inimii şi respiraţia... Apoi se uită dintr-o parte în alta, cît Wiseman îi privi cu atenţie ochii.
― Care dintre ochi a primit pumnul?
― Acesta, răspunse Jason, ridicîndu-şi mîna spre ochiul drept.
Wiseman compară cu prudenţă ochii băiatului şi nu văzu nici o probă a unei vătămări.
― N-a putut să fie mai mult decît un pumn.
― Cred că nu, recunoscu Jason. M-a durut doar o secundă.
― Dar în cealaltă zi, cînd ţi-ai vărsat mîntuială pe mînă. Te-a durut?
― Nu tare, zise Jason, scărpinîndu-se în cap în timp ce încerca să-şi amintească. Cred că m-a durut la început, dar nu multă vreme. Ca în ziua în care mi-am tăiat degetul.
― Degetul? întrebă Wiseman.
Jason aprobă din cap.
― Făceam o cazemată şi m-am tăiat.
― Rău?
― Nici vorbă. A sîngerat un minut şi voiam să pun un bandaj, dar chiar atunci s-a oprit.
Fu rîndul lui Wiseman să se scarpine în cap.
― S-a oprit? Înainte de a te pansa?
― Sigur că da.
Wiseman reflectă o clipa, apoi vorbi din nou.
― Ţi-ar plăcea să-ţi facem nişte analize ale sîngelui? întrebă el.
― Pentru ce?
― Doar ca să descoperim ceva, răspunse Wiseman.
― Bine.
Un moment mai tîrziu, în timp ce Jason privea, Wiseman împunse cu un ac braţul băiatului şi scoase cinci centilitri de sînge.
Cu o singură mişcare exersată, scoase acul, puse o bucată de vată îmbibată cu alcool în locul în care acul perforase pielea lui Jason, apoi îndoi braţul băiatului în aşa fel încît vata să fie fixă în loc.
― Ţine mîna aşa doar cîteva minute, spuse el.
Luînd proba de sînge cu el, se întoarse în cabinetul său şi ridică receptorul telefonului. Dădu o serie de ordine, apoi, punînd în furcă receptorul, se întoarse spre Steve Montgomery.
― E ceva rău? întrebă Steve neliniştit.
― Nu ştiu, răspunse Wiseman. Pentru moment nu arată că ar fi, dar vreau să fac nişte analize ale sîngelui. De asemenea, se pare că Jason ar avea o capacitate neobişnuită, pe care o testez chiar acum.
Se uită la ceas. Trecuseră două minute de cînd scosese acul din mîna lui Jason.
― Stai pe aproape doar un minut.
Se întoarse în sala de consultaţii şi îi zîmbi băiatului.
― E în regulă, spuse el. Hai să ne uităm ca să vedem dacă sîngerezi.
Jason îşi întinse braţul şi Wiseman luă bucata de vată de pe micuţa înţepătură.
Atîta doar că acolo nu era nici o înţepătură.
Examina pielea îndeaproape, dar nu putu să găsească nicăieri măcar un semn care să arate că pielea fusese recent perforată.
Mestecîndu-şi gînditor buza, Wiseman îl conduse pe Jason afară din sala de consultaţii, în cabinet, apoi îl trimise, în sala de aşteptare.
― Vreau să vorbesc cu tatăl tău cîteva minute. Bine?
Bucuros că examinarea se sfîrşise, Jason zîmbi fericit.
― Bine.
Apoi spuse ceva ce-l privea personal.
― Tot timpul am primit o acadea de la doctorul Malone.
― Ei bine, mă tem că nu am nici una, îi zise Wiseman. Dar dacă eşti un băiat cuminte, poate mă duc pînă jos, în cabinetul doctorului Malone, cîteva minute şi-ţi găsesc una. Cum sună asta?
― Perfect.
Jason dispăru în sala de aşteptare şi Wiseman închise uşa în urma lui.
― Ei bine, spuse Wiseman încet, pur şi simplu nu ştiu. Mi se pare că Jason se vindecă într-un ritm anormal de rapid.
― Ce vrea să însemne asta?
Wiseman dădu din umeri neputincios.
― Nu pot să-ţi spun. Mi s-a părut că Jason are un fel de anormalitate în corp, care se manifestă printr-o regenerare accelerată a ţesuturilor. Dar nu sînt sigur ce altceva ar mai putea face.
Steve se încruntă.
― Nu înţeleg.
Wiseman se întrebă ce să mai spună şi în final decise să spună cît mai puţin posibil. Degetele lui îşi începură obişnuita darabană pe suprafaţa biroului.
― Cred că poate ar fi înţelept să-l ţin pe Jason aici pentru o zi sau două, începu el. Se pare că are un fel de anormalitate şi, pînă aflăm despre ce este vorba şi care sînt efectele secundare, aş vrea să-l ţin sub observaţie.
― Vrei să spui aici? întrebă Steve.
Dacă nu era nimic rău cu Jason, de ce ar fi trebuit să stea în spital?
― Aici, încuviinţă Wiseman.
Apoi, după o uşoară ezitare, adăugă:
― Sau poate într-o clinică de diagnosticare.
Începu să-i explice lui Steve cu precauţie exact ce avea în minte.
În timp ce-l asculta pe bătrîn, lui Steve începu să i se pară că pierduse controlul asupra vieţii sale şi a celor din familie. În primul rînd Julie, apoi Sally, acum Jason. Ce se întîmplase? Ce se petrecea? Nu putea să înţeleagă absolut nimic şi, auzindu-l pe Wiseman care continua să vorbească, totul începu să sune din ce în ce mai ireal. Cînd Wiseman terminase, rezistenţa lui Steve la ideea de a interna un copil aparent sănătos în spital începuse să se erodeze. Poate că, începu el să gîndească, Jason ar fi trebuit pus sub observaţie. Cel puţin pentru o vreme...

Randy Corliss se opri nesigur de cealaltă parte a gardului. Lătratul cîinilor se auzi mai tare. Se întrebă cît de mulţi puteau să fie. Nu-i auzise niciodată înainte şi nici nu-i văzuse. Fuseseră acolo tot timpul? Dar unde? Poate că fuseseră ţinuţi închişi la subsol. Dar ce însemna faptul că în acel moment erau liberi? Aflaseră deja că evadase, sau cîinii erau lăsaţi liberi în fiecare noapte ca să păzească teritoriul? Şi apoi îi văzu ― pe trei dintre ei ― mişcîndu-se hotărît de-a lungul urmelor sale, pînă la punctul unde intrase în apă. Se opriră acolo; lătratul încetă dintr-o dată, în timp ce adulmecau curioşi împrejur, întîi pe pămînt, apoi în aer. Pe urmă se întoarseră şi începură să se mişte spre el. Randy rămase nemişcat, fascinat de animalele enorme, cu frica domolită de gardul înalt care îi separa.
După cît observă, descoperiseră al patrulea cîine, zăcînd mort lîngă gard, şi, dintr-o dată, fornăitul şi amuşinatul lor lăsă loc schelâlâitului. Săriră pe leş, zgrebţănîndu-l ca şi cum ar fi fost nesiguri de originea acestuia. Şi apoi, toţi ca unul, detectară mirosul lui Randy. Uitîndu-şi instantaneu tovarăşul mort, se întoarseră spre gard, îşi arătară colţii şi începură să mîrîie. Groaznicul sunet crescu în intensitate pînă cînd noaptea fu umplută din nou de vocile lor înspăimîntătoare.
Randy dispăru în pădure. În primele minute alergă pur şi simplu, dar apoi, cînd lătratul cîinilor dispăru treptat, se opri. Trebuia să se gîndească.
Dacă ştiau că fugise, atunci ar fi dat drumul cîinilor în pădure.
Şi numai atît; ar fi descoperit cîinele mort şi ar fi ştiut cu exactitate unde să-i lase pe ceilalţi să vîneze. Şi, din moment ce i-ar fi prins mirosul, nu ar mai fi avut nici o şansă.
Apoi îi veni în minte o imagine a cîinilor la marginea curentului de apă.
Urma lui se terminase acolo şi nu ştiau ce să mai facă.
Trebuia să se întoarcă acolo.-
Se afla undeva, în partea dreaptă.
Sau nu?
Fusese atît de înspăimîntat, încît nu dăduse prea multă atenţie direcţiei în care mergea. Se gîndi că fugise în linie dreaptă, cel puţin atît de dreaptă pe cît putuse, în timp ce-şi croise drum printre copaci. Dar reuşise oare cu adevărat?
Rămase nemişcat. Întunericul păru să se înfăşoare strîns în jurul lui, anihilînd totul ― chiar şi cîinii hâmâitori ― şi simţi primele ghionturi ale panicii îmboldindu-l. Era ca atunci cînd învăţa să înoate şi intrase pentru prima dată în apă adîncă. Mama lui era acolo, cu el, doar la cîţiva metri depărtare, dar el începuse să bată apa, înspăimîntat de faptul că era pe cale să moară.
Dar atunci auzise vocea mamei sale spunîndu-i calm să nu se impacienteze, să-şi lase corpul să plutească. Şi atunci, cînd acea stranie senzaţie de groază începu să-l învăluie, el îşi repetă cuvintele mamei sale.
― Nu te impacienta, spuse băiatul cu voce tare.
Apoi repetă:
― Nu te impacienta.
Şi sistemul funcţionă. Teama îl lăsă. Sunetul grăbit din capul său, care acoperise momentan zgomotul nopţii, dispăru şi băiatul putu să audă din nou cîinii. Se întoarse, astfel încît sunetul părea să vină din spatele lui. Apoi, încet şi deliberat, o luă spre dreapta şi începu să meargă prin pădure. Se mişca lent, oprindu-se la fiecare cîteva minute să tragă cu urechea.
În sfîrşit, auzi. Desluşi în faţă sunetul uşor murmurat al apei curgătoare. Începu să alerge.
Veni pînă la canal şi intră în el, cotind spre stînga ca să-şi înceapă din nou drumul în susul curentului. Fundul pîrîului era acoperit cu pietre netezite de apă şi chiar şi tălpile de cauciuc ale tenişilor băiatului eşuară în căutarea unui punct stabil pe suprafaţa acestora. Randy se văzu pus în situaţia de a aluneca şi patina, căzînd în apă doar ca să se ridice şi să-şi continue drumul.
Înaintă tot aşa, fără a şti direcţia în care îl conducea curentul sau care ar fi putut fi cîştigul său din asta. Tot ce ştia era că trebuia să evadeze din Academie, altfel ar fi murit. Şi, în vederea evadării, trebuia să stea în apă, unde cîinii nu l-ar fi putut urmări.
Dintr-o dată, sunetul apei deveni mai puternic. Randy cercetă întunericul din faţă. Putu să distingă vag că se apropia de o bifurcaţie; pîrîul pe care îl urmase era doar un braţ al cursului principal. Ce s-ar fi întîmplat dacă acesta ar fi fost prea adînc, ori curentul ar fi fost prea rapid? Şi deodată ştiu că nu avea de ales. Poticnindu-se, îşi croi drum spre cursul principal şi începu să se lupte împotriva curentului. Apa îi ajunse deasupra genunchilor.
Înaintă pînă la o mică cascadă, unde ieşirea îi fu dintr-o dată blocată. Se opri, privind cascada înaltă de mai bine de un metru, şi se întrebă ce să facă.
Se părea că la stînga era o potecă.
Ar fi trebuit să părăsească curentul?
Dar dacă ar veni cîinii pe acolo şi i-ar găsi urma pe cărare?
Rămase în apă şi începu să bîjbîie după un reazem care i-ar fi permis să treacă direct prin torent. Pînă la urmă, palma sa dreaptă găsi suprafaţa alunecoasă a unei crengi ce se infiltrase printre pietre. Se agăţă de aceasta, în timp ce picioarele lui se luptau cu curentul pentru a găsi un punct de sprijin. Iar apoi, doar pentru o clipă, piciorul drept găsi punctul şi el se împinse peste bordură, ca să aterizeze, gîfîind şi sufocîndu-se, în apă. Privi în sus. Chiar în faţa lui răsări din apă o piatră mare. Se ridică din nou în picioare şi se luptă să meargă spre ea, nefiind sigur că avea puterea s-o atingă, dar nedorind să se scufunde din nou în apa rece.
Şi ajunse. Descinse pe piatră, cu respiraţia transformată în gîfîieli profunde. Era ud peste tot, îi era frig şi dinţii îi clănţăneau.
Dar, pentru moment, era în siguranţă.
Nu avea de unde să ştie cît timp stătuse pe piatră, dar i se păru că durase ore întregi. Atunci, în sfîrşit, dinţii i se opriră din clănţănit, iar respiraţia i se uşură şi se reglă. Asculta, chinuindu-se să audă lătratul cîinilor, dar, chiar dacă acesta exista, cursul grăbit al apei îl făcea de nedesluşit în comparaţie cu orice alt sunet.
Pînă la urmă se ridica în picioare şi continuă să înainteze. Curentul se uniformiza şi fundul lui stîncos fu înlocuit de nisip, înaintarea deveni mai uşoară şi Randy nu mai fu nici măcar tentat să abandoneze cursul.
O lumină străfulgeră în faţa lui.
Randy se opri şi rămase împietrit, privind în întuneric.
Oare era cineva acolo afară cu o lanternă, căutîndu-l?
Lumina scăpără încă o dată. Deodată, Randy ştiu ce era.
În faţa lui era o şosea, iar sclipirile de lumină erau maşini, îşi dublă eforturile şi înaintă cu greu, izbind unda apei, cu mintea încărcată de amintirile verii precedente, cînd rămăsese singur în întuneric, apoi zări lumini şi, în sfîrşit, ajunse la şosea. Poate că se va întîmpla ca-n vara trecută şi îl va gâsi cineva ca să-l ducă acasă.
Merse la podul care purta strada pe deasupra şuvoiului. Era pe punctul să se caţăre pe capac ca să se îndrepte spre prima maşină ce trecea, cînd se opri dintr-o dată.
Ce s-ar fi întîmplat dacă doctorul Hamlin ar fi fost acolo, într-o maşină, căutîndu-l? Sau domnişoara Bowen? Sau oricare dintre ei?
Nu putea să iasă pur şi simplu.
Dar nu ar fi putut nici să înainteze mereu de-a lungul curentului. Ascultă cu atenţie. Acolo unde şuvoiul înainta liniştit deasupra fundului neted, noaptea era tăcută. Oricît se străduise, nu auzi cîinii lătrînd, nici zgomot de animale devastînd pădurea, ca să-l prindă.
Poate că, dacă ar fi fost foarte prudent, ar fi putut să fie în siguranţă părăsind curentul.
Încercă să se lămurească în ce parte ar fi trebuit să fie Academia. În spatele lui, îşi zise, şi spre stînga.
Prudent, Randy părăsi apa şi îşi croi drum pe malul drept, apoi începu să meargă prin pădure, avînd siguranţa că nu scăpa strada din ochi.
Ca să treacă timpul, începu să-şi numere paşii. Numărase pînă lă şase sute treizeci şi patru, cînd atenţia îi fu atrasă dintr-o dată de o lumină scăpărînd în depărtare.
Nu era farul unei maşini, pentru că nu se mişca. Nu, era lumina unei firme. Începu să alerge şi, în cîteva secunde, fu în stare s-o citească. Inscripţia era a unui restaurant şi mesajul ei sclipitor pulsa prin întuneric:

DESCHIS TOATĂ NOAPTEA

În sfîrşit, Randy era salvat.

CAPITOLUL 24

George Hamlin privi ceasul de pe peretele biroului său. Era aproape zece, era obosit şi o lungă noapte de lucru se profila înainte. Era treaba pe care o ura cel mai tare. Dar, orice ar fi fost, trebuia făcută. Cînd îşi privi echipa, se întrebă dacă arăta tot atît de jalnic ca ei. Cinci dintre ei stătea nervoşi în semicerc în jurul biroului său, cu feţele căzute şi ochii piezişi. Louise Bowen, asupra căreia Hamlin plasă întreaga responsabilitate pentru ceea ce era pe cale să se întîmple, stătea cu capul în pămînt, învîrtind cu degetele ciucurele unui şal de lînă ce-i acoperea umerii.
Pare bătrînă, îşi zise Hamlin într-o doară. Arată bătrînă şi obosită. Apoi respiră adînc şi începu să vorbească.
― Ştiţi cu toţii ce s-a-ntîmplat. Aceste nefericite evenimente ale serii nu mă lasă să aleg. Proiectul Divin e pe cale să fie suspendat
Un murmur slab învălui camera, iar tehnicianul de laborator ridică o mînă timidă.
― Nu putem să ajutăm cu nimic?
― Mi-aş dori să fie aşa, răspunse Hamlin. Dar Randy Corliss a fugit şi nu avem nici o posibilitate de a-l recupera. Cîinii ― cîinii i-au pierdut urma cînd a intrat în şuvoi. A fugit şi asta e. Trebuie să luăm în considerare faptul că este în viaţă, va ajunge acasă şi va povesti despre locul în care a fost.
― Dar cum rămîne cu electrocutarea? întrebă cineva.
Hamlin răspunse întrebării cu un zîmbet acru.
― Cred că doar printr-un miracol s-ar fi putut întîmpla ca Randy să zacă mort undeva prin preajmă, chiar acum. Dar nu cred că putem conta pe asta, nu-i aşa? Trebuie să ne gîndim la ce-i măi rău ― la faptul că Randy Corliss este în viaţă. Deci, sîntem pe punctul de a închide Academia. În noaptea asta.
Capul lui Louise Bowen se ridică şi îl privi pe Hamlin cu o privire năucă.
― În noaptea asta? repetă ea. Dar ce facem cu...
Ochii lui Hamlin se aţintiră spre ea, albastrul lor rece subliniind răceala din voce.
― Toţi subiecţii vor fi distruşi. Vă rog, aduceţi-i în laborator.
― Dar... începu să protesteze Louise.
― Acum.
Amîndoi se priviră o clipă, apoi Louise se ridică şi ieşi din camera tăcută brusc. Cînd ea dispăru, Hamlin îşi întoarse atenţia spre ceilalţi. Patru dintre ei lucraseră la proiect de la început şi, orice s-ar fi întîmplat, ştia că ar fi putut conta pe loialitatea lor. Dar Louise Bowen? Putea conta pe ea? Probabil că nu. Era un lucru pe care el ar fi vrut, la final, să-l rezolve definitiv. Oftă şi începu să dea ordine.
― Vom împacheta înregistrările şi cît de multă aparatură putem. Paul Randolph trimite trei camioane de la Boston.
O undă de sarcasm se strecură în vocea lui cînd îşi văzu personalul schimbînd priviri îndoielnice.
― Va trebui ca acestea să fie suficiente, atîta timp cît sînt tot ce avem.
Se opri cîteva secunde, apoi începu să vorbească din nou, cu vocea la fel de amară ca şi cuvintele.
― I-am spus lui Randolph că asta era o idee proastă. Ar fi trebuit să ne mutăm undeva în deşert sau în afara graniţelor ţârii. Folosirea acestui loc impunea să avem necazuri.
Tonul vocii i se ridică periculos.
― Zece ani de muncă ― zece ani! Şi după şase luni de stat aici, totul se duce de rîpă. Se duce de rîpă! Asta mă face să...
Auzindu-şi tonul propriei voci, îşi înghiţi cuvintele.
― Nu contează, spuse el, forţîndu-se să-şi păstreze emoţiile sub control. Hai să începem. Va fi o noapte lungă.

Louise Bowen urcă încet scările. Făcuse o greşeală şi acum preţul acelei greşeli trebuia să fie plătit. Acest lucru nu i se părea corect. Greşeala fusese atît de mică, iar preţul ei atît de mare.
Tot ceea ce făcuse cu adevărat fusese faptul că ezitase. Găsise camera lui Randy goală şi se îndreptase spre scări, intenţionînd să-i spună lui Hamlin că băiatul dispăruse. Dar apoi ezitase. În loc să coboare scările, urcase în pod, convinsă că îl vă găsi pe Randy acolo. Podul era gol, dar scara, de obicei sprijinită de acoperiş, era jos, iar ferestruica era de-a dreptul deschisă. Se urcase pe scară şi se uitase pe acoperiş chiar la ţanc pentru a-l vedea pe Randy alunecînd, prinzîndu-se de copac şi coborînd.
În acel moment, Louise nu mai ezitase deloc. Coborîse în grabă ca să raporteze ce se întîmplase, dar era deja prea tîrziu. Randy fugise şi acum urmau consecinţele.
Louise deschise uşa camerei lui Adam Rogers. Adam, cu părul ciufulit căzîndu-i peste frunte, era cocoţat în pat. O privi pe Louise temător.
― L-au găsit pe Randy?
― Nu, recunoscu ea.
Veni momentul părţii celei mai dificile.
― Dar, de vreme ce tot ne-am trezit, am hotărît să facem o mică petrecere. Mergem cu toţii jos, în sufragerie, pentru că avem o surpriză pentru fiecare dintre voi.
Faţa lui Adam se schimonosi într-un zîmbet nerăbdător, iar băiatul ţopăi jos din pat.
― Trebuie să mă îmbrac?
― Nu, spuse Louise încetişor. Vei arăta bine chiar aşa cum eşti.
Apoi, în timp ce Adam fugea în josul scărilor, Louise îşi continuă drumul de-a lungul coridorului, oprindu-se la fiecare uşă, pentru a repeta ceea ce-i spusese lui Adam altor doi ― lui Jerry Preston şi Billy Mayhew. Şi ambii, cu ochii strălucind anticipativ, îl urmară pe Adam în josul scărilor. Cu inima zdrobită, Louise porni spre sufragerie, silindu-se să le zîmbească celor trei copii. După aceea trecu prin bucătărie în laborator. George Hamlin se întoarse s-o privească.
― Sînt gata?
Louise încuviinţă din cap şi încercă să înghită nodul care i se formase în gît.
― Eu... le-am spus că vom da o petrecere, spuse femeia cu o voce tremurîndă. Pot să le fac nişte cacao?
Hamlin se încruntă furios.
― Cacao? Vrei să le faci cacao?
Expresia feţei lui Louise se accentuă cu hotărîre.
― Nu trebuie să ştie ce urmează să se întîmple, spuse ea. Nu pot cel puţin să creadă că este o petrecere? Va dura doar un minut.
Hamlin se uită la ceas, apoi din nou spre Louise. Pe urmă, realizînd că i-ar lua tot atîta timp să se certe cu ea cît ar fi nevoie dacă ar lăsa-o să facă ceea ce-şi propusese, ridică din umeri cu indiferenţă.
― E în regulă, zise el. Ai la dispoziţie cincisprezece minute.
Cît timp zăbovi cu prepararea băuturii, Louise folosi intervalul pentru a se redresa. Orice s-ar întîmpla, nu trebuia să-i lase pe copii să vadă cît de supărată era. Ar fi fost mai uşor pentru ei dacă n-ar fi suspectat nimic. Forţîndu-se să zîmbească, duse în sufragerie o tavă cu ibricul şi patru ceşti.
― Iată-ne, spuse ea pe cît de senin putu.
Cei trei băieţei zîmbiră fericiţi.
― Care-i surpriza? întrebă Jerry Preston.
Louise ezită doar o secundă.
― Surpriza este la doctorul Hamlin. El vă va spune totul despre asta.
Turnă cacao şi împărţi ceştile. Apoi, patru minute mai tîrziu, George Hamlin apăru în cadrul uşii, ca şi cum şi-ar fi aşteptat replica.
― Jerry?
Măgulit de a fi primul ales, Jerry Preston zîmbi maliţios către prietenii săi, apoi se ridică să-l urmeze pe Hamlin afară din sufragerie.
Hamlin se reîntoarse, după care Louise Bowen rămase doar cu Adam.
― Cum se-ntîmplă că sînt tot timpul ultimul? se plînse băieţelul.
― Chiar eşti? spuse Louise, nefiind tocmai atentă.
― Trebuie să fie din cauză că sînt cel mai mic, zise Adam gînditor. Cînd am să fiu mai mare am să fac totul primul.
Ochii lui Louise se umplură de lacrimi cînd privi faţa solemnă ă băieţelului.
― Nu ştiu, şopti ea.
Adam îşi ridică fruntea şi se încruntă.
― S-a întîmplat ceva?
Louise îşi muşcă buza şi-şi şterse ochii, dar, înainte de a fi silită să-i răspundă la întrebare, Hamlin apăru încă o dată la uşă.
― Gata, Adam, spuse el.
Privirea i se opri pe urmă asupra lui Louise.
― Vino şi tu, Louise, te rog.
Hamlin îi conduse prin bucătărie şi laborator spre o cămăruţă din spatele casei. Adam privi maşina ciudată ce stătea în mijlocul podelei.
― Asta e surpriza?
― Nu, îi explică Hamlin. Ăsta este noul test pe care vrem să ţi-l facem. Poţi să intri singur, sau ai nevoie de ajutor?
― Pot singur, răspunse Adam.
Maşina îi părea ca un imens trabuc metalic, cu o uşă de sticlă la un capăt.
― Ce face asta?
― Îţi testează respiraţia, zise Hamlin. Durează doar un minut, după care poţi să te întorci la prietenii tăi.
Îl ajută pe Adam să se urce în maşină.
― E totul în ordine?
Băieţelul încuviinţă nesigur din cap, iar Hamlin închise şi sigilă greaua uşă de sticlă. Se întoarse apoi s-o privească pe Louise.
― Deschide valva, îi spuse el.
Ochii lui Louise se holbară.
― Nu, şopti ea. Nu pot s-o fac...
Vocea lui Hamlin se îngroşă.
― Cînd proiectul va fi un succes, vom împărţi cu toţii gloria. Pînă atunci, vom împărţi cu toţii responsabilitatea. Răsuceşte valva.
Aproape împotriva propriei voinţe, mîna lui Louise se mişcă spre valva ce ar fi trebuit să deschidă liniile de decompresie.
― Nu pot...
Dar Hamlin era neînduplecat.
― Poţi şi ai s-o faci!
Privindu-l pe Adam Rogers prin uşa de sticlă, Louise roti valva. Auzi un fîşîit rapid, ca şi cum aerul s-ar fi grăbit să iasă din cameră, şi o perplexă privire de surprindere apăru în ochii lui Adam. Apoi fu gata.
Cinci minute mai tîrziu, trupul băiatului se alătură celorlalte, în crematorul instalat cu mult timp în urmă în acea cameră, şi focul începu să ardă.

