La răsărit de Eden
John Steinbeck

PARTEA ÎNTÎIA

Capitolul 1

Valea Salinas se află în California de nord. E lungă şi îngustă situată între două lanţuri de munţi, iar rîul Salinas curge cu ocolişuri prin mijlocul ei, pînă ce în cele din urmă, îşi varsă apele în golful Monterey.
Mi-aduc aminte de numele pe care le dădeam în copilărie unor ierburi şi flori neştiute. Îmi vin în minte locurile în care puteam găsi broaşte şi ora cînd se trezesc păsărelele vara, parfumul copacilor, anotimpurile, cum arătau şi cum mergeau oamenii, şi chiar cum miroseau. Memoria mirosurilor e foarte bogată.
Mi-aduc aminte că munţii Gabilan din răsăritul văii erau luminoşi şi veseli, însoriţi şi frumoşi, de parcă te îndemnau să doreşti să urci pe pantele lor calde, aşa cum doreşti să urci în poala unei mame iubitoare. Erau nişte munţi ce te atrăgeau cu iarba lor pălită de soare. În partea de asfinţit, se înălţau spre cer Munţii Santa Lucia, ce despărţeau valea de mare, şi erau întunecaţi şi urîcioşi ― neprietenoşi şi periculoşi. Întotdeauna am simţit o teamă de asfinţit şi o dragoste de răsărit. Din ce cauză aveam asemenea simţăminte n-aş putea spune, poate numai pentru că dimineaţa se ivea de peste vîrfurile munţilor Gabilan, în timp ce noaptea venea de pe crestele munţilor Santa Lucia. E posibil ca începutul şi sfîrşitul zilei să aibă un anumit rol în ce priveşte sentimentele mele faţă de cele două lanţuri de munţi.
Dintr-o parte şi din alta a văii, din trecători, izvorau mici pîrîiaşe ce se vărsau în albia rîului Salinas. În iernile anilor ploioşi, pîrîiaşele se transformau în puhoaie şi umflau rîul, încît uneori acesta urla şi spumega şi, într-o revărsare de ape, nimicea tot ce-i ieşea în cale. Rîul smulgea bucăţi din terenul fermelor şi ducea cu el acri întregi de pămînt, lua pe sus hambare şi case ce pluteau pe valuri pînă hăt departe. Prindea în puhoaiele sale vaci, porci şi oi, le îneca în apele sale cenuşii, mîloase, şi le arunca în mare. Apoi, cînd venea primăvara, rîul se retrăgea în albia lui şi bancurile de nisip se iveau iarăşi la suprafaţă. Iar vara rîul dispărea. Rămîneau doar nişte bălţi în gropile cu vîrtejuri de sub bancurile înalte. Plantele de apă şi păşunile creşteau iarăşi iar sălciile se îndreptau, păstrînd în ramurile de sus urmele inundaţiei. Salinas era doar un rîu de sezon. Soarele de vară îl făcea să dispară sub pămînt. Nu era niciodată un rîu frumos, dar era singurul pe care-l aveam, aşa că ne lăudam cu el ― că era periculos în iernile ploioase şi seca în verile secetoase. Te poţi lăuda cu orice lucru, dacă e singurul pe care-l ai. Ba, poate cu cît ai mai puţin, cu atît ţi se cere să te lauzi mai mult.
Fundul văii Salinas, aflat între lanţurile de munţi şi sub poalele colinelor, este plat întrucît valea aceasta a fost cîndva fundul unui golf de o sută de mile. Gura rîului, de la Moss Landing, era, cu veacuri în urmă, intrarea în acest lung fiord. Odată, la cincizeci de mile în josul văii, tatăl meu a forat un puţ. Forajul a scos la suprafaţă mai întîi pămînt, apoi pietriş, apoi nisip alb de mare, plin de scoici şi chiar bucăţi de oase de balenă. Erau douăzeci de picioare de nisip, apoi din nou pămînt, ba chiar şi o bucată de lemn de sequoia, lemnul acela trainic ce nu putrezeşte. Înainte de a fi devenit o mare interioară, valea a fost probabil o pădure. Şi toate aceste lucruri s-au petrecut chiar sub picioarele noastre. Ba uneori, mi se părea, noaptea, că pot să simt marea şi pădurea de sequoia de dinaintea ei.
În partea largă a văii, pămîntul arabil era adînc şi rodnic. Era de-ajuns o iarnă ploioasă, ca să răsară ierburi bogate şi sumedenie de flori. În anii ploioşi, florile de primăvară erau ceva de neimaginat. Tot fundul văii, ca şi colinele, erau acoperite de un covor de lupin şi maci. O femeie mi-a spus odată că florile colorate par mai strălucitoare dacă au alături cîteva flori albe care să scoată mai bine în evidenţă culorile. Fiecare petală de lupin, albastră, este tivită cu alb, astfel că un cîmp de lupin e mai albastru decît îţi poţi închipui. Iar printre ele erau pete de maci de California. Şi aceştia au o culoare de foc, nici portocalie, nici aurie, dar dacă aurul pur ar fi lichid şi s-ar transforma într-o pastă, această pastă de aur ar avea culoarea macilor. Cînd se sfîrşea sezonul acestora, răsărea muştarul cel galben ce creştea foarte înalt. Cînd bunicul meu a venit în aceste locuri, muştarul era atît de înalt, încît unui călăreţ abia de i se vedea capul deasupra florilor galbene. Pe terenurile înalte, iarba era presărată cu piciorul cocoşului, cu urechelniţă, cu panseluţe galbene şi negre la mijloc. Ceva mai tîrziu, în acelaşi sezon apăreau brazde roşii şi galbene de iarba găii. Acestea erau flori specifice ce cresc în locurile deschise, aflate în bătaia soarelui.
Sub stejari, la umbră şi la întuneric, înflorea şi dădea un parfum plăcut părul Venerei, iar pe sub malurile acoperite de muşchi ale rîului, atîrnau smocuri de ferigi palmate şi simple. Mai erau clopoţeii, ca nişte mici lanterne, albi ca laptele, a căror imagine mai că evoca păcatul şi erau atît de rari şi misterioşi, încît un copil ce găsea vreunul, se credea toată ziua o fiinţă unică şi nemaipomenită.
Cînd venea luna iunie, iarba devenea maronie iar dealurile se îmbrăcau într-un cafeniu ce nu era brun, ci un fel de auriu amestecat cu şofran şi cu roşu ― o culoare de nedescris. Iar de atunci pînă la următoarele ploi, pămîntul se usca şi pîraiele secau. Pămîntul crăpa la suprafaţă. Rîul Salinas se scufunda în nisip. Vîntul sufla de-a lungul văii, ridicînd praf şi paie, din ce în ce mai puternic şi mai aspru pe măsură ce se îndrepta spre sud. Seara se oprea. Era un vînt care te enerva, iar firicele de praf îţi iritau pielea şi-ţi ardeau ochii. Oamenii ce lucrau la cîmp purtau ochelari şi îşi legau batiste la nas ca să se ferească de praf.
Pămîntul din vale era adînc şi bogat, dar la poalele dealurilor nu se găsea decît o poieniţă de pămînt arabil, nu mai adîncă decît rădăcinile ierbii; şi cu cît urcai mai sus pe deal, cu atît stratul arabil se subţia şi era presărat de pietroaie, pînă ce spre culme ajungea un fel de pietriş cum e cremenea, ce reflecta orbitor razele fierbinţi ale soarelui.
Am povestit de anii bogaţi, cînd ploua din belşug. Dar erau şi ani secetoşi, ce trezeau groază în vale. Apa urma un ciclu de treizeci de ani. Erau cîte cinci, şase ani ploioşi, minunaţi, cînd puteau să cadă între nouăsprezece şi douăzeci şi cinci de inci de ploaie, iar pămîntul gemea de iarbă. Veneau apoi, şase, şapte ani bunişori, cu doisprezece pînă la şaisprezece inci de ploaie. După aceea, urmau anii secetoşi în care uneori nu cădeau decît şapte sau opt inci de ploaie. Pămîntul crăpa, izvoarele secau, iar animalele rumegau rămurele uscate. Atunci, fermierilor şi crescătorilor de vite li se ura de Valea Salinas. Vacile slăbeau şi uneori mureau de foame. Oamenii trebuiau să care apă acasă în butoiaşe şi abia de le ajungea pentru băut. Unele familii vindeau totul aproape pe degeaba şi plecau aiurea. Şi lucrurile se petreceau mereu la fel ― în anii de secetă oamenii uitau de ani îmbelşugaţi, iar în anii ploioşi uitau cu totul de anii secetoşi. Aşa se întîmplă întotdeauna.

Aşa arăta lunga Vale Salinas. Istoria ei era aceeaşi cu a întregului stat. La început au trăit acolo indienii, un popor care se hrănea cu omizi, lăcuste şi crustacee. Mîncau ce găseau de-a gata şi nu cultivau nimic. Pisau ghindă ca să facă făină. Chiar şi felul lor de a se război era un fel de pantomimă plicticoasă.
Apoi au venit exploratorii spanioli, aspri şi fără suflet, hrăpăreţi şi realişti, setoşi de aur şi de Dumnezeu. Făceau colecţie de suflete la fel cum colecţionau bijuterii. Îşi însuşeau munţi şi văi, rîuri şi întinderi întregi, aşa cum cineva obţine azi drepturi la terenuri de construcţie. Aceşti oameni aspri şi fără suflet circulau fără odihnă pe coaste şi în vale. Unii din ei se aşezau pe pămînturi întinse cît un principat, dăruite de regii spanioli, care habar n-aveau ce dar făcuseră. Aceşti primi proprietari locuiau în aşezări feudale sărăcăcioase, iar vitele lor umblau libere şi se înmulţeau. Din cînd în cînd proprietarii tăiau vitele pentru piei şi grăsime, iar carnea o lăsau vulturilor şi coioţilor.
Cînd spaniolii s-au pripăşit prin aceste locuri, a trebuit să dea nume la tot ce vedeau. Aceasta este prima datorie a unui explorator ― o datorie şi un drept. Ca să poţi trece ceva pe harta desenată de mînă, trebuie să-i dai un nume. Desigur, erau oameni religioşi, iar cei ce ştiau să scrie şi să citească, cei ce ţineau cronicile şi desenau hărţile erau tocmai preoţii aceia aspri şi neobosiţi care mergeau alături de soldaţi. În felul acesta, primele nume de locuri au fost nume de sfinţi sau de sărbători religioase care se prăznuiau în timpul popasurilor. Există destui sfinţi dar numărul lor nu e totuşi nesfîrşit, aşa încît denumirile date de primii veniţi se repetă. Avem San Miguel, San Michael, San Ardo, San Bernardo, San Benito, San Lorenzo, San Carlos, San Francisquito. Apoi sărbătorile ― Natividad, Crăciunul; Nacimiente, Naşterea; Soledad, Singurătatea. Unele locuri căpătau nume şi după starea de spirit a expediţiei în momentul acela. Buena Esperanza ― Buna Speranţă, Buena Vista fiindcă priveliştea era minunată şi Chualar pentru că era doar frumoasă. Au urmat nume descriptive: Paso de los Robles, din cauza stejarilor; Los Laureles, din cauza laurilor; Tularcitos din cauza trestiilor de bălţi; şi Salinas din cauza rocilor alcaline, albe ca sarea.
Apoi locurile au primit nume de animale şi păsări pe care le vedeau ― Gabilanes, din pricina şoimilor ce zburau prin munţii aceia; Topo, din pricina cîrtiţelor; Los Gatos, din pricina pisicilor sălbatice. Uneori însăşi natura locului le sugera diverse denumiri. Tassajara, ceaşcă cu farfurie; Laguna Seca, lacul secat; Corral de Tierra, pentru o ridicătură de pămînt; Paraiso, pentru că locul arăta ca un paradis.
Apoi au venit americanii ― mai hrăpăreţi pentru că erau mai mulţi. Au luat pămînturile şi au refăcut legile pentru ca titlurile lor de proprietate să fie bune. Fermele au început să se întindă mai întîi în văi, apoi pe poalele dealurilor, nişte case mici de lemn cu acoperişuri din scînduri de sequoia şi garduri din stîlpi despicaţi. Oriunde apărea din pămînt un firicel de apă, apărea şi o casă, iar o familie începea să crească şi să se înmulţească. În curţi se plantau muşcate roşii şi trandafiri. Făgaşele căruţelor luară locul potecilor, iar în locul muştarului galben au apărut cîmpuri de grîu, orz şi ovăz. La fiecare zece mile, pe drumurile umblate, se afla un magazin general şi o fierărie, iar acestea au devenit nucleul unor mici oraşe ca Bradley, King City, Greenfield.
Americanii obişnuiau chiar mai mult decît spaniolii să dea locurilor nume de oameni. După ce văile se populară, numele locurilor începură să exprime mai ales lucruri întîmplate pe acolo, şi acestea sînt pentru mine cele mai tulburătoare nume din toate, pentru că fiecare din ele te face să te gîndeşti la o poveste dată uitării. Îmi vine în minte Bolsa Nueva, o geantă nouă; Morocojo, un maur şchiop (cine o fi fost şi cum o fi ajuns acolo?); Canionul Calul Sălbatic; şi Rasa Mustang, şi Canionul Poala Cămăşii. Numele de locuri poartă amprenta celor care le-au botezat, fie că sînt respectuoase sau obraznice, descriptive, poetice sau ironice. Poţi de oricărui loc numele de San Lorenzo, dar Canionul Poala Cămăşii sau Maurul Şchiop e cu totul altceva.
După amiaza, vîntul şuiera printre aşezări, iar fermierii începură să planteze pe mile întregi perdele de eucalipţi ca să fixeze pămîntul şi să-l împiedice să fie luat de vînt. Cam aşa arăta Valea Salinas pe vremea cînd bunicul meu şi-a adus soţia şi s-a instalat la poalele dealului, la răsărit de King City.

Capitolul 2

Ca să vă pot povesti de familia Hamilton, a fost necesar să-mi bazez spusele pe lucruri auzite ici-colo, pe fotografii vechi, pe diferite poveşti ce circulă din gură în gură şi pe amintiri confuze în care închipuirea îşi are partea ei.
N-au fost oameni de vază şi există prea puţine documente cu privire la ei, doar obişnuitele acte de naştere, de căsătorie, de proprietate asupra pămîntului şi de deces.
Tînărul Samuel Hamilton era originar din nordul Irlandei ca, şi soţia lui. Era fiul unor mici fermieri, nici prea bogaţi, nici prea săraci, care au trăit pe un petec de pămînt, într-o casă de piatră, multe sute de ani. Hamiltonii au reuşit să primească o educaţie destul de bună şi să fie oameni citiţi; şi aşa cum se întîmplă adesea în această ţară verde, erau legaţi şi înrudiţi atît cu oameni foarte sus-puşi cît şi cu oameni foarte neînsemnaţi, aşa încît un văr putea să fie baronet iar alt văr cerşetor. Şi, desigur, se trăgeau din vechii regi ai Irlandei, ca fiecare irlandez.
Nu ştiu de ce a părăsit Samuel casa de piatră şi terenurile înverzite ale strămoşilor săi. N-a făcut niciodată politică, aşa că e greu de crezut că a fost nevoit să plece fiindcă a fost cumva învinuit de răscoală, ba, mai mult, era scrupulos, de-o cinste nepătată, ceea ce face din capul locului ca poliţia să nu poată fi socotită o pricină de plecare. În familia mea se şoptea ― nici măcar nu era un zvon, ci mai curînd un fel de simţămînt nemărturisit ―, că dragostea l-a făcut să plece; dar nu dragostea pentru femeia cu care s-a căsătorit. Nu ştiu dacă a fost o dragoste prea împlinită sau a plecat jignit de o dragoste neîmpărtăşită. Ne-a plăcut totdeauna mai degrabă să ne gîndim la prima alternativă. Samuel era frumos, încîntător şi vesel. Este greu să-ţi închipui că vreo ţărancă irlandeză l-ar fi refuzat.
Cînd a venit în Valea Salinas, era un bărbat în plină putere şi inimos, deosebit de energic şi cu o mulţime de idei.
 Avea ochi foarte albaştri şi, cînd era obosit, unul din ei privea puţin saşiu. Era un munte de om, dar era în felul lui delicat. Deşi munca de fermier te umple de praf, părea întotdeauna cum nu se poate mai curat. Avea mîini îndemînatice. Era un bun fierar şi tîmplar, şi sculptor în lemn şi putea să meşterească orice din bucăţile de lemn şi de metal. Descoperea mereu un alt fel de a face un lucru vechi, ba chiar mai bine şi mai repede, dar toată viaţa lui nu s-a priceput niciodată să facă bani. Alţi oameni, care aveau acest dar, luau sistemele lui Samuel, le vindeau şi ajungeau bogaţi în timp ce Samuel, toată viaţa lui, a dus-o de azi pe mîine.
Nu ştiu ce i-a îndreptat paşii spre Valea Salinas. Nu era un loc potrivit pentru un om venit dintr-o ţară verde, dar a venit cu vreo treizeci de ani înainte de sfîrşitul secolului şi şi-a adus cu el micuţa soţie irlandeză, o femeiuşcă aspră, ce avea tot atît umor cît o găinuşă. Avea idei severe, presbiteriene, şi un cod moral ce condamna şi alunga aproape toate plăcerile vieţii.
Nu ştiu unde a întîlnit-o Samuel, cum a curtat-o şi cum de s-au căsătorit. Cred că în inima lui se cuibărise altă fată, căci era un om dornic de dragoste, în timp ce soţia lui nu era o femeie care să-şi arate sentimentele. În ciuda tuturor acestor lucruri, în toţi anii petrecuţi în Valea Salinas, din tinereţe pînă la moarte, nimic n-a lăsat să se vadă că Samuel şi-ar fi înşelat vreodată soţia.
Cînd Samuel şi Liza au venit în Valea Salinas, tot terenul neted, luncile bogate, micile văi roditoare dintre dealuri, pădurile, fuseseră de-acum împărţite, dar mai existau încă terenuri lăturalnice pe care se puteau întemeia ferme şi Samuel Hamilton şi-a stabilit ferma pe dealurile golaşe, spre răsărit de King City de astăzi.
El a mers pe calea obişnuită. A luat o parcelă pentru el, una pentru soţie şi, pentru că aceasta era însărcinată, a luat o parcelă şi pentru copil. Cu timpul, s-au născut nouă copii, patru băieţi şi cinci fete, şi cu fiecare naştere ferma se mărea cu cîte o parcelă, pînă a ajuns la unsprezece parcele, adică o mie şapte sute şaizeci de acri.
Dacă pămîntul ar fi fost cît de cît bun, familia Hamilton ar fi fost bogată. Dar terenul era tare şi uscat. Nu existau izvoare iar pojghiţa de pămînt negru era atît de subţire încît răzbăteau prin ea bucăţile de cremene. Pînă şi salvia trebuia să lupte ca să trăiască iar stejarii erau chirciţi din lipsă de umezeală. Chiar în anii destul de buni, pămîntul acesta dădea atît de puţin nutreţ, încît vitele, alergînd după hrană, rămîneau costelive. De pe dealurile lor aride, Hamiltonii puteau să privească în jos, spre apus, unde se vedeau bogăţiile din fundul văii şi verdeaţa din jurul rîului Salinas.
Samuel a ridicat casa cu propriile sale mîini, a construit un hambar şi o fierărie. Şi-a dat repede seama că, chiar dacă ar avea zece mii de acri de pămînt deluros, tot n-ar putea să-şi cîştige existenţa pe terenul acela uscat, fără apă. Mîinile lui îndemînatice au construit un mecanism pentru săpat puţuri pe pămînturile oamenilor mai norocoşi. A inventat şi a construit o maşină de treierat, şi, la vremea culesului, cobora la fermele din vale unde treiera grînele pe care ferma lui nu le producea. În fierăria lui, ascuţea pluguri, repara grape, suda osii rupte şi potcoave de cai. Oamenii din tot districtul îi aduceau unelte să le repare şi să le îmbunătăţească. În plus, le plăcea să-l audă pe Samuel vorbind despre lume şi filozofia ei, despre poezia şi filozofia care se dezvolta dincolo de Valea Salinas. Avea o voce plină, adîncă, potrivită atît la cîntec cît şi la vorbă şi, cu toate că nu avea accentul obişnuit prin partea locului, avea un ton, un ritm şi o cadenţă în vorbire ce suna dulce în urechile tăcuţilor fermieri din fundul văii. Aduceau cu ei whisky şi, cînd nu mai puteau să fie văzuţi prin geamul de la bucătărie de ochiul plin de dojană al doamnei Hamilton, trăgeau înghiţituri fierbinţi din sticlă şi apoi mestecau anason verde sălbatic, ca să le taie mirosul băuturii. Cînd nu erau cel puţin trei-patru oameni care să asculte ciocanul şi discuţiile lui Samuel, în jurul foalelor, însemna că era o zi proastă. Oamenii spuneau despre el că e un geniu al rîsului şi, ajunşi acasă, povesteau la rîndul lor cele auzite de la el, mirîndu-se că aceste poveşti îşi pierdeau farmecul pe drum, căci, repetate în propriile lor bucătării, nu mai sunau niciodată la fel.
Cu utilajul său de forat puţuri, cu maşina de treierat şi fierăria, Samuel ar fi putut fi bogat, dar nu se pricepea la afaceri. Clienţii lui, care erau totdeauna în lipsă de bani, îi făgăduiau să-i plătească după cules, apoi după Crăciun, şi tot aşa îl amînau ― pînă cînd, în cele din urmă, uitau. Samuel nu avea darul să le amintească. Aşa că familia Hamilton a rămas săracă.
Copiii veneau unul după altul cu aceeaşi regularitate ca şi anii. Puţinii doctori, ce nu mai făceau faţă bolnavilor comitatului, nici nu ajungeau de obicei la ferme ca să ajute la o naştere, decît atunci cînd bucuria se transforma în coşmar şi dura mai multe zile. Samuel Hamilton a fost de faţă la naşterea tuturor copiilor săi, le-a legat buricul aşa cum se cuvine, i-a bătut la fund şi a făcut curăţenie. Cînd fiul său cel mai mic s-a născut sufocat şi a început să se învineţească, Samuel a pus gura la gura pruncului, i-a suflat aer şi apoi i l-a aspirat, pînă ce copilul a fost în stare să respire singur. Mîinile lui Samuel erau atît de îndemînatice şi blînde, încît vecini de la douăzeci de mile distanţă îl chemau să ajute la o naştere. Şi era tot atît de priceput la iepe ca şi la vaci sau femei.
Samuel avea la îndemînă, pe un raft, o carte mare, neagră, cu litere de aur pe copertă, "Medicina în familie" de dr. Gunn. Unele foi, de mult ce fuseseră folosite, erau îndoite şi rupte, în timp ce altele nici nu fuseseră deschise vreodată. Dacă arunci o privire prin cartea doctorului Gunn, afli istoria medicală a familie Hamilton. Capitolele folosite sînt: oase rupte, tăieturi, lovituri, oreion, pojar, dureri de spate, scarlatină, difterie, reumatism, boli de femei, hernie şi bineînţeles tot ce are legătură cu sarcina şi naşterea copiilor. Hamiltonii au fost fie norocoşi, fie morali, întrucît capitolele despre blenoragie sau sifilis nu fuseseră niciodată deschise. Samuel nu avea seamăn în ce priveşte potolirea crizelor de isterie şi liniştirea unui copil speriat. O făcea cu vorba şi cu blîndeţea sufletului său. Şi pe cît de curat îi era trupul, pe atît de limpede îi era judecata. Bărbaţii ce veneau la fierăria lui ca să discute şi să asculte, lăsau la o parte cîtva timp înjurăturile, nu din pricină că cineva i-ar fi oprit, ci de la sine, ca şi cum nu-şi aveau locul acolo.
Samuel şi-a păstrat totdeauna aerul unui străin. Poate fiindcă vorbea rar, ceea ce făcea ca, atît bărbaţii, cît şi femeile, să-i spună lucruri pe care nu le-ar fi spus rudelor sau prietenilor apropiaţi. Faptul că era puţin ciudat îl situa într-o categorie aparte şi îl făcea tot atît de sigur ca şi un mormînt.
Liza Hamilton era un tip de irlandeză cu totul diferit. Avea capul mic şi rotund, cu idei mărunte şi fixe. Avea nasul ca un nasture şi o bărbie aspră şi retezată, maxilare puternice ce exprimau hotărîrea de a duce la capăt o acţiune chiar dacă cerul i s-ar fi împotrivit. Liza era o bucătăreasă bună, pricepută, iar casa ei ― casa era întotdeauna a ei ― era curăţată, frecată şi spălată. Chiar sarcina nu era pentru ea cine ştie ce piedică ― cel mult în ultimele două săptămîni trebuia să fie grijulie. Trebuie să fi avut bazinul din oase de balenă, căci a născut copii mari, unul după altul.
Liza avea un foarte dezvoltat simţ al păcatului. Lenea era un păcat, ca şi jocul de cărţi care, pentru ea, era tot un fel de lene. Nu privea cu ochi buni plăcerile, fie că era vorba de dans, de cîntec, sau chiar de rîs. Avea credinţa că oamenii care se distrează erau o pradă uşoară în faţa satanei. Şi aceasta era o ruşine, pentru că Samuel era un om vesel, dar bănuiesc că Samuel era oricum o pradă uşoară în faţa satanei. Soţia lui îl apăra ori de cîte ori putea.
Purta întotdeauna părul lins, dat spre spate şi legat într-un coc strîns. Nu-mi amintesc cum se îmbrăca, se prea poate că purta haine ce i se potriveau întocmai. Nu avea nici pic de umor şi rareori vădea o sclipire de inteligenţă.
Îşi înspăimînta nepoţii fiindcă nu avea nici o slăbiciune. A suferit în viaţă cu curaj şi fără să se plîngă, convinsă că aşa voia Dumnezeul ei să trăiască fiecare. Era încredinţată că răsplata va veni mai tîrziu.

Cînd oamenii au venit prima dată în Vest, mai ales cei plecaţi de pe micile lor ferme din Europa, atît de aprig disputate, şi cînd au văzut atîta pămînt ce se putea căpăta doar prin semnarea unei hîrtii şi construirea unei fundaţii, s-a trezit în ei un fel de lăcomie pentru pămînt. Voiau pămînt mult, tot mai mult ― pămînt bun, dacă se putea, dar oricum, pămînt. Poate le rămăsese în amintire ceva despre Europa feudală, unde marile familii ajungeau şi rămîneau mari pentru că stăpîneau pămînt. Primii colonişti au luat pămînt de care n-aveau nevoie şi pe care nu-l puteau folosi; au luat pămînt fără valoare doar ca să-l stăpînească. Şi toate raporturile s-au schimbat. Un om care, în Europa, putea s-o ducă bine cu zece acri, în California era sărac lipit chiar cu două mii de acri.
În scurt timp, tot terenul de pe colinele golaşe de lîngă King City şi San Ardo a fost acaparat şi peste dealuri se răspîndiră familii sărace ce făceau tot ce le stătea în putinţă ca să-şi scoată existenţa din solul subţire şi pietros. Viaţa lor, ca şi a coioţilor, se caracteriza prin iscusinţă, deznădejde şi mizerie cruntă. Au debarcat fără bani, fără haine, fără unelte, fără credite şi mai ales fără să cunoască nimic despre ţara cea nouă şi fără să ştie cum să tragă foloase din ea. Nu ştiu dacă erau de o prostie divină sau erau stăpîniţi de o mare credinţă ca să fie în stare să facă aşa ceva. Cu siguranţă că o asemenea aventură e greu de întîlnit astăzi pe lume. Şi totuşi, familiile au supravieţuit şi s-au înmulţit. Se zice că aveau o unealtă sau o armă ce a dispărut de asemeni, sau poate e doar ascunsă deocamdată. Se spune că puternica lor credinţă într-un Dumnezeu bun şi drept i-a ajutat să învingă greutăţile şi a făcut ca problemele mai mărunte să se rezolve de la sine. Dar eu cred mai degrabă că încrederea pe care o aveau în ei înşişi şi respectul pe care şi-l purtau unul altuia ca indivizi şi, fără îndoială, conştiinţă că-şi întemeiau viaţa pe o morală preţioasă şi încrederea că aveau mari posibilităţi i-au făcut să-i atribuie lui Dumnezeu propriul lor curaj şi demnitatea lor, pentru a le primi apoi îndărăt. Asemenea lucruri au dispărut pentru că oamenii nu mai au încredere în ei înşişi şi, cînd li se întîmplă aşa ceva, nu le mai rămîne nimic de făcut decît cel mult să găsească vreun bărbat puternic şi sigur de sine şi să se agaţe de pulpana hainei lui, chiar dacă s-ar putea să greşească.
În timp ce mulţi veneau în Valea Salinas fără un ban, alţii, vînzînd ce aveau în altă parte, veneau cu bani ca să înceapă o viaţă nouă. De obicei, aceştia cumpărau pămînt, dar pămînt bun, şi îşi construiau casele din scînduri date la rindea, aveau covoare şi geamuri din bucăţele de sticlă colorată. Erau numeroase asemenea familii şi ele au pus mîna pe pămîntul bun din vale, şi în locul muştarului galben au plantat grîu.
Un astfel de om a fost Adam Trask.