Lucy Corliss ridică receptorul după al treilea apel, aşteptînd s-o audă pe Sally Montgomery ori pe Mark Malone la celălalt capăt al firului. Cînd auzi, în schimb, o voce pe care n-o recunoştea, inima îi tresări un pic.
― Sînteţi doamna Corliss? întrebă vocea din nou.
― Da.
― Mama lui Randy Corliss?
Lucy simţi că picioarele începeau să-i tremure şi se aşeză brusc pe unul dintre scaunele de bucătărie. Oare era adevărat? Îi auzea în sfîrşit pe oamenii care îl luaseră pe Randy?
― Da, spuse ea în receptor, da, eu sînt.
Acoperi telefonul cu mîna.
― Jim? Jim!
În timp ce fostul ei soţ se grăbea să ajungă în cameră, ea se străduia să audă ce-i spunea omul de la celălalt capăt al firului.
― Sînt Max Birmbaum. Am un restaurant în afara oraşului, pe şoseaua ce duce la Langstone.
― Da? zise Lucy încă o dată.
La ce se referea acel individ?
― Mă rog, doamnă Corliss, cu aproximativ zece minute în urmă un puşti hoinar a intrat în restaurant, ud leoarcă, şi m-a rugat să vă sun.
― Randy? întrebă Lucy. Randy este acolo?
― Chiar aici, doamnă.
Urmă o pauză, după care Lucy auzi vocea lui Randy, tremurînd uşor, dar, inconfundabil, vocea lui.
― Mami?
― Randy? O, Randy, ce s-a întîmplat? Unde eşti?
― Am fugit, mami. M-am speriat, aşa că am fugit. Mi-a fost frică de faptul că voi muri.
― Muri? repetă Lucy.
Fugise de acasă pentru că-i era teamă că va muri? De unde îi venise o asemenea idee?
― O, Randy, am fost atît de îngrijorată, de înspăimîntată.
― Vii să mă iei?
― Da! O, Randy, sigur că da! Unde eşti? Vin chiar acum. Chiar acum.
― Sînt la restaurantul domnului Birnbaum. Este... nu ştiu unde. Domnul Bimbaum poate să-ţi spună cum să ajungi aici.
Lucy făcu semn grăbită, dar Jim avea deja pregătite hîrtie şi pix. Ea notă indicaţiile, vorbi încă o dată cu Randy, apoi aşeză în furcă receptorul.
― E teafăr, începu să plîngă femeia, lăsînd să i se prelingă din ochi toată tensiunea acumulată în cursul săptămînii. O, Jim, e teafăr!
Se aruncă în braţele lui, strîngîndu-l.
― S-a întors, Jim. Copilul nostru s-a întors.
Apoi, văzîndu-l pe Carl Bronski în pragul uşii, cu o figură sobră, se îndepărtă de Jim.
― Carl? E ceva în neregulă?
― Nu ştiu, spuse poliţistul. Sper că nu. Dar ar putea fi o înşelătorie.
Bucuria ei dispăru, pe cît de repede apăruse. Lucy se aşeză din nou pe scaun.
― O înşelătorie?
― Ce ţi-a spus?
Lucy repetă cuvintele lui Randy pe cît de exact îşi putuse aduce aminte. Cînd termină, Bronski dădu din cap.
― Deci, pînă la urmă a fugit, zise el încet.
― Dar acum vrea să se întoarcă acasă, replică Lucy. Nu este nici o păcăleală, ştiu că nu este.
Se întoarse spre Jim şi vocea ei deveni deodată timidă.
― Vino cu mine, Jim. Hai să mergem să-l luăm împreună.
Privi de lă Jim spre Bronski, şi apoi din nou spre Jim.
― S-a terminat. O, Doamne, s-a terminat. Îmi iau haina şi poşeta, apoi...
Fugi afară din cameră şi cei doi bărbaţi o auziră cotrobăind prin debara după haină.
― Nu s-a terminat deloc, spuse încet Bronski.
Jim Corliss îl privi uimit.
― Încă ar putea fi o înşelătorie, continuă Bronski.
Apoi, în timp ce Jim îl privea, Bronski luă cartea de telefon, răsfoi paginile şi, în final, formă un număr. Vorbi succint, apoi îşi cîntări părerile. În sfîrşit, se decise să parieze pe instinct.
― E în regulă, îi spuse lui Jim. Nu cred că telefonul ă fost o păcăleală, aşă că am să vă las pe amîndoi să mergeţi singuri să-l luaţi pe Randy. Pot să aştept pînă îl aduceţi acasă, ca să ascult povestea lui. Dar ţine minte ceva, Jim.
Îşi coborî tonul vocii ca Lucy să nu-i poată auzi cuvintele.
― A spus că a fugit din cauză că îi era teamă să nu moară. Dar nu a spus că a fugit de acasă. Poate că... ei bine, poate că a fugit, în aceeaşi măsură, de oricine l-ar fi luat.
― Dacă l-a luat cineva, ripostă Jim.
― Există Adam Rogers şi Dumnezeu ştie cîţi alţii.
Jim încuviinţă, ştiind că Bronski avea dreptate.
― Bine. Dar nu-i spune asta chiar acum lui Lucy, te rog. Las-o cîteva minute. Ar fi atît de dur...
― N-am s-o fac, promise Bronski. Ştii ceva ― am să stau aici, lîngă telefon, în eventualitatea că Sally ori Malone au să sune. Şi vrea să văd dacă poţi să-l faci pe Randy să tacă pînă îl aduceţi înapoi aici, e în regulă? Mi-ar plăcea să ascult ce are el de spus, mai întîi.

Conducînd prin noapte spre Langstone şi restaurantul în care îi aştepta Randy, Lucy deveni din ce în ce mai îngrijorată că Jim nu-i împărtăşea fericirea. Pînă la urmă, nu mai putu să îndure ideea.
― Ce s-a-ntîmplat? îl întrebă ea. Ce ţi-a spus Carl în timp ce-mi luam haina?
― Nimic.
Lucy îl privi cu atenţie. Chiar şi în acea lumină slabă îi putu zări îngrijorarea de pe faţă.
― Nu mă minţi, Jim. Nu acum. Te rog.
Jim se strădui să zîmbească şi o bătu uşor pe mîna ce se odihnea peste a lui.
― Nu s-a-ntîmplat nimic, iubito. Crede-mă.
Dar Lucy nu era convinsă. Conduseră în tăcere, iar după douăzeci de minute zăriră în depărtare o firmă strălucitoare de neon.
― Aceea trebuie să fie, spuse Jim încet.
Lucy se întinse îngrijorată peste bordul maşinii, cu nervozitatea crescîndu-i în timp ce parcau în spaţiul rezervat de lîngă restaurant. Ieşi din maşină încă înainte ca Jim să oprească motorul, alergînd spre uşa principală. Intră şi îl văzu pe Randy, stînd în compania unui bărbat greoi, de vîrstă mijlocie, purtînd o bonetă soioasă de bucătar. Recunoscîndu-şi mama, Randy sări de pe scaun.
― Mami, o, mami, am fost atît de speriat!
Se afla în braţele ei, cu faţa ascunsă la pieptul mamei, dînd în sfîrşit drumul să curgă lacrimilor pe care şi le stăpînise toată noaptea.
― Totul este în ordine, scumpul meu, şopti Lucy. Acum sînt aici şi totul este în ordine.
Îl bătu uşor cu palma şi îl strînse în braţe, legănîndu-l încet pînă cînd icnetele i se potoliră. Apoi, cînd Jim intră pe uşă, îi şopti copilului din nou:
― Am o surpriză pentru tine.
El o privi printre lacrimi.
― O surpriză? Ce?
― Întoarce-te.
Randy se răsuci cu spatele. Lucy se aşteptă ca băiatul să-i sară din braţe şi să alerge la tatăl său. Dar îl simţi împietrit.
― Tati? spuse copilul nesigur.
― Eu sînt, fiule, răspunse Jim.
Îşi întinse braţele spre Randy, dar acesta se retrase mai aproape de mama.
― Nu mă obliga să mă întorc acolo, spuse băiatul. Te rog, nu mă obliga să mă întorc acolo.
Ascultînd spusele lui Randy, Lucy simţi un fior. Deci, din această cauză nu-i împărtăşise Jim bucuria. Tot timpul, cînd pretindea că o ajuta, că era îngrijorat din cauza lui Randy, o minţise. Tot timpul el fusese vinovatul. Ea avusese dreptate. Avusese dreptate de la început cînd îl suspectase. Furia crescu în ea şi se ridică să-l înfrunte pe Jim Corliss, dar, înainte de a putea vorbi, el îi veni în întîmpinare şi-i puse mîinile pe umeri.
― Nu vorbi, o imploră el. Ştiu ce ai de gînd să spui şi mai ştiu că ai să regreţi mai tîrziu. Nu s-a terminat nimic, Lucy. Nu ştiu nimic mai mult decît tine, dar ştiu că nu s-a terminat încă. Asta este ceea ce mi-a spus Bronski în bucătărie. Mi-a spus că nu ştim de unde a fugit Randy.
― Randy a spus că a fugit de-acasă, pentru că-i era teamă că va muri.
― Nu, n-am spus asta, mami, zise Randy.
Părinţii săi priviră în jos, spre el.
― Am fugit de la Academie. Aceea la care m-a trimis taţi.
Jim o privi pe Lucy în ochi cu fermitate.
― Jur că nu ştiu despre ce vorbeşte, Lucy.
În drum spre casă, Lucy se întreba dacă să-l creadă sau nu. Ar fi vrut s-o facă. Doamne, cît de mult şi-ar fi dorit să-1 creadă. Dar ar fi putut oare?

Imprimanta scoase ultimele date pe care le ceruse Sally, cînd se auzi un ciocănit la uşa ce dădea pe coridoT. Mark Malone privi spre Sally, ai cărei ochi se umplură imediat de frică.
― Cine este? strigă el.
― Domnule doctor Malone, dumneavoastră sînteţi? răspunse o voce nesigură de femeie.
Malone se duse spre uşă şi deschise.
― Eu sînt.
Asistenta zîmbi uşurată.
― Mulţumesc lui Dumnezeu. Am văzut lumină pe sub uşa dumneavoastră şi mi-a fost teamă că cineva ar fi putut intra prin efracţie.
Se uită în cabinet şi o recunoscu pe Sally.
― O, bună seara, doamnă Montgomery. Îl căutaţi pe Jason?
― Pe Jason? întrebă Sally surprinsă.
Asistenta nu dădu nici un semn că ar fi observat uimirea lui Sally.
― Este în cabinetul doctorului Wiseman, împreună cu soţul dumneavoastră.
― Eu... ce?
Dar, înainte de a putea spune altceva, Mark Malone ridică o mînă avertizatoare.
― Mulţumesc, îi spuse el asistentei. Eu şi cu doamna Montgomery tocmai discutam problema.
Apoi, fără să mai aştepte replica asistentei, închise uşă. Se întoarse spre Sally, a cărei expresie de surprindere se transformase în îngrijorare.
― Jason şi Steve sînt aici? Dar de ce?
― Nu ştiu, zise Malone. Dar nu cred că ar trebui să stam deoparte ca să aflăm. În mod sigur cineva îi va spune lui Wiseman că eşti aici.
Începu să strîngă informaţiile în servietă.
― Deconectează chestia aceea şi hai să ieşim de-aici.
Sally închise monitorul, se ridică şi începu să-şi strîngă lucrurile. Malone deschisese deja uşa ce dădea în parcare, aşteptînd-o. Dar, în timp ce traversa camera, Sally se opri.
― Nu pot să plec.
Malone o privi cu atenţie.
― Sally, trebuie.
Dar Sally clătină din cap.
― Nu pot să plec. Jason este aici şi trebuie să aflu de ce.
― Sally...
― Mark, ai toate datele. Ia-le şi pleacă.
Se uită la el implorator.
― Mark, este copilul meu. Dacă se întîmplă ceva, trebuie să fiu cu el. Nu înţelegi?
Mintea lui Malone se puse în mişcare şi ajunse la o decizie rapidă.
― Merg cu tine, spuse el.
Închise uşa de afară şi se îndreptă spre Sally, care făcu un pas înapoi.
― Nu. Ia tot ce am tipărit şi întoarce-te la Lucy. Vin şi eu cît de repede pot.
― Dacă Wiseman pune mîna pe tine, s-ar putea să nu te mai întorci deloc, zise Malone cu glasul ferm.
Bătu uşor cu palma peste servietă.
― Iar acum avem nevoie de tine ca să ne conduci prin toate astea. Vino.
Luînd-o de mînă, el o petrecu afară din cabinet, pe coridor, spre sala de aşteptare a doctorului Wiseman. Acolo, stînd pe scaun şi răsfoind o revistă, se afla Jason. Se uită spre ei şi zîmbi forţat.
― Salut, mami. Salut, domnule doctor Malone.
Sally îngenunche şi îşi îmbrăţişă băiatul.
― Scumpule, ce faci aici? Te simţi bine?
― Da, mi-e bine, zise Jason, eliberîndu-se din îmbrăţişare.
― Atunci ce faci aici?
Jason făcu tot ce-i stătu în putinţă ca să explice ce se întîmplase.
― Aşa că doctorul Wiseman i-a spus lui tati să mă aducă aici, apoi mi-a luat nişte sînge şi cred că vrea să merg în altă parte.
― În altă parte? şopti Sally.
Jason păru vinovat.
― Mi-am pus urechea la uşă şi am ascultat, recunoscu el. Vrea să merg undeva pentru ob...
Se încruntă, pe urmă îşi aminti cuvîntul.
― Observaţie.
Sally ridică privirea spre Malone.
― Nu înţeleg...
― Zău? Cred că eu înţeleg.
Se aplecă şi îl ridică pe Jason de pe scaun.
― Ce-ai zice să faci o tură cu mine şi cu mama, cavalere?
― Unde?
― Sâ vizităm nişte prieteni.
Malone ieşi din sala de aşteptare, vorbindu-i lui Sally peste umăr.
― Haide.
Privind nesigur spre uşa închisă ce ducea la cabinetul doctorului Wiseman, Sally îl urmă pe Malone.

CAPITOLUL 25

― Atunci aşa rămîne, zise Arthur Wiseman.
Se ridică, se întinse şi ocoli biroul, ca să se întindă pe marginea acestuia.
― COPIL are cea mai bună clinică de diagnosticare pentru copii din întreaga ţară. Dacă cei de acolo nu pot afla ce se întîmplă cu Jason, atunci nimeni nu poate. Acum mi se pare că ar trebui la fel de bine să îl ţinem pe băiat aici în seara asta şi să-l trimitem la Boston mîine dimineaţă.
Dar Steve nu era tocmai sigur de asta.
― Nu poate să stea acasă în noaptea asta? Mi se pare că...
― Iar mie mi se pare, îl întrerupse Wiseman răutăcios, că ai suficiente motive pentru care să fii îngrijorat în noaptea asta.
― Dar nu este nimic cu adevărat râu în starea lui de sănătate.
― Aşa s-ar părea, aprobă Wiseman. Dar aparenţele pot fi înşelătoare.
Tonul vocii lui coborî uşor.
― Nu uita de Julie.
La menţionarea numelui fiicei sale, ultimele împotriviri ale lui Steven se frînseră. Se ridică în picioare şi plecă spre uşă, ca s-o deschidă.
― Jason?
Sala de aşteptare era goală.
― Jason? repeta el, mai tare de această dată.
Wiseman veni în spatele lui.
― Probabil că s-a plictisit şi a plecat în sala de urgenţe, sugeră el.
Dar, cînd intrară în sala de urgenţe, şi aceasta era goală, cu excepţia asistentei de serviciu, care stătea liniştită la biroul ei.
― A trecut Jason Montgomery pe aici? întrebă Wiseman. Asistenta clătină din cap.
― Nu l-am văzut. Poate este în cabinetul doctorului Malone.
― Malone? E aici?
Zîmbetul asistentei se transformă într-o vagă încruntare.
― Sigur că da. Nu I-aţi văzut? El şi cu doamna Montgomery...
― Doamna Montgomery! izbucni Wiseman.
Sîngele îi năvăli în obraji, în acelaşi timp cu furia spontană care izbucni din el.
― Am dat ordin ca dacă cineva ― oricine ― o vede pe doamna Montgomery, să fiu anunţat de urgenţă.
Asistenta tremură sub ameninţarea lui.
― Îmi... Îmi pare rău, domnule doctor Wiseman, se bîlbîi ea. N-am ştiut. Nu mi-a spus nimeni cînd am intrat de gardă şi―
Dar vorbea unei camere goale. Wiseman, urmat de Steve Montgomery, străbătea cu păşi mari holul, spre cabinetul lui Malone.
Însă şi acesta era gol.
Cei doi bărbaţi rămaseră tăcuţi pentru o clipă şi Steve Montgomery fu cel care vorbi în sfîrşit, cu vocea joasă, înfrînt.
― Nu înţeleg.
― Nici eu, răspunse Wiseman imediat. Dar se pare că Sally l-a convins pe Malone că există ceva adevărat în fanteziile ei.
Dintr-o dată, Steve ştiu cu certitudine unde plecase soţia lui.
― Lucy Corliss, spuse el. Sînt cu Lucy Corliss.
Traversă cabinetul lui Malone.
― Haide.
― Stai puţin, zise Wiseman.
Steve se întoarse spre el.
― Ce ai de gînd să faci?
― Să-mi iau nevasta şi copilul!
― Şi dacă Sally nu vrea să meargă cu tine?
― Trebuie să meargă ― sînt soţul ei!
― Gîndeşte-te, Steve. Ea n-are încredere în tine şi nici în mine. După aparenţe, are încredere doar în această doamnă Corliss şi, poate, în doctorul Malone. Nici măcar nu trebuie să facă ceva ce nu ar vrea. Pentru că nu poţi să pătrunzi acolo şi s-o scoţi afară, chiar dacă crezi că este spre binele ei.
Lui Steve îi căzură umerii; se simţi dintr-o dată epuizat ― epuizat şi frustrat.
― Dar trebuie să fac ceva, spuse el în final. Nu pot s-o las să-1 ia pur şi simplu pe Jason, să las lucrurile să treacă aşa. Nu pot...
― Pentru moment, zise blînd Wiseman, nu există nimic altceva ce poţi să faci. Aşteaptă pînă dimineaţă, Steve.
Îl conduse pe nefericitul bărbat înapoi în cabinetul său, unde deschise dulapul cu medicamente, scutură dintr-o sticlă în interiorul unui plic patru pastile şi i le înmînă lui Steve.
― Du-te acasă şi încearcă să dormi. Dacă ai nevoie, înghite-le pe astea. Şi termină cu grijile ― Mark Malone este un om bun. Nu va lăsa să li se întîmple nimic nici lui Sally, nici lui Jason. Apoi, mîine, dacă nu vine acasă, vom lua orice măsuri vor fi necesare pentru a o proteja.
Cu mintea învăluită de îndoieli antagonice şi emoţii, Steve Montgomery ieşi în noapte.

― Dar de ce ai plecat cu femeia aceea? întrebă Lucy pentru a treia oară.
Încă o dată, Randy îşi repetă răspunsul.
― Mi-a spus că tati a trimis-o. Mi-a spus că tati era într-o călătorie şi, cînd se va întoarce, va veni să mă viziteze.
― Dar n-am fost nicăieri, fiule, îi zise Corliss băieţelului. Chiar din ziua în care ai dispărut ăm fost exact aici, încercînd s-o ajut pe mama ta să te găsească.
Expresia feţei lui Randy îi reflectă neîncrederea. Se întoarse spre mama lui.
― Este adevărat, iubitule, îl asigură ea. Nu a fost în nici un fel de călătorie.
― Şi nu voi muri? întrebă Randy cu un glas tremurat.
Lucy îl strînse în braţe.
― Sigur că nu vei muri, şopti ea. Eşti un băieţel foarte sănătos şi nu există nici un motiv pe lume să mori.
Amintindu-şi ciudata poveste pe care i-o relatase el, ea încâ avu dubii. Nimic din ce-i povestea despre Academie nu suna cum trebuia. Nu părea a fi o şcoală, cel puţin nu una despre care auzise vreodată.
Spusese oare adevărul?
O dată sau de două ori, cît timp Randy vorbise, ea surprinsese faţa lui Carl Bronski şi îi remarcase îndoiala. I-o citise în ochi, în mimica gurii, în aproape imperceptibila clătinare a capului. Bronski, înţelesese ea, nu prea credea cele auzite.
Dar apoi, o dată cu sosirea lui Sally, a lui Jason şi a lui Malone, îndoielile ei fuseseră lăsate deoparte, cît timp îi explicase lui Sally ce se petrecuse. În final se întoarse spre Malone.
― Puteţi să-l examinaţi? I-am scos hainele şi i-am făcut baie. Totul pare să fie în regulă, dar, după ce ne-a povestit el...
― Nici o problemă, răspunse Malone.
Se întoarse către cei doi băieţi, care şuşoteau fericiţi împreună.
― Randy, ţi-ar plăcea să te examinez?
― Mă simt bine, zise Randy, dar, înainte de a mai putea protesta, Lucy interveni.
― Vei merge cu doctorul Malone, după care vei pleca la culcare. Este trecut de miezul nopţii.
― Şi Jason te va întovărăşi, adăugă Sally.
Brusc, avînd perspectiva prietenului dormind cu el, Randy zîmbi forţat.
― E în regulă. Poate Jason să vadă consultaţia?
― Sigur că da, încuviinţă Malone. Dar nu va fi foarte interesantă. Vreau doar să mă asigur că respiri normal. Haideţi.
Îi conduse pe băieţi spre camera lui Randy şi o tăcere subită se lăsă asupra grupului din sufragerie. Sally fu cea care o curmă în final.
― Lucy, sînt atît de fericită pentru tine ― este ca un miracol. Dar unde a fost Randy?
― Mai bine îl aşteptăm şi pe Malone, spuse Bronski. Nu există nici un motiv ca să povestim de două ori. Tu ce-ai descoperit?
― O grămadă de lucruri, răspunse Sally. Sînt toate în geanta lui Mark, cel puţin atît de multe pe cît am putut obţine. Şi nu există nici un dubiu, ceva se întîmplă. Doctorul Wiseman m-a minţit pe mine, şi COPIL te-a minţit pe tine, Lucy. Copiii nu au fost luaţi aleatoriu.
― Eşti sigură? întrebă Bronski.
― Sînt sigură, spuse Sally calm. Încă nu ştiu cum au fost selecţionaţi pentru acel studiu, sau despre ce este vorba în întregime, dar totul se află acolo. Aşteptaţi pînă o să vedeţi.
Deschise servieta lui Malone şi începu să scoată de pe fundul acesteia hîrtiile imprimate.
― Dumnezeule, şopti Lucy, în timp ce teancul creştea. Atît de multe.
― Şi majoritatea lor probabil că nu înseamnă nimic. Multe dintre acestea nu sînt nimic mai mult decît copii ale fişelor medicale.
― Pentru ce?
― Pentru ca noi să căutăm prin ele. Undeva există un factor comun, care îi face pe toţi aceşti copii să fie deosebiţi. Iar noi sîntem pe cale de a-l descoperi.
― Ce sînt toate acestea? întrebă Carl Bronski.
Ţinea în mînă cîteva pagini prinse laolaltă. Sally aruncă o privire.
― Corelarea. Pe pagina a treia se află o listă cu numele tuturor copiilor implicaţi în Grupul Douăzeci şi Unu.
Jim Corliss, care cotrobăia şi el prin teancul de documente, se uită spre Sally curios.
― Grupul Douăzeci şi Unu?
― Este un nume pe care l-am folosit eu şi Mark.
Rapid, ea le explică sistemul pe care îl folosise COPIL pentru a nu-şi pierde din ochi subiecţii.
― Şi toţi copiii noştri sînt în acel grup, încheie ea. Jason, Randy, Julie şi copilul lui Jan Ransom.
Bronski extrase lista de nume, pierdută între celelalte hîrtii.
― Mă întorc într-o oră, spuse el.
Înainte ca cineva să fi putut protesta, dispăruse.
Cîteva minute mai tîrziu, Mark Malone se realătură grupului.
― Randy se simte bine, le spuse el celorlalţi. Nici nu m-aş fi aşteptat la altceva. Acum, spuneţi-ne ce i s-a-ntîmplat.
Jim şi Lucy făcură tot ce le stătu în putinţă să repovestească păţania lui Randy.
― Ştiu că nu sună plauzibil, încheie Lucy. Adică nimeni nu poate să escaladeze un gard electrificat.
― Şi nimeni nu poate să verse pe el mîntuială clocotită fără a se arde, ori să bea Lysol fără ca măcar să se simtă rău, adăugă Sally. Dar noi ştim că şi aceste lucruri s-au întîmplat.
Lucy simţi un fior străbătînd-o. Fericirea de care se agăţase chiar din momentul în care auzise la telefon vocea lui Randy începu să se spulbere.
― Vrei să spui că totul ar putea fi adevărat? întrebă ea, întorcîndu-se către Malone.
― Nu ştiu, răspunse acesta prudent. Dar pentru asta sîntem aici, nu-i aşa? Ca să vedem dacă există orice fel de probe în aceste înregistrări.
Oftă din greu, se aşeză şi culese tabelele cu informaţii medicale.
― Să începem prin a ne uita peste ele, zise el pe un ton obosit. Şi nu mă întrebaţi ce căutăm, pentru că nu ştiu. Asemănări. Să începem doar să le citim şi să încercăm să punctăm asemănările.
Dădu foile lui Jim, Lucy şi Sally.
În cameră se aşternu tăcerea, în timp ce toţi patru începură să citească.

Ofiţerul de serviciu al secţiei de poliţie din Eastbury se uită cu surprindere cînd intră Carl Bronski.
― Ce dracu' faci aici?
― Am un mesaj de transmis prin telex.
Sergentul, care dactilografia îngrozitor, îi aruncă lui Bronski cîteva obscenităţi. Doar cînd acesta se potoli, Bronski îi spuse că intenţiona să-şi facă treaba singur. Ofiţerul de serviciu se lumină.
― În acest caz, serveşte-te.
Bronski se aşeză la masă şi începu să bată mesajul. Munci minuţios douăzeci de minute, apoi transmise comunicatul. Se ridică şi se întinse.
― Despre ce-i vorba? îl interogă ofiţerul de serviciu, cu o evidentă lipsă de interes.
― Încă nu ştiu, zise Bronski. Dar dacă primeşti răspuns de la oricare dintre ei, mă suni imediat. E bine?
Notă pe calendarul de birou numărul lui Lucy Corliss.
― Oricare dintre ei? întrebă sergentul. Credeam că ai spus că era un mesaj. Unul singur.
― Aşa este, răspunse Bronski. Dar l-am trimis la toate secţiile de poliţie din ţară.
Sergentul se holbă la el.
― Fir-ar să fie, Bronski. Îşi închipui ce-o să spună şefu' cînd o să vadă recipisa?
Bronski zîmbi sarcastic.
― Probabil că ceea ce ai spus şi tu. Dar am presentimentul că atunci n-o să-i mai pese prea mult. Supraveghează telexul ăla, te rog.
Porni spre uşa din faţă, dar sergentul îl opri.
― Te-ar deranja să-mi spui şi mie despre ce-i vorba?
Bronski se opri, scărpinîndu-se gînditor în cap.
― Nu prea ştiu, zise el în cele din urmă, dar am să-ţi spun un lucru. Dacă primim înapoi răspunsurile, cred că vom... vei lua parte la un caz mai important decît ai visat vreodată.
Apoi, lăsîndu-l pe sergentul îmbrobodit să se întrebe peste ce dăduse, Bronski o luă înapoi spre casa lui Lucy Corliss. În drum cumpără nişte cafea în ambalaje micuţe de plastic alb.
Avea să fie o noapte lungă şi, din anumite motive, cafeaua în ceşti nu îl ţinea niciodată treaz. Iar dacă era rece, îi făcea chiar mai bine. Îşi puse chiar în gînd să desfacă toate capacele ambalajelor îndată ce va ajunge la Lucy.

― Nu te cred, şopti Jason pe întuneric.
Stătea întins pe o saltea umplută cu aer şi aşezată pe podea, lîngă patul lui Randy, cu pătura acestuia învelindu-l, ca o plapumă improvizată. Ascultase o oră întreagă, cît timp prietenul lui se lăudase cu aventurile sale. Dar ultimul lucru pusese capac.
― Ei bine, este adevărat, insistă Randy. Am aruncat cîinele în gard şi a murit, iar eu am escaladat gardul şi n-am păţit nimic.
― Pariez că l-a deconectat careva, cîrcoti Jason. Dacă n-ar fi făcut-o, ai fi fost la fel de mort ca şi cîinele .
― Pe dracu', spuse Randy cît de tare îndrăzni să ridice tonul.
Dacă mama lui i-ar fi auzit, ar fi venit să le spună să se culce, iar el de-abia începuse să-i istorisească lui Jason toate lucrurile care i se întîmplaseră.
― În afară de asta, într-o zi trei dintre băieţi m-au aruncat în gard. Atunci am fost şocat, dar nu mi s-a-ntîmplat nimic cu adevărat grav. Cred că m-am pricopsit cu un fel de obişnuinţă.
― Poate că nu avea destulă electricitate, sugeră Jason.
― Băiete, eşti prost? Ori avea aceeaşi electricitate peste tot, ori nu avea deloc. Nu există altă versiune.
― Deci, spui că electricitatea nu-ţi face nici un rău?
În glasul lui Jason era o notă de provocare.
― Asta mă tot chinui să-ţi explic.
― Dovedeşte-o.
― Cum?
― Dovedeşte-o pur şi simplu.
Randy aprinse lumina de la capul patului şi se ridică. Se uită prin cameră, ochii poposindu-i asupra radioului care stătea pe unul din rafturile cu cărţi.
― Bine, îţi voi dovedi.
Sări din pat, deconectă radioul, apoi cotrobăi într-un sertar pînă găsi cuţitaşul pe care i-l făcuse cadou de Crăciun tatăl său. Aducînd cuţitul şi radioul, se ghemui pe podea, lîngă salteaua pneumatică.
― Ce-ai să faci? întrebă Jason.
― Priveşte.
Randy deschise cuţitul şi tăie cablul de la radio. Apoi, ţinînd cuţitul într-o mînă şi cablul în cealaltă, dădu la o parte cincisprezece centimetri din izolaţie. Cînd firele rămaseră goale, puse jos cuţitul şi luă în fiecare mînă cîte o sîrmă.
― Bagă cablul în priză, zise el.
Jason îl privi, cu ochii căscaţi într-un amestec de veneraţie şi spaimă.
― Nu, şopti el. O să-ţi facă rău.
― Ba deloc, răspunse Randy. Haide, bagă cablul în priza.
Jason ridică ştecherul şi privi în jur. Acolo, sub patul lui Randy, se afla o priză dublă, avînd doar cablul de la veioza conectat.
― Îl bagi în priză sau nu? îl auzi întrebîndu-l pe Randy.
Jason încercă să se lămurească. Oare era laş? Ce s-ar întîmpla dacă Randy ar păţi ceva, cum era sigur că aveau să se petreacă lucrurile? Şi-o aminti pe Julie şi cobaiul. Cu amîndoi făcuse ceva ce nu ar fi trebuit să facă şi amîndoi muriseră.
― Nu pot, spuse el în sfîrşit. O să-ţi facă rău.
― Atunci o s-o fac singur, îl anunţă Randy.
Smulse cablul din mîna lui Jason şi introduse ştecherul în priza liberă. Cu ochii ţintă la Jason, luă una din sîrmele goale în mîna stîngă.
― Acum priveşte, şopti el.
Încetişor, în timp ce ochii lui Jason îi urmăreau mişcările, ajunse cu mîna dreaptă la cea de-a doua sîrmă. Zîmbi, văzîndu-l pe Jason cum îşi ţinea respiraţia. Înhăţă sîrmă şi Jason icni.
― Vezi, zise Randy,zîmbind răutăcios. Uită-te la asta.
― Şi ce? spuse Jason, încercînd să pară neimpresionat. Poate că nu are deloc curent.
― Pariezi?
― Ce vrei să spui?
― Încearcă.
Cei doi băieţi se priviră în ochi, în timp ce Randy ţinea cu încredere capetele sîrmelor de la cablul radioului, citindu-i-se clar pe faţă ceea ce credea despre Jason. Apoi, ca pentru a confirma, Randy spuse:
― Eşti laş?
― Nu.
― Atunci încearcă.
Vocea lui Jason crescu brusc, ameninţătoare.
― Bine, o voi face. Dă-mi cablul.
Tăcut, Randy îi înmînă cablul. Jason îl luă cu mîna dreaptă, prudent, privind temător strălucitoarea jurubiţă de sîrmă. Atinse de probă împletitura de liţe cu degetul arătător al mîinii stîngi.
Nimic.
Încurajat, strînse cu mîna stîngă capătul gol al unei părţi de cablu, apoi îşi mişcă mîna dreaptă spre cealaltă sîrmă dezgolită.
În momentul în care o atinse, sări o scînteie şi se auzi un uşor pîrîit. În mod reflex, mîna lui lui Jason se îndepărtă de sîrmă.
― Laşule ce eşti, mîrîi Randy.
Jason abia dacă îl auzi. Privea curios spre cablu. Îl duruse, dar nu atît de tare pe cît se aşteptase.
― Încearcă din nou, îi impuse Randy.
Jason atinse încă o dată sîrma goală, iar de această dată fu în stare să-şi depăşească reflexele şi să simtă electricitatea învăluindu-l.
Nu îl duruse. Nu tocmai. La început fusese un fel de senzaţie de arsură, dar aceasta sfîrşi prin a fi înlocuită de altceva.
Ceva nu tocmai neplăcut.
Brusc încrezător, îşi închise strîns palma dreaptă în jurul sîrmei care funcţiona. Nici acum nu simţi durere. În timp ce curentul trecea prin el, simţi o vagă gîdilătură. Se uită la Randy şi un zîmbet îi acoperi încet faţa.
― Hei, zise el uşor. E ca un fel de plăcere, nu-i aşa?
Apoi văzu privirea dezamăgită de pe faţa lui Randy şi realiză brusc faptul că acesta sperase tot timpul ca sistemul să nu funcţioneze şi pentru el, ca să aibă un şoc.
― Nu eşti în toate minţile? întrebă el.
Randy îl privi o clipă.
― Nu ştiu, zise el în sfîrşit, apoi îşi linse buzele. De ce crezi că nu ne doare?
― O grămadă de lucruri nu mă dor, îi scăpă lui Jason dintr-o dată. De asta a trebuit să merg la spital aseară.
Randy îşi ridică privirea.
― Ce fel de lucruri?
Ochii lui Jason simţiră înţepătura şi îşi aduse imediat aminte ziua înmormîntării surorii lui, cînd el se jucase pe afară.
― Am să-ţi arăt, şopti el.
Luă cuţitul şi privi lama acestuia o secundă. Apoi, închizîndu-şi strîns ochii, se crestă cu tăişul de-a lungul braţului.
De această dată fu rîndul lui Randy să-şi piardă răsuflarea.
Jason îşi deschise ochii şi cercetă braţul. Sîngele ţîşnea dintr-o tăietură adîncă a palmei.
― O să curgă pe toată podeaua, zise Randy.
― Nu, îi răspunse Jason. Vezi? Nu mai sîngerează deloc. Ai nişte Kleenex sau altceva?
Randy cotrobăi într-un sertar şi găsi o batistă mototolită. Cît căută el, Jason îşi supse sîngele de pe mînă. Într-adevăr, rana încetase să sîngereze.
― E de-a dreptul nasoală, şopti Randy.
― Stai puţin.
În timp ce băieţii priveau, tăietura din mîna lui Jason începu să se vindece. Trei minute mai tîrziu, chiar şi pielea se netezise şi nu era nici măcar o urmă de cicatrice care să marcheze locul în care fusese tăietura.
Fu rîndul lui Randy să-l privească pe Jason cu uimire.
― Te-a durut?
Jason ridică din umeri cu o indiferenţă studiată, încîntat de faptul că-şi surclasase prietenul.
― Doar o clipă.
― Am să-ncerc şi eu, spuse Randy, luînd cuţitul.
Fără a-şi acorda timp pentru a se răzgîndi, sau măcar pentru a mai chibzui asupra faptului, Randy îşi împlîntă cuţitul adînc în palmă. Tresări uşor, apoi privi cuţitul. Sîngele ţîşni, împresurîndu-l.
― Scoate cuţitul, şopti Jason.
Scuturîndu-şi mîna, Randy smulse tăişul, apoi începu să-şi cureţe tăietura cu batista deja pătată de sînge. Cînd sîngele se opri, cei doi băieţi priviră.
Ca şi în cazul lui Jason, tăietura lui Randy dispăru în cîteva minute.
― Ce chestie, spuse Randy.
Apoi rînji spre Jason.
― Ştii ce? întrebă el.
― Ce?
― De acum putem să facem tot ce vrem, Jason. Putem să facem tot ce vrem, pentru că nimic nu ne poate răni.

CAPITOLUL 26

În timp ce prima rază a zorilor strălucea palid prin fereastra estică a biroului său, Paul Randolph îşi masă tîmplele într-un efort zadarnic de a-şi uşura tensiunea pe care o acumulase de-a lungul nopţii. Ceilalţi doi bărbaţi prezenţi în birou îl priveau şi el avu sentimentul că era judecat. Depăşindu-şi oboseala cu un efort al voinţei totale, încercă să recîştige controlul întrunirii.
― Foarte bine, atunci. După cum văd, situaţia este aceasta: avem înregistrările proiectului ― înregistrările psihice ― închise în seif, gata de a fi trimise la Washington în această după-amiază. Banca de date a computerului a fost golită de toate datele în legătură cu proiectul şi casa a fost eliberată. Ce se întîmplă cu echipa?
George Hamlin îşi scutură un fir de praf imaginar de pe cracul stîng al pantalonilor.
― Pot garanta personal securitatea proiectului, atîta timp cît oamenii mei sînt implicaţi. Au fost cu toţii alături de mine ani de-a rîndul şi fiecare dintre ei are un interes care îi constrînge să meargă mai departe.
― Şi băiatul? întrebă al treilea bărbat din încăpere.
Era un bărbat de vîrstă mijlocie, al cărui corp musculos nega aparenţa vîrstei mai mult decît tunsoarea aproape cazonă a părului cărunt. Cînd intrase pentru prima dată în cameră, cu o oră în urmă, Hamlin ştiuse cine era, chiar înainte de a-l prezenta Paul Randolph. Comportamentul milităros al bărbatului îl dădea de gol.
― Ei? îl îmboldi generalul-locotenent Scott Carmody.
― Aha. Asta este problema, nu-i aşa? replică Hamlin.
Un zîmbet glacial îi modelă buzele într-o expresie pe care Randolph ajunsese s-o asocieze, cu mult timp în urmă, cu ideile mai puţin umane ale lui Hamlin. În acea dimineaţă nu făcu excepţie.
― Mi se pare că tocmai acesta este domeniul în care avem nevoie de ajutorul dumneavoastră. Este ceea ce cred că unii dintre oamenii dumneavoastră ar numi "treaba ageamiului".
― Haideţi să spunem lucrurilor pe nume, zise generalul sec. Doriţi să spuneţi că vreţi ca noi să-l ucidem.
Paul Randolph se ridică din fotoliu.
― Aşteaptă un minut, George. Există anumite lucruri în care acest Institut n-are de ce să se bage.
Cînd răspunse, vocea lui Hamlin exprimă cu claritate ceea ce simţea pentru Randolph.
― Serios? Mi se pare mai degrabă un moment neprielnic să stabileşti principii morale pentru tine însuţi. Sau pentru oricare dintre noi, de exemplu.
Randolph încercă să-l întrerupă, dar Hamlin vorbi mai departe.
― În afară de asta, nu văd nici o dilemă morală în a lua cîţiva oameni ai generalului pentru a-l linişti pe Randy Corliss.
― Vrei să spui pentru a-l omorî, îl corectă Randolph.
― Cum vrei. Să-l omoare. Să-l îndepărteze. Orice altceva. Problema este că, după cîte ştim, este în viaţă, iar dacă este în viaţă, vorbeşte fără nici o îndoială. Asta face din el şi din oricine îl ascultă o ameninţare pentru noi toţi.
― Dar să-l omorîm?
― După toate circumstanţele, va muri oricum, Paul. Toţi trebuie să moară.
Generalul se încruntă.
― Toţi? Credeam că eşti la un pas de succes.
― Sînt, îi spuse Hamlin. Într-adevăr, în momentul în care unul dintre subiecţi trăieşte pînă la maturitate, voi fi reuşit, şi nu sîntem atît de departe. De fapt, cred că Randy Corliss ar fi putut să fie primul nostru succes, dar, din nefericire, împrejurările nu ne permit să mai lucrăm cu el. A devenit o ameninţare.
― George, este doar un băieţel... îl întrerupse Randolph.
― Dumnezeu îi creează pe băieţei, Paul. Eu l-am creat pe Randy Corliss.
Se întinse în faţă, privindu-l cu intenţie pe Randolph.
― Niciodată nu ai înţeles natura proiectului, nu-i aşa, Paul?
― Ştii că nu-i adevărat, George.
― Nu? Continui să te referi la subiecţii mei ca fiind băieţei. Dar Randy Corliss şi toţi ceilalţi nu sînt deloc băieţei. Sînt o nouă specie, pe care am creat-o prin inginerie genetică. Într-o bună zi vor servi într-o calitate specială patria noastră ― dădu din cap spre generalul Camody ― dar nu trebuie să facem vreodată greşeala de a-i privi ca pe fiinţe umane. Recunosc, au o mare asemănare cu specia noastră, dar din punct de vedere genetic sînt diferiţi. Deci, nu vorbesc despre crimă, Paul. Vorbesc doar de deconectarea a ceea ce ar putea deveni o dezastruoasă fisură în securitate.
Apoi îşi îndreptă întreaga atenţie către general.
― După cît se cunoaşte pînă acum pe întreaga planetă, ceea ce facem noi nu este încă posibil. Asta ne conferă un avantaj, înseamnă că ţara noastră va fi, în curînd, capabilă să ataşeze forma biologică funcţiei tehnologice. Vom fi capabili să creăm oamenii de care vom avea nevoie. Cu excepţia faptului că nu vor fi oameni. Vor fi roboţi vii, proiectaţi cu un scop specific în minte. Mi se pare că nu avem altă şansă decît aceea de a face orice este necesar pentru protejarea integrităţii acestui proiect.
Generalul Carmody încuviinţă din cap şi se întoarse spre Randolph.
― Departamentul are o investiţie foarte importantă în acest proiect, Paul. Eu... noi ne aşteptăm să faci tot ce-ţi stă în putinţă pentru a ne proteja investiţia. E clar?
― Foarte clar, murmură Paul Randolph. Faceţi ceea ce credeţi că este cel mai bine.
În adîncul inimii sale, Randolph ştiu că tocmai încuviinţase uciderea unui copil de nouă ani.

― Nu înţeleg, spuse Mark Malone. Nimic din toate acestea nu are vreun sens.
Se ridică, se întinse, apoi îşi turnă încă o ceaşcă de cafea fierbinte, aburindă. Luînd cu precauţie o gură, îl privi arogant pe Carl Bronski în timp ce-şi sorbea jumătate de pahar din provizia de băutură rece care-i mai rămase.
― Ştiai că băutul cafelei reci cauzează cancerul? zise el zeflemitor.
Carl îi ignoră înţepătura.
― Ce nu are sens? Mie mi se pare că toate merg mînă în mînă.
― Aşa este, recunoscu Malone. Şi tocmai de aceea nu înţeleg. Potrivit descoperirilor lui Sally, COPIL i-a ales pe toţi aceşti puşti pentru studiu, practic din ziua naşterii lor. Le-au atribuit numere şi acestea ne arată că, la rîndul lor, i-au împărţit pe copii în grupuri. Şi cu trei dintre grupuri nu se întîmplă nimic deosebit. Dar uitaţi-vă la Grupul Douăzeci şi Unu.
Jim Corliss repetă ceea ce ştiau cu toţii de cîteva ore bune.
― Toate fetele sînt moarte. Fiecare dintre ele, şi toate înainte de a împlini unsprezece luni, toate din cauza Sindromului Infantil al Morţii Subite.
― Dar nimeni nu ştie nimic despre SIMS, zise Malone cu încăpăţînare. Acum doar un an în urmă, cam aşa ceva, Universitatea din Maryland a corelat hormonul T-3 cu acest sindrom şi nu sînt încă siguri dacă nivelul ridicat de T-3 este o cauză sau un efect. Deci, cum a putut să ştie COPIL că acele fetiţe aveau să moară?
― Poate că n-au ştiut, sugeră Lucy. Poate că este o coincidenţă.
― Nu este o coincidenţă, îi spuse Sally. Nu poate fi. Diferenţele sînt astronomice. Şi nu este vorba doar despre fete, le reaminti ea. Li s-a-ntîmplat şi unor băieţi. În mod special, în primii ani de cercetări. Apoi băieţii au încetat sa moară, dar nu şi fetele.
― Şi oriunde te-ai uita, răspunse Lucy, se pare că totul se întoarce la doctorul Wiseman. El a fost obstetricianul tuturor celor patruzeci şi şase de copii ai Grupului Douăzeci şi Unu.
― Cam patru pe an, cugetă Sally. Mă întreb cîţi copii moşeşte de fapt în fiecare an?
― Anul trecut au fost douăzeci şi şapte, îi răspunse Malone.
Vocea îi deveni brusc aspră.
― Douăzeci şi şapte de noi micuţi pacienţi pentru mine şi acum, toată povestea asta.
Tăcerea se lăsă din nou deasupra grupului, ca şi cum cu toţii ar fi încercat, încă o dată, să realizeze ce semnificaţie ar fi putut avea acele fapte. Apoi, cînd Sally începu să vorbească, sunetul neaşteptat al telefonului o întrerupse. Jim Corliss ridică receptorul, vorbi puţin, apoi i-l înmînă lui Bronski.
― Bill? Tu eşti? întrebă el.
― Da, zise ofiţerul de serviciu. De unde dracu' ai luat lista aia de nume?
― N-are importanţă. Am primit cumva răspuns?
― De peste tot, spuse sergentul. Şi este ciudat. Cîte nume erau pe listă?
― Douăsprezece.
― Douăsprezece, ai? Ei bine, opt dintre ei sînt notaţi ca fugiţi de-acasă. Sînt căutaţi din oraşe pînă în cele mai amărîte cătunuri.
― Fugiţi de-acasă? repetă Carl.
În mod reflex, Lucy Corliss se apropie de fostul ei soţ.
― Exact. Toate aceste cazuri sînt încă deschise şi nici unul dintre aceşti băieţi nu a fost adus la morgă.
― Dă-mi numele şi datele cînd au dispărut.
Cît timp ofiţerul de serviciu îi dictă monoton lista, Bronski notă numele şi numerele pe o bucată de hîrtie.
― I-am dat de capăt, spuse el, înmînîndu-i hîrtia lui Malone, care începu imediat să-şi însemneze corelările. Îţi mulţumesc, Bill, şi dacă orice...
― Carl, mai este ceva, îl întrerupse sergentul.
Timbrul vocii sale se schimbase. Bronski îşi simţi trupul încordat.
― Ce este?
― Restul băieţilor sînt morţi.
― Morţi? repetă Bronski. Cu rapoartele poliţiei ataşate? Vrei să spui, crime?
― Aparent, nu. Ţi-am spus că este ciudat. Se pare că ceilalţi patru băieţi ai tăi au fost găsiţi morţi în locuri publice.
Dintr-o dată, Bronski ştiu ce avea să urmeze.
― Spune-mi ce ştii despre ei, zise el încet.
― Am rapoarte de peste tot ― Washington, Kansas, Texas şi Florida. Trupurile neînsufleţite au fost găsite în parcuri, locuri de joacă, parcele libere, chestii de genul ăsta.
― Şi?
― Şi nimic. Nu aveau deloc semne pe ei, nici de jocuri obscene, nici de violenţă. Medicii legişti au stabilit acelaşi diagnostic în toate cazurile.
― Cauze naturale necunoscute?
Urmă o scurtă tăcere, apoi poliţistul spuse:
― Ce se-ntîmplă, Carl? Dacă ştii ceva în legătură cu toate astea, ar fi bine să ne pui şi pe noi, ceilalţi, la curent.
― Dă-mi doar numele şi datele, Bill, zise Bronski, ignorînd întrebarea celuilalt bărbat.
I-ar fi luat mult prea mult ca să înceapă să-i explice în acel moment.
Încă o dată, ofiţerul de serviciu începu să-i recite nume, locuri şi numere.
La sfîrşit, Bronski închise telefonul şi îi privi pe ceilalţi.
― Mai multe detalii, spuse el. S-ar părea că Randy nu este singurul fugar din Grupul Douăzeci şi Unu şi avem cîteva decese în plus.
Sally privi mohorîtă lista de nume pe care i-o furnizase computerul. Din numărul iniţial de patruzeci şi şase, toate fetele ― douăzeci şi două ― erau moarte. Din cei douăzeci şi patru de băieţi, cei mai mari nouă, incluzîndu-l pe Randy Corliss, erau trecuţi ca fugiţi de-acasă, iar alţii patru erau morţi. Numele celui mai vîrstnic băiat de pe listă care nici nu murise, nici nu fugise, era Jason Montgomery. În ceea ce-i privea pe ceilalţi unsprezece băieţi, cuprinşi între şase luni şi şapte ani, nu se ştia nimic.
― Dar asta nu înseamnă că sînt în regulă, spuse încet Bronski. Am trimis doar numele celor mai mari, ale celor care ar fi putut să fi dispărut şi să fi fost consideraţi fugari. Dacă lipseşte un copil sub şapte ani, de obicei noi considerăm că este luat de vreun pervers.
― Poate că de-acum veţi micşora limita de vîrstă, zise Lucy.
Apoi, văzînd supărarea în ochii lui Bronski, se scuză repede.
― Carl, n-ar fi trebuit să spun aşa ceva. Tu ai fost nemaipomenit. N-am avut nici un drept să... în fine, iartă-mă.
― Nu-i nimic, Lucy. Şi nu sînt chiar de neacuzat, nu-i aşa? Poate că, dacă te-aş fi crezut de la-nceput...
― Nu contează, se băgă Jim Corliss. Nici unul dintre noi nu trebuie să le spună astfel de lucruri celorlalţi. Ceea ce ne trebuie este un plan. Ce vom face mai departe?
Din instinct, toţi se întoarseră spre Bronski.
― S-a luminat de ziuă, spuse el. Cred că ar fi mai bine să-l trezim pe Randy şi să vedem dacă ne poate arăta unde a fost.
― Vrei să spui, să se întoarcă acolo? ţipă Lucy. Nu! Nu puteţi să-l împingeţi să facă asta.
Jim îi luă mîna şi o strînse cu putere.
― Lucy, va fi bine. Carl şi cu mine vom fi alături de el. Şi nu vom face nimic rău.
― Trebuie să ştim unde a fost, Lucy, adăugă Bronski.
Lucy îşi deschise gura, ca pentru a protesta mai departe, apoi o închise din nou, dînd din cap.
― Bine, murmură ea.
Plecă spre dormitor, unde dormeau cei doi băieţi, şi, fiind atentă să nu-l deranjeze pe Jason, îl trezi pe Randy. Se uită la ea somnoros, dar o lăsă să-l ducă în camera de zi. Bronski îi explică băieţelului ce dorea să facă.
― Crezi că poţi? îl întrebă el.
Randy păru încurcat.
― Nu ştiu, recunoscu băiatul în sfîrşit. Eram speriat, era întuneric şi nu ştiu cît de departe...
Se opri, ca şi cum ar fi realizat că poate nimeni nu ar fi crezut cu adevărat povestea pe care le-o spusese cu o seară înainte.
― Pot să găsesc locul, zise el. Ştiu că pot.
Dispăru în camera lui şi se îmbrăcă, apoi se întoarse în camera de zi. Cinci minute mai tîrziu, însoţit de tatăl său şi sergentul Bronski, era în drum spre Academie.
Sally Montgomery, Lucy Corliss şi Mark Malone se întoarseră în tăcere la teancul de rapoarte.
Două ore mai tîrziu, Mark Malone începu să identifice răspunsul ce fusese adînc îngropat în înregistrările computerizate.
― La dracu' spuse el încet. Fir-ar a dracului!

CAPITOLUL 27

Maşina se mişcă încet înainte, iar Randy Corliss, aşezat între tatăl său şi sergentul Bronski, se foi nervos. I se părea că pierdeau timpul. Era sigur că podul era cu mult mai înainte. Se răsuci pe locul său şi privi cu atenţie prin fereastra din spate.
― Este mai departe, pe şosea, spuse el. N-am putut să văd deloc restaurantul, deci trebuie să fie mai încolo.
― Lucrurile par mai îndepărtate noaptea, îi zise Bronski. În afară de asta, nu erai pe şosea, ci în pădure, deci nu ai fi fost în stare să vezi atît de departe.
― Cred doar că nu era atît de aproape.
Ajunseră la o cotitură şi, la o sută de metri în faţă, zăriră podul.
― Ăsta este? îşi întrebă Jim Corliss fiul.
Cum Bronski parcă la marginea şoselei, la cîţiva metri de pod, Randy îl privi cu nesiguranţă.
― Cred că dă, spuse el în sfîrşit.
Toţi trei ieşiră din maşină şi Randy sări peste zăgaz, ca să ajungă la apă. În acel moment era sigur.
― Ăsta este, strigă el în sus, spre tatăl său.
― E-n regulă. Este o cărăruie aici, răspunse Jim.
Randy coborî la loc.
― Trebuie să mergem în josul curentului, îi anunţă el.
― Cît de departe? întrebă Bronski.
― Nu ştiu, răspunse Randy.
Porni în josul potecii, cu tatăl sau şi poliţistul urmîndu-l. Din cînd în cînd privea în jos, spre cursul apei. În aceeaşi dimineaţă, în lumina strălucitoare a soarelui, totul arăta diferit. Noaptea trecută şuvoiul de apă fusese rapid şi adînc şi îşi putu aduce aminte de vuietul acestuia în urechile lui. Dar în acele momente sunetul apei era un murmur şi băiatul putu să vadă că era adînc doar de vreo şaizeci de centimetri.
Poate că era un curs greşit, iar podul fusese un altul. Ce s-ar întîmpla dacă s-ar rătăci şi n-ar putea găsi Academia? Nu ar crede cu toţii că el îi minţise în legătură cu toate?
Continuîndu-şi mersul, băiatul deveni din ce în ce mai nervos. Cei doi bărbaţi din compania sa îşi schimbară o privire.
― Pare a fi un drum neplăcut de lung, comentă în sfîrşit Bronski.
Randy nu spuse nimic. Fusese cu adevărat atît de departe? Încercă să-şi amintească pînă unde înaintase, dar nu existau semne în teren, nimic ce ar fi putut recunoaşte.
Şi atunci auzi cascada. O zbughi la fugă, iar cei doi bărbaţi trebuiră să alerge ca să se ţină după el.
― Asta-i! ţipă Randy. Asta-i cascada. Vedeţi?
Arătă cu frenezie spre cascadă şi spre marea stîncă ce se contura deasupra acesteia.
― Asta-i stînca pe care m-am aşezat după ce m-am căţărat pe peretele din spatele cascadei.
Copilul începu să povestească luptă pe care o dusese împotriva curentului, prea înfricoşat de cîini ca să părăsească şuvoiul de apă.
― Veniţi, încheie el. Ar trebui să fie o bifurcaţie nu departe.
Alergă înainte şi dispăru după o cotitură a cărării.
― Tu ce crezi? întrebă Jim.
Bronski dădu din umeri.
― Nu ştiu, â găsit podul, a găsit şi cascada.
Apoi auziră vocea lui Randy plutind înapoi spre ei.
― Am găsit-o! Am găsit bifurcaţia! Sîntem pe aproape.
Jim şi Carl îl ajunseră din urma pe Randy în punctul în care curentul se despărţea în două şuvoaie mai mici.
― Pe care ramificaţie o alegem? întrebă Jim.
― Pe asta, zise Randy, fără a mai fi nesigur. Veniţi!
Cărarea dispăru şi cei trei începură să-şi croiască drum printre un tufiş încîlcit de dafin, păstrînd pe cît posibil cursul puiului.
― Ar fi mai uşor să mergem prin apă, spuse Randy.
― Cît de departe este?
― Nu ştiu. Nu prea departe. Am putut să aud lătratul cîinilor cînd am ajuns la bifurcaţie.
Şi atunci ajunseră. Pîrîul dispăru deodată într-o conductă metalică, al cărei capăt era acoperit de o deasă reţea de sîrmă. La cîţiva metri în faţa deschiderii conductei văzură un gard înalt. Randy privi mut pentru o clipă gardul, apoi se întoarse ca să-şi privească tatăl.
― Am ajuns, spuse el. Ăsta-i gardul ce împrejmuieşte Academia.
Bronski înaintă. Gardul se întindea în ambele direcţii, iar desupra acestuia nu putu să vadă nimic altceva decît alţi copaci.
― Unde-i clădirea? întrebă el.
― Nu poţi s-o vezi de aici, îi spuse Randy. Este undeva acolo.
Băiatul începu să meargă de-a lungul gardului, dar sunetul vocii sergentului Bronski îl opri.
― Randy? N-ai spus tu că era un cîine mort pe aici?
Randy încuviinţă din cap.
― L-am aruncat în gard şi s-a electrocutat.
― Unde-i?
Randy privi prin gard, încercînd să-şi amintească exact unde îl escaladase. Dar nu putu.
Se uită după cadavrul cîinelui.
Nu era acolo.
Atinse de probă gardul.
Nu avea curent electric.
― Dar era aici, spuse el. Ştiu că era aici.
Privi în sus, spre cei doi bărbaţi, cu lacrimi instantanee izvorîndu-i din ochi.
― Nu vă mint, zise el. Poarta este în direcţia aceea şi de acolo poţi să vezi clădirea.
Hotărît, începu să meargă de-a lungul gardului, cu cei doi bărbaţi urmîndu-l din nou.
Ajunseră la poartă şi Randy râmase nemişcat, privind printre gratii. Văzu în depărtare clădirea masivă de cărămidă, cu ferestrele zăbrelite, clar observabilă în lumina strălucitoare a soarelui matinal. Flancîndu-l de o parte şi de alta, stăteau tatăl său şi sergentul Bronski. Ochii lui Bronski alunecară peste casă şi pajişte, apoi se întoarseră spre a poposi pe lanţul ruginit care era petrecut pe după porţi, ţinîndu-le cu siguranţă unite.
― Nu arată ca şi cum ar fi cineva înăuntru.
― Dar trebuie să fie, se smiorcăi Randy.
Şi apoi, uitîndu-se spre casă, ştiu că poliţistul avea dreptate. Era ceva în legătură cu casa, o nemişcare care îl determina să fie sigur că toată lumea dispăruse.
― Am putea să escaladăm gardul şi să intrăm, le propuse el.
― Nu, nu putem, zise Carl Bronski, tot ce putem face este să încercăm să obţinem un mandat de percheziţie. Haideţi.
Randy începu să protesteze.
― Dar...
― Nici un "dar", îi spuse Jim Corliss fiului său. Sergentul Bronski are dreptate.
― Dar ăsta este locul unde am fost, insistă Randy. De aici am fugit noaptea trecută!
Bronski îngenunche, aşa că ochii săi ajunseră la acelaşi nivel cu ai lui Randy.
― Şi intenţionăm să aflăm totul despre acest loc, Randy. Dar o vom face în mod legal. Pricepi? Altfel, oamenii care te-au răpit vor ieşi basma curată. Deci, o să aflăm cine este proprietarul acestui loc şi o să luăm un mandat de percheziţie. După care putem intra acolo şi tu o să ne arăţi totul. E bine?
Randy se încruntă.
― Nu văd de ce nu putem intra pur şi simplu. Dacă tot nu este nimeni înăuntru...
― Pentru că aşa-i legea, îi spuse Jim, cu o severitate a vocii care nu lăsă loc de comentarii.
Se întoarseră de la poartă, începînd să meargă de-a lungul aleii care i-ar fi condus înapoi la strada principală, unde se afla un alt lanţ, care bloca ieşirea spre traficul supărător pentru cei ai casei. Lîngă unul din suporturile lanţului era aşezată o cutie poştală, cu un număr vopsit pe ea. Bronski îşi notă numărul.
O jumătate de oră mai tîrziu, se aflau înapoi la maşina lui Bronski. Era aproape nouă dimineaţa şi ei plecaseră de la Lucy cam de două ore.