Capitolul 3

1

Adam Trask a văzut lumina zilei într-o fermă, la marginea unui orăşel, nu departe de un mare oraş din Connecticut. Era singurul copil şi s-a născut în 1862, la şase luni după ce tatăl său fusese înrolat într-un regiment din Connecticut. În timpul sarcinii, mama lui Adam conducea ferma şi mai găsea timp să îmbrăţişeze o teozofie primitivă. Presimţind că soţul ei va fi cu siguranţă ucis de rebelii sălbatici şi barbari, se pregătea să intre în legătură cu el în lumea de dincolo. Dar bărbatu-său a venit acasă la şase săptămîni după naşterea lui Adam. Piciorul drept îi fusese tăiat de la genunchi. Şchiopăta pe un picior din lemn de fag. Începuse să se crape. Scoase din buzunar şi puse pe masa din salon, glontele de plumb pe care i-l dăduseră să-l muşte în timp ce-i tăiau piciorul sfărîmat.
Tatăl lui Adam, Cyrus, avea o fire de diavol ― fusese întotdeauna sălbatic ― mîna nebuneşte o şaretă pe două roţi şi izbuti să facă din piciorul lui de lemn ceva ce părea distins şi demn de invidiat. Îi plăcuse cariera militară, cît timp ţinuse ea. Fiind sălbatic de felul lui, îi plăcuse scurta perioadă de militărie, cu beţiile, jocurile de noroc şi destrăbălările ce o însoţeau. Apoi a mărşăluit spre sud cu un grup de schimb şi i-a plăcut şi asta ― să vadă ţara, să fure găini, să alerge după fetele rebele prin căpiţele de fîn. Oboseala sumbră şi deznădăjduită a manevrelor prelungite şi a luptelor nu-l supăra. A văzut prima dată duşmanul într-o dimineaţă de primăvară la ora opt, iar la ora opt şi jumătate era lovit în piciorul drept de o schijă grea ce i-a sfărîmat şi i-a despicat oasele de nu se mai putea face nimic. Chiar şi atunci a avut noroc, pentru că rebelii se retrăseseră şi chirurgii l-au evacuat imediat. I-a fost dat să trăiască cinci minute de groază, cînd i-au retezat tendoanele ce-i atîrnau, i-au tăiat cu fierăstrăul osul, şi i-au ars carnea vie. Urmele de dinţi de pe glonte stau mărturie. Au urmat apoi durerile îngrozitoare în zilele cînd rana se vindeca, fără ca bolnavul să aibă la îndemînă condiţii de apărare împotriva infecţiei, neobişnuite în spitalele din vremea aceea. Dar Cyrus era robust şi mîndru. În timp ce îşi cioplea piciorul din lemn de fag şi ţopăia sprijinit într-o cîrjă, s-a pricopsit cu o blenoragie straşnică de la o tînără negresă care îl ademenise sub o grămadă de cherestea şi îi încasase zece cenţi. Cînd şi-a terminat piciorul cel nou şi şi-a dat seama cu durere de ce i s-a întîmplat, a ţopăit trei zile întregi prin împrejurimi în căutarea fetei. Le spusese tovarăşilor de cameră ce avea de gînd să-i facă dacă o găseşte. Îşi făcuse planul să-i taie urechile şi nasul cu briceagul şi să-şi capete banii îndărăt. Tot cioplind la piciorul lui de lemn, le arăta prietenilor cum o va tăia.
― Cînd termin, o să arate nostim, căţeaua. Am s-o aranjez de n-o să se mai uite la ea nici un indian beat.
Uşuratica iubită trebuie să-i fi simţit intenţiile pentru că n-a mai dat de ea niciodată. În momentul cînd Cyrus a fost eliberat din spital şi din armată, blenoragia îi trecuse. Cînd a ajuns acasă în Connecticut îi mai rămăsese doar cît era de-ajuns ca să i-o dea şi nevesti-si.
Doamna Trask era o femeie palidă, închisă în sinea ei. Căldura soarelui nu i-a înroşit niciodată obrajii şi nici un rîs pornit din inimă nu i-a ridicat vreodată colţurile gurii. Folosea religia ca leac pentru nenorocirile lumii şi ale ei însăşi şi schimba religia după felul nenorocirii. Cînd a constatat că nu mai avea nevoie de teozofia pe care o elaborase pentru a comunica cu un soţ decedat, a căutat un nou prilej de nenorocire. Căutarea ei a fost repede răsplătită prin boala pe care Cyrus o adusese acasă din război. Şi, de îndată ce îşi dădu seama că sînt create condiţiile, născoci o nouă teologie. Dumnezeul ei de legătură cu cei morţi deveni un Dumnezeu al răzbunării ― zeitatea care îi îngăduia cele mai multe satisfacţii din toate zeităţile cîte născocise pînă atunci şi ultima, după cum s-au desfăşurat lucrurile. I-ar fi fost foarte uşor să pună situaţia în care se găsea pe seama unor visuri pe care le-a avut în timp ce soţul ei era plecat. Dar boala nu reprezenta o pedeapsă destul de severă pentru flirturile ei din somn. Noul ei Dumnezeu era maestru în pedepse. I-a cerut un sacrificiu. Şi-a răscolit mintea căutînd o umilinţă potrivită pentru ea şi a găsit-o aproape cu bucurie: sacrificiul propriei ei persoane. I-au trebuit două săptămîni ca să-şi scrie ultima scrisoare, s-o revadă şi să-i corecteze ortografia. În ea mărturisea crime pe care era imposibil să le fi comis şi recunoştea greşeli mult mai multe decît fusese în stare să făptuiască. Apoi, îmbrăcată într-un giulgiu pregătit în taină, ieşi într-o noapte cu lună şi se înecă într-un iaz atît de puţin adînc încît a trebuit să se aşeze în genunchi în noroi şi să-şi ţină capul sub apă. Aceasta cerea o deosebită voinţă.
În timp ce-şi pierdea cunoştinţa, se gîndea cu oarecare ciudă că linţoliul ei alb va fi murdărit de noroi la poale cînd o vor scoate a doua zi dimineaţa. Şi chiar aşa s-a întîmplat.
Cyrus Trask a plîns-o pe soţia lui cu o sticlă de whisky şi cu trei vechi camarazi din armată, aflaţi în drum spre. casa lor din Maine. Bebeluşul Adam a plîns mult la începutul priveghiului, deoarece bărbaţii, nepricepuţi la copii, au uitat să-i dea de mîncare. Cyrus rezolvă repede problema. Muie o cîrpă în whisky şi o dădu copilului s-o sugă, iar după două, trei supturi, tînărul Adam adormi. În timpul priveghiului se mai trezi de cîteva ori şi mai plînse dar căpătă din nou cîrpa muiată şi adormi iar. Copilul a fost beat două zile şi jumătate. Orice s-ar fi întîmplat cu creierul lui în curs de dezvoltare fapt e că beţia aceasta i-a prins bine la metabolism: aceste două zile şi jumătate i-au asigurat o sănătate de fier. Şi cînd, după trei zile, tatăl lui cumpără în fine o capră, Adam bău lacom laptele, vomită, bău din nou şi se simţi satisfăcut. Tatălui său i se păru că reacţia era îngrijorătoare; şi el făcea la fel.
După o lună, alegerea lui Cyrus Trask căzu asupra fiicei unui fermier vecin, o fată în vîrstă de şaptesprezece ani. I-a făcut curte fulgerător şi cu spirit practic. Nimeni nu nutrea vreo îndoială asupra intenţiilor lui. Erau cinstite şi raţionale. Tatăl ei scurtă perioada de logodnă. Avea două fete mai mici şi Alice, cea mare, avea şaptesprezece ani. Era pentru prima oară cînd era cerută în căsătorie.
Cyrus avea nevoie de o femeie care să aibă grijă de Adam. Îi trebuia cineva care să ţină casa, să gătească, iar o servitoare costa bani. Era un bărbat în putere, şi avea nevoie de o femeie, şi asta de asemenea costa bani ―, dacă nu erai căsătorit. În două săptămîni Cyrus i-a făcut curte, a luat-o de nevastă, s-a culcat cu ea şi a lăsat-o însărcinată. Vecinii n-au socotit că se cam pripeşte în ce face. În vremea aceea, părea foarte firesc ca un bărbat, în timpul unei vieţi obişnuite, să dea gata trei, patru femei.
Alice Trask avea o serie de calităţi admirabile. Îi plăcea să deretice aşa cum trebuie. Nu era frumoasă şi nu era nevoie s-o păzeşti. Avea ochi palizi, obrazul gălbejit şi dinţii strîmbi, dar era foarte sănătoasă şi nu s-a văicărit niciodată în timpul sarcinii. N-a ştiut nimeni niciodată dacă îi plac sau nu copiii. Nimeni n-a întrebat-o şi ea nu vorbea decît cînd era întrebată. Din punctul de vedere al lui Cyrus, asta era poate cea mai mare calitate a ei. Nu-şi dădea niciodată părerea, iar cînd vorbea un bărbat, dădea impresia vagă că ascultă, fără să-şi întrerupă însă treburile.
Tinereţea, lipsa de experienţă şi tăcerea lui Alice păreau să fie un imbold pentru Cyrus. În timp ce continua să-şi conducă ferma după metodele obişnuite prin partea locului, îmbrăţişă o nouă carieră, cea de vechi combatant. Şi acea energie care îl făcuse sălbatic pe vremuri îl făcu acum gînditor. Nimeni în afara Ministerului de război nu cunoştea calitatea şi durata serviciului lui. Piciorul său de lemn era o dovadă că a fost pe front şi o garanţie că nu va mai fi nevoie s-o facă din nou. Timid, începu să-i povestească lui Alice despre campaniile lui, dar pe măsură ce se exersa în arta povestirii creştea şi importanţa bătăliilor la care luase parte. La început îşi dădea seama că minte, dar nu după mult timp se convinsese el însuşi că fiecare poveste era adevărată. Înainte de a fi intrat în armată nu-l interesa prea mult tehnica războiului; acum însă începu să cumpere toate cărţile despre război, citea toate tratatele, se abona la ziarele din New York, studia hărţi. Cunoştinţele lui de geografie erau vagi iar despre lupte nu ştia chiar nimic; acum deveni o autoritate în materie. Ştia pe dinafară nu numai bătăliile, desfăşurarea lor, ci şi unităţile care au participat, pînă la numărul regimentelor, numele coloneilor şi locul lor de baştină. Tot povestind, începu să se convingă că fusese şi el acolo. Această transformare avu loc treptat, în timp ce Adam creştea, împreună cu fratele lui vitreg. Adam şi micul Charles stăteau tăcuţi şi respectuoşi, iar tatăl lor le explica concepţia şi tactica fiecărui general, greşelile pe care le-au făcut şi cum le-ar fi putut evita. Le atrăsese atenţia generalilor Grant şi McClellan ― încă de pe atunci ― asupra greşelilor lor şi îi rugase să ţină seama de punctul lui de vedere. De fiecare dată însă au refuzat să-i asculte sfatul şi abia mai tîrziu s-a dovedit că avusese dreptate.
Un singur lucru n-a făcut, şi a fost înţelept din partea lui că s-a ferit să-i facă. Niciodată nu şi-a asumat grade ilegale. A fost şi a rămas simplu soldat. Dacă ar fi să priveşti lucrurile în mare, după cîte povestea ei, a fost cel mai mobil şi omniprezent soldat din istoria războiului. Ar fi trebuit să se găsească în cîte patru locuri deodată. Dar poate din instinct, nu relata aceste povestiri prea apropiate una de cealaltă. Alice şi băieţii îşi formaseră portretul lui complet: un soldat simplu, mîndru de acest lucru, care nu numai că se afla din întîmplare acolo unde se desfăşurau cele mai spectaculoase şi mai importante acţiuni, dar intra oricînd voia ia şedinţele cartierului general şi se alătura sau nu era de acord cu hotărîrile ofiţerilor generali.
Moartea lui Lincoln l-a durut în suflet. Îşi amintea mereu ce simţise la aflarea veştii. Şi niciodată nu putea să pomenească sau să audă vorbindu-se despre aceasta, fără să-i vină lacrimi în ochi. Şi deşi n-a mărturisit-o niciodată, avea impresia de nezdruncinat că soldatul Cyrus Trask a fost unul din prietenii cei mai apropiaţi, mai dragi şi de încredere ai lui Lincoln. Cînd domnul Lincoln voia să cunoască sentimentele armatei ― ale adevăratei armate, nu a manechinelor cu trese de aur ― el se adresa soldatului Trask. Felul cum Cyrus a izbutit să dea de înţeles acest lucru, fără să-l spună de-a dreptul, era o culme a artei de a insinua. Nimeni nu-l putea socoti mincinos. Aceasta pentru că minciuna era cuibărită în capul lui şi orice adevăr care-i ieşea din gură avea izul minciunii.
În scurtă vreme începu să scrie scrisori şi apoi articole despre mersul războiului, iar concluziile lui erau inteligente şi convingătoare. Într-adevăr, Cyrus îşi formase o excelentă gîndire militară. Criticile lui asupra felului în care fusese dus războiul şi asupra organizării încă în curs a armatei erau deosebit de pătrunzătoare. Articolele sale din diferite reviste au atras atenţia. Scrisorile sale către Ministerul de război, tipărite simultan în ziare, începură să influenţeze în mod vădit hotărîrile luate în armată. Poate dacă armata republicană n-ar fi fost recunoscută drept o asemenea forţă politică directoare, vocea lui nu s-ar fi auzit atît de clar la Washington, dar purtătorul de cuvînt al unui grup de aproape un milion de oameni nu putea fi ignorat.
Un asemenea purtător de cuvînt în probleme militare a devenit Cyrus Trask. A început să fie consultat în problemele organizării armatei, ale relaţiilor dintre ofiţeri, ale personalului şi echipamentului. Oricine îl asculta, nu se îndoia nici o clipă de priceperea lui în aceste probleme. Avea geniu militar. Mai mult decît atît, era unul dintre cei răspunzători de organizarea G.A.R.-ului ca o forţă unită şi puternică în viaţa naţională. După ce a îndeplinit o serie de funcţii benevole în această organizaţie, i s-a oferit postul de secretar plătit, pe care l-a păstrat pînă la sfîrşitul vieţii. A călătorit de la un capăt la altul al ţării, luînd parte la congrese, întîlniri şi tabere. Asta în ce priveşte viaţa lui publică.
Cît despre viaţa lui particulară, aceasta era şi ea în strînsă legătură cu noua sa profesie. Era un om care se dăruia unei idei. Şi-a organizat casa şi ferma pe baze militare. Cerea şi obţinea rapoarte asupra economiei sale familiale. Probabil că Alicea prefera această metodă. Nu era vorbăreaţă. Un raport scurt şi cuprinzător i se părea mai simplu. Era ocupată cu băieţii care creşteau, cu întreţinerea curăţeniei în casă şi cu spălatul rufelor. Trebuia să-şi cruţe puterile, deşi acest lucru nu-l amintea în rapoartele ei. Obosea brusc, trebuia să se aşeze şi să aştepte să capete iar putere. Noaptea o treceau năduşelile. Ştia cît se poate de bine că suferea de oftică, ar fi ştiut-o chiar dacă nu i-ar fi amintit-o tusea aspră, obositoare. Nu ştia cît mai avea de trăit. Unii oameni nu o duceau decît cîţiva ani. Nu exista o regulă în privinţa asta. Nu îndrăznea să-i spună soţului ei. El născocise o metodă de vindecare a bolilor care semăna a pedeapsă. Durerile de stomac erau tratate cu un purgativ atît de puternic, încît era de mirare dacă cineva îi supravieţuia. Dacă i-ar fi vorbit despre starea ei, Cyrus ar fi putut începe un tratament care să o omoare mai repede decît tuberculoza. Pe deasupra, întrucît Cyrus devenea tot mai milităros, soţia lui învăţă unica tehnică de supravieţuire a soldatului. Se făcea neobservată, nu vorbea niciodată dacă nu i te adresai, nu începea nimic din propria ei iniţiativă şi nu încerca să se afirme în vreun fel. Deveni un soldat simplu din ariergardă. Era mult mai uşor aşa. Alice se retrăsese în umbră, pînă se făcu aproape nevăzută.
Însă cei doi băieţi au păţit-o. Cyrus hotărîse că, deşi armata nu era perfectă, era totuşi cea mai onorabilă meserie pentru un bărbat. El regreta amarnic că nu fusese cu putinţă să rămînă militar din pricina piciorului de lemn, dar nu vedea altă carieră pentru feciorii lui decît armata. Considera că un bărbat trebuia să înveţe meserie începînd de la gradul simplu de soldat, ca el. Numai aşa putea să cunoască lucrurile, din experienţă şi nu din hărţi sau din buchea cărţilor. El le-a predat teoria armelor încă de pe vremea cînd abia făceau primii paşi. Cînd erau în şcoala primară erau obişnuiţi cu instrucţia ca şi cu aerul pe care-l respirau, dar o urau de moarte. Făceau exerciţii anevoioase în timp ce el, cu un băţ, bătea ritmul pe piciorul de lemn. Îi punea să mărşăluiască mile întregi, cărînd în spate raniţe umplute cu pietre ca să le facă umerii puternici. Iar în păduricea din spatele casei făceau exerciţii de tir.

2

În momentul cînd un copil îi surprinde pentru prima oară pe adulţi aşa cum sînt ― cînd în căpşorul lui grav apare pentru prima oară ideea că adulţii nu au o inteligenţă sublimă, că nu întotdeauna judecata lor e dreaptă, gîndirea bună şi vorba corectă ― atunci lumea lui se prăbuşeşte într-o haos îngrozitor. Zeii se prăbuşesc şi toate certitudinile dispar. Şi un lucru e sigur: cînd zeii se prăbuşesc, nu o fac pe jumătate, ci se sfărîma de-a binelea, se frîng sau se scufundă adînc în gunoi. Şi e aproape imposibil să-i ridici iar în picioare. Ei nu mai strălucesc niciodată. Lumea copilului nu mai poate fi refăcută în întregime. Va simţi pînă la maturizare această durere. Adam a înţeles cine era tatăl său. Şi asta nu pentru că tatăl lui s-ar fi schimbat, ci pentru că Adam a căpătat o nouă calitate. Urîse dintotdeauna disciplina, ca orice făptură normală, dar ea era reală şi de neînlăturat, ca pojarul, nu putea fi respinsă sau blestemată, ci doar urîtă. Şi deodată ― totul s-a petrecut foarte repede, ca o scînteie în creier ― Adam a înţeles că, cel puţin în ce-l priveşte pe el, metodele tatălui său nu aveau legătură cu nimic altceva pe lume decît cu tatăl său. Tehnica şi antrenamentele nu erau spre binele băieţilor ci ţinteau doar să-l facă pe Cyrus un om mai însemnat. Aceeaşi scînteie din creierul lui Adam i-a spus totodată că tatăl lui nu era un om mare, ci unul mărunt, înzestrat, ce-i drept, cu o voinţă puternică şi care purta o căciulă mare de husar. Cine ştie de unde s-o fi luat această scînteie, ― o privire drept în ochi, o minciună descoperită, o clipă de ezitare? Şi iată că zeul se prăbuşeşte în mintea copilului.
Tînărul Adam a fost întotdeauna un copil ascultător. Ceva în el îl făcea să dea înapoi în faţa violenţei, în faţa împotrivirii, a încordării tăcute care toate pot pătrunde în casă. Contribuia la liniştea pe care o dorea ferindu-se de violenţă, de împotrivire şi pentru asta trebuia să se închidă în el însuşi, deoarece violenţa există în fiecare dintre noi. Îşi acoperea viaţa cu un văl amăgitor, în timp ce în spatele ochilor lui liniştiţi se desfăşura o viaţă bogată, plină. Aceasta nu-l scutea de atacuri dar făcea oarecum ca ele să nu-i dăuneze.
Fratele lui vitreg, Charles, care era doar cu un an şi ceva mai tînăr, crescu asemeni tatălui său. Charles era un atlet înnăscut, avea instinctul ritmului şi al organizării, şi voinţa concurentului de a învinge pe ceilalţi, fapt care aduce succesul în lume.
Tînărul Charles cîştiga ori de cîte ori se lua la întrecere cu Adam, fie că întrecerea cerea îndemînare, forţă sau inteligenţă vie, şi cîştiga cu atîta uşurinţă încît în scurtă vreme pierdu orice interes pentru competiţie şi începu să-şi caute concurenţi printre ceilalţi copii. Se născu, astfel, între cei doi băieţi o anumită afecţiune care semăna însă, mai curînd, cu o legătură dintre frate şi soră decît dintre doi fraţi. Charles se bătea cu orice băiat care-l aţîţa pe frate-său sau clevetea despre Adam şi, de obicei, cîştiga. Îl apăra pe Adam de asprimea tatălui său cu minciuni sau chiar luînd vina asupra lui. Charles avea pentru fratele lui dragostea pe care o simţi pentru fiinţe neajutorate, pentru căţeii cu ochii lipiţi sau pentru copiii nou-născuţi.
De sub carapacea lui, Adam privea oamenii din lumea înconjurătoare prin tunelul lung al ochilor: tatăl, mai întîi o forţă naturală cu un singur picior, pus acolo doar ca să-i facă pe copii să se simtă mai mici şi să-şi dea seama de prostia lor; iar mai tîrziu ― după ce zeul s-a prăbuşit ― vedea în tatăl lui un poliţist înnăscut, un ofiţer care poate fi ocolit sau păcălit, dar niciodată provocat,
Tot prin tunelul ochilor, Adam îl vedea pe fratele lui vitreg Charles ca o făptură strălucitoare, care ţinea de altă specie, înzestrat cu muşchi şi oase, iuţeală şi vioiciune, o fiinţă care trăia cu totul pe alt plan decît el, demnă de admirat, aşa cum admiri pericolul pe care ţi-l sugerează mersul leneş al unui leopard negru, şi care nu putea fi asemuită în nici un fel cu persoana sa proprie. Şi lui Adam nu i-ar fi trecut prin minte să se destăinuie fratelui său ― să-i vorbească despre dorinţele lui, despre visurile cenuşii, despre planurile şi plăcerile tăcute care zăceau dincolo de tunelul ochilor ― după cum nu şi-ar fi împărtăşit gîndurile unui copac frumos sau unui fazan în zbor. Adam era mulţumit de Charles aşa cum o femeie e mulţumită de un diamant mare şi depindea de fratele lui, întocmai cum unele femei depind de strălucirea diamantului şi de siguranţa socială pe care o dă valoarea lui, dar de dragostea, afecţiune, simpatie, nu putea fi vorba.
Faţă de Alice Trask, Adam avea un sentiment asemănător cu o ruşine arzătoare. Nu era mama lui ― asta o ştia pentru că i se spusese de multe ori. Ştia, nu din vorbe ci din tonul cu care se spuneau alte lucruri, că a avut cîndva o mamă şi că ea făcuse ceva ruşinos, cum ar fi să uiţi de pui sau să nu nimereşti ţinta în pădurice. Ca urmare a greşelii ei, nu se mai afla acolo. Adam se gîndea uneori că, dacă ar putea să ştie care era păcatul făptuit de ea, ar fi păcătuit şi el la fel şi nu s-ar mai afla nici el acolo.
Alice se purta la fel cu cei doi băieţi, îi spăla şi îi hrănea, restul îl lăsa pe seama tatălui, care îi făcuse cunoscut în mod limpede şi pentru totdeauna că educaţia fizică şi intelectuală a copiilor era treaba lui şi doar a lui. Chiar şi laudele şi pedepsele depindeau de el şi numai de el. Alice nu s-a plîns niciodată, nu s-a certat, n-a rîs şi n-a plîns. Gura ei păstra mereu aceeaşi linie, nu ascundea nimic şi nici nu oferea nimic. Doar odată, cînd era mic, Adam a intrat pe tăcute în bucătărie. Alice nu l-a văzut. Ţesea ciorapi şi zîmbea.
Adam s-a retras în linişte, a ieşit din casă şi s-a dus în pădurice într-un loc ferit, înapoia unei buturugi pe care o cunoştea. S-a cuibărit adînc printre rădăcinile proteguitoare. Adam era tot atît de izbit ca şi cînd ar fi văzut-o goală. Respira tulburat, sufocat. Alice fusese goală ― zîmbise. Se mira cum de îndrăznea să fie aşa veselă. Un sentiment dureros, plin de pasiune, fierbinte, îl atrăgea spre ea. Nu-şi dădea seama despre ce era vorba, de lipsa îmbrăţişărilor, a legănărilor, a mîngîierilor, foamea de sîn şi sfîrc, de moliciunea poalelor, de vocea cu accente de dragoste şi mîngîiere, de sentimentul dulce al nesiguranţei ― toate acestea erau cuprinse în pasiunea lui, dar el nu-şi dădea seama pentru că nu ştia că ele există, deci nu le simţea lipsa.
Bineînţeles, s-a gîndit că poate a greşit, că poate o rază jucăuşă i-a căzut pe faţă şi i-a înceţoşat vederea. A revenit la chipul întipărit în minte şi a văzut că ochii zîmbeau. Raza jucăuşă putea să-l înşele în privinţa ochilor sau a gurii, dar nu cu amîndouă deodată. Atunci, ca să-şi facă de joacă a început s-o spioneze, aşa cum făcea atunci cînd stătea zile întregi nemişcat, ca de piatră, ca să urmărească marmotele în timp ce-şi aduceau puii la soare. A spionat-o pe Alice pe ascuns, cu coada ochiului, şi constată că era adevărat. Uneori, cînd era singură şi ştia că e singură, ea lăsa să-i zburde gîndurile într-o grădină şi zîmbea. Era minunat să vezi cît de repede putea să-şi ascundă zîmbetul, la fel cum marmotele îşi ascundeau puii.
Adam îşi tăinuia adînc în tuneluri comoara lui, dar era dispus să plătească pentru această plăcere. Alice începu să găsească daruri ― în coşul de lucru, în poşeta cea veche, sub pernă ― două flori de scorţişoară, o pană albastră din coada unei păsări, o jumătate de baton de ceară verde de sigiliu, o batistă furată. La început Alice s-a mirat, dar apoi s-a obişnuit, şi, cînd găsea cîte un dar nebănuit, zîmbetul rezervat grădinii apărea şi dispărea ca un păstrăv care ţîşneşte printr-o rază de soare reflectată în apa eleşteului. Nu punea întrebări şi nu făcea comentarii.
Tuşea din ce în ce mai rău şi noaptea tusea ajunsese atît de puternică şi supărătoare, încît Cyrus trebui în cele din urmă s-o mute în altă cameră ca să poată dormi. Dar îi făcea vizite des, ţopăind pe micul lui picior, desculţ şi sprijinindu-se de perete. Băieţii auzeau şi simţeau zgomotul făcut de trupul lui cînd se lăsa să cadă pe patul lui Alice şi cînd pleca.
Pe măsură ce creştea, Adam se temea cel mai mult de un singur lucru. Se temea de ziua cînd va fi încorporat în armată. Tatăl lui nu-l lăsa să uite că vremea aceea va veni. Vorbea deseori despre asta. Adam era cel care avea nevoie de armată, ca ea să facă din el un bărbat. Charles era, oricum, aproape bărbat. Charles era bărbat, şi încă un bărbat periculos chiar la cincisprezece ani, cînd Adam avea şaisprezece.

3

Afecţiunea dintre cei doi băieţi s-a înfiripat odată cu trecerea anilor. Poate că din partea lui Charles dragostea aceasta însemna un sentiment de dispreţ, dar un dispreţ protector. Într-o seară, băieţii jucau ţurca în curte, un joc nou pentru ei. Un beţişor ascuţit era aşezat pe pămînt, apoi era lovit la un capăt cu o paletă. Beţişorul sărea în sus şi trebuia să-l baţi cît mai departe.
Adam nu se pricepea la jocuri. Dar printr-un capriciu al vederii şi al mişcării, l-a învins pe fratele lui la ţurcă. De patru ori a bătut ţurca mai departe decît Charles. Pentru el, era o experienţă cu totul nouă şi fu cuprins de un asemenea val de emoţie încît nu mai urmări şi nu mai simţi starea de spirit a fratelui său, ca de obicei. A cincea oară cînd a lovit ţurca, aceasta a zburat zbîrnîind ca o albină, departe pe cîmp. S-a întors voios către Charles şi deodată i-a îngheţat inima. Ura care-o citi pe chipul lui Charles îl înspăimîntă.
― Cred că a fost o întîmplare, spuse stîngaci. Pun pariu că nu mai pot s-o fac încă o dată.
Charles aşeză ţurca, o lovi şi, cînd aceasta se ridică în aer, se repezi şi n-o nimeri.
Se îndreptă încet spre Adam, cu o privire rece şi goală. Adam se retrase îngrozit. Nu îndrăznea să se întoarcă cu spatele şi să fugă pentru că fratele lui îl putea ajunge. Se dădu încet îndărăt, cu ochii speriaţi şi gîtlejul uscat. Charles se apropie şi îl lovi peste faţă cu paleta. Adam îşi acoperi cu mîinile nasul sîngerînd iar Charles îl lovi cu paleta în coaste, făcîndu-l să i se taie respiraţia, îl pocni în cap şi îl lăsă lat. Cînd îl văzu că zace în nesimţire la pămînt, Charles îl izbi puternic cu piciorul în stomac şi plecă.
După un timp, Adam îşi reveni în fire. Respira încet căci îl durea pieptul. Încercă să se aşeze, dar căzu înapoi încovoiat de durerea muşchilor stomacului. O văzu pe Alice care se uita pe fereastră şi pe chipul ei citi ceva pe care nu-l observase mai înainte. Nu ştia ce era, dar nu era nici blîndeţe, nici milă, putea fi ură. Ea văzu că el o priveşte, lăsă perdeaua la loc şi dispăru. Cînd, în sfîrşit, Adam se ridică de pe jos şi se duse la bucătărie chircit de durere, găsi pregătit pentru el un lighean cu apă caldă şi alături un prosop curat. Putu s-o audă pe mama lui vitregă tuşind în camera ei.
Charles era înzestrat cu o mare calitate. Nu avea niciodată ― dar niciodată ― remuşcări. Nu a pomenit niciodată de bătaie, de parcă nici nu s-a mai gîndit vreodată la ea. Dar Adam a avut grijă să nu mai cîştige ― la nimic. Simţise totdeauna primejdia care-l pîndea din partea fratelui său ― dar de data aceasta înţelesese că nu trebuia să mai cîştige niciodată, decît dacă ar fi pregătit să-l omoare pe Charles. Lui Charles nu-i părea rău. Arătase doar de ce era în stare. Charles nu i-a spus tatălui său de bătaie iar Adam nu-i spuse nici el şi cu siguranţă nici Alice, şi totuşi se părea că ştie. În lunile care urmară, se purtă mai cald cu Adam. Îi vorbea mai blînd. Nu-l mai pedepsea. Aproape în fiecare seară îi ţinea predici, dar nu cu violenţă. Dar Adam era mai înspăimîntat de blîndeţe decît de vigilenţă, pentru că i se părea că era pregătit pentru sacrificiu, că se purtau frumos cu el ca înainte de moarte. La fel cum sînt tratate cu blîndeţe victimele sacrificate zeilor, astfel încît să meargă bucuroase la moarte, şi să nu-i supere pe zei cu nenorocirea lor.
Cyrus îi explică cu blîndeţe lui Adam ce însemna a fi soldat. Deşi cunoştinţele lui îşi trăgeau obîrşia mai mult din cercetări decît din experienţă, ştia anumite lucruri şi încă destul de exact. Îi povesti fiului său despre demnitatea gravă a unui soldat şi cît este de necesar în lumina greşelilor omeneşti ca slăbiciunile noastre să fie pedepsite. Poate că Cyrus descoperise toate astea în el însuşi şi acum le spunea. Era cu totul altul decît cel din tinereţe, cu ţipetele belicoase şi fîlfîitul de steaguri. Cyrus spunea că soldatul este copleşit de umilinţe pentru ca să poată, atunci cînd vine vremea, să nu fie prea revoltat de umilinţa finală ― o moarte neînsemnată şi murdară. Cyrus discuta singur numai cu Adam şi nu-i dădea voie lui Charles să asculte.
Într-o după-amiază, pe înserat, Cyrus îl luă pe Adam la o plimbare şi concluzia întunecată a studiilor şi gîndurilor lui ieşi la iveală, iar teroarea ei se revărsă asupra fiului căruia îi spuse:
― Trebuie să ştii că soldatul este fiinţa cea mai sfîntă pentru că este cel mai încercat ― cel mai încercat din toţi. Mă voi strădui să-ţi explic. Iată: de-a lungul istoriei, oamenilor li s-a spus că a-i omorî pe semenii lor este un păcat care nu poate fi răscumpărat. Fiecare om care ucide trebuie să dispară, pentru că acest lucru e un mare păcat, poate cel mai mare din cîte există. Dar unui soldat îi dăm în mînă puterea de a ucide şi îi spunem "Foloseşte-o cum trebuie, foloseşte-o cu înţelepciune". Nu-l îngrădim. "Du-te şi omoară cît poţi mai mulţi dintr-o anume categorie de semeni ai tăi. Şi te vom răsplăti pentru lucrul ăsta, căci încalci învăţătura din copilărie."
Adam îşi umezi buzele uscate şi încercă să întrebe, dar nu izbuti şi încercă din nou.
― De ce trebuie să facă asta? De ce?
Cyrus fu adînc mişcat şi vorbi cum nu mai vorbise niciodată înainte.
― Nu ştiu, spuse. Am studiat problemele şi poate am priceput cum stau lucrurile, dar habar n-am de ce sînt aşa. Nu trebuie să te aştepţi să descoperi că oamenii înţeleg ceea ce fac. Atîtea şi atîtea lucruri se fac din instinct, aşa cum albinele fac miere sau cum vulpea îşi moaie labele în rîu ca să-i facă pe cîini să-i piardă urma. Vulpea nu ştie de ce o face, şi care albină îşi aminteşte de iarnă sau o aşteaptă să vie din nou? Cînd am ştiut că trebuie să pleci, m-am gîndit să-ţi las deschis viitorul ca să descoperi singur toate lucrurile, apoi mi s-a părut că e mai bine să-ţi împărtăşesc din puţinul pe care-l ştiu ca să te feresc. Ai să te duci curînd ― ţi-a venit vremea.
― Nu vreau, spuse Adam repede.
― Ai să te duci curînd, continuă tatăl lui, fără să-l audă. Vreau să-ţi spun toate astea ca să nu fii surprins. Mai întîi au să te dezbrace de haine, dar vor merge şi mai departe. Îţi vor smulge ultima urmă de demnitate ― vei pierde şi ceea ce consideri a fi dreptul tău inalienabil de a trăi şi de a fi lăsat să trăieşti în pace. Te vor face să trăieşti, să mănînci, să dormi şi să-ţi faci nevoile împreună cu alţi oameni. Cînd te vor îmbrăca din nou, nu te vei mai putea deosebi de ceilalţi. Nu poţi purta nici măcar un bileţel prins cu un ac la piept, pe care să scrie: "Ăsta sînt eu, deosebit de ceilalţi".
― Nu vreau, spuse Adam.
― După un timp, n-ai să mai gîndeşti altfel decît gîndesc ceilalţi. N-ai să mai ştii nici un cuvînt pe care ceilalţi nu-l pot rosti. Şi vei face anumite lucruri numai pentru că le fac şi ceilalţi. Vei simţi o primejdie în orice deosebire ― o primejdie pentru toată gloata de oameni ce gîndesc şi acţionează la fel,
― Şi dacă nu fac aşa?
― Da, uneori se întîmplă şi asta, spuse Cyrus. Din cînd în cînd unul dintre oameni nu vrea să facă ceea ce i se cere, şi ştii ce se întîmplă? Întreaga maşină se pune în mişcare cu sînge rece pentru a lichida această deosebire. Îţi biciuieşte spiritul şi nervii, trupul şi mintea, cu vergile de fier pînă cînd dispar deosebirile acelea periculoase. Şi dacă pînă în cele din urmă nu poţi să te dai bătut, te vomită şi te lasă afară duhnind ― nici nu faci parte dintre ei, dar nici liber nu eşti. E mai bine să te supui lor. Fac asta doar ca să se apere. O instituţie atît de triumfătoare, ilogică, atît de magnific de lipsită de sens cum este armata, nu-şi poate îngădui ceva care s-o slăbească. Odată înrolat, dacă vei căuta s-o compari cu alte lucruri şi s-o iei în rîs, vei găsi cu timpul, în mod sigur, în ea însăşi, o raţiune şi o logică şi un fel de frumuseţe înspăimîntătoare. Un om care o acceptă nu este neapărat un om rău, ba uneori e chiar mai mult. Ascultă-mă pe mine, pentru că eu m-am gîndit mult la toate astea. Sînt oameni care se scufundă în dezagregarea pe care o cere armata, se predau şi îşi pierd personalitatea. Dar aceştia, de la bun început, nu au o personalitate prea deosebită. Poate că şi tu eşti dintre aceştia. Dar sînt alţii care se dau la fund, se lasă amestecaţi în mocirla comună şi apoi se ridică şi sînt mai mult ei înşişi decît înainte, pentru că ― pentru că au pierdut nimicnicia vanităţii şi au căpătat toată strălucirea companiei şi a regimentului. Dacă poţi să te scufunzi atît de jos, te vei putea ridica mai sus decît îţi închipui că vei cunoaşte o bucurie, o tovărăşie asemănătoare cu cea a unei companii de îngeri din cer. Atunci vei cunoaşte calitatea oamenilor chiar dacă nu sînt decît o masă amorfă. Dar nu poţi cunoaşte toate astea dacă nu te scufunzi pînă jos.
În timp ce se înapoiau spre casă, Cyrus o luă la stînga şi intră în pădure, printre copaci; se însera.
Deodată Adam spuse:
― Vezi buturuga aceea de acolo, tată? Obişnuiam să mă ascund între rădăcinile ei din partea cealaltă. Mă ascundeam acolo după ce mă pedepseai sau uneori mă duceam acolo doar pentru că eram nenorocit.
― Hai să mergem să vedem locul, spuse tatăl.
Adam îl conduse şi Cyrus privi gaura ca un fel de cuib printre rădăcini.
― Îl ştiam de mult, spuse el. Odată, cînd ai dispărut mai multă vreme, m-am gîndit că trebuie să ai un asemenea loc şi l-am găsit pentru că mi-am închipuit de ce fel de loc aveai nevoie. Vezi cum e bătătorit pămîntul şi cum e smulsă iarba? În timp ce şedeai aici, rupeai bucăţele de coajă şi le făceai fărîme. Cînd am ajuns aici am ştiut că ăsta-i locul.
Adam privea uimit la tatăl său.
― Dar n-ai venit niciodată să mă cauţi, spuse el.
― Nu. N-aş fi făcut una ca asta. Înseamnă să împingi lucrurile prea departe. N-aş fi făcut una ca asta. Întotdeauna trebuie să dai omului posibilitatea să aibă o scăpare înainte de moarte. Ţine minte! Ştiam cît de mult de oropseam. Nu voiam să întrec orice limită.
Ieşiră în grabă dintre copaci.
― Am atîtea să-ţi spun, zise Cyrus. Am să le uit pe cele mai multe. Vreau să-ţi spus că soldatul renunţă la o seamă de lucruri ca să capete atît de puţin în schimb. Din clipa cînd se naşte, împrejurările, legile, regulile şi drepturile îl învaţă pe copil să-şi apere viaţa lui proprie. El o porneşte la drum cu acest instinct şi totul îl adevereşte. Dar cînd devine soldat, trebuie să înveţe să încalce toate astea ― trebuie să înveţe să fie gata să-şi dea viaţa, fără să cîrtească. Şi dacă izbuteşti să înveţi asta ― şi să ştii că unii nu pot ― atunci ai dobîndit cea mai mare virtute din toate. Ascultă, băiete, spuse Cyrus cu sinceritate, aproape tuturor oamenilor le e frică, şi nici nu ştiu măcar ce le trezeşte frica ― umbre, încurcături, primejdii fără nume şi fără număr, teama de o moarte anonimă. Dar dacă reuşeşti să priveşti lucrurile în faţă, nu nişte umbre, ci moartea adevărată, care poate fi descrisă şi recunoscută, moartea de glonţ, de sabie, de săgeată sau de lance, atunci nu mai trebuie să-ţi fie teamă, sau cel puţin nu în felul în care ţi-era înainte. Atunci vei fi un om aparte, atunci cînd ceilalţi urlă de groază. Aceasta este marea recompensă. Poate chiar unica. Poate aceasta este puritatea finală înconjurată de murdărie. Aproape că s-a întunecat. Vreau să-ţi vorbesc din nou mîine seară, după ce amîndoi ne vom fi gîndit la cele ce ţi-am spus acum.
Dar Adam spuse:
― De ce nu-i spui toate astea fratelui meu? Poate că Charles ar vrea să se ducă. El ar fi bun la aşa ceva, mult mai bun decît mine.
― Charles n-o să se ducă, spuse Cyrus. N-ar avea nici un rost.
― Dar el ar fi un soldat mai bun decît mine.
― Numai în aparenţă, zise Cyrus. Nu în interior. Charles nu se teme, deci n-ar putea să înveţe nimic despre curaj. Nu cunoaşte nimic în afara persoanei lui, aşa că n-ar putea niciodată să-şi însuşească lucrurile pe care am încercat să ţi le explic ţie. A-l înrola în armată ar însemna să dau frîu liber acestor trăsături de caracter care la Charles trebuiesc îngrădite şi nu lăsate libere. N-aş îndrăzni să-l las să se ducă.
Adam se plînse:
― Pe el nu l-ai pedepsit niciodată, l-ai lăsat să-şi trăiască viaţa lui, l-ai lăudat, nu l-ai umilit, şi acum îl laşi să nu se ducă în armată.
Se opri speriat de cele spuse, speriat de furia, sau dispreţul, sau violenţa pe care ar fi putut să le dezlănţuie vorbele lui. Tatăl nu răspunse. Ieşi din pădurice cu capul în jos şi bărbia sprijinită în piept. Cînd piciorul de lemn izbea pămîntul, şoldul său se mişca monoton. Cînd îi venea rîndul să înainteze, piciorul de lemn descria un semicerc.
Se făcuse întuneric de tot, lumina aurie a lămpilor se revărsa prin uşa deschisă a bucătăriei. Alice apăru în prag, se uită afară, căutîndu-i, apoi, cînd auzi paşii neregulaţi care se apropiau, intră înapoi în casă.
Cyrus merse pînă în pragul bucătăriei, unde se opri şi înălţă capul.
― Unde eşti? întrebă el.
― Aici, în spatele tău, chiar aici.
― Mi-ai pus o întrebare. Cred că trebuie să-ţi răspund. Poate e bine să-ţi răspund şi poate că nu. Tu nu eşti deştept. Nu ştii ce vrei. Nu ai o mîndrie proprie. Îi laşi pe alţii să te calce în picioare. Uneori mă gîndesc că eşti un om slab care n-o să ajungă niciodată nimic. Asta îţi dă răspuns la întrebare? Te iubesc mai mult. Dintotdeauna. Asta e poate rău că-ţi spun, dar e adevărat. Pe tine te iubesc mai mult. Altfel de ce m-aş fi străduit să-ţi fac rău? Acum taci şi du-te la masă. Am să stau de vorbă cu tine mîine seară. Mă doare piciorul.