Steve Montgomery, cu Arthur Wiseman aşezat lîngă el, parcă în faţa casei lui Lucy Corliss. Închise contactul şi trase frîna de mînă.
― Aia este maşina lui Sally, zise el cînd deschise portiera.
― Uite-o şi pe a lui Mark Malone, adăugă Wiseman. Oare şi-a petrecut şi el toată noaptea aici?
Neavînd răspuns la întrebare şi sesizînd că nu se cerea aşa ceva, Steve ieşi din maşină şi, cu Wiseman pe urme, urcă treptele spre micul portal din faţa casei lui Lucy. Sună la uşă, aşteptă un moment, apoi sună din nou. După o clipă, uşa se deschise cu un scîrţîit şi un chip de femeie privi afară cu bănuială.
― Doamna Corliss? întrebă Steve.
Lucy se încruntă, străfulgerîndu-i cu privirea pe cei doi bărbaţi. Cel mai în vîrstă îi păru cunoscut. Pe urmă îl recunoscu. Dar înainte de a putea vorbi, cel tînăr spuse din nou.
― Sînt Steve Montgomery. Soţul lui Sally.
Uşa i se închise în nas.
De cealaltă parte a uşii închise, Lucy ezită, apoi se grăbi spre camera de zi, unde Sally şi Mark zăboveau încă asupra imprimărilor din computer.
― Sally, a venit soţul tău, spuse ea pe nerăsuflate. L-a luat şi pe Wiseman cu el.
Ochii obosiţi ai lui Sally căpătară expresia unui animal hăituit şi, instinctiv, se întoarse spre Mark Malone pentru a-i cere ajutor. Malone se ridicase deja în picioare.
― Ar trebui să-i lăsăm înăuntru, spuse el.
Apoi, văzînd-o pe Sally prăbuşindu-se în fotoliul în care stătuse pînă atunci, încercă s-o liniştească din nou.
― Totul va fi în ordine. Sînt aici, Lucy la fel, iar Jim şi Carl ar trebui să se întoarcă din clipă-n clipă.
O dădu la o parte pe Lucy, ajunse în hol şi deschise uşa. Cei doi bărbaţi din cadrul uşii se uitară la el. Steve fu cel care vorbi pînă la urmă.
― Sally este aici?
― Da, este aici.
Malone se dădu înapoi, pentru a le face loc celorlalţi doi ca să intre şi se îndreptă direct spre camera de zi.
― Sally...
Se simţi mut, privindu-şi soţia. Faţa ei era palidă şi părul gras, răvăşit, atîrna fără vlagă peste umerii femeii.
― Dumnezeule, şopti Steve. Sally, ce s-a-ntîmplat?
― E frîntă de oboseală, zise Malone. Toţi sîntem frînţi. Aşa ai fi şi tu dacă ai fi stat treaz toată noaptea.
Dar Steve Montgomery nu-l asculta. Se duse la soţia lui şi îngenunche lîngă fotoliul în care stătea, strecurîndu-şi braţele în jurul ei pentru a o trage mai aproape.
― Sally, totul va fi bine, iubito, şopti el. Am găsit un loc pentru tine. Poţi să te odihneşti, să te relaxezi şi să încetezi să-ţi mai faci griji pentru orice. Doctorul Wiseman a găsit acest loc pentru noi şi crede că nu va dura mai mult decît cîteva săptămîni...
Sally se zbătu pentru a se elibera, cu oboseala din ochi transformată brusc în furie. Cînd vorbi, vocea îi fu joasă şi tremurată, dar puterea pe care o mai aveau încă vorbele ei îl zdruncina pe Steve.
― Doctorul Wiseman a găsit un loc? O, Doamne, puteam să bag mîna-n foc că a găsit. Un mic locşor drăguţ, nu-i aşa? Cochet? Cu servicii ca lumea? Şi o grămadă de doctori amabili care îşi vor petrece tot timpul ca să mă vindece din nou? Dar nu sînt bolnavă, Steve.
― Sally... se apropie Steve de ea, dar ea se retrase.
― Nu mă atinge, şopti femeia.
În acel moment o ajunseseră toate, toată mînia, toate jignirile, toate emoţiile clocotinde pe care le reţinuse şi le cenzurase atît de mult timp.
― Nu mă îmbrăţişă şi nu-mi spune că mă iubeşti şi că ai să mă vindeci iar.
Vocea începu să-i crească în tonalitate, pe măsură ce-şi pierdea controlul.
― Nu-mi spune asta, Steve. E o minciună. Toate sînt minciuni. Tot ce ţi-a spus omul acela este o minciună!
Se roti împrejur, pentru a-l înfrunta pe Wiseman, cu expresia feţei încremenită într-o mască a furiei.
― Ce ne-ai făcut? ţipă ea ascuţit. Ce ne-ai făcut nouă şi copiilor noştri?
Se aruncă asupra lui Wiseman, bătîndu-i cu pumnii în piept.
― Pe cîţi dintre noi i-ai ales? Cinci? Zece? O sută? Cîţi nou-născuţi morţi? Cîţi băieţei dispăruţi? Cîţi? Şi de ce? Dracu' să te ia! De ce?
Cînd ultimele picături de energie i se scurseră, se prăbuşi pe podea, icnetele luînd locul ţipetelor. Lucy Corliss se ghemui deasupra ei, mîngîind-o uşor, dar ochii săi, cînd îl ţintuiră pe Wiseman, reflectară o furie rece, care păru să penetreze sufletul bătrînului doctor.
― Nu înţeleg... începu el.
― Nu ne spune aşa ceva, i-o reteză Lucy, Sally nu este nebună. Nici unul dintre noi n-a luat-o razna. Sîntem obosiţi pentru că am stat treji toată noaptea, încercînd să descifrăm ceea ce faceţi. Dar nu sîntem nebuni.
― Eu? întrebă Wiseman cu vocea pierdută. Ceea ce fac eu?
Înainte ca oricine să mai poată spune ceva, Jason intră în cameră, frecîndu-se la ochi somnoros. La vederea tatălui său şi a doctorului Wiseman ezită un moment, cu privirea confuză, apoi se decise.
― Nu vreau să merg la spital, se smiorcăi el. Nu am păţit nimic rău şi nu vreau să merg!
Alergă spre mama sa. Deşi era încă ghemuită pe podea, Sally îl strînse în braţele ei protectoare. Privi tensionată spre Lucy, cu ochii înspăimîntaţi.
― Nu-i lăsa să ne ia, Lucy. Te rog, nu-i lăsa să ne ia.
Privindu-şi soţia şi fiul aflaţi pe podea, Steve simţi că începea să abandoneze ideea. Se lăsă într-un fotoliu, palid la faţă şi cu mîinile mişcîndu-se neajutorat. Acolo, în faţa lui, se aflau cele două persoane pe care le iubea cel mai mult pe lume, iar lor le era frică de el. Ochii săi cercetară încăperea, căutînd ajutor, şi se întoarseră în sfîrşit spre a se odihni pe chipul lui Mark Malone.
― Eu... Eu... îi tremură glasul, apoi tăcu.
Şi ochii lui Arthur Wiseman se întoarseră către Malone.
― Ce se întîmplă, Mark?
Malone îl privi cu răceală pe bătrînul doctor.
― Tu nu ştii?
Wiseman se lăsă în jos, pe un scaun.
― Tot ceea ce ştiu este faptul că, de zece zile încoace, observ schimbarea uneia din pacientele mele favorite dintr-o femeie normală, deşteaptă şi încîntătoare, într-o...
Arătă spre Sally, tăcu o clipă, apoi continuă.
― Şi acum ea mă acuză de lucruri pe care nici nu mi le pot măcar imagina. Nou-născuţi morţi? Băieţei dispăruţi? Despre ce tot vorbeşte?
Malone se îndreptă spre măsuţă de cafea şi luă un teanc de hîrtii.
― Poate că ar trebui să arunci o privire peste astea.
Îi oferi hîrtiile lui Wiseman, care nu făcu nici un gest pentru a le lua.
― Ce sînt alea?
― Înregistrări. Corelări. Date pe care le-a scos Sally din computer noaptea trecută.
Wiseman se încrunta.
― Computerul spitalului? Nu avea dreptul...
― Am autorizat-o eu, îi spuse Malone. Sînt doctor, nu? Nu că aş da două cepe degerate pe cine ce are dreptul să facă. Unicul lucru care contează este ceea ce există aici, în hîrtii, şi ce semnificaţie are.
În timp ce Wiseman încă ezita, vocea lui Malone se înăspri.
― Nu sîntem nebuni, Arthur. Şi nu este vorba doar despre noi. Mai sînt Jim Corliss şi Carl Bronski. Şi doar dacă ai vreo explicaţie pentru ceea ce se află aici nu mă voi obosi să-ţi spun că văd în toate astea faptul că ţi se va interzice practicarea, ţi se va confisca licenţa şi vei fi aruncat în puşcărie pentru restul vieţii. Nu ştiu dacă pot s-o probez, Arthur, dar toate acestea îmi par cel mai apropiat lucru pe care l-am văzut vreodată de uciderea în masă. Nu ştiu cum ai făcut-o, nu ştiu de ce, dar ştiu că totul se află aici.
Cu mîinile tremurînde, Wiseman reuşi să ia teancul de hîrtii de la Malone. Cînd vorbi, vocea îi tremură.
― Nu ştiu despre ce vorbeşti, Mark. Crede-mă, nu ştiu.
― Atunci, mai bine le-ai citi pe astea, răspunse Malone. Dacă ai vreo întrebare, am să încerc să te ajut. Sally m-a plimbat de atîtea ori prin ele, încît cred că ştiu corelările pe de rost. Şi, sincer să fiu, nu cred că mai este în stare s-o ia de la capăt cu tine.
Îmbărbătîndu-se, Wiseman începu să citească hîrtiile cu corelări.

Peste drum, cu un sfert de cvartal mai la vale, doi bărbaţi stăteau într-o furgonetă. În timp ce unul dintre ei se uita printr-un binoclu şi citea numerele de înmatriculare ale maşinilor, celălalt le nota. Cînd termină de dictat numerele tuturor celor cinci maşini parcate în faţa casei lui Lucy şi pe stradă, Ernie Morantz îşi dădu jos binoclul de la ochi.
― Nu-mi place deloc.
― Ce nu este de plăcut aici? întrebă Victor Kaplan în replică. E doar o altă sarcină.
― Lichidarea unui copil de nouă ani nu mi se parte doar "o altă sarcină", zise Morantz.
Faţa i se transformă în ceea ce Kaplan începu să gîndească, cu mult timp în urmă, că ar fi "o faţă de catîr", ca în sintagma "încăpăţînat ca..."
― Ordinele sînt ordine, îi reaminti el colegului.
― Şi încă nu am încălcat nici unul, îl înţepă Morantz. Dar teroriştii şi trădătorii sînt altceva. Ce-a făcut acest copil? Doar nu cred că are de gînd să lase o bombă la aeroportul Logan, nu-i aşa? Sau asta este noutatea? Guverne străine corupînd şcolarii din America? Scuteşte-mă.
― Nu contează, insistă Kaplan. Avem ordinele noastre.
― Dar nimeni nu ne-a spus că ar trebui să evoluăm pe o scenă suprapopulată. Şi mai vine cineva.
Cei doi tipi tăcură, privind a şasea maşină parcînd în faţa casei lui Lucy Corliss. Din maşină ieşiră doi bărbaţi şi un băiat, iar Morantz, care îşi folosi din nou binoclul, vorbi încet.
― Ăsta-i puştiul. La dracu', nu poate avea mai mult de un metru şi jumătate înălţime şi arată exact ca orice alt puşti. Mă întreb cum or fi tipii ceilalţi.
Kaplan luă binoclul şi privi pe cînd cei trei dispărură în casă.
― Unul este poliţai, spuse el încet. Cel care era în dreapta. Celălalt este, probabil, tatăl puştiului.
― Aha, mîrîi Morantz.
Porni motorul, băgă uşor maşina în viteză şi trecu uşor prin faţa casei.
― Unde mergem? întrebă Kaplan.
― La o cafea. Iar tu o să-l suni pe Carmody ca să-i spui că treaba asta nu va fi atît de uşoară. Una e să-i faci felul unei femei, singură-singurică, şi să-i înşfaci plodul. Nu spun că-mi place, îţi reamintesc, dar cel puţin este posibil. Ceea ce se petrece aici e diferit şi vreau să ştiu ce doreşte Carmody. Vezi vreo inscripţie la uşa de la intrare?
Cîteva minute mai tîrziu, se strecurară într-o dugheană portocalie numită Naugahyde, comandară, apoi Morantz se îndreptă spre toaleta bărbaţilor, în timp ce Kaplan dădu un telefon.
Cînd se întoarse la masă, Morantz văzu că era încă singur, aşa că îşi petrecu timpul jucîndu-se cu un puzzle care fusese lăsat parcă special de conducerea localului pentru astfel de situaţii. La masa vecină, un băieţel, nu mai mare de şase ani, rezolvase puzzle-ul şi îi explica infatuat procedeul surorii sale. Morantz se strădui să asculte ce spunea băieţelul, dar Kaplan se întoarse între timp şi el tot nu asamblase nimic.
― Ei bine?
Expresia feţei lui Kaplăn relată o mare parte a poveştii.
― Devine şi mai rău. Carmody face o rapidă verificare a tuturor maşinilor pentru a afla cine se află în casă. Pe urmă vă lua o decizie în legătură cu modul de acţiune. Trebuie să-l sunăm din nou peste un sfert de oră şi ne vă înştiinţa despre ce-i vorba.
― La naiba, zise Morantz încetişor.
Luă jocul de puzzle, care avea în componenţă cîteva ţinte mobile şi un panou triunghiular.
― Încearcă-1 pe astă, zise el, împingînd jocul pe masă spre Kaplan.
Kaplan cercetă timp de un minut drăcovenia aceea de jucărie, îi studie procedeul de funcţionare şi, instinctiv, începu să sară cu cîte o ţintă peste alta, mutînd-o apoi pe cea sărită. Cînd termină de jucat, rămăseseră trei ţinte izolate şi nici o modalitate corectă pentru a se întoarce la ele.
― Şi ce-i cu asta? spuse el.
― Este că băiatul de la masa vecină tocmai a rezolvat jocul. Şi pariez că puştiul pe care ar trebui noi să-l înhăţăm l-ar rezolva şi el.
Kaplan se încruntă.
― Nu mă prind, Ernie. Ce are jocul ăsta de-a face cu tot ce-mi spui?
Ernie Morantz se întinse şi se pleoşti sub masă.
― Nu ştiu, zise el. Dar mi se pare că este ceva ciudat. Puştanii din zilele noastre sînt mai inteligenţi decît adulţii. Ei pot să facă şi să înţeleagă lucruri care nu au nici o noimă pentru noi. Ce a făcut oare atît de oribil acest puşti Corliss? Pe toţi dracii, pariez că nici Carmody însuşi nu ştie. Dar, te întreb pe tine, are vreo logică faptul că noi doi ― care am fost antrenaţi să credem în plăcinta cu mere tradiţională, în maternitate şi Statele Unite ale Americii ― am fost rugaţi să înhâţăm un copilaş american, să-i facem felul şi să ne descotorosim de cadavru? Îi înţeleg pe intruşi şi pe trădători, şi îi urăsc. Dar nu-i urăsc pe copii. Nu-i înţeleg, dar nici nu-i urăsc. De fapt, îi iubesc. Şi am să-ţi spun ceva, Vic ― mă irită modul greşit în care mi s-a spus să plec şi să omor un puşti.
― Şi ce înseamnă toate astea? întrebă Kaplan.
Urmă o lungă tăcere. Ernie Morantz dădu din umeri.
― Nu ştiu, Vic. Pur şi simplu nu ştiu. Cred că înseamnă că voi aştepta să văd ce vrea Carmody. Dar pot să-ţi spun că, dacă vrea să intrăm în casa aceea ca trupele de comando, atunci nu şi-a găsit omul potrivit. Nu cred că aş putea face aşa ceva.
― Dar, în aceeaşi măsură, nu eşti sigur nici de contrariu.
Morantz îşi termină cafeaua, apoi se strecură afară din dugheană. Aruncînd nişte mărunţiş pe masă, clătină din cap cu tristeţe.
― Nu, cred că nu sînt sigur nici de asta. Vino, hai să mergem să-l sunăm pe Cărmody, pentru a primi vestea cea rea.
Cînd o primiră, trei minute mai tîrziu, vestea era pe cît de rea o aşteptaseră amîndoi.

CAPITOLUL 28

Arthur Wiseman, cu faţa golită de orice culoare şi mîinile tremurînde, aşeză în ordine teancul de documente şi le puse cu grijă în mijlocul măsuţei de cafea a lui Lucy Corliss. În final, ochii începură să-i rătăcească prin cameră, oprindu-se pentru o clipă pe chipul fiecăruia, ca şi cum ar fi căutat un refugiu, apoi, negăsindu-l, continuă să-şi mute privirea. La urmă se întoarse cu ochii la Sally Montgomery, pentru a se odihni.
― Nu există nici un dubiu în legătură cu aceste statistici? Nici o posibilitate de greşeală?
― Nici una cu adevărat serioasă, spuse Sally, refăcută acum.
― Presupun că nu, zise Wiseman, aproape pentru sine. Îmi aduc aminte prea multe lucruri despre toate acestea...
― Înseamnă că ai ştiut, izbucni Sally.
Wiseman o privi cu ochii brusc îmbâtrîniţi.
― Nu, zise el moale. Ar fi trebuit, dar n-am realizat. Trebuie să mă înţelegeţi ― toate acestea s-au întîmplat de-a lungul atîtor ani. De ce îmi aduc aminte sînt incidentele. Nou-născuţii ― cei care au murit. Noi nu-i uităm, ştiţi doar. Învăţăm să ne descurcăm cu lucrurile care li se întîmplă copiilor, învăţăm să le acceptăm chiar şi moartea. Dar nu uităm.
Îşi îndreptă ochii de la Sally spre măsuţa de cafea, unde, în vîrful teancului, zăcea lista copiilor din Grupul Douăzeci şi Unu. Trecu încă o dată în revistă numele copiilor.
― Sînt copiii mei. Cu toţii.
Sally îşi muşcă buzele.
― Julie nu a fost copilul tău. A fost al meu. Al meu şi al lui Steve.
― Nu în acest sens...
― Cu ce se ocupă ăştia? întrebă Sally. Cu ce se ocupă COPIL?
― Sally, te cunosc de-o viaţă, şi tu la fel. Crezi cu adevărat că aş fi ştiut despre orice fel de complot şi aş fi tăcut?
Dar Sally era neînduplecată.
― Atunci, de ce se întorc toate drumurile la tine?
Wiseman dădu din cap neajutorat.
― Nu ştiu. Nu am nici cea mai vagă idee.
Luă fişele medicale şi începu să se uite prin ele. Deodată, îşi ridică privirea.
― Ce ştiţi desprea analiza cromozomilor?
Malone se încruntă.
― Ce-i cu ea?
Wiseman îi înmînă fişele medicale ale copiilor din Grupul Douăzeci şi Unu, cu o expresie nesigură a feţei.
― Am cerut analiza cromozomilor unui copil doar în cazul suspectării unei disfuncţii. Şi chiar atunci, m-am bazat pe specialişti ca să identifice un efect într-un anume cromozom şi să-l analizeze.
― Ei, şi?
― Şi fişele tuturor copiilor din Grupul Douăzeci şi Unu arată o completă analiză a cromozomilor, dar nici o indicaţie asupra oricărei anomalii.
Privirea lui Malone îl fixă pe bărbatul mai vîrstnic.
― Atunci, cine a cerut analizele? Şi de ce?
― Sînt sigur că nu ştiu...
― Chiar nu ştii? îl înfruntă Malone cu o voce îngheţată.
Se întoarse spre ceilalţi.
― Obstetricianul este cel care cere teste de genul ăsta. Sînt făcute de obicei prenatal, cînd există o problemă suspectă cu fătul. Dar cu toţi aceşti copii nu au fost probleme, în aparenţă, de nici un gen. Pînă cînd s-au născut şi au început să moară.
Se întoarse din nou spre doctorul Wiseman.
― Deci, întrebarea mea, Arthur, este cine a cerut aceste teste şi pentru ce motiv.
Fără a aştepta ca bătrînul doctor să răspundă, Mâlone se avîntă mai departe.
― Cred că prima parte a răspunsului este clară: Tu ai fost obstetricianul tuturor acestor copii. Dar ce căutam? Este ceva anormal din punct de vedere genetic la aceşti copii care să nu fi fost reflectat în analizele cromozomilor?
Wiseman păru că se cufundă mai adînc în fotoliu, iar fişele pe care le ţinea căzură fluturînd pe podea.
― Dumnezeule, şuieră el. Ce sugerezi tu este monstruos.
― Ceea ce se întîmplă este monstruos, replică Malone, cu vocea brusc îngheţată. Sînt sigur că nu te-ai aşteptat vreodată ca cineva să descopere asta. Nici tu, nici oricine altcineva de la COPIL. Dar a aflat Sally, Arthur. Şi, dacă a putut afla ea, pot afla şi alţii. Deci, e pe cale să iasă la iveală. Sîntem pe cale de a descoperi ce le-aţi făcut genelor acestor copii.
― Nu, protestă Wiseman. Nu le-am făcut nimic acestor copii. Orice ar fi în neregulă cu ei, trebuie să înceapă cu părinţii lor. Trebuie să fie aşa!
Dar, înainte de a putea continua, uşa din faţă de deschise dintr-o dată fluturînd şi Randy Corliss năvăli în cameră, urmat de tatăl său şi de Carl Bronski.
― L-am găsit, anunţă Randy. Am găsit locul!
Ochii lui Lucy se mişcară imediat spre Jim, care încuviinţă din cap.
― Ne-am oprit la primărie, spuse el. Clădirea îi aparţine lui Paul Randolph.
Wiseman se încruntă
― Paul Randolph este directorul executiv de la COPIL.
― Corect, zise Bronski.
Îi privi curios pe Wiseman şi pe Steve Montgomery, ghicind imediat cine erau aceştia.
― Ce faceţi aici?
Malone le explică ce se întîmplase.
― Nu ştim încă modul în care au acţionat, încheie el. Pentru ce s-a petrecut, nu ştim nici măcar ce le-au făcut genelor acestor copii. Dar puteţi fi siguri că le-au alterat cumva.
― Putem descoperi ce au făcut? întrebă Sally.
Malone ridică din umeri.
― Asta depinde de tine. Dacă această informaţie se află în computer, tu eşti singura dintre noi care poate s-o extragă.
Sally începu să vorbească, dar Bronski i-o luă înainte.
― Asta o să fie sarcina ta, Sally. Vreau să mergi la spital împreună cu Mark şi să începi să lucrezi la acel computer.
Ochii i se mutară asupra lui Wiseman.
― Şi vreau ca tu să mergi cu ei, e clar?
Cu faţa descompusă, Wiseman făcu un gest cu mîna tremurindâ.
― Sigur că da, îngînă el. Orice...
― Clădirea, continuă Bronski. Nu pot să iau mandat de percheziţie pentru ea prin telefon. Credem că este goală, dar vreau să intru acolo. Şi aş vrea să-l iau şi pe Randy cu mine.
― Nu!
― Lucy, nu există alternativa, spuse Jim.
― Trebuie să existe, altfel nu ar fi trebuit să vă întoarceţi aici, îl contră Lucy. Ar fi trebuit să continuaţi să faceţi orice aţi fi crezut că ar fi fost de cuviinţă.
Carl Bronski vorbi din nou.
― Lucy, nu este deloc aşa. Ne-am întors aici pentru că Jim nu ar fi fost de acord să-l iau pe Randy dacă nu ai fi aprobat şi tu.
― Lucru pe care nu-l fac, zise Lucy.
Jim Corliss se aşeză pe canapea şi o trase pe Lucy lîngă el.
― Iubito, trebuie să-l faci...
Zărindu-i privirea buimacă, el se opri, apoi continuă.
― Sigur că nu trebuie să-l laşi pe Randy să plece. Dar fără Randy nu mai există prea multe motive pentru care să meargă Carl acolo. Atît cît ne-am dat seama din exterior, locul este pustiu. Scuza lui Carl de a lua mandat de percheziţie este pentru că are nevoie să verifice povestea lui Randy despre ce se află în casa aceea, ceea ce înseamnă că Randy trebuie să-i arate.
Prea epuizată pentru a gîndi lucrurile în esenţă, Lucy se întoarse spre Sally pentru a-i cere părerea.
― Dacă ar fi fost vorba despre Jason, aş fi simţit la fel ca tine, îi spuse Sally. Dar, dacă acest COPIL a folosit casa pentru ceva...
Lucy respiră adînc şi se ridică.
― Ai dreptate, zise ea. Sigur că ai dreptate. Trebuie să ştim ce s-a petrecut acolo.
În timp ce Carl Bronski ridică receptorul, formă un număr şi începu să vorbească liniştit cu judecătorul de la celălalt capăt al firului, Lucy se întoarse spre Jim.
― Ai să fii prudent?
― Lucy, trebuie sa mă crezi că nu voi lăsa să i se întîmple ceva lui Randy.
― I se întîmplă deja ceva, şopti Lucy.
Se întinse şi apucă mîna fostului ei soţ.
― Dar nu este vorba doar despre Randy. Să ai grijă şi de tine. Eu m-am... ei bine, m-am simţit ca şi cum te-aş fi regăsit şi nu cred că aş putea suporta să te pierd acum. O să am nevoie de ajutor de acum înainte, Jim.
― Şi o să-l primeşti, îi promise Jim.
Micul grup începu să se destrame. Mark Malone strînse imprimările computerului în servietă, apoi îl conduse pe lividul şi tăcutul Arthur Wiseman afară din casă.
Sally şi Steve Montgomery plecară să-l lase pe Jason la bunica sa, unde ar fi trebuit să stea cît timp părinţii săi s-ar fi dus la spital, ca să lucreze cu Mark Malone.
Carl Bronski, însoţit de Jim şi de Randy Corliss, se pregăti să se întoarcă la proprietatea lui Paul Randolph. Chiar atunci, cînd erau gata de plecare, Lucy se ridică deodată.
― Vin cu voi, îi spuse el lui Jim. Nu pot să stau singură aici ― am să înnebunesc.
Jim începu să protesteze, dar Lucy îi atinse braţul.
― Trebuie să vin, Jim, zise ea încet. Trebuie să fiu cu Randy şi cu tine.
Ochii li se întîlniră şi un surîs blînd apăru pe faţa lui Jim.
― Oriunde m-aş duce, ai veni şi tu? întrebă el.
Lucy ezită doar o clipă, apoi dădu din cap.
― De acum încolo.

Cei trei Montgomery mergeau încet cu maşina pe străzile din Eastbury, Steve la volan, Sally stînd tăcută lîngă el, iar Jason în spate. Jason era neobişnuit de tăcut, iar părinţii săi erau prea adînc cufundaţi în propriile gînduri ca să observe.
Steve fu cel care rupse tăcerea.
― Îmi pare rău, iubito.
Întreruptă din reverie, Sally îi aruncă o privire.
― Ai spus ceva?
― Încercam să-mi cer scuze, zise Steve. Am crezut... ei bine, ştii ce-am crezut. Dar întreaga situaţie părea atît de nebunească...
Tăcu, regretînd alegerea cuvintelor pe care le spusese.
― Situaţia este nebunească.
Calmul vocii sale o surprinse pe Sally la fel de mult ca pe Steve; de fapt, ar fi trebuit să urle, să bodogănească, sau să izbească cu pumnii în ceva. Orice altceva în locul acelui înfiorător simţ al calmului care o cuprinsese. Dar ea ştiu că acel calm era doar o reacţie temporară, un dispozitiv de apărare în care se învelise, un ecran de respingere pentru scurtă vreme a disperării care, îşi dădu ea seama, se silea s-o împresoare de cînd se confrunta cu realitatea.
În ce priveşte realitatea, aceasta era conţinută în noţiunea care îi fulgeră prin minte cînd Mark Malone pronunţase cuvintele "transformare genetică". Realitatea era că Jason nu era ceea ce crezuse ea dintotdeauna. Era cu totul altceva, ceva cu care ea nu era familiarizată.
Un mutant.
Nu un băiat de opt ani, nu inocentul şi perfectul produs al împreunării ei cu propriul soţ.
Un mutant.
Ceva diferit, ceva necunoscut, ceva neştiut.
Ce era de fapt?
Deodată, toate cuvintele pe care le auzise de-a lungul ultimilor ani deţineau un nou şi sinistru înţeles pentru ea.
ADN recombinat.
Abia dacă ştia ce era ADN-ul.
Inginerie genetică.
Despre asta ştia. Era noua ştiinţă, ştiinţa care avea să ofere soluţii glorioase străvechilor probleme. Dar ce altceva urma să mai facă? Urma să creeze o glorioasă lume nouă, sau o lume plină de fiinţe modificate, mutanţi, creaţi pentru... pentru ce?
Nu ştiu ce să răspundă. Şi poate că nu ar fi ştiut vreodată. Probabil că ceea ce îi fusese făcut lui Jason fusese făcut fără un motiv anume. Probabil că nu fusese mai mult decît un experiment.
Acest gînd o îngheţă şi se întoarse, privindu-şi fiul, încercînd să descifreze cum ar fi putut el să se schimbe. Se întinse în spate, ca să-i mîngîie obrajii lui Jason, dar el se feri de atingerea ei, cu ochii măriţi şi îngrijoraţi.
― De ce trebuie să stau la bunica? vru el să ştie.
― Doar pentru scurt timp, iubitule, reuşi Sally să-i spună, cu o voce gîtuită. Doar cîteva ore.
― De ce n-aş putea să stau la doamna Corliss, ca să fiu acolo la întoarcerea lui Randy?
Randy.
Jason şi Randy.
Sally încercă să-şi amintească de cît timp erau prieteni şi cît timp trecuse de cînd Jason nu mai avusese alţi prieteni.
Îi trecură prin minte gînduri, gînduri disparate, care se potriviră brusc.
Mutanţi.
De aceea deveniseră Jason şi Randy prieteni? Oare ştiau despre sine şi fiecare despre celălalt? Se recunoscuseră oare mai demult unul pe celălalt, sesizînd că, diferiţi de ceilalţi copii, nu erau diferiţi unul de celălalt?
Sally se rezemă din nou în scaunul ei, fără a fi răspuns întrebării lui Jason.
Băiatul nu arăta deloc diferit. Arăta aşa cum arătase întotdeauna: o copie în miniatură a tatălui său, cu aceiaşi ochi de un albastru intens, acelaşi păr blond ciufulit, aceeaşi energie şi entuziasm pentru orice lucru, aceeaşi încăpăţînare.
Dar nu era copilul tatălui său, şi nici al mamei sale.
Doamne Dumnezeule, ce-i făcuse copilului ei? Ce-i făcuseră ei? Se întinse şi luă mîna liberă a lui Steve în mîna ei.
― Steve?
El o privi şi îi strînse cu putere mîna.
― Ai grijă de noi, Steve, spuse ea. Ai grijă de noi toţi.
― Voi avea, iubito, îi promise el.
Dar, chiar în momentul în care făcu promisiunea, Steve Montgomery se întrebă dacă ar fi putut s-o îndeplinească. Erau atîtea întrebări în mintea lui şi atît de puţine răspunsuri. Nu era încă pe deplin convins că existase o conspiraţie. Era sigur că Wiseman avuse dreptate. Tot ce mersese rău cu copiii din Grupul Douăzeci şi Unu îşi avea originea în părinţi.
Nu era o conspiraţie. Era pur şi simplu o slăbiciune genetică transmisa generaţiei următoare.
Era, de fapt, vina lui. Vina lui şi a lui Sally.
COPIL, după toate aparenţele, nu făcuse altceva decît să-i supravegheze pe copii, încercînd să izoleze defectul şi să găsească metode pentru a-l corecta.
Deci nu era nimic de care el "să aibă grijă" cu adevărat. Tot ce avea de făcut era să înveţe să trăiască cu ideea eşecului.
Sau, în orice caz, a eşecului în cazul lui Julie.
Dar oare dăduse greş şi cu Jason? La urma urmei, Jason nu fusese bolnav nici măcar o zi din viaţă. Poate că Jason nu dăduse greş deloc. Poate că Jason, printr-o combinaţie ciudată a genelor sale şi ale lui Sally, era copilul perfect pe care îl crezuseră ei dintotdeauna.
Poate că totul începea să fie bine, la urma urmei.
În timp ce ajunseră la casa lui Phyllis Paine, se simţea mult mai bine din toate punctele de vedere.
Jason era sănătos. Jason era fiul său, Jason era în viaţă, Jason se simţea perfect. Şi în cîteva ore, lucrînd la computer cu doctorul Malone, Sally ar fi trebuit să descopere că nu era nimic greşit, iar ei, ca şi familia Corliss, ar fi putut să se întoarcă la realitate, fiind o familie.
Steve se relaxă, sigur fiind că sfîrşitul coşmarului era aproape.

Una cîte una, Arthur Wiseman restabili evoluţiile medicale ale femeilor care născuseră copiii din Grupul Douăzeci şi Unu, fiind sigur că, undeva în acele fişe, se va găsi dezvinovăţirea lui. Modelul evoluţiilor ieşi la iveală foarte repede, atît pentru el, cît şi pentru Mark Malone. Nu era vorba doar despre Sally Montgomery, Lucy Corliss şi Jan Ransom.
Erau toate.
Patruzeci şi şase de femei, nici una dintre ele dorindu-şi copii.
Patruzeci şi şase de femei pe care el le considerase a fi expuse riscului de a lua pilule.
Patruzeci şi şase de femei pentru care un dispozitiv intrauterin fusese cea mai indicată metodă de contacepţie.
Un număr nu tocmai neobişnuit de-a lungul a mai mult de zece ani. Desigur, Arthur Wiseman aplicase mult mai mult de patruzeci şi şase de diafragme în timpul acestor ani.
Dar cu aceste patruzeci şi şase de femei se întîmplase altceva. Toate, după o perioadă mai lungă sau mai scurtă, se plînseseră de un simptom sau altul ― de obicei, o poveste despre o reacţie alergică ― ce sugerase faptul că organismele lor ar fi putut respinge introducerea unui astfel de obiect.
Şi astfel, el introdusese în uterul fiecăreia dintre aceste femei, şi poate în alte o sută, bicalcioglytaminâ.
― Asta ce mai este? întrebă Mark Malone.
― BCG? Există un remediu care reduce probabilitatea ca uterul să respingă diafragma intrauterină.
― Nici măcar n-am auzit vreodată de aşa ceva, zise Malone. Cine le produce?
― PharMax.
Malone se încruntă şi Wiseman îl privi curios.
― Ce s-a-ntîmplat? Le-am folosit timp de zece ani.
― Ceea ce înseamnă tocmai perioada de cînd avem această problemă, chiar dacă n-am ştiut de existenţa ei.
― Nu văd cum această legătură ar putea...
― PharMâx este sursa de capital a fundaţiei COPIL. De fapt, PharMax a pus pe prim plan această fundaţie. Şi de ce nu am auzit vreodată de aceste... cum le spui tu?
― BCG. Este un motiv simplu pentru care nu ai auzit de ele ― nu eşti obstetrician-ginecolog.
― Dar sînt la curent cu literatura de specialitate şi discut cu chirurgii. Iar Bob Pender nu mi-a spus niciodată nimic despre BCG.
Wiseman începu să-şi piardă răbdarea.
― De ce dracu' ar fi fâcut-o? întrebă el. Nu ţi-ar fi trebuit ca să le foloseşti. Şi pot să-ţi spun că nu sînt nimic mai mult decît antiseptice şi relaxante.
― Probabil, răspunse Malone liniştit. Dar cred că ar fi mai bine să le analizăm, ca să vedem ce conţin.
Wiseman privi spre mai bărbatul mai tînăr.
― Ce sugerezi?
― Sugerez să descoperim cu ce ai tratat aceste femei. Doamne Dumnezeule, Arthur, avem aici patruzeci şi şase de copii, dintre care mai mult de jumătate sînt morţi. Şi, dacă te uiţi la datele din aceste tabele, fiecare dintre ei a fost expus influenţei acestui BCG exact în timpul concepţiei. Şi acum, dacă ADN-ul trebuie să fie modificat, cînd se-ntîmplă asta?
― Membri...
― Chiar şi înainte de asta, Arthur. În ou. În nucleul oului.
Furia pe care o simţise ― furia mîndriei rănite ― se scurse brusc din trupul lui Wiseman, pentru a fi înlocuită de teamă.
De teamă şi amintiri.
Cîte femei tratase oare cu BCG? Şi nu doar că le tratase, le prescrisese o cură, reaplicînd medicamentul lună de lună. Dar îşi făcuse acesta efectul, efectul pentru care era administrat? Nu, nu şi-l făcuse. Chiar şi la femeile pe care le tratase cu BCG, diafragma fusese uneori respinsă, însă medicamentul propriu-zis rămăsese. Ca să facă ce anume?
Existase un alt medicament ― oare cu cît timp în urmă? Prin anii treizeci. Medicamentul fusese intitulat thalidomid şi era un tranchilizant. Iar doctorii din lumea întreagă, inconştienţi sau neţinînd seama de faptul că pastila nu fusese niciodată testată detaliat, o prescriseseră femeilor însărcinate. Rezultatul fusese un coşmar cauzat de copii cu malformaţii congenitale.
Apoi existase DES, ale cărui urmări nu ieşiseră la iveală imediat, dar care funcţionase ca o bombă cu efect întîrziat, invizibilă, plasată adînc în corpul copiilor, al fetelor, aşteptînd să explodeze într-un cancer devastator.
Acum, BCG-ul. Ce era pe cale să facă? Ce cauzase deja?
― Îl voi duce la laborator, spuse el încet. Dar nu pot să cred... Îl voi duce la laborator.
Lăsîndu-l pe Malone în cabinetul său, Arthur Wiseman plecă în sala de consultaţii şi deschise dulapul cu medicamente. Scrută rapid rafturile, apoi din nou, cu mai multă atenţie de această data.
Unde era sigur că ar fi trebuit să fie flaconul de BCG nu era în acel moment decît un spaţiu gol pe raft.
Ridică receptorul telefonului şi îşi chemă asistenta.
― A fost cineva dimineaţă în sala mea de tratament?
― Da, domnule doctor Wiseman. A apărut pe-aici Bob Pender şi l-am lăsat să ia un inventar al produselor PharMax pe care le folosiţi.
Wiseman simţi o durere subită în piept, în timp ce inima începu să-i bată cu putere.
― Înţeleg, zise el. Mulţumesc.
Simţindu-i încordarea din voce, asistenta vorbi din nou.
― Nu a fost bine? Bob vă face inventarul medicamentelor de ani de zile.
― Este bine, Charlene, o asigură Wiseman. Sînt sigur că este foarte bine.
Închise receptorul şi se întoarse în cabinet. Mark Malone privi în sus spre el, apoi, Sesizîndu-i expresia de pe figură, se ridică.
― Ce se-ntîmplă, Arthur?
― A fost aici Bob Pender, zise încet Wiseman. Şi BCG-ul a dispărut.
― În acest caz, vom mai comanda, spuse Malone.
Ridică receptorul telefonului şi îi ceru centralistei spitalului să-i facă legătura cu departamentul de vînzări de la PharMax.
― BCG? repetă omul de la celălalt capăt al firului. Nu sînt sigur că am auzit vreodată de aşa ceva.
Malone începu să explice ce anume dorea, apoi se răzgîndi şi-i dădu telefonul lui Wiseman.
― Bicalcioglytamină, ridică tonul Wiseman. Vreau un flacon de trei sute cincizeci de grame şi vreau să-l iau astăzi.
Urmă o pauză. Wiseman putu să audă zgomot de pagini răsfoite. În sfîrşit vocea de la celălalt capăt vorbi din nou.
― Sînteţi sigur că vă adresaţi companiei care trebuie? Aici este PharMax.
― La PharMax vreau să mă adresez. Am luat BCG de la oamenii voştri timp de zece ani.
― Sînteţi Spitalul Comunal Eastbury?
― Da.
― Aşteptaţi un moment.
De această dată Wiseman fu pus pe linia de aşteptare. Cam două minute mai tîrziu, vocea veni pe linie.
― Îmi pare rău, domnule, dăr această companie nu fabrică nici un produs numit bicalcioglytamină şi am verificat înregistrările dumneavoastră în computerul nostru. Nu văd nici o indicaţie cum că aţi fi comandat vreodată un asemenea lucru, nici că noi l-am fi încărcat sau am fi făcut vreo factură pe numele dumneavoastră pentru acest produs. Mă tem că aţi greşit compania.
― Înţeleg, şopti Wiseman.
Cînd îl privi din nou pe Malone, îi tremura tot corpul.
― Nu cred că trebuie să-l mai analizăm, Mark, spuse el încet. Presupun, dacă am făcut destule cercetări, că aş putea să-ţi zic ce enzime trebuie să fie în componenţă. Trebuie să fie un fel de restricţie endonucleică şi ligase. Poate şi cîţiva nucleoli liberi, care se-avîntă frenetic în ADN. Şi, desigur, calciu bază. Dar nu cred că aş putea să-ţi spun cum le-au amestecat, sau întregul proces tehnologic. Atît cît am ştiut eu, ceea ce trebuie să fi făcut acel compus nu este posibil nici măcar acum, ce să mai vorbim de acum zece ani. Dar trebuie s-o fi făcut. ADN recombinat, finalizat în uter.
Telefonul de pe biroul lui Wiseman sună şi el vorbi din nou cu asistenta. Cînd închise receptorul, ochii săi îi evitară pe ai lui Mark Malone.
― Sally şi Steve sînt aici, spuse el. Vrei să vorbeşti cu ei? Nu cred că pot să-i întîlnesc chiar acum. Cred că trebuie să... trebuie să mă gîndesc la acest lucru în profunzime. Trebuie să decid ce înseamnă toate acestea.
Mark Malone se ridică şi porni spre uşă. Apoi se întoarse şi îl privi pe Wiseman.
― Arthur, zise el, cu vocea joasă şi sfîrşită, eşti sigur că nu ai făcut acest compus tu însuţi?
Puţina culoare care rămăsese în obrajii bătrînului se scurse.
― Ce tot spui, Mark?
― Doar că, atunci cînd va veni timpul, mă îndoiesc de faptul că cineva va crede că ai luat acel produs de la PharMax. Cinstit să fiu, nici eu nu cred.
Malone se întoarse cu spatele şi, o clipă mai tîrziu, Arthur Wiseman fu lăsat singur în cabinetul său.

CAPITOLUL 29

Jim Corliss aruncă o privire peste lanţul ce bloca aleea spre proprietatea lui Randolph.
― Poate că ar fi mai bine să lăsăm maşina aici şi să mergem pe jos.
― Nici vorbă. Vreau s-o parchez lîngă casă.
Bronski deschise portbagajul maşinii şi scoase un set variat de bonfaiere.
― Asta ar trebui să rezolve treaba.
Un moment mai tîrziu, lanţul ale cărui capete erau legate perfect zăcea pe asfalt, lăsînd calea de acces liberă. Continuară cu poarta, unde Bronski taie al doilea lanţ, apoi demontă dispozitivul de deschidere electrică, astfel că poarta se legănă eliberată.
― După toate astea, casa ar trebui să fie o bagatelă, remarcă el.
Puse bonfaierele înapoi în portbagaj, se strecură în spatele volanului şi tură motorul. Ocoliră pînă în spatele casei, parcînd maşina într-un loc de unde nu ar fi putut fi văzut de la poartă. Apoi, cu Lucy şi Randy făcîndu-le semn să-i urmeze, cei doi bărbaţi se apropiară de casă. Bătură cu putere la uşa din spate, aşteptară, apoi bătură din nou. După ce nu primiră nici un răspuns, ocoliră clădirea pînă la uşa principală şi repetară procedeul.
― Aici nu este nimeni, spuse Lucy în sfîrşit. Au plecat cu toţii.
― Dar trebuie să mai încercăm, îi răspunse Bronski. Hai să intrăm.
Se dădu înapoi de pe pragul casei şi privi în sus, către ferestrele zăbrelite de la primul etaj.
― Se pare că au pus gratii pentru că acestea au fost cele mai joase ferestre.
― Le-au pus ca să ne ţină pe noi înăuntru, spuse Randy. Şi aveau întotdeauna şi pe cineva în hol. Cu excepţia domnişoarei Bowen, care nu stătea tot timpul acolo.
― Bine, cel puţin asta ne uşurează munca, murmură Bronski.
Îi conduse pe ceilalţi în acea parte a casei unde nişte uşi franţuzeşti dădeau într-o terasă cu privirea spre peluză. Folosindu-şi patul armei, lovi un ochi de fereastră al uneia dintre uşi, apoi îşi băgă mîna prin el şi răsuci siguranţa. Îi făcu cu ochiul lui Randy.
― Exact ca-n filme.
Deschise uşă şi îi conduse înăuntru.
― Asta-i sufrageria, le explică Randy. Şi pe acolo este bucătăria. Celelalte uşi dau într-un hol mare şi în spatele fiecăreia este un birou.
Porni grăbit de-a lungul camerei, dar Bronski îl opri.
― Voi merge eu primul.
― Da... dar nu mai este nimeni aici.
― Totuşi, voi merge eu primul, insistă Bronski, chiar dacă era de acord cu Randy.
Îi conduse prin sufragerie şi se opri în foaier, privind spre scara îngustă.
― Ce se află acolo, sus?
― Dormitoarele, îi explică Randy. Al meu era aproape la capătul coridorului. Vreţi să-l vedeţi?
―Bine.
Urcară scările, cu Bronski încă în fruntea grupului. În capătul treptelor, aranjate în aşa fel încît să aibă o vedere completă asupra largului coridor ce se întindea pe toată lungimea etajului, era un birou golit de ceea ce ar fi trebuit să conţină. Porniră de-a lungul holului.
― Asta ar fi fost camera lui Eric, zise Randy, oprindu-se în faţa uşii închise.
Bronski aruncă o privire spre Lucy.
― Eric şi mai cum? întrebă el.
― Carter. Cred că era din California.
Deci, asta era. Eric Carter fusese raportat ca fugar din San Jose. Doar dacă nu...
― Randy, te-ai uitat pe materialul pe care îl citeam noi aseară?
Randy clătină din cap.
― Eşti sigur?
Randy ridică din umeri.
― Era doar o grămadă de numere şi chestii de genul ăsta. De ce să citesc aşa ceva?
― E-n regulă. Ai spus că era camera lui Eric. Acum nu mai este?
― Eric a murit, spuse Randy.
Lucy oftă şi Randy o privi neliniştit.
― De aceea am fugit. După ce Eric a murit, m-am speriat cu adevărat. Aşa că am fugit.
― Sigur că ai fugit, spuse Jim Corliss. De ce nu ne arăţi şi nouă cum ai ieşit din clădire?
Randy îi conduse la capătul holului, apoi sus, pe scările înguste spre pod, unde scara, încă desfăcută, ducea spre ferestruica deschisă.
― Apoi am mers pe acoperiş şi m-am dat jos folosind un copac, explică Randy. A fost uşor.
Bronski încuviinţă din cap. Totul era exact cum spusese Randy.
― Hai să ne întoarcem jos.
De data aceasta Randy era cel care îi conducea, explicîndu-le părinţilor lui şi sergentului la ce fusese folosită fiecare încăpere. La sfîrşit, ajunseră în zona clinică, iar Randy le arătă camera în care Peter Williams zăcuse inconştient cîteva zile.
― Şi ce-i acolo, în spate? întrebă Bronski, arătînd spre unica uşă pe care nu o deschiseseră încă.
Randy privi spre aceasta, cu gura pungă şi sprîncenele împreunate a uluire.
― Nu ştiu, recunoscu el în sfîrşit. Niciodată nu am fost acolo, în spate.
― Atunci, hai să aruncăm o privire.
Bronski, urmat de cei trei Corliss, porni către uşa care ar fi trebuit să-i conducă în laborator.

Morantz şi Kaplan mergeau printre copaci, fiind atenţi să stea bine ascunşi în umbra acestora. Băiatul, se sfătuiseră între ei, constituia prima lor îndatorire. Şi ca urmare, cînd locuinţa din Eastbury se golise de ocupanţi brusc, cu o oră în urmă, ei îi urmaseră pe cei doi bărbaţi, pe femeie şi pe copil. Fusese o urmărire uşoară şi aflaseră în cîteva minute cu exactitate unde mergeau. Se ţinuseră pe urma vînatului, în afara razei sale vizuale, pînă cînd urmariţii îşi atinseseră destinaţia. După aceea, cei doi se apropiaseră.
― Uite maşina, spuse Morantz.
Chiar dacă nu se aflau prin preajmă urechi curioase, el îşi folosi obişnuita voce de lucru, aproape o şoaptă, pe care era sigur că doar Kaplan putea s-o audă.
― Vom intra în ea prin spatele garajului, răspunse Kaplan cu acelaşi ton al vocii.
Strînsoarea mîinii i se înţepeni pe geanta de pînză pe care o căra.
― Chiar dacă ei se uită afară, nu ar trebui să fim vizibili măi mult de o secundă sau două.
Îşi croiră drumul puţin măi departe spre sud, punînd astfel impunătorul garaj între ei şi casă. Doar cînd deveniră siguri că nu puteau fi văzuţi, părăsiră camuflajul format de copaci şi alergară peste scurta porţiune de pajişte, pentru a se tupila în spatele zidului de cărămidă din exteriorul clădirii. Odată ajunşi acolo, Kaplan deschise geanta şi îi deşertă conţinutul.
Era un mic dispozitiv ― nu mai mare decît o cutie de trabucuri ― iar tot ceea ce putea fi văzut în exteriorul acestuia erau cîţiva magneţi minusculi, dar foarte puternici. Kaplan deschise cutia, reverificînd cu prudenţă receptorul, detonatorul şi fitilul. Satisfăcut, asamblă ultimele dispozitive, care i-ar fi permis fitilului să-şi ducă la bun sfîrşit misiunea, fixat în masa de fulmicoton ce ocupa majoritatea spaţiului din cutie, apoi închise carcasa.
― Vezi ceva?
Cu binoclul lipit de ochi, Morantz clătină din cap.
― Dacă sînt înăuntru, atunci se află încă în partea din faţă, sus. Se pare că acum este momentul cel mai prielnic.
Kaplan se ghemui şi, ţinîndu-şi capul în jos, sprintă din adăpostul garajului şi se mişcă rapid de-a lungul platformei de beton pe care, închisă cu prudenţă, era parcată maşina lui Carl Bronski. Se opri lîngă, roata dreaptă din spate, îngenunche şi ajunse cu mîna stîngă sub maşină. O clipă mai tîrziu descoperi locul pe care îl căutase şi auzi un "pac" distinct cînd magneţii exteriori ai cutiei se prinseră cu fermitate de rezervorul de benzină al maşinii.
Cîteva secunde mai tîrziu, Kaplan şi Morantz dispărură înapoi în pădure.
Din acea clipă încolo, tot ce aveau de făcut era să se întoarcă la furgoneta lor şi să aştepte.