4

La cină, nimeni nu scoase vreun cuvînt. Liniştea nu era tulburată decît de gurile ce sorbeau supa şi de dinţii care mestecau, iar tatăl său încerca să alunge cu mîna fluturaşii care se adunaseră în jurul lămpii de gaz. Adam se gîndea că fratele lui îl urmăreşte într-ascuns. Surprinse o strălucire în privirea lui Alice, cînd îşi ridică brusc ochii. După ce termină de mîncat, Adam îşi împinse scaunul îndărăt.
― Mă duc să mă plimb, zise. Charles se ridică.
― Merg cu tine.
Alice şi Cyrus îi urmăriră ieşind pe uşă, apoi ea îi puse o întrebare, una din rarele ei întrebări.
― Ce-ai făcut? îi zise ea nervoasă.
― Nimic, răspunse el.
― Ai să-l obligi să se ducă?
― Da.
― El ştie?
Cyrus privi fix afară, în întuneric.
― Da, ştie.
― N-o să-i placă. Nu-i de el.
― N-are importanţă, spuse Cyrus şi repetă tare: n-are importanţă, iar tonul lui spunea: Tacă-ţi gura. Nu-i treaba ta.
Un moment se lăsă tăcerea, apoi, ca şi cum şi-ar fi cerut iertare, spuse:
― N-ar fi acelaşi lucru, dacă ar fi copilul tău.
Alice nu răspunse.
Băieţii coborîră pe drumul întunecos şi plin de făgaşuri. În faţă se zăreau cîteva lumini pîlpîind prin casele din sat.
― Vrei să mergem la han să vedem ce mai e pe acolo? întrebă Charles.
― Nu m-am gîndit la asta, zise Adam.
― Atunci la ce naiba te duci să te plimbi noaptea?
― Nu te-a obligat nimeni să vii, răspunse Adam.
Charles se apropie de el.
― Ce ţi-a spus astăzi după-amiază? V-am văzut plimbîndu-vă împreună. Ce ţi-a spus?
― Mi-a vorbit doar despre armată ― ca de obicei.
― Mie nu mi s-a părut chiar aşa, zise Charles bănuitor. L-am văzut cum se apleca spre tine şi discuta ca între bărbaţi, nu vorbea pur şi simplu, ci discuta.
― Îmi povestea, spuse Adam răbdător, şi fu nevoit să-şi asigure o respiraţie regulată, căci o uşoară teamă începuse să-i apese stomacul. Trase cît putu mai mult aer în piept şi îl reţinu ca să-şi biruie frica.
― Ce ţi-a spus? întrebă din nou Charles.
― Despre armată şi cum e cînd eşti soldat.
― Nu te cred, spuse Charles. Mi se pare că eşti un lingău şi un mincinos. Ce încerci să-mi ascunzi?
― Nimic.
Charles spuse aspru:
― Nebuna de maică-ta s-a înecat. Probabil că s-a uitat la tine. Asta i-a fost de-ajuns.
Adam dădu uşor aerul afară din piept, stăpînindu-şi teama întunecată. Rămase tăcut.
Charles strigă:
― Încerci să-l atragi de partea ta! Nu ştiu ce sfori tragi. Ce mai ai de gînd să faci?
― Nimic.
Charles sări înaintea lui, aşa încît Adam fu nevoit să se oprească, cu pieptul aproape lipit de pieptul fratelui său. Adam se dădu înapoi, cu grijă, aşa cum te fereşti de un şarpe.
― Aminteşte-ţi de ziua lui! strigă Charles. Am avut şaptezeci şi cinci de cenţi şi i-am cumpărat un briceag fabricat în Germania ― cu trei lame şi tirbuşon, cu plăsele de sidef. Unde-i briceagul ăla? L-ai văzut folosindu-l vreodată? Ţi l-a dat ţie? N-am văzut să-l fi întrebuinţat vreodată. Ai briceagul ăla în buzunar? Ce-a făcut cu el? N-a spus decît "mulţumesc". Şi asta-i tot ce am auzit de briceagul nemţesc cu plăsele de sidef care a costat şaptezeci şi cinci de cenţi.
Vocea îi era plină de furie şi Adam simţi cum îl cuprinde frica; dar ştia că mai avea un moment de răgaz. Văzuse de prea multe ori maşina distrugătoare care dărîma tot ce-i stătea în cale. Mai întîi apărea furia, apoi o stăpînire de sine, rece; priviri goale şi un zîmbet mulţumit de sine, fără glas, doar o şoaptă. După asta, crima se apropia, dar o crimă rece, dibace şi mîini care lucrau precis, delicat. Adam îşi înghiţi saliva ca să-şi umezească gîtul uscat. Nu putea să se gîndească ce-ar putea să spună ca să fie auzit, pentru că din clipa cînd se lăsa pradă furiei, fratele lui nu mai asculta, nici nu mai auzea. Se proţăpi întunecat în faţa lui Adam, mai scurt, mai lat, mai îndesat, dar nu încă în poziţie de atac.
La lumina stelelor, buzele lui străluceau umede, dar tot nu-i apăruse zîmbetul iar glasul mai era şi acum furios.
― Tu ce-ai făcut de ziua lui? Crezi că n-am văzut? Ai cheltuit şaptezeci şi cinci de cenţi, sau măcar cincizeci? I-ai adus o corcitură de căţel pe care l-ai găsit în pădurice. Ai rîs ca un prost şi ai spus că o să fie un cîine bun de vînătoare. Javra aia doarme în camera lui. Se joacă cu el în timp ce citeşte. L-a dresat. Dar cuţitul unde e? "Mulţumesc," atîta a spus, "mulţumesc".
Charles vorbise în şoaptă şi umerii i se lăsară în jos.
Cu un salt disperat Adam se trase îndărăt şi ridică mîinile să-şi apere faţa. Fratele lui înaintă fără şovăire, precis, cu picioarele bine înfipte. Un pumn lansat delicat, ca să măsoare distanţa, iar apoi lucru rece, calculat. O lovitură puternică în stomac şi mîinile lui Adam căzură; patru pumni în cap. Adam simţi că i se sfărîmă osul şi zgîrciul nasului. Îşi ridică din nou mîinile şi Charles îl lovi în inimă. În tot acest timp, Adam îl privea pe fratele său la fel cum îl priveşte condamnatul pe călău, fără speranţă, buimăcit.
Deodată, spre propria-i surprindere, Adam lansă un pumn nebunesc în semicerc, gest fără rezultat, lipsit de forţă şi precizie. Charles se feri şi se lăsă în jos, braţul neajutorat i se încolăci în jurul gîtului. Adam îşi înfăşură braţul în jurul fratelui său, se agăţă de el, plîngînd în hohote. Simţi cum pumnii colţuroşi în stomac îi provoacă greaţă şi totuşi se ţinea de el. Pentru el, timpul parcă stătea pe loc. Cu trupul simţea că fratele lui se dădea la o parte ca să-l oblige să-şi desfacă picioarele. Simţi cum îşi ridică genunchiul, cum trece de genunchiul lui, pe lîngă pulpe, pînă îl izbi în testicule şi o durere ascuţită, albă, îl săgetă prin tot corpul. Braţele i se desfăcură. Se aplecă şi vomită, în timp ce bătaia oarbă continua.
Adam simţea pumnii în tîmple, în obraz, în ochi. Îşi simţea buzele crăpînd, lovindu-se de dinţi, dar i se părea că are pielea îngroşată şi insensibilă, de parcă ar fi fost înfăşurat în cauciuc gros. Se întreba de ce nu i se moaie picioarele, de ce nu cade, de ce nu-şi pierde cunoştinţa. Bătaia continuă la nesfîrşit. Auzea răsuflarea fratelui său care icnea ca un fierar cînd dă cu barosul şi, în lumina bolnăvicioasă a stelelor, îl zărea printre lacrimile amestecate cu sînge care îi curgeau din ochi. Văzu ochii nevinovaţi, goi, zîmbetul slab pe buzele umede. Văzu toate astea ― o străfulgerare de lumină şi apoi întuneric.
Charles stătea deasupra lui şi gîfîia ca un cîine obosit. Apoi se întoarse şi porni grăbit îndărăt, spre casă, frecîndu-şi falangele care-l dureau.
Adam îşi recăpătă repede cunoştinţa şi, odată cu ea, simţi teamă. Mintea îi plutea într-o ceaţă dureroasă. Trupul îi era greu şi înţepenit de lovituri. Dar uită numaidecît de durere. Auzi paşi grăbiţi pe drum. În el se trezi teama instinctivă şi cruzimea şoarecelui. Se ridică cu greu în genunchi şi se tîrî de pe drum în şanţ. Aici erau vrei treizeci de centimetri de apă şi pe margini creştea o iarbă înaltă. Adam se tîrî fără zgomot în apă, cu grijă să nu plescăie.
Paşii se apropiară, încetiniră, se mai îndepărtară puţin, se întoarseră. Din ascunzătoare Adam nu vedea decît o umbră în întuneric. Apoi fu aprins un chibrit şi pînă luă foc băţul, izbucni o flăcăruie albastră care lumină grotesc chipul fratelui lui. Charles ridică chibritul şi se uită în jur, iar Adam putu să vadă, în mîna lui dreaptă, toporişca.
Cînd se stinse chibritul, noaptea se făcu mai neagră decît înainte. Charles înaintă încet şi aprinse un alt chibrit, păşi mai departe şi mai aprinse unul. Căuta urme pe şosea. În cele din urmă renunţă. Mîna dreaptă se ridică şi aruncă toporişca departe pe cîmp. O porni repede spre luminile palide ale satului.
O bună bucată de vreme, Adam zăcu în apa rece. Se întreba ce simţea fratele său, se întreba dacă acum, cînd fierbinţeala trecuse, va fi cuprins de panică sau păreri de rău, mustrări de conştiinţă sau nimic. Toate acestea le încerca Adam în locul lui. Conştiinţa îl lega de fratele său şi simţi el durerea acestuia, aşa cum altădată îl înlocuia făcîndu-i lecţiile.
Adam se tîrî afară din apă şi se ridică în picioare. Rănile îl dureau şi mai tare şi sîngele i se uscase ca o crustă pe obraz. Se gîndi să rămînă afară în întuneric pînă cînd tatăl lui şi Alice se vor duce la culcare. Simţea că nu poate să răspundă la nici o întrebare pentru că nu ştia ce să răspundă şi, ca să găsească ceva, era greu pentru mintea lui zdruncinată. Ameţi şi stele verzi îi încinseră fruntea. Îşi dădu seama că va leşina curînd.
Se tîrî încet pe drum, cu picioarele larg depărtate. În prag se opri să se uite înăuntru. Lampa care atîrna pe lanţul ei din tavan arunca un cerc galben, luminînd-o pe Alice şi coşul de lucru de pe masă. În partea opusă, tatăl lui morfolea un toc de lemn, îl muia într-o sticlă de cerneală deschisă şi scria într-un registru negru.
Alice îşi ridică privirea şi văzu chipul însîngerat al lui Adam. Mîna i se ridică la gură şi degetele i se sprijiniră pe maxilarul inferior.
Adam îşi urcă cu greu piciorul pe prima treaptă, apoi pe a doua şi se sprijini de cadrul uşii.
Atunci Cyrus ridică capul. Privi curios, detaşat. Îşi dădu seama cu greu de pricina infirmităţii. Se ridică mirat. Înfipse tocul de lemn în sticla de cerneală şi îşi şterse degetele de pantaloni.
― De ce a făcut asta? întrebă el blînd.
Adam încercă să răspundă, dar gura îi era încleiată şi uscată.
Îşi linse buzele şi acestea începură din nou să sîngereze.
― Nu ştiu, zise.
Cyrus se repezi la el şi îl apucă de braţ cu atîta sălbăticie încît Adam se schimonosi şi încercă să se elibereze.
― Nu mă minţi! De ce a făcut asta? V-aţi certat?
― Nu.
Cyrus se aplecă spre el.
― Spune-mi! Vreau să ştiu. Spune-mi! Va trebui să-mi spui. O să te fac eu să-mi spui! La naiba, totdeauna îl aperi! Crezi că eu nu ştiu? Crezi că mă prosteşti pe mine? Acum spune-mi că de nu, zău că te ţin aici în picioare toată noaptea!
Adam căută un răspuns.
― Crede că nu-l iubeşti.
Cyrus dădu drumul braţului, şchiopătă îndărăt spre scaunul lui şi se aşeză. Mişcă tocul din călimară şi se uită absent la registru. Zise:
― Alice, ajută-l pe Adam să se culce. Cred că o să fie nevoie să-i tai cămaşa. Dă-i o mînă de ajutor.
Se ridică din nou, se duse la colţul odăii, unde hainele atîrnau în cuie, scoase de sub ele puşca, o verifică dacă e încărcată şi ieşi şontîc pe uşă.
Alice ridică mîna ca şi cum ar fi vrut să-l lege cu o frînghie invizibilă. Dar frînghia se rupse şi chipul ei îşi ascunse gîndurile.
― Du-te în camera ta. Am să aduc un lighean cu apă.
Adam stătea întins pe pat, cu un cearceaf tras pînă la brîu. Alice îi oblojea rănile cu o batistă muiată în apă caldă. Tăcu multă vreme, apoi continuă fraza lui Adam ca şi cum nu ar fi fost nici o pauză.
― El crede că taică-su nu-l iubeşte. Dar tu îl iubeşti ― l-ai iubit întotdeauna.
Adam nu-i răspunse. Ea urmă blînd:
― E un băiat ciudat. Trebuie să-l cunoşti ― pe dinafară e aspru, numai furie, pînă-l cunoşti.
Se opri să tuşească, se chirci şi tuşi, apoi criza se termină, obrajii îi erau roşii şi ea era sfîrşită.
― Trebuie să-l cunoşti, repetă ea. De multă vreme îmi dă mici cadouri, lucruri frumoase pe care nici nu-ţi vine să crezi că le observă vreodată. Dar nu mi le dă direct. Le ascunde pe unde ştie că am să le găsesc. Şi poţi să te uiţi ore întregi la el şi n-o să dea nici cel mai mic semn că el a făcut asta. Trebuie să-l cunoşti.
Ea îi zîmbi şi Adam închise ochii.

Capitolul 4

1

Charles stătea la barul hanului din sat şi rîdea încîntat de anecdotele hazlii pe care le povesteau nişte comis-voiajori, rămaşi acolo peste noapte. Îşi scoase punga de tutun în care îşi ţinea mărunţişul şi dădu de băut oamenilor ca să-i facă să povestească mai departe. Stătea, rînjea şi îşi freca degetele lovite. Cînd voiajorii care primeau să bea de la el şi-au ridicat paharele şi i-au urat "în sănătatea ta", Charles se simţi încîntat. A comandat încă un rînd pentru noii său prieteni şi apoi li s-a alăturat pentru ca să-şi facă de cap, în altă parte.
Cyrus ieşise afară în noapte, cuprins de un fel de furie disperată împotriva lui Charles. Îl căută pe fiul său pe drum, apoi se duse să-l caute la han, dar Charles plecase. De bună seamă că dacă l-ar fi găsit în seara aceea, l-ar fi ucis, sau ar fi încercat s-o facă. Un act măreţ schimbă mersul istoriei, dar se pare că toate actele o fac în felul lor, pînă şi piatra de care te împiedici pe drum, sau respiraţia întretăiată la vederea unei fete frumoase, sau o unghie căzută în pămîntul grădinii.
Bineînţeles că Charles a aflat destul de repede că tatăl lui îl căuta înarmat cu o puşcă. S-a ascuns timp de două săptămîni şi cînd în cele din urmă s-a întors, Cyrus nu mai era hotărît să-l ucidă ci se simţea doar furios şi Charles s-a răscumpărat prin mai multă muncă şi printr-o umilinţă falsă, teatrală.
Adam a zăcut patru zile în pat, anchilozat şi cu dureri care îl făceau să geamă la fiecare mişcare. În cea de a treia zi, tatăl lui îşi arătă influenţa pe care o avea în rîndul militarilor. Aceasta ca un balsam pentru propria sa mîndrie şi ca un fel de cadou pentru Adam. În casă, în camera lui Adam, au venit un căpitan de cavalerie şi doi sergenţi în uniformă de gală, albastră. Doi soldaţi le ţineau caii în prag. Stînd în pat, Adam a fost înrolat, ca simplu soldat, la cavalerie. A semnat angajamentul şi a depus jurămîntul sub privirile tatălui său şi ale lui Alice. Ochii tatălui său străluceau de lacrimi.
După ce soldaţii au plecat, taică-său a stat cu el timp îndelungat.
― Am avut motive să te dau la cavalerie, a spus el. Viaţa în baracă nu e plăcută prea multă vreme. Dar la cavalerie ai ce face. M-am asigurat eu de asta. O să-ţi placă să te duci în teritoriul indian. O să aibă loc nişte acţiuni. Nu pot să-ţi spun de unde ştiu. 0 să fie război.
― Bine, tată, spuse Adam.

2

Mi s-a părut întotdeauna straniu că de regulă tocmai oameni ca Adam trebuie să devină soldaţi. În primul rînd, nu-i plăcea să lupte şi nu numai că nu învăţă să-i placă violenţa, aşa cum se întîmpla cu unii oameni, dar sila pe care i-o inspira sporea tot mai mult. De cîteva ori, ofiţerii l-au urmărit îndeaproape dacă nu cumva trage în aer, dar nu i-au adus nici o învinuire. În timpul celor cinci ani petrecuţi în armată, Adam a făcut cele mai multe corvezi dintre toţi oamenii din escadron, dar dacă a ucis vreun duşman, a fost numai datorită unui ricoşeu nefericit. Întrucît era un foarte bun trăgător, părea firesc să izbutească să nu nimerească ţinta. În acel timp, lupta cu indienii începuse să semene cu o periculoasă vînătoare de animale ― triburile erau forţate să se revolte, erau mînate şi decimate, iar nefericiţii supravieţuitori erau aşezaţi pe terenuri unde mureau de foame. Nu era o treabă plăcută, dar, dat fiind modul de dezvoltare a ţării, trebuia să fie făcută.
Pentru Adam, care nu era decît un instrument şi care vedea nu viitoarele ferme, ci doar trupurile sfîrtecate ale unor fiinţe omeneşti, războiul era un lucru revoltător şi inutil. Cînd trăgea cu arma în aşa fel ca să nu nimerească, comitea o trădare faţă de unitatea lui, dar nu-i păsa. Sentimentul nonviolenţei se dezvoltă în el pînă cînd deveni o obsesie care îi adormea simţurile la fel ca oricare altă obsesie. Gîndul că ar putea să provoace orice fel de durere, în indiferent ce scop, îi devenise de neîndurat. Gîndul acesta începu să-l obsedeze, pentru că într-adevăr era o obsesie, pînă ce îi şterse orice alt gînd lăturalnic. Dar în timpul cît se află în armată, nu vădi nici măcar o umbră de laşitate. Dimpotrivă, a fost citat de trei ori pentru curaj.
Revolta crescîndă împotriva violenţei făcu ca pornirile lui să se îndrepte pe un tărîm cu totul diferit. Îşi riscă viaţa de mai multe ori ca să aducă răniţi. Se oferea să muncească voluntar în spitalele de front, chiar atunci cînd era istovit de corvezile lui zilnice. Camarazii săi îl priveau cu dragoste şi dispreţ totodată şi cu teama ascunsă pe care o au oamenii faţă de impulsurile pe care nu le înţeleg.
Charles îi scria fratelui său cu regularitate ― despre fermă, şi despre sat, despre vacile bolnave şi o iapă cu mînz, despre păşunea cumpărată şi despre hambarul lovit de trăznet, despre moartea lui Alice, sufocată de tuberculoză, şi trecerea tatălui lui într-o funcţie permanentă şi retribuită la birourile Armatei, la Washington. Charles, ca mulţi alţi oameni care nu pot vorbi, scria din plin. Dădea glas singurătăţii şi nedumeririlor sale şi aşternea pe hîrtie multe lucruri pe care nu le ştia despre el însuşi.
În timpul cît Adam a fost plecat, el şi-a cunoscut fratele mai bine decît înainte, sau după aceea. Prin schimbul de scrisori a luat naştere o apropiere pe care n-ar fi putut să şi-o închipuie nici unul dintre ei.
Adam păstra o scrisoare de la fratele lui, nu pentru că o înţelesese în întregime ci pentru că i se păruse că are un subînţeles pe care nu-l putea prinde.
"Dragă frate Adam, scria în epistolă, iau tocul în mînă şi sper că eşti sănătos ― întotdeauna începea aşa ca să se obişnuiască treptat cu scrisul. Nu am primit răspuns la ultima mea scrisoare dar bănui că ai altceva de făcut ― ha! ha! Ploaia a venit cînd nu trebuia şi a nenorocit florile de măr. N-o să fie prea multe de mîncat la iarna viitoare, dar am să păstrez cît o să pot. Astă seară am curăţat casa, e udă şi plină de săpun dar probabil că nu-i mai curată. Cum crezi oare că a folosit-o mama aşa cum era? Nu mai arată la fel. Ceva se îmbibă în ea. Nu ştiu ce este, dar nu se curăţă. Oricum însă, am împrăştiat murdăria peste tot. Ha! ha!
Tata ţi-a scris ceva despre călătoria lui? S-a dus tocmai la San Francisco, în California, la o tabără a Armatei. Ministrul de Război o să fie şi el acolo şi tata o să-l prezinte. Dar pentru tata asta nu-i nimic senzaţional. L-a întîlnit pe preşedinte de trei sau patru ori şi chiar a fost la cină la Casa Albă. Mi-ar place să văd Casa Albă. Poate că tu şi cu mine o să putem merge împreună cînd o să vii acasă. Tata o să poată să ne primească cîteva zile şi oricum o să vrea să te vadă şi pe tine.
Cred că ar fi mai bine să-mi caut o nevastă. Chiar dacă eu nu sînt o partidă prea grozavă, ferma e bună şi sînt multe fete care ar fi mulţumite cu ea. Ce crezi? Nu mi-ai spus dacă ai să vii să locuieşti acasă cînd ai să pleci din armată. Sper că da. Îmi lipseşti."
Scrisoarea se oprea aici. Pe pagină era o ruptură şi o pată de cerneală, şi scrisoarea continua în creion, dar scrisul era diferit. Cu creionul era scris:
"Mai tîrziu. Tocmai aici peniţa a cedat. Vîrful s-a rupt. Va trebui să cumpăr altă peniţă în sat ― a ruginit de tot."
Cuvintele curgeau apoi mai calm.
"Cred că era mai bine să aştept să iau o peniţă nouă şi să nu scriu cu creionul. Dar am stat aici în bucătărie cu lampa aprinsă şi cred că m-am tot gîndit şi s-a făcut tîrziu ― după douăsprezece, bănuiesc, nu m-am uitat la ceas. Bătrînul Joe cel negricios a început să cînte în coteţul păsărilor. Apoi balansoarul mamei a început să scîrţîie din toate încheieturile de parcă ar fi stat chiar ea în el. Ştii că nu mă las impresionat de aşa ceva, dar gîndurile mi s-au întors înapoi, ştii tu cum se întîmplă cîteodată. Cred că am să rup scrisoarea asta, la ce bun să scriu asemenea prostii."
De aici încolo cuvintele se învălmăşeau ca şi cum nu puteau să iasă destul de repede.
"Dacă e vorba s-o arunc, tot atît de bine pot să şi pun totul pe hîrtie, scria el în continuare. Casa pare vie, şi sînt priviri peste tot, de parcă în spatele uşii ar sta oameni gata să intre dacă nu privesc într-acolo. Mi se face pielea ca de găină. Vreau să spun ― vreau să spun ― n-am înţeles niciodată ― de ce a făcut tata una ca asta. Vreau să zic, de ce nu i-a plăcut briceagul acela pe care i l-am cumpărat de ziua lui. De ce? Era un briceag bun şi el avea nevoie de un cuţit bun. Dacă l-ar fi folosit, sau dacă l-ar fi ascuns măcar, sau dacă l-ar fi scos din buzunar şi l-ar fi privit, ― doar atît ar fi trebuit să facă. Dacă i-ar fi plăcut, nu m-aş fi legat de tine. Trebuia să mă leg de tine. Am impresia că scaunul mamei se balansează niţeluş. Dar nu-i decît lumina. Nu se prinde la mine. Mi se pare că ceva e neterminat. Ca şi cum ai termina o treabă pe jumătate, dar nu mai ştii ce ai de făcut. Ceva a rămas neterminat. N-ar trebui să mă aflu aici. Ar trebui să rătăcesc prin lume în loc să stau aici într-o fermă bună şi să-mi caut o nevastă. E ceva ce nu merge, ceva neterminat, de parcă s-a petrecut prea devreme şi ceva a fost uitat. Eu ar trebui să fiu acolo unde eşti tu, iar tu aici. N-am mai gîndit niciodată aşa. Poate pentru că e prea tîrziu ― e mai tîrziu decît credeam. M-am uitat afară şi s-au ivit zorile. Nu cred să fi adormit. Cum se poate să treacă atît de repede noaptea? Nu mai pot să mă duc la culcare acum. Oricum, n-aş putea dormi."
Scrisoarea nu era semnată. Poate Charles a uitat că a vrut s-o distrugă şi a trimis-o totuşi. Dar Adam a păstrat-o un timp şi, de cîte ori o recitea, îl treceau fiori reci şi nu ştia de ce.

Capitolul 5

La fermă, Hamiltonii cei mici creşteau şi în fiecare an mai apărea cîte unul. George era un băiat înalt, frumos, blînd şi amabil care avea un fel de curtoazie înnăscută. De mic copil era politicos, şi cum se spune, "nu-ţi dădea bătaie de cap". Moştenise de la taică-său simţul curăţeniei; hainele, corpul şi părul îi erau întotdeauna îngrijite şi niciodată nu părea prost îmbrăcat chiar dacă se întîmpla aşa ceva. George era un copil fără vicii şi, crescînd, deveni un bărbat fără vicii. Nu i se putea reproşa nici o faptă rea făcută cu bună ştiinţă, iar cele fără voie erau cel mult abateri de la buna purtare.
În floarea vîrstei, într-o vreme cînd asemenea lucruri deveniseră cunoscute, s-a descoperit că avea anemie pernicioasă. Se prea poate ca virtutea lui să se fi datorat lipsei sale de energie.
După George, urma Will, îndesat şi mărginit. Will nu prea avea imaginaţie dar era plin de energie. Din copilărie era un muncitor de nădejde, şi dacă i se spunea ce să lucreze, era neobosit. Era conservator nu numai în politică, ci, în toate privinţele. Considera că ideile sînt revoluţionare şi se ferea de ele cu neîncredere şi dezgust. Lui Will îi plăcea să trăiască astfel încît nimeni să nu-i găsească nod în papură, şi pentru asta se străduia să trăiască la fel ca toată lumea.
Poate că şi taică-su avea o parte de vină în faptul că lui Will nu-i plăceau schimbările şi variaţia. Cînd Will crescuse băiat mare, tatăl lui nu locuia încă de prea mult timp în Valea Salinas ca să fie considerat printre "pionieri". Era de fapt un străin, şi încă irlandez. În vremea aceea irlandezii nu erau deloc priviţi cu ochi buni în America. Erau dispreţuiţi, mai ales pe coasta de răsărit, dar ceva din acest dispreţ trebuie să se fi strecurat şi în apus. Or, Samuel nu era numai multilateral, ci şi un om al ideilor şi al inovaţiilor. În comunităţile mici şi izolate, un asemenea om este întotdeauna privit cu neîncredere, pînă ce dă dovadă că nu constituie un pericol pentru ceilalţi. Un om luminat ca Samuel putea şi poate să provoace o mulţime de necazuri. El ar putea, de pildă, să fie prea atrăgător pentru soţiile bărbaţilor plicticoşi. Apoi, mai erau educaţia şi lecturile lui, cărţile pe care le cumpăra şi le împrumuta, cunoştinţele lui despre lucruri care nu pot fi mîncate sau purtate, şi alături de care nu poţi trăi, interesul lui pentru poezie şi respectul lui pentru literatura bună. Dacă Samuel ar fi fost un om bogat ca familiile Thornes sau Delmar, cu casele lor mari şi Pămînturi întinse, ar fi avut, desigur, o bibliotecă mare.
Familia Delmar avea o bibliotecă ― nimic altceva decît cărţi în rafturi de stejar. Samuel, tot împrumutîndu-le, citise mai multe cărţi din biblioteca Delmarilor decît ei înşişi. În zilele acelea, un om înstărit şi educat era bine privit. Putea să-şi trimită copiii la colegiu, fără să stîrnească comentarii, putea să poarte vestă şi cămaşă albă cu cravată în timpul zilei, chiar în mijlocul săptămînii, putea să poarte mănuşi şi să-şi întreţină unghiile curate. Şi întrucît viaţa şi obiceiurile oamenilor bogaţi erau misterioase, cine ştie ce mai erau sau nu în stare să facă? Dar un biet om sărac ― ce nevoie avea el de poezie, de pictură sau de muzică pe care n-o putea cînta şi după care nu putea dansa? Asemenea lucruri nu-l ajutau să strîngă recolta sau să pună o zdreanţă pe fundul copiilor. Şi dacă în ciuda tuturor acestora el stăruia, de bună seamă că avea anumite motive care n-ar răbda să fie cercetate.
Să-l luăm de pildă pe Samuel. El schiţa piesele pe care intenţiona să le lucreze din fier sau lemn. Era un lucru bun şi de înţeles, chiar de invidiat. Dar pe marginea planurilor făcea alte desene, uneori copaci, alteori chipuri, animale, sau gîze, uneori doar nişte semne pe care nu le puteai pricepe defel. Toate acestea îi făceau pe oameni să rîdă stînjeniţi. Şi, apoi, nu puteai să ştii niciodată dinainte ce va gîndi sau ce va spune sau va face Samuel, te puteai aştepta la orice.
În primii cîţiva ani după venirea lui în Valea Salinas, Samuel era privit cu o vagă neîncredere. Şi poate că Will, ca băieţel, auzise unele vorbe în prăvălia lui San Lucas. Băieţilor nu le place ca tatăl lor să se deosebească de ceilalţi oameni. Poate că Will a devenit conservator tocmai în perioada aceea. Mai tîrziu, cînd veniră şi crescură şi ceilalţi copii, Samuel aparţinea de acum văii şi aceasta se mîndrea cu el aşa cum se mîndreşte cineva că are un păun. Nu se mai temeau de el, pentru că nu sucea capul nevestelor şi nu-i obliga să iasă din dulcea lor mediocritate. Valea Salinas începuse să-l iubească pe Samuel, dar la vremea aceea Will era gata format.
Unii indivizi, chiar dacă nu o merită întotdeauna, sînt cu adevărat îndrăgiţi de zei. Toate le vin fără nici un efort, de la sine.
Will Hamilton era unul dintre aceştia. Iar darurile pe care le primea, erau din acelea pe care el putea să le preţuiască. De tînăr, Will a fost norocos. Pe cît nu izbutea taică-su să facă bani, pe atît nu reuşea Will să nu-i facă. Cînd Will Hamilton a crescut pui şi găinile lui au început să se ouă, preţul ouălor a crescut. Încă de tînăr, cînd doi prieteni ai săi, care aveau o mică prăvălie, erau gata să dea faliment, Will a fost solicitat să le împrumute o mică sumă de bani ca să-şi acopere datoriile trimestriale şi i-au oferit în schimb ă treia parte din beneficii pe o nimica toată. Nu era zgîrcit. Le-a dat ceea ce au cerut. Într-un an prăvălia era din nou pe picioare, dintr-una au făcut două, apoi trei, iar urmaşii constituie azi un mare sistem comercial ce domină o bună parte a regiunii.
Will a mai preluat un atelier care primea biciclete şi unelte, în schimbul unei datorii. După asta, cîţiva oameni bogaţi din vale şi-au cumpărat automobile iar mecanicul lui le întreţinea. Un poet care ştia ce vrea şi care visa alamă, fontă şi cauciuc, a făcut presiuni asupra lui. Numele acelui poet era Henry Ford, iar planurile lui erau cel puţin ridicole dacă nu ilegale. Will a acceptat bombănind exclusivitatea asupra jumătăţii de sud a văii, iar peste cincisprezece ani valea mişuna de maşini Ford iar Will era un om bogat la volanul unui Marmon.
Tom, cel de a! treilea fiu, era aidoma tatălui lui. Furios din naştere, a trăit ca trăznetul. A venit în viaţă cu capul înainte. Era nemaipomenit de vesel şi de entuziast. El n-a descoperit lumea şi oamenii, ci le-a creat. El a fost primul care a citit cărţile tatălui său. A trăit într-o lume strălucitoare, şi proaspătă, şi tot atît de lipsită de oprelişti, ca şi grădina Edenului în cea de a şasea zi. Spiritul lui zburda ca un mînz într-o păşune încîntătoare şi, mai tîrziu, cînd lumea a ridicat îngrădituri, s-a avîntat împotriva sîrmelor iar cînd l-a înconjurat ultima estacadă, s-a avîntat prin ea şi a ţîşnit afară. Pe cît de mult era în stare să se bucure, pe atît era de nenorocit alteori ca, de pildă, atunci cînd i-a murit cîinele şi i se părea că lumea s-a oprit în loc.
Tom era la fel de inventiv ca şi tatăl său, dar ceva mai îndrăzneţ. Încerca lucruri la care tatăl său n-ar fi cutezat să aspire. Avea şi pofte lumeşti care îi dădeau ghes, dar pe care Samuel nu le avea. Poate tocmai nevoile lui sexuale l-au făcut să rămînă celibatar. Se născuse într-o familie foarte morală. Se prea poate ca visurile şi dorinţele sale şi felul în care şi le satisfăcea să-l fi făcut să se simtă nedemn şi să se ducă să plîngă pe dealuri. Tom era un amestec plăcut de sălbăticie şi blîndeţe. Muncea peste puterile omeneşti, doar ca sforţarea să-i consume impulsurile distrugătoare.
Irlandezii au o calitate deosebită, sînt veseli din fire, dar, totodată, o fantomă severă şi tristă călăreşte pe umerii lor şi le pătrunde în gînduri. Dacă rîd prea zgomotos, ea le astupă gura. Ei se condamnă singuri înainte de a fi învinovăţiţi, şi asta îi face să fie mereu gata să se apere.
Cînd Tom avea nouă ani, era necăjit că frumuşica lui surioară Mollie avea un defect de vorbire. A pus-o să caşte gura mare şi a văzut că necazul provenea de la o membrană pe care o avea sub limbă.
― Eu pot să te scap de povestea asta, spuse el.
O duse într-un loc secret, departe de casă, îşi ascuţi briceagul de o piatră şi tăie ceea ce împiedica vorbirea. Apoi a fugit şi i s-a făcut greaţă.
Casa Hamiltonilor creştea pe măsură ce creştea şi familia. Ea fusese ridicată cu gîndul să rămînă neterminată, astfel încît, la nevoie, să se poată adăuga noi aripi. Camera şi bucătăria de la început s-au pierdut curînd în vîrtejul adaosurilor.
Între timp Samuel nu devenise mai bogat. Începuse să sufere de o boală grea ce se manifestă la mulţi bărbaţi: "invenţia". A inventat o treierătoare mai bună, mai ieftină şi cu rezultate mai bune decît oricare alta care putea fi găsită. Brevetarea ei i-a mîncat micul cîştig pe un an. Samuel şi-a trimis modelul la un fabricant care i-a respins imediat planurile, dar i-a folosit metoda. În anii următori, a irosit banii cu procesul, şi asta nu s-a terminat decît atunci cînd l-a pierdut. Aceasta a fost prima lui experienţă dureroasă cu legea, potrivit căreia, fără bani nu poţi lupta contra banilor. Dar se molipsise pentru totdeauna de febra invenţiilor aşa că, an de an, banii pe care îi scotea din treierat şi fierărie se duceau pe brevete. Copiii familiei Hamilton erau desculţi, aveau pantaloni cîrpiţi şi hrana era uneori neîndestulătoare, ca să-i ajungă banii pentru desenele pe hîrtie foşnitoare, înfăţişînd roţi dinţate, planuri şi elevaţii.
Unii oameni au o gîndire mai largă, alţii una mai îngustă. Samuel şi fiii săi, Tom şi Joe, aveau o gîndire largă, în vreme ce George şi Will gîndeau îngust. Joseph era cel de al patrulea băiat ― un fel de copil visător, foarte iubit şi proteguit de întreaga familie. El a descoperit foarte curînd că o neîndemînare însoţită de un zîmbet era calea cea mai potrivită ca să te fereşti de muncă. Fraţii săi erau cu toţii muncitori încercaţi, de nădejde. Era mai uşor să faci şi munca lui Joe decît să-l pui pe el s-o facă. Maică-sa şi taică-său îl considerau poet pentru că nu era bun la nimic altceva. Atît i-au băgat în cap ideea asta, încît s-a apucat să scrie versuri curgătoare, ca s-o adeverească. Joe era leneş la munca fizică şi probabil şi la cea intelectuală. Şi-a trăit viaţa visînd cu ochii deschişi, iar mama îl iubea mai mult decît pe ceilalţi pentru că se gîndea că e neajutorat. În realitate, era cel mai puţin neajutorat, deoarece căpăta întocmai ceea ce dorea şi se ostenea cît mai puţin cu putinţă. Joe era răsfăţatul familiei.
În epoca feudală, lipsa de aptitudini la sabie şi spadă îi îndrepta pe tineri spre biserică; în familia Hamilton, neîndemînarea lui Joe la muncile fermei şi ale fierăriei l-au îndreptat spre o educaţie mai aleasă. Nu era bolnăvicios sau slab, dar nu putea să ridice greutăţi; călărea prost şi ura caii.
Toată familia rîdea cu afecţiune cînd îşi aminteau de încercările lui Joe de a învăţa să are; prima lui brazdă plină de coturi se întortochea ca un rîu de cîmpie iar cea de a doua nu s-a întîlnit cu prima decît o singură dată şi asta doar ca să se încrucişeze cu ea şi apoi să se îndepărteze din nou. Treptat a ajuns să se ţină departe de toate treburile din fermă. Maică-sa îi lămurea pe toţi cum că băiatul era cu capul în nori, ca şi cînd aceasta ar fi fost vreo calitate deosebită.
După ce Joe dădu greş în toate muncile, taică-su, deznădăjduit, l-a pus să păzească şaizeci de oi. Aceasta era treaba cea mai uşoară din toate şi cea care nu cerea nici o îndemînare deosebită. Tot ce avea de făcut era să stea cu oile. Şi Joe le-a pierdut ― a pierdut şaizeci de oi şi nu le-a putut găsi unde se ascunseseră, la umbră, în fundul unei rîpe uscate. După cîte se povesteşte în familie, Samuel a adunat tot neamul, băieţi şi fete, şi i-a făcut să promită că vor avea grijă de Joe cînd el nu va mai fi, pentru că altfel Joe ar muri de foame.
Presărate printre băieţii Hamilton, erau cinci fete: cea mai mare, Una, o fată gînditoare, studioasă, negricioasă; Lizzie ― cred că ea ar fi trebuit să fie cea mai mare, pentru că purta numele mamei ei ― nu ştiu prea multe despre ea. Se pare că i s-a făcut repede ruşine de familia ei. S-a măritat de tînără şi a plecat, iar după aceea n-a mai fost văzută decît la înmormîntări.
Lizzie avea o capacitate de ură şi acreală unică printre Hamiltoni. A avut un fiu şi cînd acesta s-a făcut mare şi s-a căsătorit cu o fată care nu-i plăcea ei, Lizzie n-a vorbit mulţi ani cu ea.
Apoi urma Dessie, care rîdea tot timpul, aşa încît toţi cei care se aflau în apropierea ei erau bucuroşi, pentru că era mai vesel să fii cu Dessie decît cu oricine altcineva.
Sora următoare era Olive, mama mea. Şi ultima era Mollie, care era o mică frumuseţe cu păr blond şi ochi violeţi.
Aceştia erau Hamiltonii şi era aproape un miracol cum Liza, mică şi slabă ca o puicuţă, i-a născut an de an, i-a hrănit, a copt pîine, le-a făcut haine, le-a dat o educaţie bună şi le-a insuflat o morală de fier.
E uimitor ce mare influenţă a avut Liza asupra copiilor ei. N-avea nici un fel de experienţă de viaţă, nu era cultivată, şi în afară de drumul lung făcut din Irlanda, nu călătorise niciodată. N-avea experienţă în relaţiile cu alţi bărbaţi decît soţul ei, şi le socotea şi aşa ca o datorie obositoare şi uneori dureroasă. O bună parte a vieţii şi-a irosit-o cu sarcinile şi creşterea copiilor. Toată lumea ei intelectuală era "Biblia", cu excepţia vorbăriei lui Samuel şi a copiilor, dar pe ei nu-i asculta. În acea singură carte era cuprinsă toată istoria şi poezia, cunoştinţele ei despre oameni şi lucruri, etica şi morala, şi mîntuirea ei. Niciodată n-a studiat şi n-a comentat; o citea doar. Numeroasele locuri unde pare-se că cele spuse se contrazic nu o puneau deloc în încurcătură. În cele din urmă, ajunsese să o cunoască atît de bine încît o ştia pe dinafară.
Liza se bucura de respectul tuturor pentru că era o femeie bună şi crescuse copii buni. Putea să stea oriunde cu capul sus. Soţul, copiii şi nepoţii o respectau. Avea o tărie de fier, nu făcea compromisuri, privea toate relele cu un anumit simţ al dreptăţii ceea ce te făcea să o respecţi, dar nu să o iubeşti.
Liza ura băuturile alcoolice cu un zel de neclintit. A bea alcool sub orice formă era considerat ca o crimă împotriva unui Dumnezeu ultragiat. Nu numai că ea însăşi nu s-ar fi atins de băutură, dar le refuza şi celorlalţi această bucurie. Rezultatul firesc a fost că atît Samuel cît şi copiii ei erau înclinaţi spre băutură.
Odată, cînd era foarte bolnav, Samuel a întrebat:
― Liza, n-aş putea să capăt un pahar de whisky ca să mă înveselească?
Ea şi-a ridicat bărbia mică.
― Vrei să te duci în faţa tronului lui Dumnezeu mirosind a băutură? Nu se cade! zise ea.
Samuel s-a întors pe o parte şi şi-a suportat boala fără să se mai înveselească.
Cînd Liza a ajuns pe la şaptezeci de ani, scaunul începuse să se rărească şi medicul i-a spus să ia o lingură de vin de porto ca doctorie. Prima lingură a înghiţit-o schimonosindu-se, dar se pare că n-a fost chiar atît de rea. Din acel moment, mirosea mereu a vin. Lua totdeauna vinul cu lingura, era oricum o doctorie, dar după un timp, cînd ajunsese la peste un litru pe zi, devenise o femeie mai destinsă şi fericită.
Samuel şi Liza Hamilton apucaseră să-şi vadă copiii mari, aproape adulţi, înainte de începutul secolului. Erau o grămadă de Hamiltoni care creşteau la fermă, la răsărit de King City. Erau copii americani, băieţi şi fete. Samuel nu s-a întors niciodată în Irlanda şi, treptat, a uitat-o cu desăvîrşire. Era un om ocupat. Nu avea timp pentru nostalgie. Valea Salinas era tot universul lui. Un drum pînă la Salinas, şaizeci de mile spre nord, la capătul văii, era un eveniment ce te făcea să ai la ce să te gîndeşti un an de zile, iar munca neîntreruptă la fermă, hrănitul şi îmbrăcatul numeroasei sale familii, îi lua cea mai mare parte a timpului ― dar nu tot timpul... Avea multă energie.
Fiica lui, Una, a ajuns o studentă serioasă, închisă şi sobră. Era mîndru de spiritul ei independent, cercetător. După ce urmase liceul la Salinas, Olive se pregătea să-şi dea examenul. Urma să devină profesoară, ceea ce în Irlanda era o onoare la fel de mare ca aceea de a avea un preot în familie. Joe trebuia să fie trimis la universitate pentru că nu era bun de nimic altceva. Will o pornise pe drumul îmbogăţirii la noroc. Tom se lovea ciocnindu-se de lume şi îşi lingea rănile. Dessie învăţa croitoria, iar Mollie, Mollie cea frumuşică, era clar că se va mărita cu un om înstărit.
Nu putea să fie vorba de certuri pentru moştenire. Deşi ferma de pe deal era întinsă, era nespus de săracă. Samuel săpa o fîntînă după alta, dar nu găsea apă pe propriul lui teren. Asta ar fi schimbat situaţia. Apa i-a fi făcut oarecum bogaţi. Unicul izvor era un firicel de apă de lîngă casă, pompat din adîncuri; uneori scădea periculos de mult, iar de două ori a secat cu totul. Vitele trebuiau să vină tocmai din capătul fermei ca să se adape şi apoi să se întoarcă din nou la păşunat.
În general era o familie întemeiată pe baze solide, stabilă, şi puternic înrădăcinată în Valea Salinas, nici mai săracă, nici mai bogată decît multe altele. Era o familie echilibrată, cu conservatorii şi radicalii ei, cu visătorii şi realiştii ei. Samuel era mulţumit de progeniturile lui.