Lucy Corliss privi la dezordinea din jur şi-şi atinse instinctiv fiul.
― Dar ce reprezintă locul ăsta? întrebă ea, chiar dacă ştia răspunsul în momentul în care vorbise.
Chiar şi în acea condiţie dezordonată, era limpede că acea încăpere fusese un fel de laborator. Acolo se afla un raft lung, care ocupa aproape în întregime un perete, cu diverse piese de echipament pe care nu le identificaseră nici Jim, nici Carl Bronski. Pe peretele opus acelui raft erau cinci fişiere, cu majoritatea sertarelor deschise, toate goale.
― Se pare că au luat conţinutul şi au lăsat ambalajul, comentă Bronski.
― Ceea ce se potriveşte cu o operaţiune guvernamentală, accentuă Jim Corliss. Produc o grămadă de hîrtii, nu pierd niciodată nimic din ceea ce fac, dar lasă echipamentul ruginit. Oare în legătură cu ce au fost toate astea? Dacă tot ceea ce făceau era cercetare medicală, atunci de ce toată tăinuirea asta?
― Ei, Jim. Hai să nu ne mai prostim atîta, spuse Bronski. Asta n-a fost doar o cercetare. Copiii au început să fie răpiţi şi aduşi aici, unde se pare că au murit.
Se uită spre Randy, care deja dispăruse într-o altă cameră. Cînd vorbi din nou, vocea îi era aspră.
― Şi pot să pariez că, şi după ce au murit, au stat ca punct de plecare în cercetarea celorlalţi. Hai să vedem ce-i dincolo.
Trioul se îndreptă spre uşa laboratorului.
Îl găsiră pe Randy în micuţa încăpere din spatele laboratorului, uitîndu-se uimit la o mare piesă din echipament.
― Este cumva un plămîn de fier? întrebă el.
Carl Bronski clătină din cap.
― Nu tocmai, zise el, cu vocea tremurîndu-i uşor.
― Atunci, ce este? întrebă Lucy.
― Arată ca o cameră de decompresie.
Ezită, făcîndu-i din nou cu ochiul spre Randy. Înţelegînd gestul lui Bronski, Lucy îşi înghionti uşor fiul.
― Aşteaptă-ne în cealaltă cameră, scumpule, zise ea.
Apoi, cînd băiatul dispăru, ea îşi întoarse din nou atenţia către sergent.
― La ce foloseşte? întrebă ea.
Bronski înghiţi în sec.
― Este un fel de chestie pe care o folosesc la ecarisaj, spuse el în sfîrşit.
Încă neînţelegînd, Lucy se întoarse spre Jim.
― O folosesc pentru căţei, îi explica el. Pentru căţeii pe care nu-i vrea nimeni.
Lucy păli.
― Dumnezeule, şopti ea. Vrei să spui că folosesc treaba aia pentru...?
― Aşa se pare, zise Bronski, cu vocea dură dintr-o dată. Aveau încă trupuri de care să se descotorosească. Şi mi se pare că de aceea aveau acel dispozitiv.
Lucy, cu faţa cenuşie, privi spre camera de ardere.
― Oare nu este doar un cuptor?
― Nu arată ca nici un cuptor pe care l-am văzut vreodată, îi răspunse Bronski. Singurul loc în care am văzut ceva asemănător a fost într-un crematoriu.
În timp ce familia Corliss privea năucă, el se apropie de incinerator şi-i atinse uşa. Era caldă încă, dar nu atît de caldă încît să-l împiedice s-o deschidă. Interiorul era gol.
― L-au curăţat binişor, dar nu suficient.
În ungherele incintei erau cîteva fărîme de materie cenuşie. Scoţînd la iveală din buzunarul hainei o pungă de plastic, Bronski râzui şi ridică o mostră, sigilă punga şi o puse din nou în buzunar.
― Veniţi, zise el. Hai să ieşim de-aici. Am văzut destul. Am să iau o echipă de specialişti să se ocupe de locul ăsta cum trebuie. Dar, la prima vedere, aş spune că ar trebui să fie de-a dreptul uşor să descoperim cine a fost aici. Vor fi amprente peste tot şi Dumnezeu ştie ce altceva.
Rîse înfundat, dar nu era nici o urmă de umor în acel sunet.
― Cînd lichidezi totul atît de repede cum au făcut-o ei, nu mai stai să cureţi dupâ tine. Iei ce poţi şi fugi. Aşa au procedat şi oamenii ăştia. Pariez că nici măcar nu şi-au irosit timpul să-l caute pe Randy. Au împachetat totul şi au întins-o.
Cîteva minute mai tîrziu se aflau înapoi în maşina lui Bronski şi scurtau drumul impus de alee. Se opriră pentru a închide poarta principală, ignorînd însă lanţul care zăcea pe pămînt, unde îl lăsaseră.
― Ce urmează acum? întrebă Jim cînd intrară din nou pe strada principală.
― Îndată ce intrăm în raza de acţiune radio, voi suna cartierul general şi voi avea o echipă trimisă aici. Apoi cred că ar trebui să am o mică discuţie cu Paul Randolph. Aşa e, adăugă el, zărind în oglinda retrovizoare expresia de îngrijorare de pe faţa lui Lucy. Doar eu şi poate altcineva de la departament. De acum încolo sînteţi în afara problemei, Lucy. Tu, Jim şi familia Montgomery. De acum încolo totul va deveni oficial.
Apoi, privind încă faţa lui Lucy, prinse o străfulgerare a ceva mişcîndu-se în depărtare. Încetini uşor maşina. În spatele lor, o furgoneta parcă la marginea şoselei.
― S-a-ntîmplat ceva? întrebă Jim.
Bronski nu răspunse, rămînînd cu ochii lipiţi de furgoneta ce abia se mişca. Dar cînd aceasta viră în direcţia opusa, se relaxă.
― Nu-i nimic, spuse el. Am crezut pentru o clipă că am fi putut fi urmăriţi.
Dar chiar dacă nu se opri din condus, se simţi încă stingherit. Era ceva în legătură cu furgoneta...
Cînd luară un viraj al şoselei şi maşina lui Carl Bronski dispăru din raza lor de vedere, Morantz îi spuse încet lui Kaplan:
― Încă zece secunde. Acordă-le timpul ăsta, dar nu mai mult.

Creierul lui Bronski lucra febril în acel moment, încercînd să-şi amintească unde mai văzuse acea furgoneta.
Nu cu mult timp în urmă.
Dimineaţă?
Dar unde? Şi de ce-i era atît de vagă amintirea?
Şi apoi ştiu. Imobilul în care locuia Lucy Corliss, mai departe, în josul străzii. Abia dacă remarcase maşina.
Dar era oare aceeaşi furgoneta?
Dacă era, atunci fuseseră urmăriţi. Doar că furgoneta dispăruse în cealaltă direcţie. În loc să-i urmărească, mergea în...
Dar, dacă îi urmărise, oricine ar fi fost înăuntru ştia unde fuseseră.
Şi nu-i mai păsa.
― Sfinte Isuse! urlă el.
Piciorul lui apăsă cu putere frîna şi maşina se învîrti într-un derapaj pe patru roţi.
― Ieşiţi afară! Ieşiţi naibii din maşină!
În timp ce maşina patină în afara şoselei, el trase cu putere de mînerul portierei. Poate că mai era timp.
Cu un bubuit subit, fulmicotonul ataşat rezervorului de benzină explodă, smulgînd rezervorul, împroşcîndu-i metalul sudat şi incendiindu-i conţinutul.
Ceea ce o clipă mai devreme fusese un automobil clătinîndu-se în direcţia unui şanţ, era în acel moment o sferă de foc rostogolindu-se în acel şanţ, trecînd prin el, ajungînd să se oprească apoi la cîţiva metri de liziera pădurii.
Carl Bronski muri instantaneu, zdrobit de greutatea maşinii, cu corpul transformat într-o grămadă sfîrtecată, odihnindu-se grotesc pe fundul şanţului.
Pentru Jim Corliss fu şi mai rău. În rostogolirea maşinii, capota cedă şi îl presă în scaunul din faţă, strivindu-i picioarele, rămase imobile sub bordul contorsionat.
Benzina incendiată ţîşni din rezervorul crăpat, inundînd maşina şi, în curînd, înecăciosul miros de cauciuc ars umplu atmosfera. Gîfîind, Jim încercă să se răsucească în loc, pentru a-şi ajuta soţia şi copilul, dar nu-i fu de folos. Unicul său braţ liber bîjbîi prin fum, negăsind nimic. Şi atunci flăcările începură să se întindă spre el.
― Randy! ţipă el.
Apoi, din nou:
―Randy! Lucy!
Trase aer în piept şi aerul încins îi pătrunse în plămîni, mistuindu-le ţesutul delicat, curmîndu-i astfel bărbatului ultima vagă speranţă de supravieţuire.
Pe locul din spate, Lucy îşi înhăţă instinctiv fiul cînd maşina începu să derapeze, iar în acel moment, cînd automobilul zăcea răsturnat şi ardea, mintea i se goli de spaimă. Avea să moară, Randy avea să moară şi el şi totul avea să fie pentru nimic. Îl cuprinse pe Randy mai strîns şi începu să ţipe.
Randi se zvîrcoli sălbatic în braţele mamei sale, încercînd să se elibereze.
― Mami! urlă el. Mami, dă-mi drumul!
Dar Lucy, prea îngrozită ca să înţeleagă, ştiu doar că trebuia să-şi protejeze cumva copilul de flăcările bubuitoare. Mintea ei, umplută de o ceaţă a spaimei, încercă să selecteze evenimentele, să ia o decizie.
Jim. Avea nevoie de Jim.
― Ajută-ne, plînse ea, cu vocea deja slăbită. O, Jim, ajută-ne!
Şi apoi, trecînd peste frică, arşiţă şi fum, începu să fie îngrijorată de faptul că Randy nu se mai afla în braţele ei. Se întinse şi îl prinse, în sfîrşit. Era întors spre spaţiul dintre cele două locuri din faţă. Cînd mîna ei îi prinse glezna, băiatul privi înapoi spre ea. Ochii îi erau larg deschişi şi mînioşi şi Lucy gîndi dintr-o dată că trebuie să fi avut halucinaţii.
În timp ce carnea de pe mîna ei, mîna cu care prinse glezna fiului său, era arsă şi băşicată, carnea lui Randy părea neafectată. Lucea roşie în ciudata lumină a focului, dar i se părea că nu fusese încă vătămată. Apoi îl auzi pe Randy vorbind cu ea.
― Dă-mi drumul, şuieră el. N-am să mor, mamă. Nu voi muri.
Şi apoi, dînd violent din picioare, scăpă din strînsoarea neputincioasă a lui Lucy şi se strecură departe de ea.
Lucy, cu o imagine a chipului furios al copilului ei gravată în minte, alunecă în inconştienţă.
Randy se tîrî înainte, spre scaunul din faţă. Fumul îi arsese ochii şi, pentru o clipă, îşi pierdu orientarea. Pe urmă încercă să-şi croiască drum peste calea blocată şi auzi un geamăt uşor.
Era tatăl său.
Dar dintr-o dată tot ceea ce ştiu era faptul că trebuia să iasă, că se făcea prea cald pentru a mai respira. Apoi simţi o înţepătură de aer rece şi îşi dădu seama că uşă din partea şoferului era deschisă. Se zbătu spre ea, cu hainele în flăcări, şi îşi prinse piciorul în volan. Lovind cu putere, se eliberă brusc şi ieşi la iveală dintre rămăşiţele arzînde.
Căzu pe pămînt, pe urmă, aproape instinctiv, se rostogoli prin balta de benzină inflamată ce împrejmuia maşina. Ridicîndu-se în picioare, porni împleticit spre pădure.
Departe de flăcări, Randy se prăbuşi la pămînt, cu răsuflarea întretăiată şi inima bătîndu-i cu putere. Ultimul lucru pe care îl văzu înainte de a i se închide ochii fu chipul tatălui său, aproape invizibil prin sticla sfărîmată a parbrizului, de nerecunoscut în agonia morţii.
Atunci o pîclă întunecată îl învălui pe Randy şi nu mai simţi nimic altceva.
Dar cînd el intra în inconştienţă, miracolul genetic al lui George Hamlin fusese deja declanşat. Hainele lui Randy dispăruseră, arse în întregime, iar din loc în loc pielea netedă a corpului său prezenta vagi urme de băşici. Dar, chiar atunci, băşicile începură să se usuce şi să se cureţe, pentru a descoperi pielea sănătoasă de dedesubt. Ţesuturile vătămate ale trupului lui Randy se regenerau de la sine.

Morantz şi Kaplan auziră zgomotul exploziei tocmai cînd coteau spre aleea proprietăţii Randolph. Kaplan dădu din cap cu satisfacţie.
― Gata cu prima parte a problemei. Cît timp crezi că mai avem?
― Atît de mult cît va fi nevoie, răspunse Morantz. N-are să vină nimeni pe-aici ― toată nebunia va fi în spate, acolo.
― Ceea ce tu ai numi "o diversiune".
Morantz îi aruncă partenerului o privire dispreţuitoare.
― Tocmai am omorît patru cetăţeni americani, dintre care doi erau o femeie şi un copil. Nu numesc asta "diversiune". O numesc... la naiba, nu ştiu cum s-o numesc.
Tăcu o clipă, apoi spuse:
― Mă gîndesc că, atunci cînd terminăm, mă retrag.
― Am mai auzit asta de la tine, îi replică Kaplan. De fapt, te aud spunînd-o practic în toiul fiecărei acţiuni.
Maşina făcu un popas în faţa porţilor. Kaplan ieşi din furgoneta pentru a deschide, apoi sări din nou înăuntru, în timp ce Morantz conducea mai departe.
― Vrei să rezolv eu următoarea problemă?
― Nu în mod special.
Conduseră maşina în spatele casei, parcînd-o exact în acelaşi loc unde fusese automobilul lui Bronski doar cu cîteva minute înainte.
― E-n regulă, zise Morantz, frînînd şi decuplînd motorul. Hai să aranjăm totul şi s-o ştergem de-aici. O să ne ia timp pînă spre amiază.
Lucrînd repede şi eficient, cei doi bărbaţi îşi descărcară bagajele şi le duseră în casă. Cercetară interiorul clădirii cu o detaşare profesională, ignorînd totul, cu excepţia planului general al clădirii. Cînd hotărîră amplasamentul exact al explozibilului, Morantz clătină din cap.
― Nu ştiu cum au de gînd să acopere chestia asta, zise el. Pot să le ofer o grămadă de moloz, dar nu pot să ascund faptul că a fost o treabă de profesionişti. Ceea ce vor ei aici nu poate fi făcut să arate ca un accident.
― Poate că n-o să vină nimeni vreodată ca să vadă, îi sugeră Kaplan.
― Nu băga mîna-n foc. Doar explozia singură e în stare să aducă aici în fugă toată populaţia de pe o rază de cîţiva kilometri. Şi nu va dura mult ca să se descopere şi ce a provocat-o. Orice detaşament de pompieri care-şi merită numele va descifra misterul în aproximativ cinci minute.
Timp de jumătate de oră cei doi lucrară. În sfîrşit, Morantz făcu ultima conexiune. După ce ascunse cronometrul în fişierul din laborator, se ridică îndreptîndu-se şi se întinse.
― Cam cinci ore? întrebă el.
Kaplan se încruntă.
― De ce aşa de mult? Ce se întîmplă dacă vine cineva aici după-amiază?
― Nu va veni nimeni, îi promise Morantz. Dar, în aceeaşi măsură, ar trebui să-i lăsăm să termine cu strînsul harababurii pricinuite de maşină, înainte de a trebui să înceapă cu asta.
Aruncă o privire la ceas, apoi potrivi dispozitivul de cronometrare.
― Vino. Hai să ieşim de-aici.
Fără a privi în urmă, cei doi părăsiră casa, săriră în maşină şi merseră înapoi spre şosea. Morantz parcă în imediata apropiere a porţilor, ieşi din furgoneta, le închise şi le încolăci cu un lanţ pe care îl scoase din portbagaj. Pe urmă se întoarse încă o data la furgoneta, de această dată pentru a aduce un panou metalic vopsit. Îl puse în spatele porţilor ferecate şi îl fixă cu sîrmă într-o poziţie sigură. Dîndu-se înapoi, citi inscripţia:

PERICOL
PROPRIETATEA ÎN CARANTINĂ DIN ORDINUL
GUVERNULUI STATELOR UNITE

Dedesubtul avertizării se afla un paragraf scris cu grijă, cu privire la pedepsele aplicate în cazul ignorării sau mutării panoului, şi un număr de telefon pentru cazul în care se solicitau informaţii ulterioare.
Satisfăcut, Morantz intră din nou în furgoneta şi porni motorul.
― Fără cuvinte, nu-i aşa? remarcă el în timp ce începu să conducă, pentru a coti în şoseaua principală. Am fi putut întinde sîrmă ghimpată şi orice puşti din zonă s-ar fi tîrît prin gard, doar ca să afle de ce am pus-o acolo. Dar panoul ăla ar putea sta acolo ani de zile şi nimeni nu l-ar ignora.
Apoi zăriră în faţă trei maşini de poliţie, o maşină de pompieri şi o ambulanţă, adunate în jurul resturilor fumegînde ale automobilului lui Carl Bronski. Cînd îi depăşiră, croindu-şi drum printre vehiculele de urgenţă, Kaplan examină cu atenţie ce mai rămăsese din maşina distrusă.
― Nimeni nu ar fi fost în stare să supravieţuiască, spuse el, trădîndu-şi o notă de satisfacţie din glas. Nimeni pe lumea asta.

CAPITOLUL 30

Arthur Wiseman se mişcă încet în jurul biroului, atingînd lucruri, examinîndu-le, amintindu-şi.
Diploma sa medicală, înrămată îngrijit, dar îngălbenită de vreme în ciuda sticlei protectoare, atîrna discret în spatele biroului său, o reasigurare mută pentru pacienţii săi că era calificat pentru a exercita acea profesie.
În jurul diplomei, în propriile lor rame, se aflau toate titlurile pe care le adunase de-a lungul a patruzeci de ani de meserie. O expoziţie cu care se putea mîndri, atestînd o viaţă pusă în slujba muncii sale. Diplome din partea oraşului, a districtului, chiar şi a statului. Menţionări de la asociaţiile medicale. Ciocănelul de reflexe care devenise al lui din anul în care începuse să se pună în slujba sa, servindu-l ca pe un preşedinte. Toate acestea îl puseră brusc în faţa unui copleşitor sentiment de vinovăţie.
Cîţi fuseseră?
Cîţi copii, de-a lungul timpului, pe care îi condamnase neştiutor la moarte? Cîţi bărbaţi şi femei, cărora le zdruncinase neintenţionat vieţile, dacă nu cumva chiar le distrusese?
Ştia statisticile. Nu era vorba doar de copiii care fuseseră victime. Era vorba şi de familiile lor. Familii ca Montgomery, pentru care pierderea unui nou-născut părea să fie o lovitură mortală în structura fundamentală a vieţii lor, lăsîndu-i să se zbată neajutoraţi, incapabili de a trăi cu propriile lor sentimente, ori cu ale tovarăşilor de viaţă, sau chiar cu copiii lor râmaşi în viaţă.
Pînă în ziua aceea, fusese capabil să dea vina acelui masacru pe Sindromul Infantil al Morţii Subite. Un ucigaş necunoscut, furişîndu-se din umbră pentru a-şi revendica victima, strecurîndu-se înapoi în zone abisale, cu identitatea învăluită în mister.
Doar că, pentru el, vălul misterului căzuse. Arthur Wiseman zărise figura inamicului.
Era propria lui figură.
Prea ocupat, îşi zise el.
Întotdeauna fusese prea ocupat. Prea ocupat cu îngrijirea pacienţilor, prea ocupat cu modernizarea clinicii, prea ocupat cu creşterea fondurilor, pentru a da oraşului Eastbury un spital cu care să se mîndrească.
Prea ocupat ca să mai analizeze fiecare medicament pe care îl folosise. Prea ocupat pentru a mai cerceta fiecare nou produs apărut pe piaţă, etichetat de producători drept ultimul "miracol al medicinei".
Prea ocupat pentru a investiga mobilurile producătorilor, prea ocupat ca să pună sub semnul îndoielii rezultatele programelor de testare ale acestora, prea ocupat chiar şi pentru a cere documentaţia în legătură cu produsele.
În loc să facă toate aceste lucruri, acceptase pur şi simplu produsele şi le folosise pentru a trata simptomele pentru care fuseseră create, recunoscător faptului că marile companii farmaceutice continuaseră dezvoltarea noilor produse pentru a-şi ajuta el pacienţii.
Numai că de această dată produsul nu-i mai ajutase.
De această dată produsul făcuse cu totul altceva şi copiii mureau.
Dar nu toţi. Nu, nu toţi. Cîţiva dintre ei trăiau.
În ce fel de calitate trăiau?
Ce erau aceste fiinţe modificate, care păreau atît de fireşti? Erau cu adevărat băieţeii sănătoşi care păreau a fi? Sau erau cu totul altceva, creaţi pentru un scop specific?
Şi care ar fi putut fi scopul?
Arthur Wiseman se gîndi la acel lucru, iar enigma nu era prea greu de descifrat pentru el.
Copii care se vindecau într-un ritm incredibil de rapid. În drumul lor înapoi la spital, Malone pomenise de Departamentul Apărării Naţionale.
Mici soldaţi perfecţi, asta erau.
Copii care ar putea fi crescuţi pentru a lupta în războaie, fără a fi ucişi.
Războiul ar putea fi purtat dintr-o dată fără nici o cheltuială. Fiind folosiţi ucigaşi ce nu puteau fi ucişi.
Cine ar mai fi susţinut că războiul era nedrept, dacă ar fi fost morţi doar în cealaltă tabără?
Arthur Wiseman, singur în cabinetul său, privi în viitor şi văzu noul om, creat pentru un singur scop. Să ucidă. Dar ar fi trebuit să fie şi altfel de oameni.
Putu să prefigureze clase întregi de oameni, fiecare dintre ele creată pentru a servi unei anumite necesităţi, pentru a îndeplini o anumită funcţie, pe care oamenii obişnuiţi nu puteau, sau nu voiau s-o îndeplinească.
Oamenii obişnuiţi.
Şi Wiseman ştiu că aceea era atitudinea care ar fi prevalat în curînd. Societatea, abia învăţată să funcţioneze fără separare rasială, ar fi virat spre separarea genetică. Fiecare persoană ar fi fost atribuită unei anumite condiţii sociale, potrivită structurii sale genetice, iar "oamenii obişnuiţi" s-ar fi aflat în vîrful piramidei. Dar pentru cît timp?
Nu pentru mult. Cîteva generaţii, poate, înainte ca mutanţii ― oameni şi ei din toate punctele de vedere, cu excepţia unei minuscule schimbări genetice care le conferise abilităţi deosebite ― să se revolte. Şi atunci ce s-ar întîmpla?
Arthur Wiseman nici măcar nu-şi dori să ştie, ori să trăiască pînă atunci, orice i-ar fi putut oferi viitorul. Cu toate acestea, era deja parte din viitor.
Nimic mai mult decît un pion, probabil, dar era de-ajuns.
Nu ar mai fi fost în stare niciodată sa privească în ochii unui pacient, să încerce de unul singur să-i fie de folos. Pentru Arthur Wiseman, cariera, viaţa ajunseseră la sfîrşit.
Plecă în sala de consultaţii, deschise dulapul cu medicamente şi luă o sticlă. Apoi, cu sticla şi o seringă hipodermică, se întoarse în propriul cabinet.
Lucră pentru cîteva minute la computer, eliminînd toate referirile la BCG din înregistrările sale. Cel puţin reputaţia îi va rămîne intactă.
Cîteva clipe mai tîrziu, era mort.

Randy Corliss deschise ochii. Pentru moment, nu fu sigur unde se afla, dar apoi, zărind crengile de deasupra capului, începu să-şi amintească.
Fusese pe bancheta din spate a maşinii sergentului Bronski, împreună cu mama sa. Apoi se petrecuse ceva. Sergentul Bronski începuse să strige, maşina derapase şi apoi... şi apoi...
Se ridică brusc şi privi în jur. Văzu printre copaci rămăşiţele fumegînde. Peste tot împrejur erau oameni. Oameni, ambulanţe, o maşină de pompieri şi...
Se ridică în picioare şi privi în jos, spre corpul său. Pielea îi era toată înroşită şi nu purta deloc haine. Şi îi era frig la cap.
Curios, îşi atinse capul.
Unde ar fi trebuit să fie păr, el simţi doar pielea goală.
Incendiu.
Acolo avusese loc un incendiu. Dar unde îi erau părinţii?
Începu să bîjbîie, işind din pădure.
― Mami? Mami, unde eşti? Tăticule?
Se opri dintr-o dată, cînd amintirea aceea ce se întîmplase îl copleşi din nou. În acel moment ţipă şi fugi spre maşina înnegrită.
― Mami! Tati!
Mulţimea adunată în jurul automobilului avariat se întoarse spre a privi strania apariţie ce se ivise din pădure.
― De unde dracu' a mai venit şi ăsta? mormăi unul dintre doctori.
Înşfăcînd o pătură, înaintă spre copilul dezbrăcat, apoi încercă să înfăşoare pătura în jurul lui. Randy se împotrivi.
― Mami! urlă el din nou. Unde e mămica mea?
― Uşurel, fiule, ia-o uşurel, îi spuse doctorul. De unde ai apărut?
Dar Randy era departe de a-l auzi. Tîrînd după el marginile păturii, putu doar să continue a-şi striga părinţii, cu lacrimile curgîndu-i şuvoaie pe faţă. În sfîrşit, epuizat, căzu la pămînt, unde rămase bolborosind neajutorat.
― Luaţi-l în ambulanţă, spuse al doilea medic. Trebuie să fi fost în maşină cu ceilalţi. Să-l ducem la un spital. Repede.
Îl purtară pe Randy pînă la o ambulanţă. O clipă mai tîrziu, cu sirenă urlînd, vehiculul începu să gonească spre Spitalul Comunal din Eastbury. Medicul dădu la o parte cu grijă pătura şi se uită la pielea lui Randy.
― Nu înţeleg, îi spuse colegului său. Uită-te la el. Hainele i-au dispărut, i-a dispărut şi părul. Trebuie să fi fost chiar în mijlocul acelui incendiu. Ar trebui să fie mort, ca şi ceilalţi.
Cu toate că îl examinară pe Randy, nici unul dintre doctori nu găsi nimic mai mult decît ceea ce păreau fi cîteva arsuri de gradul unu pe suprafaţa a ceea ce era, de altfel, o piele netedă de nou-născut.

Mark Malone privi posomorît peste biroul său, încercînd să citească în ochii lui Sally Montgomery.
Stătuse tăcută lîngă soţul ei, în timp ce Malone le relată ce se întîmplase în cabinetul lui Wiseman. De două ori fusese cît pe ce să-l întrerupă, dar de ambele dăţi Steve o strînsese delicat de mînă. În acel moment stătea nemişcată, cu ochii gînditori. Încet, se ridică de pe canapea.
― Am de gînd să-l văd, zise ea, cu vocea furioasă. Vreau să aud toate acestea din gura lui.
― Nu sînt prea sigur c-o să te primească, spuse Malone încet. Cînd l-am lăsat, zicea că era complet terminat ca doctor...
― Terminat ca doctor? explodă Sâlly. Ăsta este un criminal, Mark. El a omorît-o pe Julie. Indiferent dacă era conştient de ce făcea sau nu ― şi dacă îmi ceri părerea, a ştiut cu exactitate ceea ce făcea ― el a omorît-o. Şi Dumnezeu mai ştie pe cîţi alţii. Uite de ce voia să mă aranjeze ― descoperisem prea multe.
Porni spre uşa cabinetului chiar în clipa în care sună telefonul.
Mark Malone ridică receptorul şi ascultă pentru o clipă. Cînd puse receptorul la loc, mîinile îi tremurau.
― E prea tîrziu, Sally, zise el încet. La telefon era asistenta lui Arthur. Tocmai l-a găsit în cabinet. Este mort.
― Mort? repetă Sally. Este mort?
― Pe biroul lui era o seringă. La prima vedere, s-a sinucis.
Părăsind-o brusc furia, Sally se aşeză înapoi pe canapea.
― O, Doamne, mormăi ea. Ce mai urmează?
Ca şi cum ar fi fost o replică directă la întrebările ei, telefonul sună din nou. De data aceasta, ascultînd, Malone închise ochii şi încuviinţă din cap, de parcă ar fi aşteptat şi mai multe veşti proaste. Cînd închise telefonul, păru incapabil de a vorbi.
― Ce este? întrebă Steve? Mark, s-a mai întîmplat altceva?
Malone dădu din cap.
― A.... A fost un accident. În orice căz, ei cred că a fost un accident.
Sally îşi înălţă capul şi ochii i se dilatară.
― Unde?... Cine?
― Carl Bronski, şopti Malone. Este mort. Şi Lucy şi Jim Corliss.
― Nu! urlă Sally.
Se ridică din nou în picioare. Cu ochii sălbatici, se mişcă clătinîndu-se spre Malone.
― Nu! Este o minciună ― nu pot fi morţi. Nu se poate.
Brusc, picioarele i se împleticiră şi căzu, icnind, pe podea. Malone se ridică de la birou şi îl ocoli, pentru a-l ajuta pe Steve s-o conducă iar pe canapea.
― Am să-i dau un sedativ, zise el.
Se duse la dulapul cu medicamente şi un moment mai tîrziu ochii lui Sally se închiseră, iar respiraţia i se egală. Doar atunci vorbi din nou doctorul.
― Randy este în viaţă, zise el. Îl aduc acum aici.
― Dar ce s-a-ntîmplat? întrebă Steve.
― Ţi-am spus, nu se ştie. Maşina a ieşit de pe şosea şi a explodat. Nu mi-au spus dacă ştiu de ce.
Mintea lui Steve derulă întîmplările. Îşi mută ochii de la soţia lui sedată la doctor, apoi iar la Sally.
― Ce... o, Isuse, ce se-ntîmplă, Mark?
― Nu ştiu, Steve, zise Mark Malone încet. Tot ce ştiu este că acum trebuie să rezolvăm lucrurile pe rînd. Hai s-o ducem pe Sally în pat, apoi ar fi bine să mă duc în sala de urgenţe. Vreau să fiu acolo cînd îl aduc pe Randy Corliss.