Capitolul 6

1

După înrolarea lui Adam în armată, şi după ce Cyrus s-a mutat la Washington, Charles a rămas singur la fermă. Se lăuda că îşi caută o soţie, dar nu o făcea în mod obişnuit, nu se întîlnea cu fete, nu se ducea la bal, nu căuta să fie sigur că sînt cinstite sau nu şi să le convingă treptat să se căsătorească. De fapt, Charles era foarte timid cu fetele. Şi la fel ca majoritatea bărbaţilor timizi, îşi satisfăcea necesităţile fireşti cu prostituatele anonime. Un bărbat timid se simte în siguranţă cu o femeie uşoară. Întrucît e plătită, şi încă dinainte, ea devine o marfă, aşa că un bărbat timid poate să fie glumeţ cu ea, ba chiar brutal. De asemeni, nu are de ce să se teamă că ar putea fi respins, ceea ce pe un bărbat timid îl paralizează.
Treaba se aranja simplu şi destul de discret. Proprietarul hanului ţinea trei camere la etajul de sus pentru călători, pe care le închiria fetelor pe cîte două săptămîni. La sfîrşitul celor două săptămîni, un nou grup de fete le înlocuiau. Domnul Hallam, proprietarul hanului, nu se amesteca în acest aranjament. Aproape că putea să spună pe bună dreptate că nu ştia nimic despre asta. Lua doar o chirie de cinci ori mai mare pentru cele trei camere. Fetele erau alese, procurate, aduse, supravegheate şi jefuite de un proxenet pe nume Edwards, care locuia la Boston. Fetele lui se deplasau într-un circuit lent prin orăşelele mici, fără să stea mai mult de două săptămîni într-un loc. Era un sistem foarte bun. Fiecare fată nu stătea în oraş prea multă vreme ca să nu fie luată la ochi, fie de cetăţeni, fie de poliţişti. Stăteau mai mult în camere şi se fereau de locurile publice. Nu li se dădea voie ― în caz contrar erau pedepsite cu bătaia ― să se îmbete, să facă scandal sau să se îndrăgostească de cineva. Li se servea masa în cameră, iar clienţii erau aleşi cu grijă. Oamenilor beţi nu li se permitea să urce la ele. O dată la şase luni, fiecare fată căpăta o lună de vacanţă ca să se îmbete şi să-şi facă de cap. Dacă o fată nu respecta regulamentul în timpul serviciului, atunci domnul Edwards personal o dezbrăca, o lega fedeleş şi o bătea cu cravaşa pînă ce mai-mai să-şi dea duhul. Dacă faptele se repetau, se trezea în închisoare sub acuzarea de vagabondaj şi prostituţie publică.
Şederile de numai două săptămîni mai aveau şi alt avantaj. Multe fete erau bolnave, şi aproape întotdeauna erau plecate cînd darul lor îşi făcea incubaţia la client. Nu era nimeni căruia să-i poţi cere socoteală. Domnul Hallam nu ştia nimic despre toate astea, iar domnul Edwards nu apărea niciodată în public în funcţia sa. Circuitul acesta al lui era o afacere foarte bună.
Fetele se asemănau foarte mult ― mari, leneşe şi proaste. Bărbaţii îşi dădeau cu greu seama de schimbări. Charles Trask îşi făcuse obiceiul să se ducă la han cel puţin o dată la două săptămîni, să se urce la etaj, să-şi facă treaba repede şi să se întoarcă la bar să se îmbete niţeluş.
Casa familiei Trask nu fusese niciodată veselă, dar mai ales de cînd locuia acolo numai Charles, avea un aer trist, părăginit.
Perdelele de dantelă, cenuşii, deşi curăţate, arătau tot mai năclăite şi mai umede. Bucătăria era acoperită ― pereţi, geamuri şi plafon ― cu un strat de grăsime de prăjeală.
Munca zilnică a nevestelor, care au trăit acolo şi curăţenia generală făcută de două ori pe an, înlăturară murdăria. Charles făcea rareori mai mult decît să măture. Renunţase la cearceafuri şi dormea între pături. La ce bun să cureţi casa cînd nu venea nimeni s-o vadă? Doar în nopţile cînd se ducea la han, se spăla şi se îmbrăca cu haine curate.
Charles începu să fie bîntuit de un fel de nelinişte care îl făcea să se scoale din zori. Lucra la fermă mai mult pentru că se simţea singur. Cînd venea de la muncă, înfuleca mîncare prăjită, iar apoi se ducea la culcare şi cădea într-o toropeală digestivă.
Pe chipul lui negricios s-a întipărit seriozitatea lipsită de expresie a omului care se află aproape întotdeauna singur. Frate-său îi lipsea mai mult decît mama sau tatăl. Îşi amintea oarecum tulbure anii dinainte de plecarea lui Adam, în care vedea nişte timpuri fericite, şi dorea revenirea lor.
În tot acest răstimp n-a fost niciodată bolnav, afară, bineînţeles, de indigestia cronică de care suferă şi acum toţi bărbaţii ce locuiesc singuri, îşi gătesc ei înşişi şi mănîncă fără ca nimeni să le ţină tovărăşie. Pentru asta înghiţea un purgativ puternic căruia i se spunea "Elixirul vieţii părintelui George".
În cel de al treilea an de singurătate, i s-a întîmplat un accident. Dezgropa bolovani ca să facă un zid de piatră. Unul, mai bine înfipt, era greu de urnit. Charles s-a tot opintit cu o pîrghie făcută dintr-o bară de fier, dar bolovanul, după ce s-a clintit, a căzut înapoi de cîteva ori. La un moment dat, şi-a pierdut răbdarea. Un zîmbet uşor i-a apărut pe faţă şi, cuprins de o furie mută, a început să se lupte cu pietroiul de parcă ar fi fost un om. Şi-a înfipt bara de fier adînc sub el şi s-a lăsat cu toată greutatea. Bara a alunecat şi partea de sus l-a pocnit drept în frunte. Cîteva clipe a zăcut în nesimţire pe cîmp, apoi s-a ridicat şi s-a îndreptat spre casă, împleticindu-se, pe jumătate orbit. În frunte avea o rană mare care pornea de la rădăcina părului pînă la un punct, între sprîncene. Cîteva săptămîni a avut capul bandajat, din pricina unei infecţii care puroia, dar asta nu-l îngrijora. În vremea aceea, puroiul era considerat benign, o dovadă că rana merge spre vindecare. Cînd rana s-a vindecat, i-a lăsat o cicatrice lungă, încreţită, şi în timp ce majoritatea cicatricelor sînt mai albicioase decît pielea înconjurătoare, a lui Charles s-a făcut cafenie. Poate că bara a introdus rugină sub piele făcînd un fel de tatuaj.
Lui Charles nu prea i-a păsat de rană, dar de cicatrice da. Arăta ca o urmă de deget pe frunte. O cerceta adesea, uitîndu-se în mica oglindă de lîngă sobă. Îşi pieptăna părul în jos pe frunte ca să o acopere cît mai mult cu putinţă. Îi era ruşine de cicatrice; o ura. Devenea neliniştit cînd cineva o privea şi se înfuria cînd i se punea vreo întrebare în legătură cu ea. Într-o scrisoare către fratele său, şi-a dezvăluit sentimentele.
Scria:
"Arată de parcă cineva m-ar fi însemnat ca pe o vacă. Afurisita se face tot mai întunecată. Poate că pînă vii acasă, o să fie neagră. Nu-mi lipseşte decît una în sens invers şi o să arăt ca un papistaş în Vinerea Mare. Nu ştiu de ce mă supără atît. Sînt plin de cicatrice. Asta însă mă face să mă simt de parcă aş fi însemnat. Şi cînd mă duc în oraş, ca şi la han, toată lumea se uită la ea. Îi aud discutînd despre ea, cînd cred că nu-i aud. Nu ştiu de ce naiba sînt atît de curioşi. Aşa stînd lucrurile, nu prea mai am chef să mă duc la oraş."

2

Adam a fost eliberat în 1885 şi a pornit spre casă. Ca înfăţişare nu prea se schimbase. Nu avea o ţinută milităroasă. Cavaleria nu l-a influenţat, în privinţa asta. Într-adevăr, unele unităţi militare se laudă cu o comportare mai liberă.
Adam se simţea ca un somnambul. Este dificil să te desparţi de o viaţă de rutină, chiar dacă o urăşti. Dimineaţa se scula într-o fracţiune de secundă şi stătea să aştepte goarna deşteptării. Pulpele simţeau lipsa moletierelor, iar gîtul părea gol fără gulerul strîns. Ajunse la Chicago şi acolo, fără nici un motiv, închirie pentru o săptămînă o cameră mobilată, stătu două zile, plecă la Buffalo, se răzgîndi şi o porni spre cascada Niagara. Nu voia să se ducă acasă şi amîna plecare cît putea de mult. În mintea lui, acasă nu era un loc prea plăcut. Sentimentele legate de acel loc erau moarte în el şi nu avea chef să le readucă la viaţă. Privi cascada ore în şir. Zgomotul ei îl năuci şi îl hipnotiză.
Într-o seară simţi o singurătate paralizantă şi lipsa oamenilor apropiaţi din barăci şi din corturi. Îi venea să alerge în mijlocul mulţimii, ca să simtă puţină căldură, indiferent de unde. Primul loc public aglomerat pe care-l găsi, fu un mic bar plin de lume şi fum. Scoase un oftat de plăcere şi aproape că se ghemui în mulţimea de oameni, ca o pisică într-o grămadă de lemne. Comandă whisky, îl bău, îl cuprinse căldura şi se simţi bine. Nu vedea şi nu auzea. Pur şi simplu savura contactul cu oamenii. Cînd se făcut tîrziu şi oamenii începură să plece, simţi iarăşi teama de clipa cînd va trebui să se întoarcă acasă. În curînd se trezi singur cu barmanul, care tot freca lemnul barului, încercînd din priviri şi gesturi să-l facă pe Adam să plece.
― Mai dă-mi unul, zise el.
Chelnerul scoase sticla. Adam îl observă pentru prima oară. Avea pe frunte un semn ca o fragă.
― Nu-s de pe aici, spuse Adam.
― Aici la cascadă mai toţi sînt străini, spuse chelnerul.
― Am fost în armată. La cavalerie.
― Aha, zise chelnerul.
Adam simţi deodată că trebuie să-l impresioneze pe omul acesta, să-i intre cumva pe sub piele.
― M-am bătut cu indienii, spuse. Am avut ce vedea.
Cetăţeanul nu-i răspunse.
― Fratele meu are şi el un semn pe frunte.
Chelnerul atinse cu degetele semnul ca o fragă.
― E din naştere, zise. Creşte cu fiecare an. Fratele dumitale are şi el aşa ceva?
― A lui e de la o tăietură. Mi-a scris cum a fost.
― Ai observat că a mea are formă de pisică?
― Desigur.
― Asta-i şi porecla mea. Pisică. O am de cînd mă ştiu. Se spune că maică-mea s-o fi speriat de o pisică înainte de a mă naşte.
― Sînt în drum spre casă. Am plecat de mult. Nu bei ceva?
― Mulţumesc. Unde locuieşti?
― La pensiunea doamnei May.
― O ştiu. Se spune că te umflă cu o supă ca să nu mai poţi mînca multă carne.
― Cred că şarlatanii se fac în orice negoţ, spuse Adam.
― Cred că da. Oricum, în al meu se fac multe.
― Pun rămăşag că e aşa, spuse Adam.
― Dar tocmai şmecheria de care am nevoie n-o ştiu. Şi tare aş vrea s-o ştiu.
― Despre ce-i vorba?
― Cum dracu să te fac să pleci acasă şi să mă laşi să închid.
Adam îl privi ţintă, îl tot privi, dar tăcu.
― Am glumit, spuse chelnerul stingherit.
― Cred că dimineaţă voi pleca acasă, zise Adam. Acasă la mine.
― Noroc, spuse chelnerul.
Adam traversă oraşul întunecat, mărind pasul ca şi cînd singurătatea l-ar fi urmărit. Cînd urcă treptele de la intrarea pensiunii, acestea scîrţîiră ca un semnal. Holul era slab luminat de licărirea gălbuie a unei lămpi de petrol, cu o flacără atît de joasă de parcă era gata să se stingă.
Proprietăreasa stătea pe culoar şi nasul îi arunca o umbră alungită pe bărbie. Ochii ei reci nu-l slăbiră o clipă pe Adam, ca ochii unui portret pictat din faţă, iar cu nasul adulmeca cît whisky băuse.
― Noapte bună, spuse Adam.
Nu-i răspunse.
Ajuns la palier, se uită înapoi. Ea stătea cu capul ridicat şi de data asta bărbia îi făcea umbră pe gît iar ochii păreau fără pupile.
Camera lui mirosea a praf umezit şi uscat de nenumărate ori. Scoase un chibrit şi-l frecă de cutie. Aprinse mucul de lumînare din suportul său şi privi patul ― la fel de curbat ca un hamac şi acoperit cu o plapumă murdară făcută din bucăţele, a cărei umplutură de bumbac ieşea pe la margini.
Treptele de la intrare scîrţîiră din nou şi Adam fu sigur că femeia era iarăşi pe coridor, gata să-şi arate lipsa de ospitalitate noului sosit.
Adam se aşeză pe scaun, îşi puse coatele pe genunchi şi îşi sprijini bărbia în mîini. Un chiriaş de jos, de lîngă hol, începu să tuşească întruna, spărgînd liniştea nopţii.
Adam îşi dădu seama că nu putea să se întoarcă acasă. Auzise soldaţi mai vechi povestind cum făcuseră ceea ce-i trecuse şi lui prin gînd să facă.
"Pur şi simplu, nu puteam suporta. N-aveam nici un loc unde să mă duc. Nu cunoşteam pe nimeni. Am rătăcit de ici-colo şi curînd mi-a fost teamă ca unui copil, şi fără să mai stau mult pe gînduri m-am trezit că mă rugam de sergent să mă primească înapoi ― ca şi cînd mi-ar fi făcut un hatîr."
Întors la Chicago, Adam se înrolă din nou şi ceru să fie trimis la vechiul lui regiment. În tren, în drum spre apus, oamenii din escadron i se păreau foarte dragi şi dorea să fie cu ei.
În timp ce aştepta să schimbe trenul la Kansas City, se auzi strigat şi i se înmînă un mesaj ― ordin să se prezinte la Washington, la cabinetul ministrului de război. În cei cinci ani Adam s-a obişnuit, mai curînd decît a învăţat, să nu se mire de un ordin. Pentru cei din armată, zeii cei sus-puşi şi îndepărtaţi de la Washington erau nebuni, iar dacă un soldat voia să-şi păstreze minţile întregi trebuia să se gîndească cît mai puţin la generali.
Cînd sosi momentul, Adam îşi spuse numele unui funcţionar şi se duse să se aşeze într-o anticameră. Tatăl lui îl găsi acolo. Lui Adam îi trebuiră cîteva clipe ca să-l recunoască pe Cyrus şi ceva mai mult ca să se obişnuiască cu el. Cyrus devenise un om important. Era îmbrăcat ca un domn ― haină şi pantaloni de stofă neagră, pălărie mare neagră, pardesiu cu guler de catifea, baston cu fildeş pe care-l ţinea de parc-ar fi fost o sabie. Cyrus se purta ca o persoană importantă. Vorba lui era înceată şi moale, măsurată şi calmă, gesturi largi, iar dinţii noi îi dădeau un zîmbet de vulpoi, întru totul nepotrivit cu emoţia pe care o simţea.
Chiar şi după ce înţelese că acela era tatăl lui, tot mirat rămase. Deodată, se uită în jos ― nici urmă de picior de lemn ― dispăruse. Gamba era ţeapănă, genunchiul îndoit, iar piciorul era încălţat într-un pantof de viţel negru, lustruit. Cînd se mişca, şchiopăta, dar nu era şchiopătatul greoi al piciorului de lemn.
Cyrus îi surprinse privirea.
― Mecanic, zise. Se bazează pe articulaţie. Are un arc. Dacă îmi dau silinţa, nici nu şchiopătez măcar. Am să ţi-l arăt cînd îl scot. Hai cu mine.
Adam zise:
― Sînt în serviciu comandat. Trebuie să mă prezint la colonelul Wells.
― Ştiu asta. Eu i-am spus lui Wells să emită ordinul. Haide.
Adam spuse stingherit:
― Dacă nu vă supăraţi, domnule, cred că e mai bine să mă prezint colonelului Wells.
Tatăl se întoarse.
― Te-am pus la încercare, spuse plin de sine. Voiam să văd dacă în armată mai există astăzi disciplină. Bun băiat. Ştiam că o să-ţi facă bine. Eşti bărbat şi soldat, băiete.
― Sînt în serviciu comandat, domnule, zise Adam.
Omul acesta era un străin pentru el. Adam simţi o uşoară aversiune. Ceva era fals. Iar graba cu care i-au deschis uşile pînă la colonel, respectul linguşitor al ofiţerului acela, cuvintele: "Ministrul vă va primi acum, domnule", nu izbutiră să îndepărteze această senzaţie.
― Fiul meu, simplu soldat, domnule ministru, la fel cum am fost şi eu, soldat în armata Statelor Unite.
― Am fost eliberat cu gradul de caporal, domnule, spuse Adam.
Abia auzea schimbul de amabilităţi. Se gîndea. Acesta era ministrul de război. Nu vede că nu ăsta-i felul obişnuit al tatălui meu? Joacă teatru. Ce s-o fi întîmplat cu el? E caraghios că ministrul nu observă asta.
Se îndreptară spre micul hotel unde locuia Cyrus, iar pe drum acesta îi arătă priveliştile, clădirile, locurile istorice, cu vorbirea curgătoare a unui ghid.
― Locuiesc la un hotel, spuse el. M-am gîndit să închiriez o casă, dar sînt atît de mult plecat încît n-ar fi rentabil. Mai tot timpul sînt prin ţară.
Nici funcţionarul de la hotel nu observă nimic. El se înclină în faţa lui Cyrus, îl numi "senator", şi spuse că îi dă lui Adam o cameră, chiar dacă ar fi să dea pe cineva afară.
― Trimite te rog o sticlă de whisky în camera mea.
― Pot să vă trimit şi gheaţă, dacă doriţi.
― Gheaţă! zise Cyrus. Fiul meu e soldat. Îşi lovi piciorul cu bastonul. Şi eu am fost soldat ― simplu soldat. La ce ne trebuie gheaţă?
Adam fu zăpăcit de luxul în care trăia Cyrus. Nu avea numai un dormitor, ci şi un salon, iar toaleta era chiar în dormitor, într-o boxă.
Cyrus se aşeză într-un fotoliu şi oftă. Îşi ridică pantalonul şi Adam văzu mecanismul de oţel, piele şi lemn tare. Cyrus desfăcu curelele care îl ţineau de ciot şi puse piciorul artificial lîngă scaun.
― Uneori pişcă rău, spuse el.
Fără picior, tatăl lui era din nou el însuşi, acela de care îşi amintea Adam. Simţise cum îi mijeşte în suflet dispreţul, dar acum, teama, respectul şi animozitatea din copilărie se treziră din nou, i se păru că e iarăşi băieţaşul care caută să descopere starea de spirit a tatălui, ca să scape de scandal.
Cyrus îşi pregăti băutura, îşi bău whisky-ul şi îşi desfăcu gulerul. Se întoarse spre Adam.
― Ei?
― Poftim, domnule.
― De ce te-ai înrolat din nou?
― Nu, nu ştiu domnule. Aşa, pur şi simplu.
― Nu-ţi place armata, Adam.
― Nu, domnule.
― De ce te-ai întors?
― Nu voiam să mă duc înapoi acasă.
Cyrus oftă şi îşi frecă degetele de braţele fotoliului.
― Vrei să rămîi în armată? întrebă el.
― Nu ştiu, domnule.
― Pot să fac să te primească la West Point. Am influenţă. Pot să fac să fii eliberat şi să intri la West Point.
― Nu vreau să mă duc acolo.
― Mă înfrunţi? întrebă Cyrus liniştit.
Adam făcu o pauză lungă şi întîrzie cu răspunsul; inteligenţa lui căuta o scăpare înainte de a spune:
― Da, domnule.
― Fiule, mai toarnă-mi nişte whisky, spuse Cyrus, iar după ce îl primi, continuă: Mă întreb dacă ştii cîtă influenţă am în realitate. Pot să arunc unui candidat în alegeri voturile Marii Armate aşa cum aş arunca un ciorap. Chiar şi preşedintelui îi place să ştie ce gîndesc eu despre problemele publice. Pot să facă să cadă în alegeri senatori şi pot să culeg posturile ca merele. Pot să ridic un om sau pot să-l distrug. Ştii asta?
Adam ştia chiar mai mult. Ştia că Cyrus se apăra cu ameninţări.
― Da, domnule, am auzit.
― Aş putea să te numesc la Washington ― sau aş putea chiar să te iau pe lîngă mine ― să te învăţ ce ai de făcut.
― Mai degrabă m-aş întoarce la regimentul meu, domnule.
Văzu cum umbra înfrîngerii întunecă faţa tatălui său.
― Poate am făcut o greşeală. Ai învăţat rezistenţa tîmpă a soldatului. Oftă. O să te trimit la regimentul tău. O să putrezeşti în barăci.
― Mulţumesc, domnule.
După o pauză, Adam întrebă:
― De ce nu-l aduci aici pe Charles?
― Pentru că eu... Nu, Charles stă mai bine acolo unde e ― stă mai bine acolo.
Adam reţinu tonul şi expresia tatălui său. Avu destul timp să şi le amintească, fiindcă a putrezit în barăci. Îşi amintea că Cyrus era singuratic şi izolat ― şi ştia asta.

3

După cinci ani, Charles îl aştepta pe Adam să se reîntoarcă. Văruise camerele şi hambarul şi cînd s-a apropiat vremea, a adus o femeie să cureţe casa, să o cureţe bine de tot.
Era o femeie bătrînă, curată şi săracă. S-a uitat la perdelele putrezite de praf, le-a aruncat şi a făcut altele noi. A scos de pe maşina de gătit grăsimea aflată acolo de la moartea mamei lui Charles. Apoi, a răzuit pereţii de o murdărie cafenie, lucioasă, depusă de la grăsimea de gătit şi de la lămpile de petrol. A spălat podelele cu leşie şi a muiat cearceafurile în sodă, plîngîndu-se tot timpul lui însuşi: "Bărbaţii ― animale împuţite. Chiar şi porcii sînt curaţi faţă de ei. Putrezesc în mizeria lor. Nu ştiu cum de se mărită femeile cu ei. Put ca sifilisul. Uite-te la cuptorul ăsta ― are zeamă de plăcintă de pe vremea lui Matusalem."
Charles se mutase într-un şopron ca nările lui să nu fie asaltate de mirosurile imaculate dar neplăcute de leşie, sodă, amoniac şi săpun galben. Totuşi avea impresia că femeia nu prea era de acord cu felul în care îşi ţinuse el gospodăria. Cînd, în cele din urmă, aceasta a plecat mormăind din casa strălucitoare, Charles a rămas în şopron. Voia să ţină casa curată pentru Adam. În şopronul în care dormea, se aflau uneltele pentru fermă şi cele pentru reparaţii şi întreţinere. Charles a constatat că putea să-şi prepare în timp mai scurt şi cu rezultate mai bune bucatele sale prăjite sau fierte, direct pe forjă, decît pe maşina de gătit din bucătărie. Foalele scoteau repede o căldură puternică din cocs. Omul nu trebuia să aştepte să se încălzească maşina de gătit. Se mira cum de nu se gîndise la asta mai înainte.
Charles îl aştepta pe Adam dar Adam nu venea. Poate Adam se sfia să-i scrie. Cyrus a fost acela care i-a comunicat, într-o scrisoare furioasă, despre reangajarea lui Adam împotriva voinţei lui. Cyrus spunea totodată că, mai tîrziu, Charles ar putea să-i dacă o vizită la Washington, dar nu l-a mai chemat niciodată.
Charles s-a mutat înapoi în casă şi a trăit într-un fel de murdărie sălbatică, cu satisfacţia de a distruge munca femeii aceleia posomorîte.
Abia peste un an i-a scris Adam lui Charles ― o scrisoare stîngace în care îşi făcea curaj să mărturisească:
"Nu ştiu de ce m-am înrolat din nou. Parcă altcineva ar fi făcut lucrul acesta. Scrie-mi curînd şi spune-mi ce mai faci."
Charles n-a răspuns pînă ce n-a primit patru scrisori îngrijorate şi apoi i-a scris cu răceală:
"Oricum, nici nu prea te-am aşteptat", şi a continuat cu o relatare amănunţită despre fermă şi animale.
Timpul şi-a împlinit misiunea. Apoi, Charles a scris imediat după Anul Nou şi a primit o scrisoare de la Adam scrisă tot imediat după Anul Nou. Se depărtaseră atît de mult unul de celălalt încît nu mai aveau puncte comune sau întrebări pe care să şi le pună.
Charles începu să întreţină femei leneşe, una după alta. Cînd începeau să-l calce pe nervi, le alunga aşa cum ar fi vîndut un porc. Nu-i plăceau şi nu-l interesa dacă ele îl plăceau sau nu. Se îndepărtă de sat. Avea legături doar cu hanul şi cu poştaşul. Oamenii din sat puteau să nu încuviinţeze felul său de viaţă, dar un singur lucru îi rămăsese şi acesta atîrna în balanţă mai greu decît viaţa lui urîtă, chiar şi în ochii lor. Ferma nu fusese niciodată atît de bine întreţinută. Charles a defrişat terenul, a refăcut zidurile, a îmbunătăţit sistemul de scurgere şi şi-a mărit ferma cu o sută de acri. Mai mult decît atît, planta tutun, iar în spatele casei se ridica impresionant un şopron nou pentru depozitarea acestuia. Iată de ce se bucura de respectul vecinilor. Un fermier nu poate avea o părere proastă despre alt fermier bun. Charles îşi cheltuia toţi banii şi toată energia pe fermă.