Paul Randolph păşi nervos prin biroul său, dorindu-şi să fi fumat încă. Dar fumatul nu mai făcea parte din imaginea personală a oricărui individ care avea de a face chiar şi vag cu medicina. Deci nu conta cît de mult şi-ar fi dorit o ţigară, fiindcă tot nu şi-ar fi aprins-o. Aruncă o privire celorlalţi doi bărbaţi din biroul său şi se întrebă cum de puteau să stea atît de calmi, ca şi cum nimic nu s-ar fi întîmplat.
Aşteptaseră toată dimineaţa şi încă nu auziseră nici o veste de la echipa lui Carmody, în afara primului telefon, cînd descoperiseră cine se adunase la casa lui Lucy Corliss.
Dracu' s-o ia de femeie. Pe ea şi pe prietena ei, Montgomery, dracu' să le ia pe-amîndouă. Şi neghiobul ăla de Malone. Cum naiba îl găsiseră pe el implicat în scormoneala lor? Şi ce descoperiseră? Dracu' să-i ia pe toţi!
― Nu este chiar atît de rău, să ştii, îi zise uşor George Hamlin, rupînd tăcerea care planase peste încăpere în ultima jumătate de oră.
― Noi am formulat, în mod deliberat, o bază care ar fi trebuit să fie aplicată doar pe femei care nu şi-au dorit copii, asta-i una la mînă. Nu este la fel ca în cazul în care eşecurile noastre ar fi fost copii pe care i-ar fi vrut cineva. Doar contrariul este adevărat. Aceste femei, în mod specific, nu au vrut copii! Cinstit să fiu, nu văd cum le-am prejudiciat.
― Pe cît se pare, ele nu privesc problema în acelaşi mod, îi replică Paul Randolph, picurînd din glas atîta sarcasm cît putuse aduna. După cît se vede, au impresia că le-am omorît şi răpit copiii. Şi, la dracu', tocmai asta am făcut, nu-i aşa?
Generalul-locotenent Scott Carmody îşi mută greutatea corpului într-o poziţie inconfortabilă. Nu era obişnuit să aştepte să stea jos; oricît de puţin timp l-ar fi înţepenit.
― Întotdeauna există un preţ, zise el. Armata are nevoie de aceşti băieţi, Randolph, şi cu cît mai repede se finalizează acest proiect, cu atît mai bine va fi pentru ţara noastră.
― Şi nu contează preţul?
Vocea lui Carmody se înăspri.
― Am pierdut oameni în orice program am iniţiat vreodată. Sacrificiul este o parte a preţului oricărui progres şi o ştim cu toţii.
Randolph oftă.
― Te rog, zise el. Scuteşte-mă de vechea zicală cu ouăle şi omleta. Noi vorbim aici despre copii.
― Asta rămîne de stabilit, îl întrerupse Hamlin.
Se ridică şi, întinzîndu-se, merse agale spre fereastră, unde, cu mîinile la spate, privi afară, spre aeroportul Logan. Cu aceeaşi plăcere pe care o dobîndise de cînd era copil, se uită la un aeroplan care rulă în spaţiul de decolare, ca apoi să se avînte în cer.
― Mă întreb dacă băieţilor mei le-ar plăcea? murmură mai mult pentru sine decît pentru ceilalţi.
― Poftim? îl întrebă Randolph, dar, înainte ca Hamlin să fi putut repeta, telefonul de pe biroul lui Randolph reveni zgomotos la viaţă.
Randolph ridică receptorul, apoi i-l înmînă lui Carmody, care ascultă pentru cîteva clipe, dădu cîteva ordine şi închise. Se întoarse pentru a-i privi pe ceilalţi, nemaisimţind încordarea provocată de lunga noapte şi dimineaţă de aşteptare.
― Cred că am liniştit spiritele, spuse el. Lucy şi James Corliss sînt morţi, laolaltă cu Bronski. Este mort şi Wiseman.
― Wiseman? întrebă Randolph. Ce s-a-ntîmplat?
― S-a sinucis.
― Dar Randy Corliss? vru să ştie Hamlin. A murit?
― Nu, răspunse Carmody. N-a murit. A supravieţuit exploziei şi incendiului şi a ieşit dintre resturi. Este la Spitalul Comunal din Eastbury.
Randolph se albi la faţă.
― Atunci cum poţi să spui că am calmat spiritele? Dacă băiatul ăla vorbeşte...
Dar George Hamlin prinsese deja ideea.
― Nu mai contează deloc. Despre ce are de gînd să vorbească? Am spălat memoria computerelor şi din noaptea asta va dispărea şi Academia. Nu mai există nici o dovadă despre nimic.
― Cu excepţia faptului că Randy Corliss ştie numele tuturor celor implicaţi în proiect.
Carmody dădu din umeri.
― Al nici unuia care ar putea fi reperat vreodată. Dacă tu ai fi vrut chiar acum să-i cauţi, Randolph, ai fi avut necazuri cu dovedirea faptului că oricine a avut legătură cu Proiectul Divin ar fi trăit vreodată. Incluzîndu-l pe doctorul Hamlin, aici de faţă. Computerele nu numai că ne permit să păstram urma oamenilor, Randolph. Ne lasă şi să le îngropăm.
Randolph se afundă în fotoliu.
― Atunci, s-a terminat?
― Nu, răspunse Hamlin. Au mai rămas cei doi Montgomery cu care să ne luptăm. Şi asta, Paul, urmează să fie sarcina ta.
Ascultîndu-i pe George Hamlin subliniind ceea ce avea în minte, Paul Randolph îşi dori din nou să fi avut o ţigară.
O oră mai tîrziu, însă, conducînd spre Eastbury şi gîndindu-se la planul lui Hamlin, totul începu să capete un înţeles.
Poate că avea să meargă, la urma urmei.
Şi dacă nu mergea?
Paul Randolph nici măcar nu vru să se gîndească la o asemenea variantă.

CAPITOLUL 31

Sally Montgomery deschise ochii şi primul lucru pe care îl văzu era tavanul. Tencuială mată, genul pe care îl detestase din totdeauna. Şi culoarea ― acea umbra de verde pal, care se presupunea a fi odihnitor, dar era uşor scîrbos. Deci era într-un pat de spital. Avu un moment de panică şi se luptă ca să se ridice. Apoi auzi vocea lui Steve.
― E în regulă, iubito, îi spuse el. Nu este nimic râu. Tocmai ai... avut un fel de pierdere de cunoştinţă cu vreo două ore în urmă, aşa că Mark ţi-a dat ceva să te facă să dormi o vreme.
Sally se cufundă din nou în pernă şi privi tăcută spre soţul ei timp de cîteva clipe. Era oare o păcăleală? Fusese într-adevăr Mark cel care îi făcuse injecţia, sau fusese Wiseman?
Wiseman.
Wiseman era mort. Wiseman şi... şi familia Corliss şi Carl Bronski. În ochii ei se iviră lacrimi care se revărsară. Steve se întinse şi le îndepărtă cu delicateţe.
― Sînt morţi cu toţii? întrebă ea cu un glas dogit.
― Toţi, cu excepţia lui Randy, îi răspunse Steve.
― Ce s-a întîmplat?
― Nu acum, protestă Steve. De ce nu vrei să dormi din nou?
― Nu. Vreau să ştiu ce s-a-ntîmplat. Trebuie să ştiu.
― A fost un accident. Se pare că Bronski a pierdut controlul maşinii ― din cauza unei explozii de cauciuc, probabil. În orice caz, a alunecat de pe şosea, s-a răsturnat, iar rezervorul de benzină s-a spart.
― O, Doamne, oftă Sally. Trebuie să fi fost groaznic.
Ochii i se încrucişară cu ai lui Steve.
― Au... ars?
Steve încuviinţă din cap.
― Jim şi cu Lucy. Carl a fost aruncat din maşină şi aceasta s-a rostogolit peste el.
― Şi Randy?
― A scăpat. Nu ştiu ce-a făcut, dar a scăpat. Hainele de pe el au ars de tot, iar părul...
Sally închise ochii, ca şi cum prin asta ar fi putut să şteargă imaginea care-i venise în minte.
― Dar cum a putut să supravieţuiască? Arsurile...
― A supravieţuit pur şi simplu. Şi se simte bine, Sally. Este asemănător cu ceea ce i s-a întîmplat lui Jason.
Uşa se deschise şi în prag apăru Mark Malone. Închise uşa în urmă, apoi păşi spre picioarele patului lui Sally, aruncă o privire la diagrama acesteia şi zîmbi forţat.
― Mi-aş fi dorit să-ţi pot spune că arăţi mai bine ca în realitate.
― Tocmai mi-a spus Steve despre... despre...
Vocea i se pierdu, în timp ce lacrimile începură din nou să-i curgă. Se aplecă peste noptiera patului şi găsi un pachet de batiste Kleenex. Ştergîndu-şi lacrimile, se ridică puţin mai sus, apoi se strădui să întîlnească privirea lui Malone.
― Ce înseamnă asta, Mark? Ce se întîmplă?
― Mi-aş dori să-ţi pot spune, răspunse Malone.
Şovăi, apoi vorbi din nou.
― Ai un vizitator. Dar nu eşti obligată să-l primeşti.
― Un vizitator? Cine?
― Paul Randolph.
Ochii lui Sally se măriră.
― De la COPIL? Este aici? Dar... dar cum? De ce?
― A telefonat aproape cu o oră în urmă. Voia să ştie dacă am făcut ceva cu programele din computerul nostru.
Sally îşi simţi inima tresăltîndu-i puţin.
― Programele?
Malorie dădu din cap.
― Asta mi-a spus. Ceva despre computerul lor, care a încercat să facă o scanare de rutină a înregistrărilor din fişele noastre şi nu a putut.
Steve se încruntă.
― Şi ce înseamnă asta?
― Înseamnă că toate codurile au dispărut, zise Mâlone. Înseamnă că toate dovezile noastre au dispărut.
― Dar asta nu contează, spuse Sally. Avem imprimantele...
Clătinatul din cap al lui Malone îi opri şirul vorbelor.
― Au dispărut, Sally. Înainte ca Arthur să se sinucidă, a distrus totul. A schimbat înregistrările din computer şi a ars toate copiile tale. A dispărut totul, Sally. Totul.
Ca şi cum întregul înţeles al vorbelor lui şi-ar fi făcut efectul, Sally se simţi dintr-o dată obosită. Obosită şi înfrîntă. Totul se terminase.
Informaţiile dispăruseră, toate. Dar unde? Chiar cînd se întrebă pe sine, ştiu răspunsul.
― Ei au făcut-o, nu-i aşa? Indivizii de la COPIL au aruncat la gunoi tot conţinutul computerului.
― Mai mult ca sigur, aprobă Malone. Deşi Randolph neagă acest lucru. De aceea a venit pînă aici. I-am spus ce s-a întîmplat, dar vrea să audă întreaga poveste din gura ta. Mai zice că vrea să-ţi spună ceea ce ştiu ei despre Grupul Douăzeci şi Unu. Cu excepţia faptului că ei îl numesc GT-factor activ.
― Şi asta ce înseamnă? întrebă Steve.
― Se referă la ceea ce ei numesc introni, spuse Malone. Cred că Randolph poate să explice mai bine decît o fac eu, dar, dacă nu vrei să vorbeşti cu el, adăugă Mark, întorcîndu-şi atenţia înapoi spre Sally, nu eşti obligată s-o faci.
Ochii lui Sălly deveniră glaciali.
― Vreau să vorbesc cu el, zise ea. Vreau să ştiu ce le-au făcut copiilor şi de ce.
Malone ezită, apoi se întoarse spre Steve, ca pentru o confirmare. Steve încuviinţă.
― Dacă Sally vrea să-l vadă, adu-l înăuntru. Dar nu ne lăsa singuri cu el.
― Nu vă voi lăsa, promise Malone înverşunat. Şi eu vreau să ascult ce spune, la fel de mult ca şi voi.
Părăsi camera şi se întoarse o clipă mai tîrziu, urmat de Paul Randolph, care se apropie imediat de marginea patului şi lua o mînă a lui Sally în propriile mîini.
― Doamnă Montgomery, zise el, nu pot să vă spun cît de rău îmi pare de tot ce s-a întîmplat. Sînt Paul...
― Ştiu cine sînteţi, spuse Sally, retrăgîndu-şi mîna din strînsoarea lui şi strecurîndu-şi-o sub cearşaf. Ceea ce nu înţeleg este motivul pentru care vreţi să vorbiţi cu mine.
― Am nevoie de ajutor, zise Randolph. Îmi permiteţi să mă aşez?
Sally încuviinţă din cap.
― Am nevoie să ştiu cu exactitate ce aţi descoperit despre ceea ce dumneavoastră aţi intitulat Grupul Douăzeci şi Unu. Am dedus faptul că dumneavoastră aţi găsit dovada că punctul slab al copiilor ar fi putut fi cauzat de nişte stimuli externi.
― Dumneavoastră ştiţi mai bine decît mine acest lucru, domnule Randolph.
― Tot ceea ce ştiu, doamnă Montgomery, spuse Randolph cu sinceritate, este că Institutul nostru, cu cîţiva ani în urmă, s-a aplecat asupra unei anomalii genetice, pe care am intitulat-o recent GT-factor activ. Este foarte complicat, dar asta înseamnă de fapt că, la anumiţi copii, există o disfuncţie a unei combinaţii genetice, numită intron, care, din anumite motive, a devenit funcţională. Are legătură cu bazele de enzime care delimitează începutul şi sfîrşitul unei secvenţe intronice în ADN. Din anumite motive, secvenţa guanină-timină, care ar trebui să delimiteze în mod normal începutul unui intron, este greşită la aceşti copii. Am identificat recent doar care intron este cel care a devenit activ.
Ochii lui Sally se îngustară suspicios.
― Dar îi urmăreaţi pe aceşti copii de ani de zile, sublinie ea.
― Din cauza unui hormon prezent în corpurile lor într-o cantitate mai mare decît este normal, îi explica Randolph. Hormonii, după cum ar trebui să ştiţi, sînt produşi sub îndrumarea ADN-ului, ca şi toate celelalte componente ale organismului. Noi am suspectat o greşeală genetică din cauza hormonului, dar abia recent am fost în stare s-o punem pe seama acestui GT-factor activ. Următorul nostru pas va fi să determinăm sursa factorului însuşi, care, pînă acum, am presupus că era ereditară ― o combinaţie de structuri genetice ale părinţilor, care producea GT-factorul activ. Dar, la prima vedere, dumneavoastră aţi descoperit proba contrariului.
― Da, spuse Sally, am descoperit-o.
Încet, începu să repete povestea care începuse în noaptea în care murise fiica ei. Vorbi cu seriozitate aproape o oră, timp în care Paul Randolph stătu ascultînd-o, luîndu-şi ocazional notiţe, dar niciodată întrerupînd-o. Cînd termină, ea se cufundă obosită între perne, iar apoi privi cu amărăciune spre Randolph.
― Dar dumneavoastră aţi ştiut totul despre asta, spuse ea. Totul se afla acolo şi trimitea direct la COPIL. Ne-aţi omorît copiii şi i-aţi răpit, domnule Randolph.
Paul Randolph îi evită privirea, se ridică şi se îndreaptă distrat spre fereastră. Cînd începu în sfîrşit să vorbească, încă stătea cu spatele la cameră.
― Aveţi dreptate parţial, desigur. Am răpit cu adevărat cîţiva copii, doamnă Montgomery. De fapt, următorul copil pe care intenţionam să-l luăm este fiul dumneavoastră, Jason.
În timp ce Sally ofta, Steve se ridică în picioare, cu mîinile încleştate, îndoindu-şi degetele albe în strînsoarea pumnilor. Dar atunci Randolph se întoarse spre ei, cu faţa golită de expresie şi ochii posomoriţi.
― Regret că trebuie să vă spun aşa ceva, zise el încet, dar fiul dumneavoastră este pe moarte.
Sally se înfioră.
― Nu! strigă ea. Jason nu este pe moarte. Se simte bine! Nu a fost bolnav nici măcar o zi în...
― Nici unul dintre ei nu a fost, doamnă Montgomery, zise Randolph liniştit.
Deşi vocea îi era molatică, exista în ea o nuanţă care cerea atenţia tuturor celor din încăpere.
― Asta este ceea ce face întreaga poveste incredibil de dificilă. Aceşti copii, copiii cu GT-factor activ, par sănătoşi. Sînt sănătoşi, incredibil de sănătoşi. Se pare că hormonul este declanşat de traumă. Asta înseamnă că orice deteriorare a ţesuturilor acestor copii, de orice natură ― germeni, viruşi, loviri ― declanşează producerea hormonului. Şi hormonul, la rîndul lui, accelerează regenerarea ţesuturilor. Aceşti copii au o abilitate regenerativă care nu are nimic în comun cu miracolul. Ţesuturile distruse, care ar trebui în mod normal să se refacă timp de cîteva zile sau săptămîni, se regenerează în cîteva minute, uneori chiar secunde.
Ochii lui Sally îi întîlniră pe ai lui Steve, în timp ce amîndoi îşi aminteau incidentele cu Jason ― acidul, crema fierbinte, lupta cu Joey Connors. Inexplicabilul era dintr-o dată explicat.
Fără tragere de inimă, ea îşi întoarse atenţia înapoi la Randolph.
― Dar aţi spus că Jason este pe moarte.
― Şi chiar este, doamnă Montgomery. Acesta este reversul medaliei. Deşi hormonul îi face pe copii să pară anormal de sănătoşi, în final îi omoară. Este ca şi cum, la un anumit punct, hormonul ar acapara orice picătură de energie pe care aceşti copii o posedă, iar aceştia ar muri. Din cîte ştim noi, se pare că se consumă pur şi simplu. Cu fetiţele se întîmplă foarte repede. Pînă acum, nici una dintre ele nu a supravieţuit peste vîrsta de un an. Procesul este mai lent la băieţi. Unii dintre ei au trăit pînă la nouă ani. Nici unul însă nu a supravieţuit pentru a-şi sărbători a zecea aniversare. Şi acesta este motivul pentru care am răpit cîţiva dintre ei.
― Vi s-a întîmplat cumva să ştiţi că răpirea este un delict federal, domnule Randolph? întrebă Steve, cu vocea plină de indignare.
― Sigur că da, zise scurt Randolph. Dar, în final, a existat o singură posibilitate de acţiune.
Steve privi către distinsul bărbat din faţa lui cu un amestec de repulsie şi curiozitate.
― În final?
― Cînd am început să înţelegem ce se întîmplă, am încercat să le explicăm situaţia cîtorva dintre părinţi. Am vrut să punem copiii sub observaţie douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru. Nu mai este nevoie să vă spun că părinţii au refuzat. Şi de ce n-ar fi făcut-o? Nu era nimic în neregulă cu copiii lor, dar absolut nimic. Ne-a fost imposibil să-i facem să înţeleagă care era problema.
― Deci, aţi început să furaţi copii? întrebă Sally.
― Nu la început. Doar le-am ţinut evidenţa. Ştiţi cum ― doar ne-aţi descoperit sistemul de urmărire. Dar, în urmă cu doi ani, a devenit evident pentru noi că toţi copiii urmau să moară. Într-un fel sau altul, părinţii aveau să-i piardă. Aşa că i-am luat, sperînd că am putea descoperi, lâ o adică, modul în care era declanşat momentul de consumare completă. Pînă în prezent nu am reuşit. Dar acum, cel puţin, se pare că ştim sursa problemei.
Făcu o pauză.
― Wiseman.
― Nu, obiectă Sally. N-a fost doctorul Wiseman. Nu ar fi putut să fie el. Cînd a descoperit ce se întîmpla, s-a sinucis.
― Din cauză că s-a gîndit că fusese manipulat, sau din cauză că ştia că fusese prins? replică Randolph.
― Ce tot spuneţi?
― Aţi ştiut că Arthur Wiseman a fost ceva un fel de expert genetician?
Sally păru şocată, iar Steve se încruntă.
― Nici măcar eu n-am ştiut, zise el.
― Nu văd ce... începu Sally, dar Randolph o întrerupse.
― Dacă aceşti copii au fost într-un fel victimele unei anumite forme de ADN recombinat, şi, la prima vedere, au fost, acest lucru s-a petrecut în cabinetul doctorului Wiseman. I-a vorbit doctorului Malone despre un ser pe care îl întrebuinţase, pe care pretindea că îl luase de la PharMax. PharMax n-a auzit niciodată de aşa ceva. Mi se pare că Wiseman însuşi trebuie să fi inventat acest produs.
― Dar de ce? se aprinse Sally. De ce ar fi făcut una ca asta?
― Pentru ştiinţă, îi spuse Randolph. Există oameni pe lume, doamnă Montgomery, pentru care cercetarea şi experimentarea există doar ca scop în sine. Ei nu simt nici un fel de responsabilitate pentru orice fel de lucruri ar putea crea. Pentru ei, crearea şi descoperirea reprezintă împlinirea prin ele însele. Asemenea oameni nu-şi fac gînduri despre rezultatul final al faptelor lor, nu-şi fac griji în legătură cu orice fel de consecinţă morală. Cunoaşterea există pentru a fi descoperită şi folosită. Dacă poţi să faci ceva, atunci trebuie să-l faci. Iar dacă Wiseman a găsit o modalitate de transforma specia umană, tentaţia de a o pune în aplicare trebuie să-l fi copleşit. Probabil că pînă azi dimineaţă nu i-au fost clare consecinţele testelor sale. Şi astfel, a ars mărturiile. În computer nu a mai rămas nimic, doamnă Montgomery. Nici fişele copiilor care au fost purtători ai factorului activ GT, nici fişele femeilor care au fost tratate cu compusul inventat de Wiseman. Nimic.
Se lăsă într-un fotoliu şi clătină din cap.
― Nu sînt sigur că putem reface vreodată acele fişe.
Sally stătea încă întinsă, încercînd să-şi pună ordine în gînduri. Îi spunea oare adevărul?
Nu. În adîncul sufletului, Sally era sigură că o minţea, sau, dacă nu o minţea, atunci îi spunea doar o parte a adevărului. La urma urmei, reflectă ea, recunoscuse că îl răpiseră pe Randy Corliss.
Îi ucisese oare, în vreun fel, şi pe părinţii lui Randy şi pe Carl Bronski?
Încă o dată, nu fu sigură. De un singur lucru, totuşi, era mai mult decît sigură.
Ceea ce descoperise, ori crezuse că descoperise, îi fusese luat. Nu există nici o cale prin care să poată redobîndi ceea ce găsise. Probabil că totul era încă acolo, îngropat undeva în banca de date a computerului, dar atît de adînc îngropat şi acoperit, încît nu ar mai fi fost niciodată capabilă să-l dezgroape.
Şi dacă ar fi încercat, probabil că ar fi fost omorîtă la fel de bine.
Iar eu, îşi zise Sally, nu am de gînd să fiu omorîtă. Am de gînd să-i spun acestui bărbat orice ar vrea el să audă, am de gînd să rămîn în viaţă, ca să-mi cresc fiul.
Fiul meu.
Jason. Era oare pe moarte? Ori şi aceea era tot o minciună? Pentru acea întrebare, doar timpul însuşi ar fi putut furniza un răspuns.
Sally se ridică în capul oaselor şi netezi cu grijă cerşafurile de peste piept. Apoi se strădui să întîlnească ochii lui Paul Randolph.
― Vă mulţumesc, spuse ea încet. Vă mulţumesc pentru că aţi venit aici şi mi-aţi spus toate aceste lucruri. Nu aveţi de unde să ştiţi cum a fost pentru noi. A fost un coşmar.
― Unul care acum s-a sfîrşit, doamnă Montgomery.
Făcu o pauză.
― Cu excepţia copiilor.
― Da, oftă Sally. Exceptîndu-i pe copii. Ce putem să facem?
Randolph făcu un gest neajutorat.
― Mi-aş dori să vă pot spune: Ocrotiţi-i. Iubiţi-i. Încercaţi să le faceţi vieţile pe cît de fericite puteţi. Şi speraţi.
― Să sperăm? întrebă Sally. Ce să sperăm? Aţi spus că nici unul dintre ei nu a trăit că să atingă vîrsta de zece ani.
― Aşa este, doamnă Montgomery. Dar nu ştim practic nimic despre asta. Poate că unii dintre ei vor trăi. Poate fiul dumneavoastră, poate Randy Corliss. Tot ceea ce putem face este să sperăm.
― Randy Corliss.
Sally repetă numele şi privi spre Steve.
― Ce-o să se întîmple cu el?
Steve ridică din umeri.
― Nu ştiu. Probabil că are rude...
― Îl vreau eu.
― Sally...
― Steve, vreau să avem grijă de el. Eu... ei bine, mă simt de parcă aproape că ne-ar aparţine acum. Felul său de a fi, şi Jason. O, Steve, trebuie să avem grijă de el. Le-o datoram lui Lucy şi lui Jim.
― Sally, trebuie să ne gîndim la această...
― Nu, Steve. Trebuie s-o facem. Şi dacă tu nu vrei, atunci o voi face eu singură.
Tonul vocii i se transformă brusc în şoaptă.
― La urma urmei, are să fie doar pentru scurt timp.
Steve înghiţi în sec, ştiind că nu ar fi refuzat cererea lui Sally. Şi imediat, chiar cînd cedase, începu să se întrebe ce avea să se întîmple cu el cînd fiecare dintre băieţi urma să moară. Va fi cum fusese şi cu Julie?
Trebuia să vorbească şi cu Sally despre asta, şi trebuia s-o facă între patru ochi. Se uită la Mark Malone, iar tînărul doctor, citindu-i privirea, îi semnală lui Paul Randolph.
― Cred că am face mai bine să-i lăsăm pe amîndoi singuri cîtva timp, domnule Randolph.
Paul Randolph se ridică.
― Desigur, spuse el uşor.
Se deplasă pentru a-şi oferi mîna lui Steve, dar gestul fu refuzat.
― Îmi pare rău, zise el. Îmi pare râu că a trebuit să vă spun toate acestea, dar, mai devreme sau mai tîrziu, ar fi ieşit oricum la iveală.
Apoi, cu Malone în urma sa, părăsi încăperea.
Îndată ce rămaseră singuri, Sally îşi fixă privirea în ochii lui Steve.
― Minte, spuse ea. Minte în legătură cu toate.
― Sally...
Îi ignoră întrebarea.
― S-a sfîrşit, Steve. Am pierdut. Nu-mi mai rămîne nimic altceva de făcut decît să am grijă de băieţi şi să pretind că totul este în regulă. Altfel, au să mă omoare. Exact cum i-au omorît pe Lucy, pe Jim şi pe Carl.
― Şi eu? întrebă Steve.
Sally îi evită privirea.
― Nu ştiu, Steve. Nu aştept să mă crezi. Ştiu că ceea ce a spus Randolph sună rezonabil. Dar pur şi simplu nu-l cred.
― Atunci vom face cum vrei tu, zise Steve.
Se aşeză pe pat şi o luă pe Sally în braţe.
― Orice s-ar întîmpla de acum încolo, vom face cum vrei tu.
O trase mai aproape de el şi-i simţi trupul rigid. Apoi Sally se relaxă brusc. Braţele îi alunecară în jurul gîtului lui Steve.
― Îmbrâţişeaza-mă, şopti ea. O, te rog, îmbrâţişează-mă doar un minut.
Se agăţară unul de celălalt, întrebîndu-se ce fel de durere le mai rezervase viitorul şi cum ar fi trebuit să împace şi cu ea. Orice ar fi, aveau să-i ţină piept împreună.