Capitolul 7

1

Următorii cinci ani Adam şi i-a petrecut făcînd lucruri ce se fac în mod obişnuit în armată ca oamenii să nu înnebunească ― lustruirea fără sfîrşit a metalului şi a tot ce era piele, paradă, instrucţie, escortă, ceremonia trompetei şi a drapelului, treburi pentru bărbaţi care nu fac nimic. În 1886 a izbucnit la Chicago marea grevă a lucrătorilor de la fabricile de conserve şi regimentul lui Adam a fost îmbarcat în tren, dar greva s-a încheiat înainte de a fi nevoie de ei. În 1886, indienii seminoli, care nu semnaseră niciodată un tratat de pace, începură din nou să se agite şi s-a făcut iarăşi apel la cavalerie; dar seminolii s-au retras în mlaştinile lor şi s-au potolit, iar asupra trupelor a pus din nou stăpînire rutina cea moleşitoare.
Dacă stai şi te gîndeşti, scurgerea timpului este o problemă stranie şi contradictorie. Ar fi firesc să presupui că o perioadă de rutină sau un răstimp lipsit de evenimente trebuie să pară nesfîrşit. Aşa ar trebui să fie, dar nu este aşa. Tocmai perioadele plicticoase, fără evenimente, nu au nici un fel de durată. O perioadă bogată în evenimente, marcată de tragedii, brăzdată de bucurii, o asemenea perioadă pare lungă în amintire. Şi dacă ne gîndim bine, e şi firesc să fie aşa. Lipsa de evenimente nu are jaloane care să marcheze durata. De la nimic la nimic nu se poate vorbi de vreo scurgere a timpului.
Cea de a doua perioadă de cinci ani s-a terminat pentru Adam mai repede ca el să-şi dea seama. Era spre sfîrşitul anului 1890 şi fusese eliberat cu grad de sergent la Presidio, în San Francisco. Scrisorile dintre Charles şi Adam deveniseră o raritate, dar Adam îi scrisese fratelui său chiar înainte de eliberare:
"De data asta, vin acasă", şi acesta a fost ultimul mesaj pe care l-a primit Charles de la el timp de trei ani.
În aşteptarea primăverii, Adam hoinări pe rîu în sus spre Sacramento, se opri în valea San Joaquin, iar la sfîrşitul iernii nu mai avea bani. Strînse o pătură şi o porni încet spre răsărit, umblînd uneori pe jos, alteori călătorind împreună cu alţi oameni pe tampoanele trenurilor de marfă. Noaptea se alătura nomazilor în taberele de la marginea oraşelor. Învăţă să cerşească, nu bani, ci doar de mîncare. Fără măcar să-şi dea seama, devenise şi el un vagabond.
Acum, asemenea oameni se găsesc mai rar, dar spre 1900 erau destul de mulţi, nomazi, singuratici, care se simţeau bine în situaţia asta. Unii dintre ei fugeau de răspunderi, alţii se simţeau pe nedrept scoşi în afara societăţii. Lucrau cîte ceva dar nu pentru multă vreme. Mai furau cîte ceva, dar numai hrană, iar uneori îmbrăcămintea de care aveau nevoie, de pe frînghiile de rufe. Erau oamenii de tot felul ― instruiţi şi fără carte, curaţi şi murdari ― dar aveau cu toţii o trăsătură comună, neastîmpărul. Umblau după căldură, dar se fereau de arşiţă şi de ger. Primăvara o porneau spre răsărit, dar primul frig îi mîna spre apus şi spre sud. Erau fraţi cu coyoţii care, fiind sălbatici, trăiesc prin apropierea omului şi a coteţelor lui de găini: stăteau prin apropierea oraşelor, dar nu în interiorul lor. Se asociau cu alţi oameni cîte o săptămînă sau cîte o zi, şi apoi o luau care încotro.
În jurul micilor focuri la care fierbea ciorba comună, se vorbea în toate felurile, dar niciodată la persoana întîia. Adam auzi despre crearea I.W.W.-ului şi despre îngerii lui furioşi. Ascultă discutîndu-se filozofie, metafizică, estetică, experienţe impersonale. Tovarăşii lui de o noapte se nimereau să fie vreun ucigaş, vreun preot răspopit sau renegat, vreun profesor scos din slujba lui călduţă de o facultate idioată, vreun om singuratic care fugea de amintiri, vreun arhanghel decăzut, vreun diavol în misiune, iar fiecare din ei contribuia la discuţia din jurul focului cu frînturi de gînduri, la fel cum contribuiau la ciorbă cu morcovi, cartofi, ceapă şi carne. Adam învăţă tehnica bărbieritului cu o bucată de sticlă spartă şi cum să-şi facă o părere despre o casă înainte de a bate la uşă şi a întinde mîna. Învăţă să se ferească de poliţia ostilă sau să se înţeleagă cu ea şi să aprecieze o femeie pentru căldura inimii.
Lui Adam îi plăcea noua lui viaţă. Cînd toamna scutură frunzele copacilor, ajunsese tocmai pînă la Omaha şi, fără să-şi pună vreo întrebare, fără motiv şi fără să se gîndească, o porni spre apus şi spre sud, trecu munţii şi ajunse răsuflînd uşurat în sudul Californiei. Rătăci pe litoral de la graniţa de nord pînă la San Luis Obispo, şi învăţă să pescuiască moluşte şi ţipari, scoici şi bibani în bălţile lăsate de maree, să dezgroape scoici de rîu din nisip şi să prindă un iepure printre dune, cu un laţ făcut din undiţă. Şi zăcea pe nisipul încălzit de soare, numărînd valurile.
Primăvara îl mînă din nou spre răsărit, dar mai încet decît înainte. Vara era răcoroasă în munţi, iar muntenii erau buni ca toţi oamenii singuratici. Se angajă la o văduvă în apropiere de Denver, împărţi cu ea masa şi patul, plin de modestie, pînă ce gerul îl mînă din nou spre sud. Merse pe lîngă Rio Grande, trecu de Albuquerque şi El Paso şi se îndreptă prin Big Bend, prin Laredo spre Brownsville. Învăţă cuvinte spaniole privitoare la mîncare şi plăceri şi mai învăţă că şi atunci cînd oamenii sînt foarte săraci, au totuşi ceva de dat şi doresc s-o facă. Căpătă o dragoste pentru cei săraci, pe care nici nu şi-ar fi putut-o închipui dacă n-ar fi fost el însuşi sărac. Devenise un vagabond experimentat, folosind umilinţa ca un principiu de existenţă. Era slab şi ars de soare şi se putea depersonaliza într-atît încît să nu trezească nici o umbră de furie sau gelozie. Vocea îi devenise moale şi contopise în limbajul său atîtea accente şi dialecte încît vorba lui nu părea nicăieri străină. În aceasta constă marea siguranţă a vagabondajului, vălul lui protector. Se urca rareori în trenuri, pentru că aici se manifesta o furie crescîndă faţă de vagabonzi, datorită violenţei pline de mînie a I.W.W-ului, la care se adăugau măsurile aspre luate împotriva lor. Adam a fost arestat pentru vagabondaj. Brutalitatea bruscă a poliţiei şi a prizonierilor l-a speriat şi l-a îndepărtat de grupurile de vagabonzi. De atunci încolo, călătorea singur, şi avea grijă să fie bărbierit şi curat.
Cînd veni din nou primăvara, o porni spre nord. Simţea că perioada de linişte şi pace trecuse. Se îndrepta spre nord, spre Charles şi spre amintirile din copilărie care începeau să se piardă.
Adam trecu repede peste interminabilul Texas de răsărit, prin Louisiana, pe la hotarele Mississippi-ului şi Alabamei şi pe la marginea Floridei. Simţi că trebuie să se grăbească. Negrii erau destul de săraci ca să fie primitori, şi nu puteau să aibă încredere în nici un alb, oricît de sărac ar fi fost, iar albii săraci se temeau de străini.
Aproape de Tallahassee fu arestat de oamenii şerifului, condamnat ca vagabond şi pus să muncească la drumuri. Aşa s-au construit şoselele. Pedeapsa lui era de şase luni. Fu eliberat şi închis imediat din nou, tot pe şase luni. Învăţă de data asta cum pot unii oameni să-i privească pe alţii ca pe nişte animale şi că cel mai simplu mijloc de a o scoate la capăt cu asemenea oameni era să te porţi ca animalele. Un chip curat, o faţă deschisă, o privire cinstită ― toate acestea băteau la ochi şi atrăgeau după sine pedeapsa. Adam gîndea că un om care săvîrşeşte un lucru urît sau brutal îşi face rău sie însuşi, şi pentru asta trebuie să arunce vina asupra cuiva. A fi păzit în timpul lucrului de oameni înarmaţi, a fi legat cu lanţul de gleznă noaptea, erau simple măsuri de prevedere, dar biciuirile sălbatice la cel mai mic semn de împotrivire, la cea mai mică urmă de demnitate sau rezistenţă, toate acestea arătau că paznicilor le era teamă de prizonieri, iar Adam ştia din armată că un om înfricoşat este un animal periculos. Şi Adam, ca oricine în lume, se temea de bici atît în privinţa trupului cît şi a sufletului. Trase o perdea în jurul său. Îşi şterse orice expresie de pe faţă precum şi lumina din priviri şi nu mai vorbi. Mai tîrziu nu se mai mira chiar atît de cele ce i se întîmplaseră, cît mai degrabă pentru că putuse să le îndure cu atît de puţină durere. Acum totul i se părea mult mai îngrozitor decît atunci cînd i se întîmplase. E un triumf al stăpînirii de sine să vezi un om biciuit pînă ce muşchii de pe spinarea lui se întrevăd printre tăieturi, albi şi strălucitori, şi să nu dai totuşi nici un semn de milă, de furie sau de interes. Şi Adam a învăţat şi asta.
Pe oameni mai curînd îi simţi la început decît îi vezi. În timpul celei de a doua condamnări la lucru la drumurile din Florida, Adam şi-a redus la minimum personalitatea. Nu făcea nici o mişcare, nu sufla o vorbă, devenise aproape nevăzut, atît cît era cu putinţă. Iar atîta vreme cît paznicii nu-i simţeau prezenţa, nu se temea de ei. I-au dat misiunea de a curăţa tabăra, de a împărţi prizonierilor lăturile, de a umple găleţile cu apă.
Adam aşteptă pînă cu trei zile înainte de a doua eliberare. Imediat după amiază, în ziua aceea îşi umplu găleţile cu apă şi se întoarse la pîrîu să mai ia. Acolo îşi umplu găleţile cu bolovani şi le scufundă, apoi se lăsă în apă şi înotă mult şi bine în josul curentului, se odihni şi înotă mai departe. Merse şi iar merse prin apă pînă pe înserat, cînd îşi găsi o ascunzătoare sub un mal acoperit cu tufişuri. Nu ieşi din apă.
Tîrziu, noaptea, auzi trecînd cîini poliţişti care cercetau ambele maluri ale rîului. Îşi frecase tare părul cu frunze verzi, ca să acopere mirosul de om. Şedea în apă doar cu nasul şi ochii afară. Dimineaţa, cîinii se întoarseră fără a adulmeca nimic, iar oamenii erau prea obosiţi ca să cerceteze malurile temeinic. După ce trecură, Adam scoase din buzunar o bucată de friptură de porc muiată în apă şi o înfulecă.
Se învăţase să nu se grăbească. Majoritatea oamenilor erau prinşi pentru că se grăbeau. Lui Adam i-au trebuit cinci zile ca să traverseze mica distanţă pînă în Georgia. Nu se lăsă la voia întîmplării, îşi stăpîni nerăbdarea cu o voinţă de oţel. Se şi mira de ce e în stare.
La intrarea în Valdosta, Georgia, stătu ascuns pînă tîrziu după miezul nopţii, pătrunse în oraş ca o umbră, se tîrî pînă în spatele unei prăvălii ieftine, forţă încet o fereastră şi scoase din lemnul putred şuruburile care ţineau lacătul. Apoi puse lacătul la loc, dar lăsă fereastra deschisă. Trebui să lucreze la lumina lunii care se strecura prin geamurile murdare. Fură o pereche de pantaloni ieftini, o cămaşă albă, pantofi negri, pălărie neagră şi o haină de ploaie impermeabilă, şi probă fiecare articol ca să i se potrivească. Înainte de a se căţăra din nou pe fereastră, se strădui să se asigure că nimic nu era mişcat din loc. Nu se atinsese de ceea ce nu se găsea în cantitate mare. Nici nu căutase măcar sertarul cu bani. Închise cu grijă fereastra şi alunecă din umbră în umbră, la lumina lunii.
În cursul zilei stătu ascuns, iar noaptea o porni să-şi caute de mîncare ― napi, cîţiva porumbi dintr-o iesle, cîteva mere căzute din pom ― tot lucruri de a căror lipsă nu puteai să-ţi dai seama. Îşi frecă pantofii cu nisip ca să nu se vadă că erau noi, şi îşi mototoli haina de ploaie ca să pară veche. S-au scurs trei zile pînă ce căzu ploaia de care avea nevoie.
Ploaia începu tîrziu după masă. Adam se ascunse sub impermeabil, aşteptînd să se lase întunericul şi atunci o porni prin noaptea ploioasă spre oraşul Valdosta. Îşi trăsese pălăria neagră pe ochi, iar impermeabilul galben era strîns în jurul gîtului. Se îndreptă spre gară şi privi printr-o fereastră înceţoşată de ploaie. Şeful gării, cu vizieră verde şi mîneci de alpaca negre, stătea aplecat pe ghişeul de bilete şi vorbea cu un prieten. Trecură douăzeci de minute pînă ce prietenul plecă. Adam îl văzu păşind pe peron. Trase aer în piept ca să se liniştească şi intră.

2

Charles primea foarte puţine scrisori. Uneori nu mai trecea pe la poştă săptămîni întregi. În februarie 1894, cînd îi sosi o scrisoare voluminoasă de la un birou de avocatură din Washington, şeful poştei se gîndi că ar putea fi ceva important. Se duse la ferma Trask, îl găsi pe Charles tăind lemne, şi îi predă plicul. Şi întrucît îşi dăduse atîta osteneală, aşteptă să audă despre ce era vorba în scrisoare.
Charles îl lăsă să aştepte. Citi foarte încet cele cinci pagini, se întoarse şi le citi din nou, mişcîndu-şi buzele la fiecare cuvînt. Apoi o împături şi se îndreptă spre casă.
Şeful poştei îi strigă:
― S-a întîmplat ceva rău, domnule Trask?
― A murit tata, spuse Charles şi intră în casă închizînd uşa.
― A fost o grea lovitură pentru el, povesti şeful poştei în oraş. A fost cu adevărat o lovitură. Om tăcut. Nu vorbeşte mult.
În casă, Charles aprinse lumina, deşi nu se întunecase încă. Puse scrisoarea pe masă şi se spălă pe mîini înainte de a se aşeza să o mai citească o dată.
Nu se găsise nimeni să-i trimită o telegramă. Avocaţii îi găsiseră adresa printre hîrtiile tatălui. Le părea rău ― îi transmiteau condoleanţe. Erau însă şi foarte emoţionaţi. Cînd au întocmit testamentul lui Trask, şi-au închipuit că s-ar putea întîmpla să aibă cîteva sute de dolari de lăsat fiilor săi. După cum arăta, cam aşa credeau ei că stau lucrurile. Dar cînd au controlat conturile lui la bancă, au constatat că avea peste nouăzeci şi trei de mii de dolari în bancă şi în plus obligaţiuni în valoare de zece mii. Atunci şi-au schimbat părerea despre domnul Trask. Oameni cu asemenea sume de bani erau bogaţi. Nu vor avea niciodată griji. Era suficient să întemeieze o dinastie. Avocaţii îl felicitau pe Charles şi pe fratele său Adam. Conform testamentului trebuiau să împartă egal. În afară de bani mai era şi o listă a obiectelor personale lăsate de decedat: cinci săbii de paradă date lui Cyrus la diferite congrese al G.A.R.-ului; un ciocan lucrat în lemn de măslin cu o placă de aur pe el, o insignă masonică încrustată cu diamante, dinţii de aur pe care şi-i scosese cînd şi-a pus plăcile, un ceas (de argint), un baston cu măciulie de aur şi aşa mai departe.
Charles mai citi de două ori scrisoarea şi îşi prinse capul în palme. Se gîndea la Adam. Voia ca Adam să fie acasă.
Charles era încurcat şi supărat. Făcu focul, puse tigaia să se încingă şi aruncă în ea bucăţi groase de carne de porc sărată. Apoi se întoarse şi se uită la scrisoare. Deodată o luă şi o puse în sertarul mesei de la bucătărie. Hotărî ca un timp să nu se mai gîndească la problema asta.
Bineînţeles că nu se putea gîndi la altceva, dar un gînd i se tot învîrtea mereu în minte: de unde strînsese atîta?
Cînd două evenimente au ceva comun prin natura lor, prin timpul sau locul unde se petrec, ajungem bucuroşi la concluzia că sînt asemănătoare, iar din aceasta închipuim minuni pe care le ţinem minte ca să le povestim şi altora. Charles nu primise niciodată pînă atunci scrisori aduse la fermă. Cîteva săptămîni mai tîrziu, un băiat alergă pînă aici cu o telegramă. Charles făcu o legătură între scrisoare şi telegramă, aşa cum facem legătură între două decese anticipîndu-l pe al treilea. Alergă la gară cu telegrama în mînă.
― Ascultă aici, îi spuse el telegrafistului.
― Am citit-o.
― Zău?
― Vine prin cablu, spuse telegrafistul. Eu am scris-o.
― A! Da, sigur. "Am nevoie urgent telegrafic de o sută de dolari. Vin acasă. Adam."
― Plata la destinatar, spuse telegrafistul. Face şaizeci de cenţi.
― Valdosta. Georgia. N-am auzit niciodată de locul ăsta.
― Nici eu, dar există.
― Spune, Carlton, cum se face să telegrafiezi bani?
― Îmi aduci mie o sută de dolari şi şaizeci de cenţi şi eu trimit o telegramă la operatorul din Valdosta care îi plăteşte lui Adam o sută de dolari. Îmi datorezi şi şaizeci de cenţi.
― Am să plătesc ― dar, ia spune, de unde ştiu eu că e chiar Adam? Cine îl poate împiedica pe vreun altul să-i ridice?
Telegrafistul zîmbi cu superioară îngăduinţă.
― Iată cum se procedează: îmi dai o întrebare la care nimeni altcineva n-ar cunoaşte răspunsul. Eu transmit şi întrebarea şi răspunsul. Telegrafistul îi pune întrebarea şi dacă acesta nu poate răspunde exact, nu primeşte banii.
― Nu zău, ştii că asta-mi place. Trebuie să mă gîndesc la una bună.
― Mai bine gîndeşte-te să aduci cei o sută de dolari pînă cînd bătrînul Breen nu închide ghişeul.
Charles era încîntat de joc. Se întoarse cu banii în mînă.
― Am găsit întrebarea, spuse.
― Sper că nu-i al doilea nume de botez al mamei. Mulţi oameni nu şi-l mai amintesc.
― Nu, nu-i asta. Iată: "Ce i-ai dat tatei de ziua lui, înainte de a pleca în armată?"
― E o întrebare bună, dar e lungă al dracului. Nu poţi s-o scurtezi la zece cuvinte?
― Cine plăteşte? Răspunsul este: "un căţel".
― Nimeni n-ar ghici asta, zise Carlton. La urma urmei, tu plăteşti, nu eu.
― Ar fi nostim să fi uitat, zise Charles. N-ar mai ajunge niciodată acasă.

3

Din oraş, Adam veni pe jos. Cămaşa i se murdărise iar hainele cele furate erau mototolite şi pătate, deoarece dormise în ele o săptămînă întreagă. Între casă şi hambar se opri şi trase cu urechea să audă unde-i frate-său, iar după o clipă îl auzi ciocănind la ceva în hambarul cel mare şi nou pentru tutun.
― Hei, Charles! strigă Adam.
Ciocănitul încetă şi se făcu linişte. Adam avu impresia că fratele lui îl analizează prin crăpăturile hambarului. Apoi Charles ieşi repede şi se grăbi spre Adam să-i strîngă mîna.
― Cum te simţi?
― Bine, spuse Adam.
― Dumnezeule, ce slab eşti!
― Bănuiesc că da. Am şi îmbătrînit.
Charles îl măsură din cap pînă-n picioare.
― Nu arăţi prea înfloritor.
― Nici nu sînt.
― Unde ţi-e bagajul?
― N-am.
― Isuse! Unde-ai fost?
― M-am cam plimbat peste tot.
― Ca un vagabond?
― Ca un vagabond.
Deşi trecuseră atîţia ani de viaţă care făcuseră să apară zbîrcituri pe faţa lui Charles şi să i se roşească ochii negri, Adam ştia din aduceri aminte că Charles se gîndea la două lucruri ― la întrebare şi la încă ceva.
― De ce n-ai venit acasă?
― Am vrut să hoinăresc. Nu m-am putut opri. Îmi intrase în sînge. Ai într-adevăr o cicatrice urîtă, aici.
― Asta-i cea despre care ţi-am scris. Se face din ce în ce mai urîtă. De ce n-ai scris? Ţi-e foame?
Charles îşi vîra mîinile în buzunare, le scotea, îşi pipăia bărbia, se scărpina în cap.
― Poate o să dispară. Am văzut odată un cetăţean ― un barman ― avea una care semăna cu o pisică. Era un semn din naştere. Porecla lui era Pisică.
― Ţi-e foame?
― Da, desigur.
― De-acum încolo ai de gînd să stai acasă?
― Eu ― cred că da. Vrei să vorbim despre asta acum?
― Eu ― cred că da, făcu Charles ca un ecou. Tata a murit.
― Ştiu.
― De unde naiba ştii?
― Mi-a spus şeful gării. De cît timp a murit?
― De vreo lună.
― Dar ce-a avut?
― Pneumonie.
― E îngropat aici?
― Nu. La Washington. Am primit o scrisoare şi nişte ziare. L-au dus pe un afet cu un steag deasupra. Era de faţă vicepreşedintele, iar preşedintele a trimis o coroană. Scrie totul în ziare. Sînt şi fotografii ― o să ţi le arăt. Le am pe toate.
Adam studia chipul lui Charles pînă cînd acesta îşi întoarse privirea.
― Eşti supărat de ceva? întrebă Adam.
― De ce să fiu supărat?
― Mi s-a părut...
― N-am nici un motiv să fiu supărat. Hai, să-ţi dau ceva de mîncare.
― Bine. A zăcut mult?
― Nu. A fost o pneumonie galopantă. S-a stins repede.
Charles ascundea ceva. Voia să spună, dar nu ştia cum. Se tot ascundea după vorbe. Adam se cufundă în tăcere. Poate aşa era mai bine, să tacă şi să-l lase pe Charles să se frămînte şi să se învîrtă pînă cînd va răbufni.
― Nu prea cred în mesajele din lumea cealaltă, spuse Charles. Şi totuşi, de unde poţi să ştii? Unii pretind că au primit mesaje ― bătrîna Sarah Whitburn. Se jură. Nici nu mai ştii ce să crezi. Tu n-ai primit nici un mesaj, nu-i aşa? Spune, ce naiba, ţi-ai înghiţit limba?
Adam spuse:
― Mă gîndeam şi eu.
Şi se gîndea cu mirare. "De ce nu mă mai tem de fratele meu? Eram speriat de moarte şi acum nu mai sînt. De ce oare? Să fie armata? Sau munca forţată? Sau poate moartea tatei? S-ar putea ― dar nu înţeleg." Lecuit de teamă, ştia că poate spune orice voia, pe cînd înainte îşi alegea cuvintele ca să nu provoace scandal. Era o senzaţie plăcută, aproape ca şi cînd el însuşi ar fi murit şi ar fi înviat.
Intrară în bucătărie, şi-o amintea şi nu prea. I se părea mai mică şi mai întunecoasă. Adam spuse aproape vesel:
― Charles, am stat şi te-am ascultat. Vrei să-mi spui ceva şi te învîrteşti ca un cîine în jurul cozii. Mai bine dă-i drumul şi zi-i ce ai pe suflet.
Ochii lui Charles străluciră de furie. Îşi ridică capul. Puterea lui dispăruse. "Nu mai pot să-l pocnesc, nu mai pot", gîndi el cu tristeţe.
Adam chicoti:
― Poate că nu se cade să te simţi bine cînd abia ţi-a murit tatăl, dar ştii, Charles, niciodată în viaţă nu m-am simţit mai bine. Niciodată nu m-am simţit atît de bine. Dă-i drumul, Charles. Nu te lăsa copleşit.
Charles întrebă:
― L-ai iubit pe tata?
― Nu-ţi răspund pînă nu ştiu unde vrei să ajungi.
― L-ai iubit sau nu?
― Ce legătură are asta cu tine?
― Spune-mi.
Îndrăzneala cea nouă, creatoare, îl cuprindea tot mai mult pe Adam.
― Ei bine, am să-ţi spun. Nu. Nu l-am iubit. Uneori mă speria. Uneori ― da, uneori îl admiram, dar cea mai mare parte a timpului îl uram. Acum spune-mi, de ce voiai să ştii.
Charles privea în jos, la mîinile sale.
― Nu înţeleg, spuse. Nu-mi intră în cap. Te iubea mai presus de orice pe lume.
― Nu cred asta.
― Nici nu trebuie. Îi plăcea tot ce-i aduceai tu. Pe mine nu mă plăcea. Nu-i plăcea nimic din ce-i dădeam eu. Îţi aminteşti darul pe care i l-am făcut, briceagul? Am tăiat şi am vîndut o groază de lemne ca să obţin briceagul ăla. Nici nu l-a luat măcar cu el la Washington. Mai e şi acum în biroul lui. Şi tu i-ai dat un căţel. Nu te-a costat nimic. Am să-ţi arăt o fotografie a căţelului. Era şi el la înmormîntare. Îl ţinea în braţe un colonel ― era orb, nu putea să umble. L-au împuşcat după funeralii.
Adam era mirat de tonul violent al fratelui său.
― Nu înţeleg, zise. Nu înţeleg unde vrei să ajungi.
― Eu l-am iubit, spuse Charles.
Şi pentru prima oară de cînd şi-l amintea Adam, Charles începu să plîngă. Îşi lăsă capul pe braţe şi plînse.
Adam era gata să se îndrepte spre el, cînd o rămăşiţă din vechea teamă se trezi din nou. Nu, se gîndi, dacă îl ating, va încerca să mă omoare. Se duse spre uşa deschisă şi privi afară, în timp ce din spate îl auzea pe frate-său smiorcăindu-se.
Acea parte a fermei aflată în jurul casei nu era frumoasă ― nici nu fusese vreodată. Pretutindeni se vedeau gunoaie, domnea neglijenţa, dezinteresul, lipsa de ordine, nici urmă de flori, iar bucăţi de hîrtie şi ţăndări de lemn erau împrăştiate pe tot terenul. Nici casa nu era drăguţă. Era o clădire bine construită pentru adăpostit şi gătit. O fermă tristă şi o casă tristă, lipsită de dragoste şi neprimitoare. Nu era însă un cămin, un loc de care să-ţi fie dor sau la care să te întorci. Deodată, Adam se gîndi la mama lui vitregă ― la fel de lipsită de dragoste ca şi ferma, curată şi utilă în felul ei, fără să fie totuşi o soţie aşa cum nici ferma nu constituia un cămin.
Plînsul fratelui său conteni. Adam se întoarse. Charles privea drept înainte, în gol.
― Povesteşte-mi despre mama, spuse Adam.
― A murit, ţi-am scris.
― Vorbeşte-mi despre ea.
― Ţi-am spus. A murit. E atît de mult de-atunci. Nu era mama ta.
Zîmbetul pe care i-l surprinsese odată Adam pe chipul ei, îi reveni în minte. Chipul îi apăru aievea.
Vocea lui Charles pătrunse însă prin această imagine şi o sfărîmă.
― Vrei să-mi spui un lucru ― nu te grăbi ― gîndeşte-te înainte să-mi răspunzi, poţi chiar să nu-mi răspunzi dacă nu vrei să-mi spui adevărul.
Charles mişcă buzele, înainte de a pune întrebarea:
― Crezi că tatăl nostru ar fi putut să fie necinstit?
― Ce vrei să spui?
― Nu-i destul de limpede? Am spus clar. E un singur înţeles pentru cuvîntul necinstit.
― Nu ştiu, spuse Adam. Nu ştiu. Nimeni n-a spus una ca asta, niciodată. Uită-te ce-a ajuns. Rămînea peste noapte la Casa Albă. Vice-preşedintele a venit la funeraliile lui... Arată asta a un om necinstit? Haide, Charles, zi ce-ai vrut să-mi spui din clipa cînd am ajuns aici, se rugă el.
Charles îşi umezi buzele. Parcă sîngele i se scursese din vine şi, odată cu el, toată energia şi cruzimea. Vocea îi deveni monotonă.
― Tata a făcut un testament. Ne-a lăsat totul pe din două, mie şi ţie.
Adam rîse.
― Oricum, putem trăi din fermă. Cred că nu vom muri de foame.
― E vorba de peste o sută de mii de dolari, continuă vocea monotonă.
― Eşti nebun. Cel mult o sută de dolari. De unde să aibă atîţia?
― Nu-i nici o greşeală. Salariul său în Armată era de o sută treizeci şi cinci de dolari pe lună. Îşi plătea camera şi masa. Cînd era în deplasare, primea cinci cenţi la fiecare milă şi cheltuieli de hotel.
― Poate că i-a avut tot timpul şi noi n-am ştiut.
― Nu, nu i-a avut tot timpul.
― Atunci de ce să nu scrim la G.A.R. să întrebăm? Cineva de acolo trebuie să ştie.
― Nu îndrăznesc, spuse Charles.
― Ascultă! Nu te înfierbînta! Există ceva care se numeşte speculaţie. Mulţi oameni s-au îmbogăţit peste noapte. El cunoştea oameni influenţi. Poate că a căpătat o informaţie bună. Gîndeşte-te la oamenii care s-au dus în California în goană după aur şi s-au întors bogaţi.
Pe chipul lui Charles se citea nefericire. Vocea lui era atît de scăzută, încît Adam aproape trebui să se aplece ca să-l audă. Suna monoton ca un raport.
― Tatăl nostru a intrat în Armată în iunie 1862. Trei luni a făcut instrucţie aici, în statul acesta. Asta înseamnă septembrie. A pornit spre sud. La 12 octombrie a fost lovit în picior şi trimis la spital. A venit acasă în ianuarie.
― Nu înţeleg unde vrei să ajungi.
Vocea lui Charles era slabă şi bolnăvicioasă.
― N-a fost la Chancellorsville. N-a fost la Gettysburg sau la Wilderness, nici la Richmond sau la Appomattox.
― De unde ştii?
― Foaia de demobilizare. Era împreună cu celelalte hîrtii.
Adam oftă adînc. Un soi de bucurie părea să-l izbească în piept cu pumnii. Clătină din cap, aproape că nu-i venea să creadă.
Charles spuse:
― Cum i-au mers oare toate astea? Cum dracu a reuşit să-i păcălească? Nimeni nu i-a pus vreodată vreo întrebare. Tu i-ai pus? Eu i-am pus? Mama i-a pus? Nimeni nu i-a pus. Nici măcar la Washington.
Adam se ridică.
― Ce ai de mîncare prin casă? Să încălzesc ceva.
― Am tăiat aseară un pui. O să-l frig dacă poţi să aştepţi.
― Dar ceva care se face mai repede?
― Nişte porc sărat şi ouă cîte vrei.
― Asta să-mi dai, zise Adam.
Abandonară subiectul, îl ocoliră mintal, trecură peste el. Cuvintele lor îl ignorau, dar gîndurile lor nu-l părăseau deloc. Voiau să discute despre asta, dar nu puteau.
Charles fripse carne de porc sărată, încălzi fasolea şi prăji ouă.
― Am arat păşunea. Am semănat secară, spuse el.
― Cum a mers?
― Bine, după ce am scos pietroaiele. Îşi atinse fruntea. Asta am căpătat-o încercînd să scot un bolovan.
― Mi-ai scris despre asta. Nu ştiu dacă ţi-am spus că scrisorile tale însemnau foarte mult pentru mine.
― N-ai scris niciodată prea multe despre ce făceai, zise Charles.
― Cred că nu voiam să mă gîndesc la asta. În general erau lucruri destul de urîte.
― Am citit în ziare despre campanii. Tu ai participat la ele?
― Da. Nu voiam să mă gîndesc la ele. Nici acum nu vreau.
― Aţi omorît indieni?
― Da, am omorît indieni.
― Cred că nu fac nici două parale.
― Tot ce se poate.
― Nu e neapărat necesar să vorbeşti despre asta dacă n-ai chef.
― N-am chef.
Şi-au luat masa la lumina lămpii de petrol.
― Am avea mai multă lumină dacă m-aş învrednici să şterg sticla asta de lampă.
― Am s-o şterg eu, zise Adam. E greu să te gîndeşti la toate.
― O să fie bine că eşti din nou aici. Ţi-ar place să mergem la han după masa de seară?
― Ei, om vedea. Poate aş prefera să stau doar aşa, un timp.
― Nu ţi-am scris în scrisori, dar la han au fete. Nu ştiam dacă o să vrei să mergi cu mine acolo. Se schimbă la fiecare două săptămîni. Nu ştiam dacă o să vrei să mergi să le vezi.
― Fete?
― Da, sînt la etaj. La îndemînă. M-am gîndit acum, abia întors acasă...
― Nu în seara asta. Poate mai tîrziu. Cît iau?
― Un dolar. Fete drăguţe, cele mai multe.
― Poate mai tîrziu, spuse Adam. Mă miră că le lasă.
― Şi eu m-am mirat la început. Dar au găsit un sistem.
― Te duci des?
― La două, trei săptămîni. E cam plicticos aici, ca bărbat, să trăieşti singur.
― Mi-ai scris odată că te gîndeşti să te însori.
― Da, mă gîndeam. Cred că n-am găsit fata potrivită.
Fraţii se tot învîrteau în jurul subiectului principal. Din cînd în cînd, erau gata să-l atace, dar băteau repede în retragere şi ajungeau din nou la recolte, la bîrfele locale, la politică şi sănătate. Ştiau că vor reveni la el mai devreme sau mai tîrziu. Pe Charles, dorinţa de a atinge miezul subiectului îl frămînta mai mult, dar avusese timp să se gîndească la el, în vreme ce pentru Adam era un teren nou de gîndire şi simţire. Înclina să-l amîne pentru altă dată dar, în acelaşi timp, ştia că fratele lui nu-i va îngădui.
La un moment dat îi spuse deschis:
― Cealaltă problemă s-o discutăm după o noapte de somn.
― Desigur, dacă aşa vrei tu, răspunse Charles.
Treptat, nu mai avură la îndemînă subiecte lipsite de importanţă. Se ocupaseră de toate cunoştinţele şi de toate evenimentele locale. Discuţia lîncezise şi timpul trecea.
― N-ai vrea să ne culcăm? întrebă Adam.
― Într-o clipă.
Tăcură, şi noaptea se tot foia neliniştită în jurul casei, le dădea ghes şi îi grăbea.
― Mi-ar fi plăcut să asist la funeralii, spuse Charles.
― Trebuie să fi fost impresionant.
― Ai vrea să vezi tăieturile din ziare? Le am pe toate la mine în cameră.
― Nu. Nu în seara asta.
Charles îşi întoarse scaunul şi-şi puse coatele pe masă.
Spuse nervos:
― Trebuie să privim lucrurile în faţă. Putem să amînăm cît vrem, dar, la naiba, trebuie să vedem ce avem de făcut.
― Ştiu asta. Voiam doar să am puţin timp să mă gîndesc.
― La ce bun? Eu am avut timp, o grămadă de timp, şi m-am învîrtit în loc. Am încercat să nu mă mai gîndesc la asta, dar tot m-am învîrtit în loc. Crezi că timpul o să ne ajute?
― Cred că nu. Cred că nu. Despre ce vrei să vorbim mai întîi? Cred că putem să intrăm în miezul problemei. Tot nu ne gîndim la nimic altceva.
― Banii. Sînt peste o sută de mii de dolari ― o avere, spuse Charles.
― Ce-i cu banii?
― De unde sînt?
― De unde să ştiu eu? Ţi-am spus că se poate să fi făcut speculaţii. Poate i-o fi dat cineva vreo informaţie bună acolo, la Washington.
― Tu crezi în aşa ceva?
― Eu nu cred nimic, spuse Adam. Nu ştiu, aşa că ce pot să cred?
― E o grămadă de bani, răspunse Charles. E o avere care ne-a rămas nouă. Putem să trăim toată viaţa din ea, sau să cumpărăm o groază de pămînt şi să-l facem rentabil. Poate că nu te-ai gîndit la asta, dar sîntem bogaţi. Sîntem mai bogaţi decît oricine din împrejurimi.
Adam rîse.
― O spui de parcă ar fi o condamnare la închisoare.
― De unde îi avea?
― Ce-ţi pasă? întrebă Adam. Poate ar trebui, cel mult, să ne hotărîm să profităm de ei.
― N-a fost la Gettysburg. N-a fost la nici o afurisită de bătălie în tot războiul. A fost lovit în timpul unei hărţuieli. Tot ce a povestit erau numai minciuni.
― Unde vrei să ajungi? spuse Adam.
― Mă gîndesc că a furat banii. M-ai întrebat, asta-i ce cred eu, zise Charles amărît.
― Ştii de unde i-a furat?
― Nu.
― Atunci de ce crezi că i-a furat?
― A spus minciuni despre război.
― Ei şi?
― Vreau să zic că dacă a minţit în privinţa războiului, putea să şi fure.
― Cum?
― A avut funcţii la G.A.R. ― funcţii importante. Poate că a vîrît mîna în casa de bani, sau a falsificat acte.
Adam oftă:
― Păi dacă asta-i ce gîndeşti tu, de ce nu le scrii să le spui? Să controleze actele. Dacă e adevărat, putem da banii înapoi.
Faţa lui Charles se schimonosise, iar cicatricea de pe frunte ajunsese neagră.
― Vicepreşedintele a venit la funeraliile lui. Preşedintele a trimis o coroană. Era un şir de maşini de o jumătate de milă şi sute de oameni care mergeau pe jos în urma lui. Ştii cine erau cei ce purtau coşciugul?
― Unde vrei să ajungi?
― Să presupunem că descoperim că e un hoţ. Atunci o să se afle că nu a fost niciodată la Gettysburg sau în altă parte. Atunci toată lumea o să ştie că a fost un mincinos şi că toată viaţa lui a fost o mare minciună. Atunci chiar dacă a spus vreodată adevărul, nimeni nu va crede că a fost adevărat.
Adam stătu nemişcat. Ochii lui nu erau tulburaţi, dar era atent.
― Credeam că-l iubeşti, spuse calm.
Se simţea uşurat şi liber.
― L-am iubit. Îl mai iubesc. De asta urăsc toată povestea ― toată viaţa lui distrusă ― distrusă. Şi mormîntul ― ar putea chiar să-l dezgroape şi să-l arunce afară. Avea vocea răguşită de emoţie. Nu l-ai iubit deloc? strigă el.
― N-am fost sigur pînă acum, zise Adam. Nu ştiam nici eu ce simt. Nu, nu l-am iubit.
― Atunci nu-ţi pasă dacă viaţa lui e mînjită şi sărmanul lui trup dezgropat şi... ah! Doamne, Dumnezeule!
Mintea lui Adam se străduia să găsească cuvinte în stare să dea glas sentimentelor sale.
― Nu trebuie să-mi pese.
― Nu, nu trebuie, spuse Charles cu amărăciune. Nu, dacă nu l-ai iubit, nu trebuie să-ţi pese. Poţi face să fie mînjit şi mai mult.
Adam îşi dădea seama că fratele său nu mai era primejdios. Nu-l mai îmboldea gelozia. Toată povara tatălui său atîrna asupra lui, dar era tatăl lui şi nimeni nu-l putea elibera de asta.
― Cum o să te simţi cînd o să ieşi în oraş, după ce toată lumea o să ştie? Cum o să priveşti în ochii oamenilor? întrebă Charles.
― Ţi-am spus că nu-mi pasă. N-are de ce să-mi pese, pentru că eu nu cred una ca asta.
― Ce nu crezi?
― Nu cred că a furat banii. Eu cred că în război a făcut exact ceea ce a spus şi a fost exact acolo unde a zis că a fost.
― Dar dovada ― cum rămîne cu ordinul de demobilizare?
― Nu ai nici o dovadă că a furat. Ai inventat asta doar pentru că nu ştii de unde provin banii.
― Actele lui din armată...
― Ar putea să fie greşite. Cred că sînt greşite. Am încredere în tatăl meu, spuse Adam.
― Nu ştiu cum e posibil.
Adam rîse:
― Lasă-mă să-ţi explic. Sînt dovezi foarte puternice că nu există Dumnezeu, dar pentru numeroşi oameni ele nu sînt atît de puternice ca sentimentul că El există.
― Dar ai spus că nu l-ai iubit pe tata. Cum poţi să ai încredere în el dacă nu l-ai iubit?
― Poate că asta-i pricina, spuse Adam rar, căutîndu-şi cuvintele. Poate că dacă l-aş fi iubit, aş fi fost gelos pe el. Tu erai. Poate ― poate că dragostea te face bănuitor şi nesigur. E adevărat că, dacă iubeşti o femeie ― nu eşti niciodată sigur de ea, pentru că nu eşti sigur de tine însuţi? Acum înţeleg destul de clar. Înţeleg cît de mult îl iubeai şi ce însemna pentru tine. Eu nu l-am iubit. Poate că el m-a iubit pe mine. M-a pus la încercare, şi m-a rănit, şi m-a pedepsit, şi în cele din urmă m-a trimis ca pe un sacrificiu, poate ca să se răscumpere pentru ceva. Dar pe tine nu te-a iubit, aşa că a avut încredere în tine. Poate că... ei, poate că e un fel de balanţă.
Charles îl privi mirat.
― Nu înţeleg, zise.
― Eu încerc. E un gînd nou pentru mine. Mă simt bine. Mă simt mai bine decît m-am simţit vreodată în viaţă. M-am eliberat de ceva. Poate cîndva am să simt şi eu ce simţi tu, dar acum nu simt.
― Nu înţeleg, repetă Charles.
― Poţi să înţelegi că eu nu cred că tata a fost un hoţ? Nu cred că era un mincinos.
― Dar actele...
― Nu mă uit la acte. Actele n-au nici o legătură cu încrederea mea în tata.
Charles respira greu.
― Atunci ai să primeşti banii?
― Bineînţeles.
― Chiar dacă i-a furat?
― Nu i-a furat. Nu putea să-i fure.
― Nu înţeleg, spuse Charles.
― Nu înţelegi? Se pare că asta-i toată taina. Uite, n-am pomenit niciodată de ce spun acum ― îţi aminteşti cînd m-ai bătut, exact înainte de a pleca la armată?
― Da.
― Îţi mai aminteşti ce-a urmat? Ai venit înapoi cu o toporişcă să mă omori.
― Nu-mi amintesc prea bine. Trebuie să fi fost nebun.
― Atunci nu ştiam, dar acum ştiu ― îţi apărai dragostea.
― Dragostea?
― Da, spuse Adam. O să folosim banii cum trebuie. Poate o să rămînem aici. Poate o să plecăm ― poate în California. Va trebui să ne gîndim ce să facem. Şi, bineînţeles, trebuie să-i ridicăm tatei un monument ― unul mare.
― N-aş putea pleca niciodată de aici, zise Charles.
― O să vedem cum merge. Nu e nici o grabă. Instinctul o să ne spună.

Capitolul 8

1

Monştrii se pot naşte şi din părinţi normali, aşa cred. Pe unii îi poţi vedea, sînt diformi şi groaznici, cu capete mari şi trupuri firave; unii se nasc fără braţe, fără picioare, alţii cu trei mîini, unii cu coadă sau cu gura strîmbă.
Dar acestea sînt accidente, nu e vina cuiva, aşa cum se credea odinioară. Cîndva, erau consideraţi drept o pedeapsă vizibilă pentru păcate ascunse.
Şi aşa cum există monştri din punct de vedere fizic, nu s-ar putea cumva să se nască şi monştri mintali sau psihici? Chipul şi trupul le pot fi desăvîrşite, dar dacă o genă imperfectă sau un spermatozoid diform pot produce monştri fiziceşte, de ce oare n-ar putea produce şi un suflet schimonosit?
Monştrii constituie abateri mai mari sau mai mici de la o stare normală acceptată în general. La fel cum un copil se poate naşte fără un braţ, tot aşa se poate naşte fără bunătate sau incapabil de a avea conştiinţă. Un om care îşi pierde braţele într-un accident trebuie să ducă o luptă grea ca să se adapteze acestei situaţii, dar unul născut fără braţe suferă doar pe jumătate, doar de pe urma oamenilor care îl consideră straniu. Dat fiind că n-a avut niciodată braţe, nu le simte lipsa. Uneori, în copilărie, ne închipuim cum ar fi dacă am avea aripi, dar aceasta nu ne îndreptăţeşte să presupunem că păsările simt la fel. Unui monstru, cei normali trebuie să-i pară monstruoşi, pe cînd cei asemănători lui i se par normali. Pentru monstrul interior, lucrurile trebuie să fie şi mai neclare, întrucît nu are nici un element vizibil cu care să se compare cu ceilalţi. Unui om născut fără conştiinţă, un om torturat de conştiinţă trebuie să-i pară ridicol. Pentru un criminal, cinstea e o nebunie. Nu trebuie să uităm că un monstru nu este decît o abatere şi că, pentru un monstru, normalul este monstruos.
Eu sînt încredinţat că Cathy Ames s-a născut cu anumite înclinări sau lipsită de alte înclinări care au condus-o şi i-au dat ghes toată viaţa. Un braţ al balanţei fusese construit greşit, o rotiţă nu era la locul ei. Nu era la fel ca alţi oameni, n-a fost niciodată, încă de la naştere. Şi întocmai cum un infirm învaţă să se folosească de infirmitatea lui ca să devină mai abil decît cei normali într-un domeniu limitat, tot aşa şi Cathy, făcînd uz de infirmitatea ei, a creat în jurul ei o agitaţie dureroasă şi uluitoare.
Era o vreme cînd o femeie ca ea ar fi fost considerată posedată de diavol. Ar fi fost descîntată, ca să se alunge spiritul răului, şi după multe încercări neizbutite ar fi fost arsă pe rug, ca vrăjitoare, spre binele comunităţii. Singurul lucru care nu i se poate ierta unei vrăjitoare este capacitatea ei de a întrista oamenii, de a-i dace să se simtă neliniştiţi şi stînjeniţi, ba chiar invidioşi.
Ca şi cînd natura ar fi ascuns o cursă, Cathy a avut de la început un chip nevinovat. Părul auriu şi frumos; ochii mari, căprui, cu pleoapele de sus lăsate, îi dădeau o privire misterios de somnoroasă. Avea nasul delicat şi subţire, pomeţii obrajilor, înalţi şi depărtaţi, se terminau într-o bărbie mică, ce dădea feţei ei o formă de inimă. Avea gura bine conturată, cu buze pîine, dar neobişnuit de mică ―, boboc de trandafir, cum i se spunea. Urechile îi erau foarte mici, fără loburi şi atît de apropiate de cap încît, chiar atunci cînd se pieptăna cu părul ridicat abia puteau fi observate. Erau ca nişte fluturaşi gingaşi lipiţi de cap.
Cathy a avut întotdeauna o figură de copil, chiar şi după ce a crescut, subţire, cu braţe şi mîini delicate ― mîini micuţe. Pieptul nu i s-a dezvoltat niciodată prea mult. Înainte de pubertate, sfîrcurile îi erau rămase înăuntru. Cînd au început să o doară, pe la vîrsta de zece ani, mama ei a trebuit să i le scoată, masîndu-le. Avea un trup de băiat, şolduri mici, pulpe zvelte, dar gleznele le avea subţiri şi drepte, fără să fie fragile. Picioarele îi erau mici, rotunde şi îndesate, cu perniţe la încheieturi, ca nişte mici copite. A fost un copil drăguţ şi a devenit o femeie drăguţă. Avea o voce cu răguşeli blînde şi o putea face aşa de dulce, încît să devină irezistibilă. Dar în gîtlejul ei trebuie să fi existat şi o coardă de oţel, pentru că atunci cînd voia, vocea lui Cathy tăia ca o lamă.
Pe vremea cînd era copil, avea ceva care atrăgea atenţia, oamenii întorceau capul, apoi o priveau din nou, tulburaţi de ceva straniu. Ochii ei exprimau ceva care dispărea cînd te uitai a doua oară. Se mişca uşor şi vorbea puţin, dar nu se putea să intre într-o încăpere fără ca privirile tuturor să nu se îndrepte spre ea.
Făcea ca cei din jur să se simtă stînjeniţi, dar nu atît încît să dorească să fugă de ea. Bărbaţi şi femei voiau să analizeze, să se afle aproape de ea şi să încerce să descopere ce anume stîrnea acea tulburare pe care fiinţa ei o provoca atît de subtil. Şi întrucît asta i se întîmpla dintotdeauna, Cathy nu găsea că e straniu.
Cathy se deosebea de alţi copii în multe privinţe, dar îndeosebi printr-un anumit lucru. Majorităţii copiilor le e groază de asemenea deosebiri. Ei vor să arate, să vorbească, să se îmbrace şi să acţioneze la fel ca toţi ceilalţi. Chiar dacă stilul îmbrăcămintei este absurd, pentru un copil este dureros şi trist să nu poarte o asemenea absurditate. Dacă s-ar accepta coliere din cotlete de porc, copilul care n-ar purta cotlete de porc ar fi trist. Această sclavie faţă de grup se extinde firesc asupra oricărui joc, a oricărei acţiuni, sociale sau de alt gen. Copiii folosesc această uniformitate protectoare pentru siguranţa lor.
Cathy n-avea nimic din toate astea. Nu era niciodată la fel cu ceilalţi în îmbrăcăminte sau în comportare. Purta ce-i plăcea. Rezultatul era că adesea alţi copii o imitau.
Cînd crescu mai mare, grupul, banda, oricum i-ai spune unei adunături de copii, începu să bănuiască ceea ce adulţii simţeau, şi anume că avea ceva straniu. După un timp nu i se mai alătură decît o singură persoană. Grupurile de băieţi şi fete se fereau de ea ca şi cînd ar fi răspîndit un pericol necunoscut.
Cathy era o mincinoasă, dar nu minţea aşa cum mint majoritatea copiilor. La ea nu era vorba de minciuni născocite în imaginaţie, cînd lucrul închipuit este povestit şi, ca să pară mai real, este înfăţişat ca real. Aceasta nu este decît o abatere obişnuită de la realitatea exterioară. Eu cred că deosebirea dintre o minciună şi o poveste este că povestea nu foloseşte capcanele şi iluzia realităţii decît în interesul ascultătorului, ca şi al povestitorului. O poveste nu conţine în ea însăşi nici o sursă de cîştig sau de pierdere. În timp ce o minciună este un mijloc de profit sau de scăpare. Potrivit acestei definiţii, un scriitor de poveşti e un mincinos ― dacă obţine succese financiare.
Minciunile lui Cathy nu erau niciodată nevinovate. Scopul lor era să o scape de pedeapsă, de muncă sau de răspundere, sau să-i aducă vreun profit. Cei mai mulţi mincinoşi sînt prinşi fie pentru că uită ce au spus, fie pentru că minciuna lor este pusă deodată faţă în faţă cu un adevăr de necontestat.
Dar Cathy nu-şi uita minciunile şi născocise cea mai bună metodă de a minţi. Se ţinea destul de aproape de adevăr, aşa ca să nu poţi fi sigur niciodată.
Mai avea încă două metode ― fie să împăneze minciunile cu adevăr, fie să spună un adevăr ca şi cum ar fi spus o minciună. Dacă cineva este acuzat că a spus o minciună, şi se dovedeşte că a fost de fapt un adevăr, acest lucru reprezintă un precedent care va dăinui mult timp şi care va acoperi multe alte neadevăruri.
Cathy fiind unicul copil, mama ei nu avea la îndemînă în familie un termen de comparaţie. Credea că toţi copiii erau ca al ei. Şi întrucît toţi părinţii sînt îngrijoraţi de copiii lor, ea era convinsă că toţi prietenii ei aveau aceleaşi probleme.
Tatăl lui Cathy nu era chiar atît de sigur. El conducea o mică tăbăcărie într-un oraş în Massachusetts, care îi asigura o viaţă îndestulată, cu condiţia să muncească din greu. Domnul Ames avea prilejul să cunoască alţi copii în afara locuinţei şi simţea că fata lui nu era la fel ca ceilalţi copii. Era o treabă pe care mai degrabă o simţea decît o ştia. Era neliniştit din pricina fiicei sale, dar n-ar fi putut să spună de ce.
Aproape oricine pe lumea asta are gusturi şi impulsuri, emoţii regulate, insule de egoism, pofte carnale de-abia ascunse. Iar majoritatea oamenilor, fie că-şi stăpînesc asemenea tendinţe, fie că le dau frîu pe ascuns. Cathy nu numai că ştia de aceste impulsuri ale altora, dar ştia cum să se folosească de ele. Se prea poate ca ea să fi crezut că acestea sînt singurele impulsuri ale fiinţelor umane întrucît, pe cît de neobişnuit de ageră era în anumite privinţe, pe atît era de oarbă în privinţa altora.
Cathy a învăţat de foarte tînără că sexualitatea cu tînjeala, durerile, geloziile şi opreliştile care o însoţesc, este impulsul cel mai tulburător al oamenilor. Şi pe vremea aceea, era şi mai tulburător decît este acum, pentru că subiectul nu putea fi şi nu era pomenit. Fiecare închidea în el acest mic iad, în timp ce în public pretindea că nu există ― iar cînd era prins asupra faptului, se dovedea cu totul neajutorat. Cathy a învăţat că prin mînuirea şi folosirea acestei laturi a oamenilor putea căpăta şi păstra puterea aproape asupra oricui. Era în acelaşi timp o armă şi o ameninţare. Era ceva irezistibil. Şi întrucît se pare că ea nu a fost niciodată sclava unui asemenea sentiment de neajutorare oarbă, se prea poate să fi suferit puţin de pe urma lui şi să fi simţit într-adevăr dezgust faţă de cei ce-l aveau. Şi, dacă te gîndeşti, avea şi dreptate într-un fel.
Cîtă libertate ar putea avea bărbaţii şi femeile dacă nu ar fi în permanenţă păcăliţi şi atraşi în cursă, stăpîniţi şi torturaţi de sexualitatea lor! Singurul defect al acestei libertăţi este că, fără aşa ceva, nu am fi oameni. Am fi nişte monştri.
La vîrsta de zece ani, Cathy află cîte ceva despre forţa impulsului sexual şi începu să-l experimenteze. Ea prevăzu totul cu sînge rece, presimţind greutăţile şi pregătindu-se pentru ele.
Jocurile sexuale ale copiilor au existat dintotdeauna. Cred că orice băiat normal a înghesuit o fetiţă într-un loc umbros, lîngă o iesle, sub o salcie, într-un canal, sub un drum, ― sau măcar a visat să facă aşa ceva. Aproape toţi părinţii sînt puşi în faţa acestei probleme, mai devreme sau mai tîrziu, şi copilul este fericit dacă părinţii îşi amintesc de propria lor copilărie.
În vremea copilăriei lui Cathy, era totuşi mai greu. Părinţii negau asemenea manifestări la ei înşişi şi erau îngroziţi cînd le descopereau la copiii lor.

2

Într-o dimineaţă de primăvară, cînd ultimele picături de rouă străluceau în soare pe iarba tînără, cînd căldura se strecura în pămînt şi făcea să crească păpădiile galbene, mama lui Cathy termina de întins pe frînghie rufele spălate. Familia Ames locuia la marginea oraşului, iar în spatele casei erau un hambar, o remiză, grădina de zarzavat şi un grajd pentru doi cai.
Doamna Ames îşi aminti că o văzuse pe Cathy îndreptîndu-se spre hambar. Ea o strigă şi, neprimind nici un răspuns, se gîndi că probabil i se păruse. Era gata să intre în casă, cînd auzi un chicotit din remiză.
― Cathy! strigă ea.
Nici un răspuns. Fu cuprinsă de nelinişte. Căută să-şi amintească cum suna acel chicotit. Nu fusese glasul lui Cathy. Cathy nu era veselă.
Nu se ştie cum şi de ce se înspăimîntă un părinte. Desigur că adeseori teama apare fără nici un motiv. Şi asta se întîmplă cel mai des la părinţii cu un singur copil, părinţi care sînt îngroziţi la gîndul că s-ar putea să-l piardă.
Doamna Ames rămase nemişcată, ascultînd. Auzi vorbe rostite în şoaptă şi se îndreptă repede spre remiză. Uşa dublă era închisă. Murmurul vocilor venea dinăuntru, dar nu recunoştea vocea lui Cathy. Făcu un pas grăbit înainte, trase uşile şi lumina soarelui năvăli înăuntru. Îngheţă, cu gura căscată, la ceea ce văzu. Cathy stătea culcată pe podea, cu fusta trasă în sus. Era goală pînă la brîu, iar lîngă ea stăteau în genunchi doi băieţi de vreo paisprezece ani. Şocul luminii îi îngheţă şi pe ei. Ochii lui Cathy erau înspăimîntaţi de groază. Doamna Ames îi cunoştea pe băieţi şi pe părinţii lor.
Deodată, unul din băieţi sări în sus, trecu ca săgeata pe lîngă doamna Ames şi o luă la fugă pe după colţul casei. Celălalt băiat, neajutorat, o ocoli pe femeie şi, cu un strigăt, se repezi spre uşă. Doamna Ames îl înhăţă, dar degetele îi alunecară de pe haină şi băiatul dispăru. Putu să-i audă paşii care se îndepărtau în goană.
Doamna Ames încercă să vorbească, dar glasul ei era o şoaptă răguşită.
― Ridică-te!
Cathy îşi ridică ochii spre ea, dar privirea îi era aţintită în gol şi nu făcu nici o mişcare. Doamna Ames văzu că mîinile lui Cathy erau legate cu frînghie groasă. Ţipă, se aruncă jos şi începu să tragă de noduri. O duse pe Cathy în casă şi o băgă în pat.
Doctorul familiei, după ce o examină pe Cathy, nu putu să găsească nici o dovadă că fusese maltratată.
― Poţi să-i mulţumeşti lui Dumnezeu că ai ajuns acolo la timp, îi repeta el întruna doamnei Ames.
Cathy nu vorbi multă vreme. Doctorul zicea că e din cauza şocului. Dar şi după ce urmările acestui şoc trecură, Cathy refuză să vorbească. Cînd i se puneau întrebări, ochii i se lărgeau pînă ce albul ochilor înconjura pupilele şi i se oprea răsuflarea, trupul i se făcea rigid iar obrajii i se roşeau de mult ce-şi ţinea respiraţia.
La discuţia cu părinţii băieţilor fu de faţă doctorul Williams. Domnul Ames tăcu aproape tot timpul. Ţinea frînghia cu care fusese legată Cathy. Avea ochii miraţi. Erau lucruri pe care nu le înţelegea, dar nu vorbi despre ele.
Doamna Ames era cuprinsă de o isterie permanentă. Ea fusese de faţă ― văzuse. Ea era autoritatea finală. În isteria ei, se zăreau coarnele unui demon sadic. Voia sînge. Simţea o anumită plăcere cînd cerea ca vinovaţii să fie pedepsiţi. Oraşul, ţara trebuiau apărate. Pe această bază puse problema. Slavă Domnului, sosise la timp. Dar poate data viitoare nu va mai ajunge; ce vor simţi alte mame? Şi Cathy, care nu avea decît zece ani!
Pedepsele erau mai sălbatice pe vremea aceea decît acum. Oamenii credeau cu adevărat că biciul este un instrument al virtuţii. Mai întîi fiecare pe rînd şi apoi împreună, băieţii au fost biciuiţi şi biciuiţi pînă la sînge.
Crima lor era destul de gravă, dar minciunile se dovediră a fi un rău pe care nici biciul nu l-a putut îndepărta. Iar apărarea lor a fost caraghioasă chiar de la început. Cathy, au spus ei, a început toată povestea, şi i-au dat fiecare cîte cinci cenţi. Ei nu i-au legat mîinile. Spuneau că-şi amintesc că se juca cu o frînghie.
Doamna Ames cea dintîi şi apoi tot oraşul, ca un ecou, s-au întrebat:
― Vor să spună că şi-a legat singură mîinile? Un copil de zece ani?
Dacă băieţii şi-ar fi recunoscut crima, poate că ar fi scăpat de o parte din pedeapsă. Refuzul lor a provocat însă o furie a torturii nu numai la taţii lor, care i-au biciuit, dar şi la întreaga comunitate. Amîndoi băieţii au fost trimişi la o casă de corecţie cu aprobarea părinţilor lor.
Doamna Ames le-a spus vecinilor:
― O obsedează povestea asta. Dacă ar putea vorbi despre ea, poate s-ar face bine. Dar cînd o întreb ― e ca şi cînd i s-ar întîmpla din nou şi are iarăşi un şoc.
Familia Ames nu i-a mai vorbit despre asta. Discuţia a fost închisă. Domnul Ames uită curînd rezervele pe care le avea. I-ar fi părut rău dacă băieţii s-ar fi aflat la casa de corecţie pentru un lucru pe care nu l-au făcut.
După ce Cathy se făcu bine de pe urma şocului, băieţii şi fetele o priveau de la distanţă, apoi se apropiară fascinaţi de ea. Nu avea simpatii, ca toate fetele la doisprezece, treisprezece ani. Băieţii nu voiau să rişte să fie luaţi la rost de prietenii lor pentru că au condus-o acasă de la şcoală. Dar exercita o influenţă puternică asupra băieţilor cît şi a fetelor. Iar dacă vreun băiat se trezea singur cu ea, simţea că-l atrage cu o forţă pe care nu o înţelegea şi căreia nu i se putea împotrivi.
Era foarte delicată şi dulce, şi vocea ei era joasă. Făcea plimbări lungi de una singură şi rareori se întîmpla ca din pădurice să nu iasă, ca din întîmplare, vreun băiat. Şi în timp ce zvonurile se stingeau treptat, nimeni nu ştia ce făcea Cathy. Chiar dacă s-o fi întîmplat ceva, nu s-au auzit decît vagi şoapte, şi chiar acest lucru în sine este neobişnuit, la o vîrstă cînd există multe taine şi nici una din ele nu este păstrată măcar atîta timp cît îi trebuie unui cozonac să crească.
Cathy şi-a confecţionat un mic zîmbet, doar o urmă de zîmbet. Avea un fel de a privi într-o parte şi în jos, care dădea a înţelege băieţilor singuratici că puteau să-i împărtăşească secretele.
În mintea tatălui ei miji o nouă întrebare, dar o alungă din adîncuri, simţindu-se necinstit chiar şi pentru că se putea gîndi la aşa ceva. Cathy era deosebit de norocoasă ― găsea diverse obiecte ― un breloc de aur, bani, o gentuţă de mătase, o cruce de argint cu pietre roşii, despre care se spune că erau rubine. A găsit multe obiecte, iar cînd tatăl ei dădu un anunţ în săptămînalul "Courier" pentru cruce, nimeni nu s-a prezentat s-o ceară.
Domnul William Ames, tatăl lui Cathy, era un om închis. Rareori îşi dezvăluia gîndurile. Nu ar fi îndrăznit să înfrunte privirea vecinilor săi. Păstră pentru sine bănuiala a cărei flacără pîlpîia în suflet. Era mai bine să nu ştie nimic, era mai sigur, mai înţelept, şi mult mai comod. Cît despre mama lui Cathy, aceasta era învăluită şi prinsă într-o pînză fină de minciuni, care nu erau decît pe jumătate minciuni, adevăruri deformate, sugestii, toate împlîntate în mintea ei de Cathy, încît n-ar fi putut să-şi dea seama de adevăr, chiar dacă l-ar fi descoperit.

3

Cathy devenea din ce în ce mai drăguţă. Pielea delicată, părul auriu, ochii mari, modeşti şi totuşi promiţători, gura micuţă şi dulce atrăgeau atenţia şi o reţineau. Şi-a terminat cele opt clase primare cu note atît de bune, încît părinţii au înscris-o la unicul liceu, deşi pe vremea aceea era neobişnuit ca o fată să-şi continue studiile. Dar Cathy a spus că vrea să fie profesoară, ceea ce îi încîntă pe mama şi pe tatăl ei, aceasta fiind singura carieră demnă, deschisă unei fete de familie bună, dar fără avere. Părinţii se simţeau onoraţi să aibă o fiică profesoară.
Cathy avea paisprezece ani cînd intră în liceu. Pentru părinţii ei fusese întotdeauna un copil de nepreţuit, dar odată intrată în sferele înalte ale algebrei şi latinei, se ridică pe nişte culmi pe care ei nu o puteau urma. O pierduseră. Simţeau că s-a ridicat într-o sferă mai înaltă.
Profesorul de latină era un tînăr palid cu privirea aprinsă, care fusese dat afară de la seminar, dar era suficient de instruit pentru a preda inevitabila gramatică, pe Cezar şi Cicero. Era un tînăr liniştit care-şi alina sentimentele eşecului. În sinea lui, simţea că a fost respins de Dumnezeu şi că existau motive pentru asta.
Un timp s-a observat la James Grew o flăcăruie şi un fel de forţă care-i lucea în ochi. Nu a fost văzut niciodată cu Cathy şi nu s-a bănuit nici o legătură între ei.
James Grew deveni bărbat. Mergea în vîrful picioarelor şi-şi cînta singur. Scria scrisori atît de convingătoare, încît directorii seminarului se gîndeau să-l reprimească.
Şi atunci flacăra se stinse. Umerii, pe care şi-i ţinea sus şi drept, căzură neputincioşi. Ochii au început să-i ardă şi mîinile îi tremurau. A fost văzut noaptea în biserică, în genunchi, muşcîndu-şi buzele în rugăciuni. Lipsea de la şcoală şi trimitea vorbă că e bolnav, deşi se ştia că se plimbă singur pe dealurile din spatele oraşului.
Într-o noapte, tîrziu, bătu la uşa casei familiei Ames. Domul Ames coborî din pat văitîndu-se, aprinse o lumînare, îşi aruncă o haină peste cămaşa de noapte şi se duse la uşă. În faţa lui stătea un James Grew cu un aer sălbatic şi nebun, cu ochii strălucitori şi trupul tremurînd.
― Trebuie să vă vorbesc, îi spuse el răguşit domnului Ames.
― Este trecut de miezul nopţii, răspunse domnul Ames aspru.
― Trebuie să vă văd între patru ochi. Puneţi ceva pe dumneavoastră şi ieşiţi afară. Trebuie să vă vorbesc.
― Tinere, cred că eşti beat, sau bolnav. Du-te acasă şi culcă-te. E trecut de miezul nopţii.
― Nu pot să aştept. Trebuie să vă vorbesc.
― Vino dimineaţă la tăbăcărie, spuse domnul Ames şi trînti uşa în nasul musafirului care se clătina pe picioare, apoi rămase înăuntru trăgînd cu urechea. Auzi vocea plîngătoare:
― Nu pot să aştept. Nu pot să aştept. Şi apoi paşii se tîrîră încet pe trepte în jos.
Domnul Ames îşi feri ochii de lumina lumînării, acoperind-o cu mîna şi se întoarse în pat. I se păru că vede cum uşa lui Cathy se închide foarte încet, dar poate că lumînarea care pîlpîia îi înşela vederea, pentru că i se păru că se mişcă şi o draperie.
― Ce mai era? îl întrebă soţia cînd se întoarse în pat.
Domnul Ames nu-şi dădu seama de ce a răspuns aşa cum a răspuns ― poate ca să curme discuţia.
― Un beţiv, zise el, a greşit casa.
― Nu ştiu unde o să mai ajungă şi lumea asta, spuse doamna Ames.
Pe cînd stătea în întuneric, după ce stinsese lumina, în ochiul stîng îi stăruia cercul verde ce înconjura flacăra lumînării, iar în centrul învolburării şi pulsaţiilor acestuia văzu ochii înnebuniţi şi rugători ai lui James Grew. Multă vreme nu putu să adoarmă.
Dimineaţa, prin oraş, începu să circule un zvon deformat sau înflorit pe ici-colo, dar după-amiază povestea se lămuri. Paracliserul îl găsise pe James Grew întins pe podea în faţa altarului. Partea de sus a capului era complet sfărîmată. Alături zăcea o puşcă, şi lîngă ea un băţ cu care împinsese trăgaciul. Lîngă el, pe podea, se afla un sfeşnic din altar. Una din cele trei lumînări mai ardea încă. Celelalte două nu fuseseră aprinse. Pe podea erau două cărţi, una de imnuri şi alta de rugăciuni, aşezate una peste alta. După cum îşi închipuia paracliserul, James Grew îşi sprijinise puşca pe cărţi ca s-o ducă la nivelul tîmplei. Reculul împuşcăturii aruncase puşca de pe cărţi.
Cîţiva oameni îşi aminteau că au auzit o explozie în zori, înainte de a se face ziuă. James Grew n-a lăsat nici o scrisoare. Nimeni nu-şi putea explica de ce o făcuse.
Primul imbold al domnului Ames fu să se ducă la procuror să-i povestească despre vizita de la miezul nopţii. Apoi se gîndi;
"La ce bun? Dacă aş şti ceva, ar fi altfel. Dar nu ştiu absolut nimic."
Simţi o greaţă în stomac. Îşi repeta întruna că nu era vina lui. "Ce puteam să fac? Nici măcar nu ştiu ce voia." Se simţea vinovat şi nefericit.
La masă soţia lui povesti despre sinucidere, iar el nu fu în stare să mănînce. Cathy stătea tăcută, dar nu mai tăcută ca de obicei. Mînca cu îmbucături mici, elegante, şi îşi ştergea des gura cu şervetul.
Doamna Ames reluă în amănunt povestea cu trupul şi cu puşca.
― Mai e ceva ce voiam să-ţi spun, zise ea. Beţivul acela care a bătut ia uşă noaptea trecută ― n-o fi fost tînărul Grew?
― Nu, zise ei repede.
― Eşti sigur? Ai putut să-l vezi în întuneric?
― Aveam o lumînare. Nu semăna cu el, avea o barbă mare.
― Nu-i nevoie să te repezi la mine, zise ea. Am întrebat doar.
Cathy îşi şterse gura şi, cînd îşi puse şervetul în poală, zîmbea.
Doamna Ames se întoarse spre fiica ei.
― Ţi s-a părut trist? Tu îl vedeai în fiecare zi la şcoală, Cathy în ultima vreme. Ai observat ceva care putea să însemne...
Cathy se uită în farfurie, apoi în sus.
― Credeam că e bolnav, spuse ea. Da, arăta rău. Toată lumea vorbea azi la şcoală. Şi cineva ― nu-mi amintesc cine ― a spus că domnul Grew avea nişte încurcături la Boston. N-am auzit ce fel de necazuri. Ne plăcea la toţi domnul Grew.
Îşi şterse delicat buzele.
Asta era metoda lui Cathy. Nu trecuse nici o zi şi toată lumea ştia că James Grew avusese încurcături la Boston şi nimeni nu-şi putea închipui că numai Cathy a lansat povestea. Chiar şi doamna Ames uitase de unde a auzit-o.

4

La puţină vreme după cea de a şaisprezecea aniversare, se produse o schimbare în ce o priveşte pe Cathy. Într-o dimineaţă, nu se mai sculă să meargă la şcoală. Mama ei intră în cameră şi o găsi în pat cu privirea aţintită în tavan.
― Grăbeşte-te, să nu întîrzii. E aproape nouă.
― Nu mă duc.
Vocea ei nu avea vreo intonaţie deosebită.
― Eşti bolnavă?
― Nu.
― Atunci scoală-te, iute!
― Nu mă duc.
― Trebuie să fii bolnavă. N-ai lipsit nici o zi.
― Nu mă duc la şcoală. Nu mă mai duc niciodată la şcoală, spuse Cathy calm.
Mama ei căscă gura.
― Cum adică?
― Niciodată, spuse Cathy şi continuă să fixeze tavanul.
― O să vedem ce spune tatăl tău despre una ca asta! După toată strădania şi cheltuielile noastre, şi doar cu doi ani înainte de a-ţi lua diploma! Apoi se apropie de ea şi spuse cu blîndeţe: Nu cumva te gîndeşti să te măriţi?
― Nu.
― Ce carte ascunzi acolo?
― Uite-o, n-o ascund.
― "Alice în Ţara minunilor". Eşti prea mare pentru asta.
― Pot să mă fac atît de mică de nici să nu mă mai vezi, zise Cathy.
― Ce tot spui?
― Nimeni nu mă poate găsi.
Mama spuse supărată:
― Termină cu glumele. Nu ştiu ce-ţi trece prin cap. Şi ce are de gînd să facă domnişoara Fantezie?
― Încă nu ştiu. Cred că voi pleca.
― Bine, stai aici în pat, domnişoară Fantezie şi cînd s-o întoarce tata, o să-ţi spună el vreo două vorbe.
Cathy întoarse capul foarte încet şi o privi pe maică-sa. Ochii îi erau goi şi reci. Brusc, doamnei Ames i se făcu frică de fiica ei. Ieşi tăcută şi închise uşa. La bucătărie se aşeză, îşi strînse mîinile în poală şi se uită pe fereastră spre remiza părăginită.
Fiica ei îi devenise străină. Simţea aşa cum simt cei mai mulţi părinţi într-un moment sau altul, că pierdea controlul, că hăţurile cu care o mîna pe Cathy îi alunecau printre degete. Nu ştia că nu avusese niciodată vreo putere asupra ei. Fiică-sa o folosise întotdeauna aşa cum îi erau interesele. După un timp, doamna Ames îşi puse pălăria şi se duse la tăbăcărie. Voia să-i vorbească soţului ei altundeva decît acasă.
După amiază, Cathy se sculă distrată din pat şi petrecu multă vreme în faţa oglinzii.
În seara aceea, domnul Ames, deşi nu-i plăcea treaba pe care o avea de făcut, îi ţinu fiicei sale o predică. Îi vorbi de datoria ei, de obligaţia, de dragostea firească faţă de părinţi. Spre sfîrşitul predicii îşi dădu seama că ea nici nu-l ascultase. Aceasta îl enervă şi trecu la ameninţări. Îi vorbi despre autoritatea pe care Dumnezeu i-a dat-o asupra copilului său şi că această autoritate naturală a fost întărită de către stat. Acum îi trezise atenţia. Îl privea drept în ochi. Gura îi zîmbea niţeluş, şi ochii păreau că nici nu clipesc. În cele din urmă, trebui să-şi întoarcă privirea şi acest lucru îl înfurie şi mai mult. Îi porunci să înceteze cu prostiile. O ameninţă destul de vag cu biciul, dacă nu-i va da ascultare.
― Vreau să-mi promiţi că mîine dimineaţă ai să te duci la şcoală şi ai să termini cu prostiile, încheie el cu o notă de slăbiciune.
Cathy avea un chip lipsit de expresie. Gura mică îi era strînsă.
― Bine, spuse.
Mai tîrziu, în aceeaşi seară, domnul Ames îi spuse soţiei sale, nu cu prea multă siguranţă:
― Vezi, era nevoie doar de puţină autoritate. Poate ai fost prea slabă. Dar a fost un copil bun. Cred că a uitat, pur şi simplu, cine-i stăpînul. Puţină asprime nu strică nimănui.
Ar fi vrut să fie tot atît de convingător ca şi vorbele sale.
Dimineaţa, fata plecase. Dispăruseră coşuleţul împletit de voiaj şi cele mai bune haine. Patul era făcut. Camera nu avea nimic care să arate că aici crescuse o fată. Nu erau fotografii, nici amintiri, nimic care să sugereze frămîntările creşterii. Cathy nu se jucase niciodată cu păpuşile. Camera nu-i păstra amprenta.
În felul său, domnul Ames era un om inteligent. Îşi puse pălăria în cap şi se duse repede la gară. Şeful gării dădu informaţii precise. Cathy luase trenul din zori. Cumpărase un bilet pentru Boston. Îl ajută pe domnul Ames să scrie o telegramă către poliţia din Boston. Domnul Ames cumpără un bilet dus şi întors şi luă trenul de nouă cincizeci spre Boston. Era un om care se descurca bine în situaţii grele.
În noapte aceea, doamna Ames şezu în bucătărie cu uşa închisă. Era palidă şi se ţinea cu mîinile de masă ca să-şi stăpînească tremurul. Zgomotul loviturilor şi apoi al ţipetelor ajungeau clar pînă la ea prin uşile închise.
Domnul Ames nu se pricepea să biciuiască, pentru că nu o făcuse niciodată. O lovi pe Cathy peste picioare cu biciul de la şaretă, iar cînd o văzu stînd liniştită şi privindu-l cu ochi calmi şi reci, îşi pierdu cumpătul. Primele lovituri erau de încercare, timide, dar văzînd că nu scoate nici un ţipăt, o lovi peste spate şi umeri. Biciul lingea şi tăia. În furia lui, nu reuşi s-o nimerească de cîteva ori, sau se apropie prea mult, astfel încît biciul se înfăşură în jurul trupului ei.
Cathy înţelese repede cum stau lucrurile. Îi descoperi slăbiciunea, şi de îndată ce înţelese, începu să urle, se încovrigă, plînse, se rugă şi simţi cu satisfacţie cum loviturile deveneau mai slabe.
Domnul Ames se sperie de zgomotul şi durerea pe care le provoca. Se opri. Cathy se aruncă înapoi în pat, plîngînd. Dacă s-ar fi uitat, tată ei ar fi văzut că în ochii ei nu erau lacrimi, dar că muşchii gîtului erau încordaţi, iar sub tîmple, acolo unde muşchii maxilarelor se unesc, erau două umflături.
Spuse:
― Ai să mai faci asta vreodată?
― Nu, nu! Iartă-mă! spuse Cathy.
Se răsuci în pat astfel încît tatăl ei să nu-i vadă răceala întipărită pe faţă.
― Să ţii minte cine eşti. Să nu uiţi cine sînt eu.
Vocea lui Cathy se sparse. Scoase un geamăt sec.
― N-am să uit, zise ea.
La bucătărie, doamna Ames îşi frîngea mîinile. Soţul ei îi puse degetele pe umăr.
― Nu mi-a făcut plăcere. Dar trebuia. Şi cred că i-a făcut bine. Mi se pare cu totul altă fată. Poate n-am ţinut-o destul din scurt. N-am folosit varga. Poate am greşit.
Îşi dădea seama că, deşi soţia lui insistase s-o biciuiască, şi că ea fusese aceea care îl forţase s-o facă, aceasta îl ura, totuşi, pentru că o făcuse. Îl cuprinse disperarea.