Mark Malone îl conduse pe Paul Randolph în cabinetul său şi închisese uşa în urmă.
― N-au înghiţit-o, spuse el. Cel puţin ea n-a înghiţit-o.
― Nu, răspunse Randolph. N-a făcut-o. Dar am lăsat-o să înţeleagă că nu va dovedi niciodată nimic şi i l-am dat pe Wiseman. Va avea destule dubii care s-o facă să tacă.
― Pînă cînd moare Jason.
Pentru prima dată în acea zi, Paul Randolph zîmbi.
― Asta este cea mai frumoasă parte a problemei, zise el. Hamlin nu crede că Jason Montgomery ori Randy Corliss au să moară. Se pare că proiectul este un succes, Mark.
Mark Malone trase ultimul sertar al biroului său şi scoase afară teancul de foi imprimate pe care le culesese Sally din computer. I-l înmînă lui Randolph, cu o expresie serioasă.
― Tu şi cu Hamlin aţi putea fi interesaţi să vedeţi cît de departe ajunsese Sally, spuse el. Cred că ar fi mai bine ca data viitoare să luaţi măsuri ca nimeni să nu vă mai depisteze.
Apoi, cu faţa strălucitoare, se întinse din nou spre sertar, de acesta dată scoţînd o sticlă de coniac pe care o cumpărase în ziua în care începuse Proiectul Divin. Timp de zece ani încheiaţi, fusese cîinele păzitor al proiectului. Astăzi, devenise salvatorul lui. Rupse sigiliul şi turnă pentru fiecare o porţie generoasă.
― Să bem pentru viitor, zise el. Şi pentru toate creaturile minunate în care sînt pe cale să se transforme oamenii.

EPILOG

Trei ani mai tîrziu

Sally Montgomery îşi privi cu resemnare imaginea din oglindă. Ochii ei păreau să se fi cufundat adînc în orbite, iar pârul, doar cu trei ani în urmă de un castaniu bogat, pălise într-un cenuşiu tern. În jurul ochilor, cearcănele şi ridurile deţineau monopolul, iar fruntea i se încreţise de griji. Şi imediat, chiar în timp ce-şi examina îmbătrînirea, nu simţi nici un impuls s-o combată, ci doar o senzaţie de eliberare, fiindcă pentru ea chinul ar fi trebuit să se sfîrşească în curînd.
Băieţii fuseseră cei care-i făcuseră asta.
Nu se mai gîndea de mult timp la Jason ca la propriul fiu, nici la Randy Corliss ca la un fiu vitreg. Pentru ea, aceştia deveniseră Băieţii. Ciudate, străine făpturi, pe care nu le cunoştea şi cărora nu le acorda încredere.
Nu fusese aşa de la început. La început fuseseră copiii ei amîndoi, Randy Corliss umplîndu-i golul existenţial care fusese lăsat de moartea lui Julie. Chiar şi în acea clipă îşi putea aminti valul de emoţie care aproape că o copleşise cînd plecase să-l vadă pe Randy, în rezerva lui din Spitalul Comunal din Eastbury.
Stătea încă în pat, cu ochii larg deschişi şi faţa inexpresivă, îi străfulgeră prin minte o imagine a unor fotografii pe care le văzuse, cu copii salvaţi din lagărele de concentrare ale celui de-al doilea război mondial, avînd trupurile atrofiate, părul căzut din cauza foametei, ochii goi ― trupuri şi minţi amorţite de ani întregi ai unor abuzuri de nedescris.
Dar pielea lui Randy era rumenă în acea zi şi lipsa părului îi dădea capului său o curioasă înfăţişare inumană. Iar în ochi, în locul durerii şi tristeţii pe care se aşteptase să le vadă Sally, nu era decît curiozitate şi o anumită detaşare stranie.
― Sînt morţi, nu-i aşa? întrebase el. Mami şi taţi au fost omorîţi în incendiu, nu-i aşa?
― Da, spusese ea, aşezîndu-se pe patul lui şi luîndu-i mîna într-a ei. Îmi pare rău; îmi pare rău, Randy.
― Ce-o să se întîmple cu mine?
Pe atunci, Sally atribuise întrebarea şi lipsa de reacţie la aflarea morţii părinţilor săi şocului. Îi explicase că ea şi cu Steve aveau să aibă grijă de el şi că el şi cu Jason aveau să fie ca fraţii de atunci încolo.
Randy îi zîmbise, apoi adormise.
Acesta fusese începutul.
În ziua următoare, ea şi cu Steve îl luaseră pe Randy acasă şi începuseră aşteptarea. În fiecare clipă a fiecărei zile şi a fiecărei nopţi, stătuseră de veghe, aşteptînd momentul în care Jason sau Randy, fără nici un fel de averstisment, ar fi încetat să mai respire şi ar fi murit.
Dar acest lucru nu se întîmplase. La început zilele, apoi săptămînile şi lunile se tot perindaseră, iar băieţii creşteau şi păreau viguroşi. Uşor, imperceptibil, Sally şi Steve începuseră să lase precauţiile deoparte. În loc să fie atenţi din cauza viitoarei morţi a băieţilor, începuseră să-şi facă planuri în legătură cu vieţile lor. După sfîrşitul primului an, cînd Randy împlinise unsprezece şi Jason tocmai trecuse de zece ani, îi duseseră la Mark Malone pentru consultaţia lunară. Cînd terminase cu băieţii, doctorul Malone vorbise cu Steve şi cu Sally în cabinetul său.
― Sînt remarcabili în toate sensurile, spusese el. Sînt amîndoi mari pentru vîrsta lor şi neobişnuit de bine dezvoltaţi. E ca cînd acest factor activ GT nu numai că i-ar proteja, dar le-ar şi permite sa se maturizeze mult mai rapid decît copiii normali.
― Şi ce înseamnă asta? întrebase Sally. Pentru ei, vreau să spun.
― Nu sînt sigur, recunoscuse Malone. Ar putea să nu însemne nimic, dar ar putea să fie şi un prim semn al unei îmbătrîniri premature. Ar putea să însemne că, pe cît de sănătoase vor fi vieţile lor, pe atît vor fi de scurte, chiar dacă sindromul autoconsumării nu va fi declanşat vreodată. Dar toate acestea nu sînt decît speculaţii, o asigurase el. Sincer să fiu, în cazul acestor băieţi, nu există nici o modalitate de a spune ce s-ar putea întîmpla. Tot ce putem să facem este să aşteptăm şi să vedem.
Aşteptarea continuase încă doi ani. De-a lungul acestui timp, băieţii se apropiaseră din ce în ce mai mult, personalitatea fiecăruia căpătase particularităţile celuilalt, pînă cînd Sally şi Steve dăduseră împreună în mod inconştient în obiceiul de a vorbi despre copii ca şi cum ar fi fost o singură entitate. Ceea ce i se spunea unuia trebuia să-i fie adresat şi celuilalt. Vina pentru greşeli care îi era atribuită unuia era imediat asumată de celălalt. Ceea ce făcea Randy făcea şi Jason, şi viceversa.
Nu aveau prieteni, fiindu-şi suficienţi unul altuia, dar Sally şi Steve nu fuseseră niciodată siguri dacă băieţii nu aveau nevoie de un stimul exterior, sau dacă, mai degrabă, un asemenea stimul nu devenise indispensabil.
Avuseseră loc şi incidente.
Cel mai râu dintre acestea fusese ceea ce Sally ajunsese să denumească Circul.
Se întîmplase după extravaganţa pe care Barnum & Bailey o jucaseră la Boston, iar toţi copiii din cartier hotărîseră să imite reprezentaţia. Cei mai mulţi, în final, fuseseră de acord că meseria de clovn era cea mai avantajoasă parte a bravurii, dar Jason şi Randy, deşi neinvitaţi spre a participa, asiguraseră senzaţiile tari.
Numărul lor de mers pe sîrmă nu o deranjase pe Sally, pentru că îi urmărise pregătindu-l, îngrijorată la început că ar fi putut să se lovească, dar impresionată pînă la urmă că avuseseră precauţia să înveţe şmecheria balansului pe sîrmă la un nivel jos. Doar cînd deveniseră încrezători în ei înşişi începuseră să înalţe sîrma, pînă cînd amîndoi fuseseră în stare să meargă pe ea cu uşurinţă la o înălţime de trei metri.
Ea nu-i urmărise repetînd numărul cu aruncarea cuţitelor, nici măcar nu-l văzuse, dar auzise despre asta.
Circul se instalase în curtea din spate a familiei Connors, iar ultimul număr fusese cel al lui Jason şi Randy. Cu rîndul, fiecare dintre cei doi băieţi se aşezase cu spatele la zidul garajului familiei Connors, în timp ce celălalt aruncase şase cuţite mari spre el. Întîi stătuse Jason cu spatele la perete, în vreme ce Randy azvîrlise tăişurile blestemate.
Unul după celălalt, cuţitele se izbiseră de garaj, la cîţiva milimetri de ţintă, cu mînerele vibrînd în timp ce lamele pătrundeau în peretele de lemn. Cînd toate cele şase cuţite îl împrej-muiseră, Jason păşise în faţă făcînd o reverenţă, apoi scosese cuţitele din perete.
Pe urmă se aşezase Randy cu spatele la zid, cu picioarele larg desfăcute şi mîinile întinse în lateral.
Jason se dăduse trei metri mai în spate şi aruncase spre ţintă primul din cele şase cuţite. Acesta se rostogolise prin aer şi lovise peretele între picioarele lui Randy.
Al doilea cuţit se îngropase în perete lîngă urechea stîngă a băiatului.
Al treilea cuţit se împlîntase lîngă urechea lui dreaptă. Pînă în acel moment, copiii din public ţipaseră şi aplaudaseră atît de tare, încît Kay Connors privise pe fereastră ca să vadă ce se petrecea.
Ajunsese la ţanc ca să vadă ultimele trei cuţite răsucindu-se, în succesiune rapidă, prin aer.
Două dintre ele loviseră mîinile lui Randy, ţintuindu-le în zid.
Al treilea se înfipsese în stomacul lui Randy.
Aclamaţia veselă se transformase în urlete de groază, îngheţată de spaimă, doamna Connors privise împietrită pe fereastră. Se uitase la Jason, care se îndreptase calm spre Randy şi scosese smulgîndu-le cele două cuţite care îi ţintuiau mîinile. Apoi îl văzuse pe Randy însuşi, cu faţa iradiindu-i de fericire, scoţînd al treilea cuţit din propriul său stomac.
O oră mâi tîrziu, ascultînd-o pe Kay Connors, Sally încercase să-şi păstreze calmul.
― Încă nu ştiu cum au făcut-o, spusese Kay cînd isprăvise de depănat povestea.
Fafa îi era încă palidă din cauza fricii şi mîinile îi tremurau abia perceptibil.
― Şi nici nu vreau să ştiu. Dar am să-ţi spun chiar acum, Sally, că nu mai vreau să-i prind în casa mea vreodată. M-au speriat de moarte şi nici măcar nu vreau să mă gîndesc la cum s-au simţit ceilalţi copii. Fetele plîngeau toate şi chiar şi cîţiva dintre băieţi. Ştiu că Jason şi Randy s-au gîndit că era o glumă, dar nu era nimic de rîs.
Desigur că Sally realizase imediat că nu fusese deloc vorba de un truc. Jason aruncase cu adevărat cuţitele în prietenul său şi Randy, departe de a fi fost rănit serios, se vindecase în cîteva minute. Dar în momentul în care plînsetul copiilor se potolise şi Kay Connors ajunsese la Randy, nu mai rămăsese nici măcar o cicatrice care să trădeze secretul "trucului".
Patru zile mai tîrziu, doi băieţei de cinci ani încercaseră să imite trucul. Unul dintre ei sîngerase aproape mortal, dar celălalt nu fusese rănit, fiind în aparenţă beneficiarul acelei feţe de monedă care stabilise care dintre cei doi ăr fi trebuit să fie primă ţintă. Sally fusese de altă părere. Deşi nu mai putea să fie sigură, îşi amintise numele băiatului nerănit, Tony Phelps, de pe lista copiilor din Grupul Douăzeci şi Unu.
După acel incident Sally începuse să aibă dubii în legătură cu băieţii. O ascultaseră în tăcere cît timp le vorbise, mai întîi despre "cascadoria" pe care o puseseră la cale, de care ea ştia că nu fusese nici pe departe o cascadorie, iar pe urmă despre băieţelul care aproape că murise.
― Dar toată lumea o să moară, fusese unicul comentariu al lui Randy.
― În afară de asta, adăugase Jason, oamenii care pot fi răniţi n-ar trebui să joace jocurile noastre. Ar trebui să facă doar ceea ce le spunem noi să facă.
― Să facă ce le spuneţi voi? repetase Sally. De ce ar trebui oamenii să facă ce le spuneţi voi?
Jason îi întîlnise privirea.
― Pentru că sîntem deosebiţi, spusese el. Sîntem deosebiţi şi asta ne face mai buni decît ceilalţi oameni.
Sally încercase să le explice că incapacitatea lor de a fi răniţi, ori de a simţi durerea, nu îi făcea mai buni decît pe ceilalţi. Asta însemna că ei trebuiau să fie în mod special atenţi cu ceilalţi oameni, pentru că ar fi putut să facă în mod întîmplător ceva care i-ar fi dăunat altcuiva. Băieţii se priviseră unul pe celălalt şi ridicaseră din umeri.
― Noi nu facem nimic în mod întîmplător, îi spusese Jason.
Şi astfel începuse surprinderea ei şi, din nou, se reluase veghea. Încet-încet, Sally începuse să-şi dea seama că mai era ceva în legătură cu Băieţii, nu numai factorul activ GT. Era o răceală în comportamentul lor şi un sentiment mereu mai accentuat al propriei superiorităţi, care fusese neplăcut la început, poate chiar înfricoşător.
Acum Jason avea doisprezece ani, iar Randy treisprezece, dar arătau cu cinci ani mai mari.
Şi făceau ceea ce voiau, cînd voiau.
Cu o noapte în urmă, Sally îi vorbise lui Steve despre ei.
― Nu sînt fiinţe umane, încheiase ea. Nu sînt fiinţe umane şi sînt periculoşi.
Steve, care ascultase în tăcere mai bine de o oră, se răsucise incomod în fotoliu.
― Ce propui să facem? întrebase el.
Sally înghiţise în sec, nesigură de faptul că ar fi fost în stare să dea glas ideii care se conturase cu fermitate în mintea ei de cîteva luni în urmă pînă în acel moment. Dar trebuia să fie pronunţată. Trebuia scoasă la iveală şi discutată. Dacă nu, atunci ea şi-ar fi pierdut în mod sigur minţile.
― Cred că trebuie să-i omorîm.
Steve Montgomery îşi privise soţia. În timp ce semnificaţia celor abia spuse de ea începuse să se înregistreze într-o parte a minţii sale, o alta parte a minţii păruse să schimbe macazul, să dea înapoi, de parcă n-ar fi vrut nici măcar să accepte cuvintele pe care le rostise Sally. Ce se întîmplă cu ea? se întrebase acea parte a creierului său. Ce se întîmplă cu femeia cu care m-am căsătorit?
De-a lungul ultimilor trei ani, Sally devenise aproape o străină pentru el. Îi observase schimbările de pe faţă, dar, mai mult decît atît, îi simţise schimbările din suflet. Din mai multe puncte de vedere ea părea un animal hăituit mai mult decît orice altceva.
Hăituit sau bîntuit?
Şi imediat el începuse să-şi dea seama încet că ceea ce văzuse în soţia sa era o reflecţie a ceea ce simţea el însuşi. Şi el ajunsese să-i privească pe băieţi ca pe ceva străin de el, ceva ce abia putea să înţeleagă, dar de care îi era teamă.
Se întrebase de multe ori ce ar fi devenit dacă s-ar fi făcut mari, dacă s-ar mai fi făcut mari?
La început îşi alungase această întrebare din minte, dar apoi, cu trecerea timpului, băieţii nu muriseră şi el se silise să se confrunte cu dilema.
Dar unicul răspuns la care ajungea era acela că, indiferent pentru ce ar fi crescut, nu ar fi fost deloc un lucru uman.
Şi astfel ajunsese şi el să se simtă bîntuit. Bîntuit de sentimentul că creştea o nouă specie de oameni, de nedeosebit de ceilalţi, dar diferită. Rece, fără simţăminte, insensibilă la durere.
Insensibilă la durere şi de aceea insensibilă la suferinţă. Cîte specimene de acest gen existau şi ce ar fi făcut acestea cînd le-ar fi venit timpul, care ar fi sosit în mod inevitabil, şi şi-ar fi descoperit puterile? Steve Montgomery, la fel ca şi soţia sa, nu ştia.
― Bine, spusese el cu o noapte în urmă.
Sally privise spre el, zdruncinată pe moment de uşurinţa cu care acceptase, aparent, ideea ei.
― Asta este tot ce ai să-mi spui? Doar bine?
Steve dăduse din cap.
― Acum trei ani, cînd am discutat cu Paul Randolph, am descoperit că ai avut tot timpul dreptate în legătură cu copiii. Şi în ziua aceea mi-am schimbat părerile în legătură cu ceva. Am decis că, din acel moment încolo, în ceea ce-i privea pe copii aş fi mers pe mîna ta în orice decizie ai fi luat. Dar m-am uitat şi eu cu atenţie la aceşti băieţi, Sally. Orice ar fi, nu sînt fiinţe umane. Randy Corliss nu este copilul nostru şi nici n-a fost vreodatâ. Şi nici Jason. Nu ştiu sigur ce sînt, dar ştiu ce nu sînt.
Apoi repetase cuviiviele:
― Nu sînt fiinţe umane.
Şi astfel, în dimineaţa aceea, Sally plecase singură ca să-l vadă pe Mark Malone şi îi explicase ce voia să facă. El o ascultase şi, mult timp după ce terminase, rămăsese tăcut, în aparenţă gîndindu-se.
― Am nevoie de ceva timp, Sally, spusese el într-un tîrziu. Am nevoie de timp ca să mă gîndesc la asta.
― Cît de mult timp? îl întrebase Sally. Ăsta nu-i un lucru care tocmai mi-a trecut prin minte, Mark. M-am gîndit la el multă vreme. Băieţii cresc şi mi-e frică de ei.
― Te-ai gîndit să-i trimiţi undeva departe, la şcoală?
― Sigur că m-am gîndit, îi replicase Sally cu amărăciune. M-am gîndit la tot ce era posibil şi în final am ajuns mereu la acelaşi gînd. Sînt un fel de monştri, Mark, şi trebuie să fie distruşi. Nu eu sînt cea pentru care mi-e frică ― mi-e frică pentru toată lumea. Nu poţi să înţelegi asia?
Şi Mark, spre uşurarea ei, dăduse din cap.
― Dar va trebui să mă gîndesc la asta, spusese el. Sînt medic. Pregătirea mea este de a salva vieţi, nu de a le curma.
― Ştiu, şoptise Sally nefericită. Crede-mă, mi-aş fi dorit să fi făcut asta fără măcar să-ţi fi spus. Dar am nevoie de ajutorul tău. Mă..., mă tem că nu am nici cea mai vagă idee despre cum să-i ― şovăi, apoi se strădui să termine fraza ― să-i omor.
Mark o condusese pînă la uşă.
― O să te sun peste vreo două ore, Sally. Va trebui să mă gîndesc la acest lucru şi nu-ţi promit nimic. De fapt, mi-aş fi dorit să nu fi venit astăzi aici.
Şi se întorsese acasă. În acea clipă stătea în faţa oglinzii, privindu-şi strania imagine, recunoscîndu-şi înfăţişarea, dar neînţelegînd persoana în care se transformase.
Dar asta nu conta. Nimic din ce însemna viaţa ei nu mai conta, nu atîta timp cît Băieţii trăiau. Abia după ce ei ar fi murit, ar fi putut fi îngrijorată din nou pentru sine. Dăr ce s-ar fi întîmplat dacă nu exista nici un mod de a-i ucide? Ce s-ar fi întîmplat atunci?
Chiar în acel moment sună telefonul.
― Sînt Mark, Sally. Există ceva care se numeşte succinilcolin clorid. Dacă vii pînă la mine la cabinet, am să-ţi explic.

Seara tîrziu, Randy şi Jason coborîră ca să le spună noapte bună lui Sally şi lui Steve. Sally acceptă un sărut de lâ fiecare dintre ei şi apoi, în timp ce băieţii urcau scările, strigă spre ei.
― Era să uit. Doctorul Malone m-a chemat astăzi şi mi-a dat nişte medicamente pentru voi. Voia să le luaţi chiar înainte de a merge la culcare.
Băieţii se priviră curioşi unul pe celălalt. Asta era ceva nou. Medicamente? Nici unul dintre ei nu avusese vreodată nevoie de medicamente înainte.
― Pentru ce e asta? întrebă Randy.
― Nu sînt sigură, răspunse Sally, rugîndu-se să nu fi fost cumva vreun tremur în vocea ei. Este doar un fel de injecţie.
― N-o vreau, zise Jason.
Faţa i se transformă într-o expresie de încăpăţînare pe care Sally şi cu Steve ajunseseră s-o cunoască foarte bine.
Steve se ridică din fotoliu.
― Ai să iei medicamentul, fiule, zise el, ţinîndu-şi vocea cu grijă sub control.
Jason îi aruncă o privire lui Randy, iar Steve, ducîndu-se la baza scărilor, putu să-i simtă pe băieţi măsurîndu-l din cap pînă în picioare, cîntărindu-şi forţa lor reunită împotriva propriei sale puteri. Începu să urce scările. Cei doi băieţi îl priviră războinic şi Steve se încordă împotriva unui posibil atac. Dar atunci cînd se apropie de ei, Randy vorbi.
― Naiba s-o ia, Jason. Ce dracu' poate să ne facă?
Poate să vă omoare, îşi zise Steve cu o detaşare subită. Sally îi povestise despre doctoria pe care i-o dăduse Mark Malone. Se numea succinilcolin clorid şi efectul ei ar fi fost să atace sistemele lor nervoase, paralizîndu-i pînă cînd n-ar mai fi fost în stare să respire. În cele cîteva minute care i-ar fi trebuit factorului activ GT ca să acopere daunele biologice, ei ar fi fost lipsiţi de aer şi sufocaţi. Da, îşi zise iar Steve, poate să vă omoare.
Dar băieţii transformaseră deja totul într-o glumă şi, în timp ce Sally pregătea seringile hipodermice, Steve îi urmă în camera lor, unde ei se dezbrăcară şi se strecurară în paturile lor. Randy rînji spre Jason.
― Ai făcut vreodată injecţie?
― N-am mai făcut de cînd eram mic. Dar mi-am făcut analizele sîngelui.
― Şi eu la fel. În săptămîna aceea, cît am stat la Academie, mi-au făcut analize tot timpul. Nici măcar nu simţi.
― Cui i-e frică? rîse Jason. Mă doare undeva că doctorul Malone crede că ceva nu este în regulă cu noi.
― Ce ştie el? zîmbi baţjocoritor Randy.
Chiar atunci intră Sally, ducînd două seringi. Jason le privi, încruntându-se.
― Ce-i acolo?
― Succinilcolin clorid, răspunse Sally. Cinci sute de miligrame pentru fiecare. Care dintre voi vrea să fie primul?
Băieţii se uitară unul la celălalt şi dădură din umeri.
― Eu, se oferi Randy.
― E-n regulă.
Sally îi luă braţul şi rulă mîneca stîngă a bluzei de pijama. Injecţia, îi spusese doctorul Malone, trebuia făcută direct în muşchi.
În muşchiul antebraţului ar fi avut efectul cel mai rapid, dar în oricare ar fi fost bine. Ţinînd seringa cu mîna dreaptă, ea apucă braţul băiatului cu stînga.
Şi dintr-o dată îşi pierdu puterea.
Peste capul lui Randy, ochii săi îi întîlniră pe ai lui Steve.
― Nu... nu pot s-o fac, şopti ea. Pur şi simplu nu pot s-o fac.
Steve clătină din cap.
― Nu te uita la mine, spuse el liniştit. Nici eu nu pot s-o fac.
Băieţii începură dintr-o dată să rîdă de ei.
― Dă-mi mie seringa, mătuşă Sally, spuse Randy. Am să-mi fac injecţia singur. Nu-i mare scofală.
― Ne-o vom face împreună, spuse Jason. Cînd ajung la trei, ne facem unul altuia injecţia în picior. E-n regulă?
Fără cuvinte, simţindu-se ca într-un soi de vis, Sally îi dădu fiecăruia dintre băieţi cîte o seringă. Pe urmă, în timp ce ea şi cu Steve priveau, ei îşi suflecară cracii pijamalelor şi, după ce Jason numără pînă la trei, introduseră acele în picioare şi împinseră pistoanele seringilor. Lichidul din cilindri dispăru în muşchii coapselor lor. Cînd se termină, scoaseră acele din carne şi o priviră pe Sally, cu ochii plini de satisfacţie.
― Mulţumită? întrebă Jason.
Sally dădu din cap şi luă seringile goale de la fiul său.
― Acum mergeţi la culcare, zise ea, cu vocea gîtuită din cauza tuturor emoţiilor pe care le ţinuse atît de prudent sub control, chiar din clipa în care luase acea decizie.
― Mergeţi în paturile voastre şi culcaţi-vâ.
Îi înveli şi apoi făcu ceva ce nu mai făcuse de mult timp. Se aplecă şi îl sărută pe fiecare dintre ei pe frunte. Un moment mai tîrziu, lăsînd luminile aprinse, ea şi cu Steve se strecurară afară din cameră.
Cînd ramaseră singuri, Jason simţi brusc o senzaţie ciudată în corp.
― Randy? spuse el.
― Ha?
În vocea lui Randy era o notă gîtuită şi ciudată. Jason încercă să se ridice ca să-şi vadă prietenul.
Nu reuşi.
Tot ce putu să facă, şi chiar şi aceea fu o luptă grea, fu să se rostogolească şi să privească pe deasupra spre celălalt pat. Randy zăcea întins pe spate, cu ochii larg deschişi, chinuindu-se să respire.
― Ce... ce s-a-ntîmplat? reuşi Jason să-l întrebe. Ce... ce ne-au dat?
― Nu ştiu, gemu Randy. Nu pot... nu pot să respir.
Pe urmă, cînd întreaga forţa a dozei letale de otravă îl lovi, Jason căzu înapoi pe pernă şi alunecă în inconştienţă.

Jos Sally se aşeză dezolată pe canapea, încercînd să se împace cu ceea ce tocmai făcuse.
― A fost lucrul cel mai indicat, repetă ea. A fost lucrul cel mai indicat şi a trebuit să-l fac.
Lacrimile o potopiră şi i se prelinseră în jos, pe obraji.
― Dar, o, Doamne, Steve, nu voi fi niciodată în stare sa trăiesc cu povara asta. Niciodată.
Steve dădu din cap nefericit.
― Îmi tot repet că nu erau fiinţe umane, şopti el. Dar cred că n-am ajuns s-o cred încă. Poate că Randy nu era. Dar Jason? Dumnezeule, Sally, era fiul nostru.
― Nu era, zise Sally, ridicînd tonul. Nu era fiul nostru. Era cu totul altceva şi a trebuit să moară. A trebuit, Steve. Dar ce are să se întîmple cu noi acum?
Steve privi în sus şi Sally simţi o bruscă seninătate iradiind dinei.
― Vom fi acuzaţi, îl auzi spunînd cu o voce care parcă ar fi venit de la mare depărtare. Vom fi acuzaţi de uciderea propriului nostru fiu şi ă fiului nostru vitreg. Şi nimeni nu va crede că nu a fost o crimă, Sally.
― Şi vor avea dreptate, zise ea.
Mîinile i se încleştară şi le răsuci în poală, ca şi cum s-ar fi luptat cu o durere psihică ce ameninţa s-o surprindă.
― O, Doamne, Steve, vor avea dreptate.
Pe urmă, într-un moment de tăcere, auziră un zgomot undeva deasupra.
Auziră o uşă deschizîndu-se şi un zgomot de paşi.
O clipă mai tîrziu, Jason şi Randy coborîră încet scările şi păşiră în camera de zi, unde râmaseră tăcuţi, privindu-i în faţă pe Sally şi Steve.
Şi, deoarece erau părinţii săi, Jason fu cel care vorbi.
― Nu puteţi să ne omorîţi, zise el încet, cu ochii scăpărîndu-i diabolic. Doctorul Malone ştie asta. De aceea v-a dat porcăria aia. A fost doar un alt experiment. Dar nu mai încerca să ne omori, mamă. Pentru că, dacă o mai faci, te vom distruge. Fără ca măcar să ne gîndim la asta, te vom ucide.
Apoi, într-o perfectă concordanţă, se întoarseră cu spatele şi urcară din nou scările.
-------------------------------