5

Fără îndoială că tocmai asta îi trebuia lui Cathy. După cum spunea domnul Ames, parcă a deschis-o într-un fel. Fusese întotdeauna supusă, dar acum devenise şi săritoare. În săptămînile următoare, o ajută pe mama ei la bucătărie şi se oferi să o ajute chiar mai mult decît era nevoie. Începu să tricoteze un şal pentru maică-sa, un proiect mare care ar fi durat luni de zile. Doamna Ames le povesti vecinilor.
― Are un simţ al culorilor foarte fin ― ruginiu şi galben. A şi terminat trei pătrate.
Pentru tatăl ei, Cathy avea un zîmbet pregătit dinainte. Îi atîrna pălăria cînd venea acasă şi îi aşeza scaunul la lumină ca să-i fie mai uşor la citit.
Chiar şi la şcoală se schimbase. Fusese întotdeauna o elevă bună, dar acum începu să facă planuri de viitor. Discută cu directorul despre examenul pentru diploma de profesoară, pe care voia să-l dea cu un an mai devreme. Iar directorul se uită la notele ei şi se gîndi că ar putea să încerce, cu sorţi de izbîndă. Îl vizită pe domnul Ames la tăbăcărie ca să discute problema.
― Nu ne-a vorbit despre aşa ceva, zise mîndru domnul Ames.
― Poate că n-ar fi trebuit să vă spun. Sper că n-am ratat o surpriză.
Domnul şi doamna Ames credeau că au dat peste vreo minune care le-a rezolvat toate problemele. Au pus-o pe seama unei înţelepciuni inconştiente pe care o au numai părinţii.
― N-am văzut în viaţa mea o asemenea schimbare la un om, spunea domnul Ames.
― Ai fost întotdeauna un copil bun, răspunse soţia lui. Ai văzut ce drăguţă se face? E aproape frumoasă. Are nişte obraji atît de coloraţi.
― Nu cred că o să fie prea multă vreme învăţătoare, cu chipul ăsta al ei, zise domnul Ames.
Era adevărat, Cathy era înfloritoare. Cît au durat pregătirile, avea pe buze zîmbetul acela copilăresc. Avea timp destul. Curăţă pivniţa şi astupă colţurile pardoselii cu hîrtii, ca să nu fie curent. Cînd uşa de la bucătărie începu să scîrţîie, unse balamalele, apoi lacătul care se închidea greu, şi fiindcă tot avea în mînă cana de ulei, unse şi balamalele uşii de la intrare. Îşi luă asupra ei îngrijirea lămpilor, ca acestea să fie pline şi curate. Inventă un sistem de a le scufunda într-un rezervor mare de petrol, pe care-l ţinea în pivniţă.
― Trebuie să vezi ca să crezi, spunea tatăl.
Şi asta nu se întîmpla numai acasă. Înfruntă mirosul tăbăcăriei ca să-l viziteze pe tatăl ei. Abia trecuse de şaisprezece ani şi, bineînţeles, el o considera un copil. Fu mirat de întrebările ei despre afaceri.
― E mai deşteaptă decît unii bărbaţi pe care aş putea să-i numesc, îi spuse el contramaistrului. Poate că într-o zi o să conducă afacerea asta.
O interesa nu numai procesul tăbăcitului ci şi felul în care mergeau treburile. Tatăl ei îi explica cum e cu împrumuturile, cu scadenţele, cu facturile şi salariile. Îi arăta cum se deschidea casa de bani şi fu încîntat că după prima încercare ea ţinu minte operaţia.
― Iată cum privesc eu lucrurile, îi spuse el soţiei. Cu toţii avem ceva de diavol în noi. N-aş vrea să am un copil fără simţ practic. După părerea mea, este doar un fel de a-şi cheltui energia. Dacă o stăpîneşti şi o ţii sub control, va merge pe drumul cel bun.
Cathy îşi repară toate hainele şi îşi puse lucrurile în ordine.
Într-o zi de mai, se întoarse acasă de la şcoală şi se duse direct la andrelele ei. Mama ei era îmbrăcată, gata de plecare.
― Trebuie să mă duc la cercul Altarului, spuse ea. E în legătură cu vînzarea de prăjituri de săptămîna viitoare, în scopuri de binefacere. Sînt preşedintă. Tata se întreba dacă ai vrea să te duci la bancă să ridici banii de salarii şi să-i duci la tăbăcărie. I-am spus despre vînzare şi că eu nu mă pot duce.
― Mi-ar face plăcere, zise Cathy.
― Banii or să fie gata pregătiţi într-o geantă, spuse doamna Ames şi se grăbi să iasă.
Cathy lucră repede, dar fără grabă. Îşi puse un şorţ vechi ca să-şi ferească hainele. În pivniţă găsi un borcan de dulceaţă cu capac şi-l dus în remiză, unde se păstrau uneltele. În curtea de păsări prinse un pui, îi tăie capul şi-l ţinu cu gîtul chircit peste borcan, pînă cînd îl umplu cu sînge. Apoi duse puiul, care mai mişca încă, la grămada de îngrăşăminte şi-l îngropă acolo adînc. Întoarsă în bucătărie, îşi scoase şorţul, îl băgă în sobă şi zgîndări cărbunii pînă cînd pînza fu cuprinsă de flăcări. Se spălă pe mîini, îşi controlă pantofii şi ciorapii şi-şi şterse o pată neagră de pe vîrful pantofului drept. Se privi în oglindă. Obrajii îi erau luminoşi şi coloraţi, ochii îi străluceau şi gura îi schiţa zîmbetul acela mic, copilăresc. În drum, ascunse borcanul sub ultima treaptă a scării de la bucătărie. Mama ei nu plecase nici de zece minute.
Cathy umblă uşor, aproape dansînd, împrejurul casei şi ieşi în stradă. Copacii începeau să înfrunzească, iar pe pajişti apăruseră cîteva păpădii cu flori galbene. Cathy se îndreptă veselă spre centrul oraşului, unde se afla banca. Şi era atît de proaspătă şi drăguţă, încît oamenii care se plimbau se întorceau şi priveau după ea cînd trecea.

6

Focul izbucni pe la trei dimineaţa. Se ridică, prinse flacără, dudui, trozni şi cuprinse totul înainte ca cineva să-şi fi putut da seama. Cînd apărură pompierii voluntari trăgîndu-şi pompa, nu mai avură altceva de făcut decît să ude acoperişurile caselor vecine, ca să nu ia foc.
Casa familiei Ames se mistuise ca o petardă. Voluntarii şi spectatorii pe care îi atrage de obicei un incendiu, priveau jur-împrejur la chipurile luminate, încercînd să-i zărească pe doamna şi domnul Ames şi pe fiica lor. Deodată şi-au dat cu toţii seama că nu se aflau printre ei. Oamenii se uitau la patul cel mare ars tăciune văzîndu-se pe ei înşişi şi pe copiii lor în el, iar inimile începură să le bată sufocant. Voluntarii începură să arunce apă peste foc, ca şi cum ar mai fi putut, chiar cu atîta întîrziere, să salveze pe cineva din familie. În oraş se răspîndi vestea îngrozitoare că întreaga familie Ames arsese.
La răsăritul soarelui, tot oraşul era adunat grămadă în jurul mormanului negru care fumega. Cei din faţă trebuiau să-şi acopere chipul ca să se apere de dogoarea flăcărilor. Voluntarii continuau să pompeze apă ca să răcească rămăşiţele arse. Pe la prînz, procurorul reuşi să arunce scînduri ude pe jos şi să scormonească cu o rangă prin mormanul de cărbuni muiaţi de apă. Rămăseseră destul urme din domnul şi doamna Ames ca să fie sigur că fuseseră două corpuri. Vecinii apropiaţi arătau locul aproximativ unde era camera lui Cathy, dar cu toate că procurorul şi ajutoarele lui au scormonit prin sfărîmături cu o greblă, n-au găsit nici un dinte sau un os.
Şeful voluntarilor găsi între timp clanţele şi broasca uşii de la bucătărie. Se uită mirat la metalul înnegrit, neştiind însă ce-l uimeşte. Împrumută grebla procurorului şi se apucă cu furie de treabă. Se duse la locul unde se aflase intrarea principală şi greblă pînă cînd găsi broasca, îndoită şi pe jumătate topită, în jurul lui se şi adunase o mulţime care întrebă; "Ce cauţi, George?" şi "Ce-ai găsit, George?"
În cele din urmă, procurorul veni la el.
― La ce te gîndeşti, George?
― Nu sînt chei în broaşte, spuse şeful stînjenit.
― Poate au căzut.
― Cum?
― Poate s-au topit.
― Broaştele nu s-au topit.
― Poate că Bill Ames le-a scos.
― Pe dinăuntru?
Îşi ridică ambele trofee. Erau încuiate. Întrucît casa proprietarului arsese, şi era clar că şi proprietarul arsese odată cu ea, muncitorii de la tăbăcărie nu s-au dus la lucru, din respect. Se învîrteau pe lîngă casa arsă, se ofereau să dea o mînă de ajutor, se simţeau plini de importanţă şi, în general, încurcau locul.
Abia după-amiază, Joel Robinson, contramaistrul, se duse la tăbăcărie. Găsi casa de bani deschisă şi hîrtiile împrăştiate pe podea. Un geam spart arăta cum intrase hoţul.
Acum problema lua cu totul alt aspect. Deci nu era un accident. Teama luă locul emoţiei şi al părerii de rău şi furia, soră cu teama, se furişă printre oameni. Mulţimea începu să se răspîndească.
Nu avură de mers prea departe. În remiză erau aşa numitele "urme ale luptei" ― în cazul de faţă o cutie ruptă, o lampă de trăsură spartă, urme în nisip şi paie pe jos. Poate că privitorii n-ar fi luat toate acestea drept semne de luptă, dacă pe podea nu ar fi fost o cantitate de sînge.
Agentul de poliţie intră în acţiune. Era domeniul lui. Împinse şi scoase toată lumea afară din remiză. Strigă la ei:
― Vreţi să ştergeţi toate urmele? Staţi cu toţii dincolo de uşă.
Controlă încăperea, ridică un obiect, şi într-un colţ mai găsi încă ceva. Veni la uşă ţinînd în mînă cele descoperite ― o fundă albastră pentru păr, pătată de sînge, şi o cruce cu pietre roşii.
― Recunoaşte cineva lucrurile astea? întrebă el.
Într-un orăşel mic, unde toată lumea se cunoaşte, este aproape imposibil să-ţi închipui că una dintre cunoştinţele tale ar putea să omoare pe cineva. De aceea, dacă semnele nu se îndreaptă cu destulă forţă într-o anumită direcţie, vinovatul trebuie să fie vreun străin misterios, vreun călător venit din altă parte, unde se întîmplă asemenea lucruri. În astfel de cazuri, sînt percheziţionate taberele vagabonzilor, sînt interogaţi călătorii şi sînt cercetate registrele hotelurilor. Bănuiala cade de la sine asupra fiecărui om necunoscut. Era luna mai, vă amintiţi, şi nomazii abia începuseră să o pornească pe drumuri, acum cînd vremea care se încălzea le îngăduia să-şi întindă corturile lîngă orice curs de apă. Şi ţiganii o porniră şi ei ― o caravană întreagă se afla la mai puţin de cinci mile depărtare. Ce-au mai păţit sărmanii ţigani!
Cîteva mile în jur, terenul a fost cercetat ca să se găsească pămînt proaspăt săpat, iar bălţile au fost dragate în căutarea trupului lui Cathy.
― Era atît de drăguţă, spunea toată lumea şi dădeau să se înţeleagă că în sinea lor vedeau în asta un motiv pentru a o răpi pe Cathy.
În cele din urmă, fu adus la interogatoriu un prostănac bîlbîit şi păros. Era un candidat potrivit pentru spînzurătoare, pentru că nu numai că nu putea să aducă vreun albi, dar nu-şi putea măcar aminti ce făcuse în vreun moment normal al vieţii. Mintea lui slabă simţea că cei ce-l interogau voiau ceva de la el, şi fiind o creatură prietenoasă, încercă să le ofere ce voiau. Cînd i se puse o întrebare de momeală, el căzu fericit în capcană şi fu mulţumit că poliţaiul era bucuros. Încercă bărbăteşte să facă plăcere acestor oameni superiori. Avea ceva simpatic în el. Singurul necaz cu declaraţia lui era că mărturisise prea multe şi în prea multe privinţe. Trebuia să i se amintească mereu ceea ce presupunea că făcuse. Fu cu adevărat mulţumit cînd veni în faţa unui juriu demn şi speriat. Simţea că, în sfîrşit, era şi el cineva în lumea asta.
Existau şi mai există unii bărbaţi care devin judecători şi a căror dragoste pentru lege şi pentru intenţiile ei de a promova dreptatea se aseamănă cu dragostea pentru o femeie. Un asemenea om prezida cercetările dinaintea pledoariei ― un om atît de curat şi bun, încît a răscumpărat cu viaţa lui o mulţime de nedreptăţi. Fără sugestiile cu care acuzatul fusese obişnuit, confesiunea lui apărea ca un nonsens. Judecătorul îi puse întrebări şi constată că, deşi suspectul încerca să urmeze nişte instrucţiuni, pur şi simplu nu putea să-şi amintească ce făcuse, pe cine omorîse, cum şi de ce. Judecătorul oftă trist, îl expedie afară din tribunal şi făcu un semn cu degetul către poliţist.
― Uite ce-i, Mike, n-ar trebui să faci una ca asta, spuse el. Dacă sărmanul om ar fi fost doar niţeluş mai deştept, l-aţi fi dus la spînzurătoare.
― El a declarat că a făcut-o.
Sentimentele poliţistului erau rănite, pentru că era un om conştiincios.
― Ar fi mărturisit şi că s-a urcat pe treptele de aur şi i-a tăiat beregata Sfîntului Petru cu o bilă de la popice, spuse judecătorul. Fii mai atent, Mike. Legea a fost făcută să apere, nu să distrugă.
În asemenea tragedii locale, timpul acţionează ca o pensulă udă trecută peste o acuarelă. Colţurile, ascuţite se şterg, durerea dispare, culorile se amestecă între ele şi din numeroasele linii separate apare o masă cenuşie. După o lună, nu mai era atît de necesar ca cineva să fie spînzurat, iar după două luni, aproape toată lumea descoperi că nu există nici o dovadă reală împotriva cuiva.
Dacă n-ar fi fost uciderea lui Cathy, focul şi furtul ar fi putut fi o coincidenţă. Apoi oamenii îşi dădură seama că, fără trupul lui Cathy, nu se putea dovedi nimic, chiar dacă se bănuia că ea era moartă.
Cathy lăsă în urma ei un parfum duios.

Capitolul 9

1

Domnul Edwards îşi făcea meseria sa de codoş, în ordine şi fără sentimentalism. Îşi întreţinea soţia şi cei doi copii bine educaţi într-o casă frumoasă dintr-un cartier select din Boston. Copiii, doi băieţi, erau înscrişi încă de la naştere în evidenţa colegiului Groton.
Doamna Edwards ţinea o casă curată şi îşi controla servitorii. Bineînţeles că domnul Edwards era deseori plecat de acasă, în interes de afaceri, dar reuşea totuşi să ducă o viaţă surprinzător de casnică, şi să-şi petreacă în sînul familiei mai multe seri decît v-aţi putea închipui. Îşi conducea afacerile cu exactitatea şi acurateţea unui contabil cu diplomă. Era un om solid şi puternic, cu tendinţe de îngrăşare la cei cu mult peste patruzeci de ani ai săi, dar care se ţinea totuşi surprinzător de bine, într-o epocă în care un om voia să fie gras chiar şi numai ca să arate că treburile lui prosperă.
El pusese la cale afacerea ― circuitul prin oraşele mici, timpul scurt de şedere al fiecărei fete, disciplina, procentele. Lua lucrurile în serios şi făcea puţine greşeli. Nu şi-a trimis niciodată fetele în oraşele mari. Putea să se înţeleagă cu poliţiştii flămînzi din sate, dar avea respect faţă de poliţia experimentată şi hrăpăreaţă din oraşele mari. Locul ideal pentru el era un orăşel mic, cu un hotel ipotecat şi lipsit de distracţii, unde singura concurenţă erau soţiile şi, din cînd în cînd, cîte o fată zvăpăiată. La vremea aceea avea zece grupuri. Înainte de a muri, înecat cu un os de pui, la şaizeci şi şapte de ani, avea grupuri de cîte patru fete în treizeci şi trei de orăşele din Noua Anglie. Era mai mult decît înstărit ― era bogat; şi felul în care a murit constituia, prin sine însuşi, un simbol al reuşite şi al bunei stări.
În prezent, instituţia caselor de toleranţă se pare că e pe cale de dispariţie într-o oarecare măsură. Învăţaţii o atribuie diverselor cauze. Unii spun că decăderea moralităţii printre fete a dat casei de toleranţă o lovitură mortală. Alţii, mai idealişti susţin că supravegherea tot mai mare din partea poliţiei împiedica existenţa acestor case. În ultimele zile ale secolului trecut şi la începutul secolului acesta, casa de toleranţă era o instituţie acceptabilă, ba chiar discutată public. Se spunea că existenţa ei constituie o pavăză pentru femeile decente. Un bărbat necăsătorit se putea duce la una din aceste case să-şi cheltuiască energia sexuală care îl făcea să se simtă stînjenit şi în acelaşi timp să-şi păstreze părerile tradiţionale despre puritatea şi drăgălăşenia femeilor. Era un mister, dar în gîndirea noastră socială sînt foarte multe lucruri misterioase.
Casele acestea erau de diferite categorii, de la palate pline de aur şi catifele pînă la barăcile aglomerate în care duhoarea putea să pună pe fugă chiar şi un porc. Din cînd în cînd, se lansa cîte o poveste despre cum sînt furate fete tinere şi transformate în sclavele celor care controlează această industrie, şi poate că multe din poveştile acestea erau adevărate. Dar marea majoritate a prostituatelor veneau în meseria aceasta din lenevie şi prostie. În case nu aveau nici o răspundere. Erau hrănite, îmbrăcate şi îngrijite pînă cînd ajungeau prea bătrîne şi atunci erau date afară. Acest sfîrşit nu era de natură să le descurajeze. Nici un tînăr nu crede că va îmbătrîni vreodată.
Cînd şi cînd, nimerea printre ele şi o fată deşteaptă, dar de obicei aceasta reuşea să se ridice la o situaţie mai bună. Îşi făcea o casă a ei, se deda la un şantaj care îi izbutea sau se căsătorea cu un om bogat. Există chiar şi o denumire anume pentru cele deştepte. Erau numite pompos "curtezane".
Domnul Edwards nu avea probleme nici cu recrutarea, nici cu supravegherea fetelor. Dacă o fată nu era cu adevărat proastă, o dădea afară. Nu voia nici fete foarte drăguţe. Vreun tînăr de pe undeva s-ar fi putut îndrăgosti de o prostituată drăguţă şi atunci l-ar fi costat scump. Cînd vreuna din fete rămînea însărcinată, trebuia să aleagă între a fi dată afară sau a i se provoca un avort atît de brutal, încît deseori îl plătea cu viaţa. Cu toate acestea, fetele alegeau de obicei avortul.
Domnul Edwards nu avea întotdeauna o viaţă liniştită. Îşi avea şi el problemele lui. În perioada despre care vă povestesc, au dat peste el o serie de nenorociri. Într-un accident de tren, i-au fost ucise două grupe de cîte patru fete fiecare. Un alt grup l-a pierdut prin convertire, cînd un predicator dintr-un orăşel s-a pasionat şi a început să-i înflăcăreze pe orăşeni cu predicile lui. Numărul adepţilor crescuse atît de mult, încît a trebuit să-i scoată din biserică ca să-i ducă pe cîmp. Apoi, cum se întîmplă adesea, predicatorul şi-a dat pe faţă atu-ul, cartea cea mai sigură. A prezis data sfîrşitului lumii, şi tot comitatul a venit behăind la el. Domnul Edwards s-a dus în orăşelul acela, şi-a scos biciul greu din geamantan şi a biciuit fără milă fetele; acestea, în loc să vadă lucrurile aşa cum le vedea el, l-au rugat să le mai biciuiască pentru mîntuirea păcatelor lor închipuite. Domnul Edwards a renunţat scîrbit, le-a luat hainele şi s-a întors la Boston. Fetele s-au bucurat de oarecare succes cînd s-au dus goale la întrunirea cîmpenească să se spovedească şi să se mărturisească. Şi iată de ce domnul Edwards fu nevoit să stea de vorbă şi să recruteze deodată numeroase fete, în loc să aleagă cîte una, pe ici, pe colo. Trebuia să refacă din temelie trei grupe.
Nu ştiu cum a aflat Cathy Ames despre domnul Edwards. I-o fi spus vreun vizitiu. Dacă o fată voia cu adevărat să afle, afla în cele din urmă. Domnul Edwards avusese o dimineaţă proastă, cînd ea intră în biroul lui. Avea stomacul deranjat din pricina ciorbei de peşte pe care i-o dăduse nevastă-sa la cină în seara trecută. Nu dormise toată noaptea. Ciorba îi ieşise prin amîndouă părţile şi se simţea încă slăbit şi avea crampe.
Din această cauză nu o angajă imediat pe fata care îşi zicea Catherine Amesbury. Era mult prea drăguţă pentru afacerile lui. Vocea îi era joasă şi răguşită, era subţire, aproape delicată, şi avea pielea frumoasă. Într-un cuvînt, nu era deloc genul de fată pe care o angaja domnul Edwards. Dacă n-ar fi fost slăbit, ar fi respins-o pe loc. Dar, deşi nu o privea cu prea mare atenţie, în timp ce-i punea întrebările obişnuite, în general despre rude care ar putea provoca neplăceri, ceva în fiinţă domnului Edwards începu să-şi dea seama de prezenţa ei. Domnul Edwards nu era un bărbat senzual, ba mai mult, nu-şi amesteca viaţa profesională cu plăcerile personale. Reacţia lui îl nelinişti. Îşi ridică privirea mirat spre fată, şi pleoapele ei se lăsară dulce şi misterios, şi fu de-ajuns o oarecare unduire a şoldurilor uşor marcate. Guriţa ei arbora un zîmbet de pisică. Domnul Edwards se aplecă deasupra biroului, răsuflînd greoi. Îşi dădu seama că pe aceasta o dorea pentru el,
― Nu înţeleg de ce o fată ca dumneata..., începu el, şi căzu în cea mai veche convingere din lume ― că fata pe care o iubeşti nu poate fi altfel decît sinceră şi cinstită.
― Tata a murit, spuse Catherine cu modestie. Înainte de a muri, a lăsat afacerile la voia întîmplării. Nu ştiam că a împrumutat bani, ipotecînd ferma. Nu pot lăsa ca banca să-i ia mamei ferma. Şocul ar omorî-o.
Ochii i se împăienjeniră de lacrimi.
― M-am gîndit că poate aş reuşi să scot destul ca să plătesc dobînda.
Dacă domnul Edwards a avut vreodată o şansă de scăpare, în clipa aceea a avut-o.
Şi într-adevăr, o mică sonerie de alarmă răsună în creierul lui, dar nu fu destul de puternică. Vreo optzeci la sută din fetele care veneau la el aveau nevoie de bani ca să plătească o ipotecă şi domnul Edwards se conducea după o regulă de neclintit: nu credea nimic din ce spuneau fetele sale, în nici un moment, afară doar de ce au mîncat la micul dejun, ba uneori şi asta era o minciună. Şi uite unde ajunsese el, proxenetul solid, gras şi atotputernic, să-şi sprijine burta de birou, cu sîngele năvălindu-i în obraji şi cu fiori reci prin picioare şi coapse.
Domnul Edwards se auzi spunînd:
― În cazul ăsta, draga mea, să stăm puţin de vorbă. Poate găsim vreun mijloc să obţii bani pentru dobîndă.
Şi asta unei fete care ceruse pur şi simplu o slujbă de prostituată ― dar o ceruse oare?

2

Doamna Edwards era o credincioasă conştiincioasă, dacă nu profundă. Îşi pierdea o mare parte din timpul ei cu treburile bisericii, ceea ce nu-i lăsa prea multă vreme să se gîndească la scopurile sau efectele acesteia. După cîte ştia ei, domnul Edwards lucra în domeniul importurilor şi, chiar dacă ar fi aflat ― ceea ce probabil s-a şi întîmplat ― ce afaceri făcea el în realitate, n-ar fi crezut. Şi acesta era un alt mister. Pentru că soţul ei era dintotdeauna un bărbat rece şi grijuliu, care rareori o solicita fiziceşte şi atunci dintr-un fel de datorie. Nu a fost niciodată pasionat, în schimb nici crud nu fusese. Dramele şi emoţiile ei erau legate de băieţi, de îmbrăcăminte, de hrană. Era mulţumită de viaţa ei şi recunoscătoare.
Cînd soţul începu să fie prost dispus, neliniştit şi nervos, privind în gol şi ieşind apoi furios din casă, ea puse aceasta mai întîi pe seama stomacului şi apoi pe seama neplăcerilor în afaceri. Cînd nimeri din greşeală peste el, în baie, şezînd pe toaletă şi plîngînd încet, îşi dădu seama că era un om bolnav. El încercă să-şi ferească de privirile ei ochii înroşiţi şi înlăcrimaţi. Cînd nici un fel de ceaiuri de plante şi nici un fel de medicamente nu reuşiră să-l vindece, ea rămase dezarmată.
Dacă în decursul anilor, domnul Edwards ar fi auzit de cineva în situaţia lui, ar fi rîs. Pentru că domnul Edwards, proxenetul cu sînge rece, ca nimeni altul din cîţi au existat vreodată, nutrea o dragoste fără speranţă, nefericită, pentru Catherine Amesbury.
Închirie pentru ea o căsuţă drăguţă de cărămidă şi apoi i-o dărui. Cumpără pentru ea toate obiectele de lux ce se pot închipui, îi împodobi casa din plin, îi asigură căldură mai multă decît avea nevoie. Covoarele erau prea groase iar pereţii încărcaţi de tablouri cu rame grele.
Domnul Edwards n-a fost niciodată atît de nefericit. Din meseria lui învăţase atîtea despre femei, încît nu avea încredere în nici una, nici măcar o clipă. Şi deoarece se îndrăgostise nebuneşte de Catherine, iar dragostea cere încredere, acest sentiment îl rodea. Trebuia să aibă încredere în ea şi în acelaşi timp nu avea. Încercă să-i cumpere sinceritatea cu daruri şi cu bani. Cînd era departe de ea, se chinuia la gîndul că alţi bărbaţi se strecurau în casa ei. Nu voia să plece din Boston să-şi controleze unităţile, pentru că însemna să o lase singură pe Catherine. Începu să-şi neglijeze afacerile în oarecare măsură. Era prima dată cînd el simţea o asemenea dragoste şi experienţa ea gata-gata să-l ucidă.
Un singur lucru nu-l ştia domnul Edwards, şi nici nu putea să-l ştie, deoarece Catherine n-ar fi recunoscut aşa ceva, şi anume că ea îi era credincioasă în sensul că nu primea şi nu făcea vizite altor bărbaţi. Pentru Catherine, domnul Edwards reprezenta o afacere făcută la rece, la fel cum erau pentru el grupurile sale. Şi aşa cum el îşi avea tehnica lui, o avea şi ea pe a ei. După ce l-a prins în mreje, şi asta s-a întîmplat foarte repede, reuşea întotdeauna să se arate uşor nemulţumită. Îl făcea să se simtă neliniştit, ca şi cînd ar fi fost gata să-şi ia zborul în orice clipă. Cînd ştia că vine la ea, îşi luase obiceiul să fie plecată şi să revină ceva mai tîrziu, strălucitoare de parcă ar fi făcut o experienţă de necrezut. Se plîngea mult de greutăţile pe care le întîmpina ca să scape de privirile libidinoase şi de atingerile bărbaţilor de pe stradă, care nu se puteau ţine departe de ea. De cîteva ori dădu năvală în casă, alergînd speriată, fiindcă abia reuşise să scape de un bărbat care cică o urmărise. Cînd se întorcea tîrziu după masă şi îl găsea aşteptînd-o, îi explica:
― Am fost după cumpărături. Doar ştii că trebuie să mă duc după cumpărături.
Făcea în aşa fel încît el să aibă impresia că-l minte.
În relaţiile sexuale, îl convingea că rezultatul nu era prea satisfăcător pentru ea, că dacă ar fi fost mai viril, ar fi putut dezlănţui în ea valuri de reacţii nemaipomenite. Metoda ei era să-l ţină într-o stare de nesiguranţă continuă.
Văzu cu satisfacţie că nervii începură să-l lase, că mîinile începură să-i tremure, că pierdea din greutate, că ochii lui aveau o privire sălbatică şi strălucitoare. Iar cînd simţea că se apropie furia nebunească a pedepsei, se aşeza pe genunchii lui şi îl mîngîia şi îl făcea pentru o clipă să creadă în nevinovăţia ei. Avea puterea să-l convingă.
Catherine voia bani, şi se apucă să-i strîngă cît putea de repede şi de uşor. Cînd izbuti să facă din el o cîrpă, şi Catherine ştiu exact momentul, începu să-l fure. Îl căuta prin buzunare şi îi lua bancnotele mari pe care le găsea. El nu îndrăznea să o acuze, de teamă să nu plece. Bijuteriile pe care i le dăruise dispăruseră şi, cu toate că-i spusese că le-a pierdut, era convins că fuseseră vîndute. Încărca socotelile de la băcănie, exagera preţul rochiilor. El nu se putea hotărî să pună capăt situaţiei. Cathy nu vîndu casa, dar o ipotecă pînă la ultimul bănuţ pe care-l putu lua.
Într-o seară, cheia lui nu se mai potrivi în broasca de la intrare. La bătăile lui în uşă, ea răspunse destul de tîrziu. Da, schimbase broasca pentru că i se pierduse cheia. Se temea, fiindcă locuia singură. Ar fi putut să intre oricine. Îi va da altă cheie ― dar nu i-a dat-o niciodată. După aceea fu nevoit să sune întotdeauna la sonerie, iar uneori ei îi trebuia mult timp ca să răspundă, alteori nu-i deschidea deloc. Nu putea niciodată să ştie dacă era sau nu acasă. Domnul Edwards puse să fie urmărită ― iar ea nu ştia cît de des.
Domnul Edwards era în fond un om simplu, dar chiar şi oamenii simpli au complexităţi întunecoase, complicate. Catherine era inteligentă, dar chiar şi o femeie deşteaptă nu cunoaşte anumite ascunzişuri ale unui bărbat.
Greşeala ei fu una singură, dar gravă, cu toate că încercase să o evite. După cum se cuvine, domnul Edwards aproviziona micuţului cuib cu şampanie. La început, Catherine refuză să se atingă de ea.
― Mi se face rău. Am încercat, dar nu pot să beau, explică ea.
― Prostii. Doar un pahar. Nu păţeşti nimic.
― Nu, mulţumesc. Nu. Nu pot să beau.
Domnul Edwards văzu în acest refuz un semn de delicateţe feminină. Nu insistă niciodată, pînă într-o seară cînd îşi dădu seama că nu ştia nimic despre ea. Vinul ar fi putut să-i dezlege limba. Cu cît se gîndea mai mult, cu atît i se părea mai bună ideea.
― Nu e prietenos din partea ta să nu bei un pahar cu mine.
― Ţi-am spus că nu-mi face bine.
― Prostii.
― Ţi-am spus că nu-mi trebuie.
― Urît din partea ta. Vrei să mă supăr pe tine? zise el.
― Nu.
― Atunci bea un pahar.
― Nu vreau.
― Bea-l.
Îi întinse un pahar, dar ea se dădu îndărăt.
― Tu nu ştii. Nu-mi face bine.
― Bea-l.
Luă paharul, îl dădu pe gît şi rămase nemişcată, tremurînd, ascultînd parcă. Sîngele i se urcă în obraji. Îşi mai turnă un pahar şi încă unul. Privirea-i era fixă şi rece. Domnului Edwards i se făcu frică de ea. I se întîmpla ceva asupra căruia nici el, nici ea nu aveau nici o putere.
― Eu n-am vrut să beau. Ţine minte asta, spuse ea calm.
― Poate că n-ar trebui să mai bei.
Ea rîse şi îşi turnă încă un pahar.
― Acum nu mai are importanţă. Nu se mai schimbă nimic.
― E plăcut să bei un pahar, două, spuse el, stînjenit.
Ea îi vorbi blînd:
― Grăsan prostănac. Ce ştii tu despre mine? Crezi că nu pot să-ţi citesc fiecare gînd infect? Vrei să-ţi spun? Te întrebi de unde a învăţat o fată drăguţă ca mine atîtea trucuri? Am să-ţi spus. În taverne – mă auzi? ― în taverne. Am lucrat patru ani ― în locuri de care nu ai auzit în viaţa ta. Marinarii m-au învăţat mici trucuri de la Port Said. Cunosc fiecare nerv din trupul tău împuţit şi ştiu să-l folosesc.
― Catherine, nu ştii ce vorbeşti, protestă el.
― Mi-am dat eu seama. Te-ai gîndit să mă tragi de limbă. Ei, uite, ţi-am spus tot ce-ai vrut.
Ea înaintă încet spre el şi domnul Edwards îşi învinse impulsul de a da înapoi. Se temea de ea, dar rămase pe loc. Chiar în faţa lui bău restul de şampanie din pahar, lovi delicat buza paharului de masă şi îi sfîşie obrazul cu cioburile tăioase.
Atunci el fugi din casă şi, în timp ce se îndepărta, o auzi cum rîde.

3

Pentru un bărbat cum era domnul Edwards, dragostea constituia un sentiment paralizant. I-a distrus judecata, l-a făcut să uite ce ştia, l-a slăbit. Îşi spuse că ea era isterică şi încercă să creadă acest lucru, iar Catherine îl făcu să se convingă mai uşor. Ieşirea ei o îngrozise, şi cîtăva vreme se strădui să-i refacă imaginea suavă pe care o avea despre ea.
Un bărbat atît de dureros îndrăgostit este capabil să se auto-tortureze dincolo de orice închipuire. Domnul Edwards voia din toată inima să creadă în bunătatea ei, dar era obligat să-şi înfrîngă pornirea atît din pricina demonului său interior, cît şi a ieşirii pe care ea o avusese faţă de el. Aproape fără să vrea, începu să caute adevărul şi în acelaşi timp să nu-i dea crezare. Ştia de pildă că ea nu-şi depunea banii la bancă. Unul din funcţionarii lui, folosind un sistem complicat de oglinzi, descoperi locul din pivniţa casei de cărămidă, unde îi ţinea. Într-o zi îi sosi, de la agenţia căreia i se adresase, o tăietură de ziar. Era o relatare a unui incendiu, apărută într-un număr vechi al unui săptămînal dintr-un orăşel de provincie. Domnul Edwards o studie. Pieptul şi stomacul lui ajunseră o masă de metal topit şi o ceaţă roşie îi întunecă vederea. Dragostea lui era amestecată cu o adevărată teamă reală şi rezultatul acestui amestec fu cruzimea. Ameţit, se tîrî pînă la divanul său din birou şi se culcă cu faţa în jos, cu fruntea sprijinită pe pielea neagră şi rece. Un timp rămase aşa, abia respirînd. Treptat, mintea i se limpezi. Avea un gust sărat în gură şi furia făcea să-l doară umerii. Dar era calm şi mintea sa îşi contura tot mai clar intenţiile în timp, aşa cum razele unei lanterne dau contur unei camere întunecoase. Se mişca încet, în timp ce-şi umplea geamantanul cu lucrurile pe care le lua întotdeauna cînd pornea să-şi inspecteze unităţile ― cămăşi curate şi lenjerie de corp, o cămaşă de noapte, şi papuci, şi biciul cel mare cu şfichiul îndoit ca să intre în geamantan.
Trecu greoi prin grădiniţa din faţa casei de cărămidă şi sună clopoţelul.
Catherine răspunse imediat. Era îmbrăcată cu paltonul şi pălăria.
― Ah! Ce păcat! Trebuie să lipsesc puţin, spuse ea.
Domnul Edwards lăsă jos geamantanul.
― Nu, spuse el.
Ea îl studie. Avea ceva schimbat. Trecu pe lîngă ea şi coborî în pivniţă.
― Unde te duci?
Avea o voce ascuţită.
El nu răspunse. După un minut, urcă înapoi purtînd o cutiuţă de stejar. Deschise valiza şi puse cutiuţa înăuntru.
― E a mea, spuse ea încetişor.
― Ştiu.
― Ce ai de gînd?
― Mă gîndesc să plecăm într-o mică călătorie.
― Unde? Nu pot să merg.
― Într-un orăşel, în Connecticut. Am nişte treburi acolo. Mi-ai spus odată că vrei să lucrezi. O să lucrezi.
― Acum nu mai vreau. Nu poţi să mă obligi. Am să chem poliţia!
El zîmbi atît de îngrozitor, încît ea se dădu înapoi. Sîngele îi bătea în tîmple.
― Poate ai vrea să mergi în orăşelul tău natal, zise el. Au avut un incendiu mare acolo, cu cîţiva ani în urmă. Îţi aminteşti de focul acela?
Privirea ei îl scrută şi îl cercetă în căutarea unui punct slab, dar în ochii lui se citea asprime şi nimic altceva.
― Ce vrei să fac? întrebă ea liniştită.
― Doar să vii cu mine într-o călătorie. Ai spus că vrei să lucrezi.
Nu-i venea în minte decît un singur plan. Trebuia să meargă cu el şi să aştepte o ocazie. Un bărbat nu poate să stea tot timpul la pîndă. Ar fi fost periculos să-l contrazică ― cel mai nimerit era să accepte şi să aibă răbdare. Asta dădea întotdeauna rezultate bune. Întotdeauna o scăpase din încurcătură. Dar vorbele lui o făcură să se simtă într-adevăr înspăimîntată.
Ajunşi în orăşel, coborîră din tren pe înserat, porniră pe mica stradă întunecoasă şi apoi ieşiră afară, în cîmp. Catherine era atentă şi stătea la pîndă. Nu-i cunoştea planurile. În geanta ei se afla un cuţit cu lama subţire.
Domnul Edwards credea că ştie ce are de gînd să facă. Voia s-o biciuiască şi s-o bage într-una din camerele hanului, s-o biciuiască şi s-o ducă în alt orăşel, şi aşa mai departe, pînă cînd n-ar mai fi fost bună de nimic. Apoi ar fi alungat-o. Poliţistul local ar fi avut grijă să nu fugă. Cuţitul nu-l preocupa. Ştia de existenţa lui.
Primul lucru pe care-l făcu cînd se opriră într-un loc ferit, între un zid de piatră şi un şir de cedri, fu să-i smulgă geanta din mînă şi să o arunce peste zid. În felul ăsta, scăpă de grija cuţitului. Dar nu era sigur de el însuşi, pentru că niciodată în viaţă nu fusese îndrăgostit de o femeie. Credea că voia doar să o pedepsească. După două lovituri, biciul nu mai fu de-ajuns. Îl aruncă jos şi folosi pumnii. Răsufla zgomotos.
Catherine se strădui din răsputeri să nu intre în panică. Încercă să se ferească de pumnii lui sau măcar să scape cu lovituri mai puţin grele, dar în cele din urmă teama o învinse şi încercă să fugă. Sări la ea şi o trînti jos şi atunci simţi că nu-i sînt de ajuns doar pumnii. Mîna înnebunită dibui o piatră pe jos şi un val roşu întunecă recea lui stăpînire de sine.
Mai tîrziu, privi în jos la obrazul ei desfigurat. Îi ascultă inima dar nu putu să audă decît bătăile propriei lui inimi. Două gînduri cu totul deosebite îi alergau prin minte. Unul îi spunea:
― Trebuie să o îngrop, trebuie să sap o groapă şi s-o bag în ea.
Iar celălalt plîngea ca un copil.
― Nu pot. N-aş putea s-o ating.
Apoi îl copleşi greaţa care vine după furie. Fugi din acel loc şi-şi lăsă geamantanul, biciul, lăsă cutia de stejar cu bani. Rătăci prin întuneric, întrebîndu-se unde putea să-şi ascundă cîtăva vreme amărăciunea.
Nu i s-a pus niciodată vreo întrebare. După o perioadă de boală, în care soţia l-a îngrijit cu blîndeţe, se reîntoarse la afacerile lui, şi nu mai îngădui niciodată ca nebunia dragostei să-i dea tîrcoale. Un om care nu învaţă din experienţă e nebun, îşi spunea el. De atunci încolo, simţea necontenit un fel de respect plin de teamă faţă de el însuşi. Nu ştiuse niciodată că avea în el impulsul de a ucide.
Faptul că nu o omorîse pe Cathy fusese o simplă întîmplare. Fiecare lovitură avea intenţia să o sfărîme. Ea zăcu multă vreme în nesimţire, doar pe jumătate conştientă.
Îşi dădea seama că avea un braţ rupt şi că trebuia să găsească ajutor dacă voia să rămînă în viaţă. Dorinţa de a trăi o obligă să se tîrască pe şoseaua întunecoasă, în căutare de ajutor. Intră pe o poartă şi urcă aproape toate treptele casei înainte de a leşina. Copacii cîntau prin coteţe şi la răsărit o geană cenuşie de lumină vestea zorile.

Capitolul 10

1

Cînd doi bărbaţi locuiesc împreună, ei stabilesc de regulă un fel de "statu quo" meschin, născut dintr-o ură incipientă pe care o resimt unul faţă de celălalt. Doi bărbaţi singuri sînt oricînd gata să se ia la harţă şi ei ştiu asta. Nu trecuse multă vreme de cînd Adam Trask se întorsese acasă, că şi începu să apară tensiunea. Fraţii stăteau prea mult timp împreună şi nu prea vedeau pe nimeni altcineva.
Cîteva luni s-au ocupat să obţină banii lui Cyrus şi să-i investească. Au călătorit împreună la Washington să vadă mormîntul, o piatră masivă, avînd deasupra o stea de fier cu sigiliu şi un lăcaş în care se bagă un steguleţ în zilele de comemorare a eroilor. Fraţii stătură lîngă mormînt vreme îndelungată, apoi plecară şi nu mai pomeniră de Cyrus.
Chiar dacă Cyrus fusese necinstit, lucrase totuşi bine. Nimeni n-a pus vreo întrebare în legătură cu banii. Pe Charles gîndul acesta îl urmărea întruna.
Cînd se înapoiară la fermă, Adam îl întrebă:
― De ce nu-ţi iei nişte haine noi? Eşti un om bogat. Parcă ţi-ar fi frică să cheltuieşti un bănuţ.
― Chiar mi-e frică, zise Charles.
― De ce?
― S-ar putea să fiu nevoit să-i dau înapoi.
― Tot te mai gîndeşti la asta? Dacă ar fi fost ceva în neregulă, nu crezi că am fi aflat pînă acum?
― Nu ştiu, spuse Charles. Aş prefera să nu mai vorbim despre asta.
Dar în aceeaşi seară începu din nou:
― Un lucru mă nelinişteşte, zise el.
― În legătură cu banii?
― Da, cu banii. Dacă faci atîţia bani, trebuie să laşi urme, nereguli.
― Cum adică?
― Ei, hîrtii şi registre, facturi de vînzare, note, ― am scotocit toate lucrurile tatei şi nu am găsit aşa ceva.
― Poate că le-a ars.
― Poate, făcu Charles.
Fraţii trăiau conform obiceiului stabilit de Charles pe care nu-l schimbau niciodată. Charles se trezea de obicei cînd bătea patru şi jumătate, ca şi cînd pendula de bronz i-ar fi făcut semn. Ochii lui erau deschişi şi apucau să clipească odată cu prima bătaie a gongului. O clipă stătea liniştit, privind în întuneric şi scărpinîndu-şi stomacul. Apoi se întindea spre măsuţa de lîngă pat şi mîna nimerea exact pe cutia de chibrituri. Scotea un băţ şi îl freca de cutie. Mărgica de sulf ardea pînă ce lemnul lua foc. Charles aprindea lumînarea de lîngă pat. Dădea la o parte pătura şi se scula. Purta izmene lungi, cenuşii, care făceau pungi la genunchi şi atîrnau larg în jurul gleznelor. Căsca, se ducea la uşă, o deschidea şi striga:
― E patru şi jumătate, Adam. E timpul să te scoli. Trezeşte-te.
Vocea lui Adam mormăia:
― Nu uiţi niciodată?
― E timpul să te scoli.
Charles îşi băga picioarele în pantaloni şi şi-i încingea peste şolduri.
― Tu nu trebuie să te scoli, spuse el. Eşti un om bogat. Poţi să stai toată ziua în pat.
― Şi tu la fel. Dar tot ne sculăm înainte de a se face ziuă.
― Tu nu trebuie să te scoli, repetă Charles. Dar dacă vrei să munceşti la fermă, atunci trebuie să munceşti.
Adam spuse jalnic:
― Aşadar, o să cumpărăm şi mai mult pămînt, ca să avem şi mai mult de lucru.
― Las-o moartă. Du-te şi te culcă dacă vrei, spuse Charles.
Adam zise:
― Pun rămăşag că n-ai putea dormi dacă ai sta în pat. Ştii de ce? Pun rămăşag că te scoli numai fiindcă aşa vrei şi fiindcă îţi faci o glorie din asta ― ca şi cînd ţi-ai face o glorie dacă ai avea şase degete.
Charles se duse la bucătărie şi aprinse lampa.
― Nu poţi să stai în pat şi să conduci o fermă, spuse el şi zgîndări cenuşa prin grătarul sobei, apoi, zvîrlind nişte hîrtii rupte peste cărbuni, suflă pînă izbucni flacăra.
Adam îl urmărea prin uşă.
― Nu te înduri de un chibrit.
Charles se întoarse furios.
― Vezi-ţi de treaba ta. Nu mă mai enerva.
― Foarte bine. Aşa am să şi fac. Şi poate că nici n-am ce căuta aici, spuse Adam.
― Asta te priveşte. Oricînd vrei să pleci, uşa ţi-e deschisă.
Cearta era prostească, dar Adam nu-i putea pune capăt. Fără voia lui, continua să arunce vorbe amare şi supărătoare.
― Ai dreptate, o să plec cînd o să vreau. Locul ăsta e al meu aşa cum e şi al tău.
― Atunci de ce nu pui şi tu mîna pe ceva?
― Dumnezeule! spuse Adam. Pentru ce ne ciorovăim? Hai s-o mai lăsăm baltă.
― Eu nu doresc scandal, zise Charles.
Turnă o zeamă călduţă în două ceşti şi le puse pe masă.
Fraţii se aşezară. Charles unse o felie de pîine cu unt, scoase dulceaţă cu cuţitul şi o întinse peste unt. Cînd se servi a doua oară, lăsă o urmă de dulceaţă pe unt.
― La naiba, nu poţi să ştergi cuţitul? uită-te la untul ăsta!
Charles puse cuţitul şi pîinea pe masă şi se apucă cu mîinile de marginile ei.
― Mai bine ai întinde-o de aici, spuse el.
Adam se ridică.
― M-aş simţi mai bine într-o cocină de porci, zise el, şi ieşi din casă.

2

Au trecut opt luni pînă ce Charles îl văzu din nou. Venise de la muncă şi-l găsise pe Adam turnîndu-şi apă pe faţă şi pe păr, din găleata din bucătărie.
― Bună. Ce mai faci? întrebă Charles.
― Bine, spuse Adam.
― Pe unde-ai fost?
― La Boston.
― În altă parte, nicăieri?
― Nu, am vizitat oraşul.
Fraţii reveniră la vechea lor viaţă, dar fiecare îşi lua măsuri ca să nu-şi iasă din fire. Într-un fel, fiecare avea grijă de celălalt, ocrotindu-se astfel pe sine însuşi. Charles, care se trezea totdeauna devreme, pregătea micul dejun înainte de a-l trezi pe Adam. Iar Adam făcea curăţenie în casă şi începu să ţină socotelile fermei. În felul acesta, au trăit timp de doi ani, pînă cînd iritarea crescu din nou peste măsură.
Într-o seară de iarnă, Adam îşi ridică ochii din registrul lui.
― E frumos în California. E plăcut iarna. Acolo poţi cultiva orice.
― Bineînţeles că poţi cultiva. Dar, după ce ai strîns-o, ce faci cu recolta?
― Dar ce spui de grîu? Se cultivă o grămadă de grîu în California.
― Îl atacă rugina, spuse Charles.
― Cum se face că eşti atît de sigur? Ascultă, Charles, se spune că în California plantele cresc atît de repede, încît după ce semeni, te dai repede înapoi, să nu te lovească.
Charles zise:
― Atunci de ce dracu nu te duci acolo? Îţi răscumpăr partea ta oricînd vrei.
Adam mai era încă liniştit, dar dimineaţă, cînd se pieptănă şi se uită în oglinjoară, reîncepu discuţia:
― În California nu este iarnă, spuse el. Tot timpul este ca primăvara.
― Mie îmi place iarna, zise Charles.
Adam veni spre sobă.
― Nu te supăra.
― Atunci nu mă mai enerva. Cîte ouă vrei?
― Patru, spuse Adam.
Charles puse şapte ouă pe cuptor şi îşi aranjă cu grijă focul din nuiele, pînă începu să ardă vioi. Puse tigaia lîngă flacără. Cînd prăjea şunca, nu mai simţea supărarea.
― Adam, zise el, nu ştiu dacă ai observat, dar mi se pare că din două cuvinte pe care le spui, unul e California. Chiar vrei să pleci?
Adam rîse.
― Tocmai asta încerc să aflu. Nu ştiu nici eu. E la fel ca şi cu sculatul de dimineaţă. Nu-mi vine să mă scol, dar nici nu vreau să stau în pat.
― Mi-ai împuiat capul cu asta, spuse Charles.
Adam continuă.
― La armată, în fiecare dimineaţă suna goarna aia afurisită. Am jurat în faţa lui Dumnezeu că dacă scap vreodată de acolo, o să dorm în fiecare zi pînă la amiază. Şi cînd colo mă scol cu jumătate de oră mai devreme decît atunci. Ia spune-mi şi mie, Charles, pentru ce drac' muncim?
― Nu poţi să stai în pat şi să conduci o fermă, zise Charles.
Şi întoarse cu furculiţa şunca ce sfîrîia.
― Hai să privim lucrurile în faţă, spuse cu sinceritate Adam. Nici unul din noi n-am avut vreo puicuţă sau un copil, darămite o nevastă. Şi aşa cum merg lucrurile, nu mi se pare că o să avem vreodată. N-avem timp să ne căutăm o nevastă. Şi în schimb uite că ne gîndim să adăugăm pămîntul lui Clark la al nostru, dacă preţul ne convine. La ce bun?
― E o bucăţică a dracului de bună, spuse Charles. Amîndouă, la un loc o să facă una din cele mai bune ferme din această regiune. Ia spune! Ai de gînd să te însori?
― Nu. Şi tocmai despre asta-i vorba. Peste cîţiva ani o să avem cea mai bună fermă din regiune. Doi boşorogi singuratici care muncesc pînă dau în brînci. Apoi unul dintre noi o să moară şi ferma cea bună o să aparţină unui singur boşorog, şi după aceea o să moară şi el...
― Ce dracu tot îndrugi acolo? întrebă Charles. Nu poate să fie omul liniştit. Mă enervezi. Spune deschis, ce ai de gînd?
― Nu mă distrez deloc, zise Adam. Sau, oricum, nu îndeajuns. Muncesc prea mult pentru cît cîştig, şi în fond n-ar trebui să muncesc deloc.
― De ce nu pleci? se răsti Charles. De ce dracu n-o iei din loc? Nu văd nici un paznic care să te oprească. Du-te la Marea Sudului şi stai într-un hamac, dacă asta vrei.
― Nu te supăra, spuse Adam. E ca şi cu trezitul de dimineaţă. Nu-mi vine să mă scol, dar nici nu vreau să stau în pat. Nu vreau să rămîn aici, dar nici n-aş pleca.
― Mă enervezi, zise Charles.
― Gîndeşte-te la asta, Charles. Ţie îţi place aici?
― Da.
― Şi vrei să-ţi trăieşti aici toată viaţa?
― Da.
― Isuse, aş vrea să fie şi pentru mine la fel de simplu. Ce crezi că se petrece oare cu mine?
― Cred că ai intrat în călduri. Hai diseară la han să te vindeci.
― Poate că asta-i, spuse Adam. Dar niciodată nu m-a prea satisfăcut o prostituată.
― E totuna, zise Charles. Închizi ochii şi nu-ţi mai dai seama de nici o deosebire.
― Unii băieţi de la regiment obişnuiau să ţină o indiancă pe lîngă ei. Am avut şi eu una un timp.
Charles îl privi cu interes.
― Tata s-ar răsuci în mormînt dacă ar şti că te-ai culcat cu o indiancă. Cum era?
― Drăguţă. Îmi spăla hainele, mi le cîrpea, ştia şi să gătească niţel.
― La altele mă gîndeam. Cum era?
― Bună. Da, bună. Genul dulce ― genul blînd şi dulce. Genul bun şi blînd.
― Ai noroc că nu te-a înjunghiat în timp ce dormeai.
― N-ar fi făcut-o. Era dulce.
― Ai o privire curioasă. Cred că te îndrăgostiseşi de indiancă.
― Cred că da, zise Adam.
― Ce s-a întîmplat cu ea?
― Variolă.
― Nu ţi-ai luat alta?
Adam avea o privire îndurerată.
― I-am îngrămădit ca pe nişte butuci, erau peste două sute, mîinile şi braţele le ieşeau afară. Pe deasupra am pus paie şi petrol.
― Am auzit că nu rezistă ia variolă.
― Îi ucide, spuse Adam. Ia vezi că se arde şunca aia.
Charles se întoarse repede la sobă.
― O să fie tocmai bună. Aşa îmi place mie.
Scoase şunca într-o farfurie şi sparse ouăle în grăsimea fierbinte, iar acestea săreau şi marginile se frămîntau, transformîndu-se într-o dantelă cafenie, scoţînd nişte sunete ca un clipocit.
― A fost pe-aici o profesoară, spuse Charles. Cea mai drăguţă din cîte ai văzut vreodată. Avea picioare mici, fine. Îşi cumpăra toate rochiile de la New York. Păr blond şi n-ai văzut în viaţa ta picioare aşa mici. Cînta în cor. Toată lumea începuse să meargă la biserică. Aproape că te înghesuiai ca să intri în biserică. Asta era mai de mult.
― Prin vremea cînd îmi scriai că te gîndeşti să te însori?
Charles rînji.
― Cred că da. Cred că nu era nici un tînăr din comitat care să nu fi suferit de febra însurătorii.
― Ce s-a întîmplat cu ea?
― Ei, ştii cum este. Femeile începuseră să fie neliniştite din pricina ei. S-au strîns cu toate. Pînă să te dezmeticeşti, au expediat-o. Am auzit că purta lenjerie de mătase. Prea era cu nasul pe sus. Comitetul şcolar a dat-o afară la jumătatea trimestrului. Avea picioare nu mai mari de-atît. Îşi arăta şi gleznele, ca din greşală. Întotdeauna i se vedeau gleznele.
― Ai reuşit s-o cunoşti, întrebă Adam?
― Nu. Mă duceam doar la biserică. Abia de puteam intra. O fată aşa frumoasă n-are ce căuta într-un orăşel atît de mic. Face oamenii să se simtă stînjeniţi. Provoacă neplăceri.
― Îţi aminteşti de fata aia, Samuels o chema, zise Adam. Era tare drăguţă. Ce s-a întîmplat cu ea?
― Acelaşi lucru. A provocat neplăceri. A plecat. Am auzit că locuieşte în Philadelphia. Face croitorie. Am auzit că ia zece dolari pentru o singură rochie.
― Poate ar trebui să plecăm de-aici, spuse Adam.
― Tot te mai gîndeşti la California?
― Cred că da.
Charles izbucni:
― Ia-o din loc! strigă el. Pleacă de-aici. O să-ţi cumpăr, o să-ţi vînd, fac orice. Pleacă, fiu de căţea.
Se opri.
― N-am vrut să spun ultimele cuvinte. Dar la dracu, mă enervezi.
― O să plec, zise Adam.

3

După trei luni, Charles primi o ilustrată din golful Rio, pe spatele căreia Adam scrisese cu o peniţă care păta.
"Aici e vară şi acolo e iarnă. De ce nu vii încoace?"
Şase luni mai tîrziu sosi altă ilustrată din Buenos Aires.
"Dragă Charles ― Doamne, ce oraş mare. Se vorbeşte franceza şi spaniola. Îţi trimit o carte."
Dar nu sosi nici o carte. Charles aşteptă toată iarna următoare şi o parte din primăvară. În locul ei sosi Adam. Era bronzat iar hainele lui aveau un aspect străin.
― Ce mai faci? întrebă Charles.
― Bine. Ai primit cartea?
― Nu.
― Oare ce s-o fi întîmplat cu ea? Avea poze.
― Ai de gînd să rămîi aici?
― Cred că da. O să-ţi povestesc despre ţara aceea.
― Nu vreau să aud de ea, zise Charles.
― Dumnezeule, ce meschin eşti, spuse Adam.
― Prevăd ce-o să se întîmple. Ai să stai un an sau aşa ceva, apoi iar n-o să mai ai astîmpăr şi o să mă faci şi pe mine să nu-mi găsesc locul. O să ne certăm şi după aceea o să fim politicoşi unul cu celălalt şi asta-i şi mai rău. După asta o să izbucnim, tu o să pleci iar, şi pe urmă o să te întorci şi iar o s-o luăm de la început.
Adam întrebă:
― Nu vrei să rămîn aici?
― La naiba, da. Cînd nu eşti aici, îţi simt lipsa. Deşi ştiu că o să fie la fel ca şi înainte.
Şi chiar aşa se şi întîmplă. Cîtva timp şi-au amintit de trecut şi cîtva timp şi-au povestit unul altuia ce li se întîmplase în zilele cît au fost despărţiţi, iar în cele din urmă au reînceput acele tăceri lungi şi urîte, orele de muncă mută, politeţea păstrată cu tot dinadinsul pe care şi-o arătau cu grijă, momentele de furie. Timpul nu are graniţă, aşa că li se părea fără sfîrşit.
Într-o seară, Adam spuse:
― Ştii că împlinesc treizeci şi şapte de ani. Asta-i jumătate de viaţă.
― Aha, începe, zise Charles. Îţi iroseşti viaţa. Ascultă, Adam, de data asta nu s-ar putea fără să ne certăm?
― Ce vrei să spui?
― Dacă ne purtăm mai departe aşa cum ne e obiceiul, o să ne certăm trei, patru săptămîni, pînă te pregăteşti de plecare. Dacă ai început să n-ai astîmpăr, n-ar fi mai bine să pleci şi să scăpăm astfel de toate neplăcerile?
Adam rîse şi încordarea din odaie se risipi.
― Am un frate deştept. Bine, cînd o să simt că mă mănîncă tălpile destul de tare, o să plec fără ceartă. Da, aşa e bine. Te îmbogăţeşti, nu-i aşa, Charles?
― Mă descurc. N-aş spune că sînt bogat.
― Nu chiar atît cît să poţi cumpăra patru case şi hanul din sat.
― Nu, n-am vrut să spun asta!
― Dar le-ai cumpărat, Charles, ai făcut aici cea mai frumoasă fermă din împrejurimi. De ce nu construim o casă nouă ― cu baie, şi apă curgătoare, şi toaletă cu apă? Nu mai sîntem oameni săraci. Se spune că eşti aproape cel mai bogat om din împrejurimi.
― N-avem nevoie de o casă nouă, spuse Charles morocănos. Lasă-te de ideile tale fanteziste.
― Ar fi plăcut să nu fii nevoit să ieşi pe afară ca să te duci la toaletă.
― Lasă-te de ideile tale fanteziste.
Adam se amuza.
― Poate am să construiesc o căsuţă drăguţă în partea cealaltă a păduricii. Ce zici, n-ar fi bine? Atunci nu ne-am mai călca pe nervi unul pe celălalt.
― N-am nevoie de aşa ceva pe-aici.
― Jumătate din loc e al meu.
― Am să ţi-l răscumpăr.
― Dar eu nu-l vînd.
Ochii lui Charles aruncau scîntei.
― O să-ţi dau foc la afurisita aia de casă.
― Sînt sigur că ai fi în stare, spuse Adam cu o bruscă seriozitate în glas. Sînt sigur. De ce te uiţi aşa la mine?
Charles spuse încet:
― M-am gîndit o grămadă la treaba asta. Şi am dorit să aduci din nou vorba. Bănuiesc că nici n-ai de gînd să faci una ca asta.
― Ce vrei să spui?
― Îţi aminteşti cînd mi-ai trimis o telegramă ca să-mi ceri o sută de dolari?
― Te cred. Probabil că mi-au salvat viaţa. Dar de ce mă întrebi?
― Nu mi i-ai dat înapoi.
― Trebuie să ţi-i fi dat.
― Nu mi i-ai dat.
Adam se uită spre masa veche unde şedea pe vremuri Cyrus, bătînd cu băţul în piciorul lui de lemn. Bătrîna lampă de petrol atîrna deasupra mesei, împrăştiind din fitilul ei rotund o licărire galbenă.
Spuse încet:
― Am să ţi-i plătesc mîine dimineaţă.
― Te-am păsuit destul.
― Sigur că da, Charles. Ar fi trebuit să-mi amintesc.
Făcu o pauză, să se gîndească, apoi zise:
― Ştii la ce mi-au trebuit banii?
― Nu te-am întrebat niciodată.
― Şi nici eu nu ţi-am spus. Poate că mi-era ruşine. Eram la puşcărie, Charles. Am fugit ― am evadat.
Charles căscă gura.
― Ce vorbeşti?
― Am să-ţi povestesc. Eram vagabond şi am fost arestat pentru vagabondaj şi pus la muncă forţată la şosele ― noaptea eram legaţi cu lanţuri. După şase luni am fost eliberat şi arestat din nou imediat. Aşa se construiesc şoselele. Am ispăşit cele şase luni fără trei zile şi apoi am evadat ― am trecut în Georgia, am furat nişte haine dintr-o prăvălie şi ţi-am trimis ţie o telegramă.
― Nu te cred, zise Charles. Adică da, te cred. Tu nu spui minciuni. Bineînţeles că te cred. De ce nu mi-ai spus?
― Poate că mi-a fost ruşine. Dar mi-e şi mai ruşine că nu ţi i-am plătit.
― Dă-i încolo, spuse Charles. Nu ştiu ce mi-a venit să-ţi amintesc de ei.
― Nu, Doamne fereşte, dimineaţă-ţi dau banii.
― Fir-aş al dracului. Fratele meu după gratii, zise Charles.
― N-ai de ce să fii aşa de fericit.
― Nu ştiu de ce, dar mă face să mă simt mîndru. Fratele meu, după gratii. Spune-mi, Adam, ― de ce-ai aşteptat atîta ― adică pînă să-ţi mai rămînă doar trei zile, ― ca să evadezi?
Adam zîmbi.
― Din două sau trei motive. Mi-era teamă că dacă-mi sfîrşesc pedeapsa, o să mă ia din nou. Şi mi-am închipuit că, dacă aştept pînă la sfîrşit, n-o să mă bănuiască de evadare.
― Bine gîndit, spuse Charles. Dar mai ziceai de un motiv.
― Cred că acela era cel mai important şi e cel mai greu de explicat. Eram obligat faţă de stat să stau şase luni. Asta era sentinţa. Nu voiam să-i păcălesc. I-am păcălit doar cu trei zile.
Charles izbucni în rîs.
― Eşti un nebun fără de pereche, zise el cu dragoste. Dar spuneai că ai furat dintr-o prăvălie.
― Am trimis banii înapoi, cu dobîndă de zece la sută, zise Adam.
Charles se plecă înainte.
― Adam, vorbeşte-mi despre munca la şosele.
― Sigur că da, o să-ţi vorbesc, Charles, sigur că da.

Capitolul 11

1

Charles îl respecta mai mult pe Adam după ce află despre închisoare. Simţea pentru fratele lui o căldură pe care o poţi simţi numai pentru cineva ce nu este perfect şi deci nu mai ai de ce să-l urăşti. Adam profită la rîndul lui de acest lucru. Îl momi pe Charles.
― Te-ai gîndit vreodată, Charles, că avem bani destui ca să facem tot ce poftim?
― Bine, şi ce să poftim?
― Am putea merge în Europa, am putea să ne plimbăm prin Paris.
― Ce-i asta?
― Cum ce-i asta?
― Mi s-a părut că am auzit pe cineva pe trepte.
― O pisică, probabil.
― Aşa se pare. Curînd va trebui să mai omor unele din ele.
― Charles, am putea să mergem în Egipt, să ne plimbăm în jurul Sfinxului.
― Am putea să stăm aici şi să ne folosim cum trebuie banii. Am putea să ieşim la lucru, să ne folosim ziua. Ale dracului pisici!
Charles se repezi la uşă, o deschise brusc şi ţipă:
― Zît!
Apoi rămase tăcut şi Adam îl văzu uitîndu-se fix la trepte. Se apropie de el.
O momîie murdară, în zdrenţe şi plină de noroi încerca să-şi croiască drum pe trepte. O mînă osoasă se apucă încet de scară. Cealaltă atîrna neputincioasă. Avea un obraz tumefiat, cu buze crăpate iar ochii priveau pe sub pleoapele umflate şi învineţite. Fruntea era o rană sîngerîndă şi părul era încleiat.
Adam coborî treptele şi îngenunche lîngă trup.
― Dă-mi o mînă de ajutor. Vino, să o luăm înăuntru. Ai grijă la braţul ăsta. Pare rupt.
Cînd o transportară în casă, leşină.
― Pune-o în patul meu, zise Adam. Acum cred că ar fi mai bine să te duci după un doctor.
― Nu crezi că ar fi mai bine s-o ducem la el?
― S-o mişcăm? Nu. Eşti nebun!
― Poate nu aşa nebun ca tine. Gîndeşte-te o clipă.
― Pentru numele lui Dumnezeu, la ce să mă gîndesc?
― Doi bărbaţi care trăiesc singuri şi cu aşa ceva în casă la ei.
Adam rămase uimit.
― Nu-ţi dai seama ce vorbeşti.
― Ba chiar foarte bine. Cred că-i mai nimerit s-o ducem la el. În două ore o să se ştie în tot comitatul. De unde ştii cine e? Cum a ajuns aici? Ce o s-a întîmplat? Adam, e un risc îngrozitor.
Adam zise cu răceală:
― Dacă nu te duci imediat, mă duc şi te las aici.
― Cred că faci o greşeală. Mă duc, dar îţi spun că o să avem de suferit din pricina asta.
― Iau asupra mea urmările, zise Adam. Tu du-te.
După ce Charles plecă, Adam se duse la bucătărie şi turnă apă fierbinte din ceainic într-un lighean. În dormitor, muie o batistă în apă şi curăţă sîngele închegat şi murdăria de pe obrazul fetei. Aceasta îşi reveni şi ochii ei albaştri îl priviră strălucitori. Gîndurile lui se întoarseră în trecut ― era în camera asta, în patul ăsta. Mama lui vitregă stătea aplecată asupra lui, cu o cîrpă udă în mînă, şi mai simţea încă înţepăturile provocate de apa care pătrundea în răni. Şi ea îi tot spunea mereu acelaşi lucru. O auzea, dar nu-şi mai putea aminti ce-i spunea.
― O să te faci bine, spuse el fetei. Chemăm un doctor. Îndată vine.
Buzele i se mişcară uşor.
― Nu încerca să vorbeşti. Nu încerca să spui nimic.
În timp ce o mîngîia uşor cu cîrpa, îl cuprinse o căldură uriaşă.
― Poţi să stai aici. Poţi să stai aici cît vrei. O să te îngrijesc.
Stoarse cîrpa, îi şterse părul năclăit şi îl ridică de pe tăieturile din cap.
Se auzea el singur vorbind în timp ce lucra, ca şi cînd ar fi fost un străin care asculta.
― Aici, asta te doare? Sărmanii ochişori ― o să-ţi pun nişte muşeţel la ochi. O să te faci bine. Ai una urîtă pe frunte. Cred că în locul ăsta o să-ţi rămînă o cicatrice. Poţi să-mi spui cum te cheamă? Nu, nu încerca. Avem tot timpul. Auzi? E docarul doctorului. Nu-i aşa c-a venit repede?
Se îndreptă spre uşa de la bucătărie.
― Aici, doctore. E aici, strigă el.

2

Era foarte grav rănită. Dacă pe atunci ar fi existat radiologia, doctorul ar fi descoperit probabil mai multe răni decît a găsit. Dar şi aşa a găsit destule. Braţul stîng şi trei coaste erau rupte, iar maxilarul fracturat. Era fracturată şi ţeasta, iar dinţii din partea stîngă lipseau. Pielea capului era sfîşiată, fruntea îi era tăiată pînă la os. Atîtea putu doctorul să vadă şi să identifice. Îi fixă braţul, îi înfăşură coastele şi îi cusu pielea capului. Îndoi tubul de sticlă al unei pipete la o flacără de alcool, ca să intre prin locul unde îi lipsea un dinte, aşa fel încît să poată bea şi înghiţi mîncare lichidă fără să mişte maxilarul fracturat. Îi făcu o injecţie mare cu morfină şi lăsă o sticluţă cu pilule de opium. Îşi spălă mîinile şi îşi puse haina. Pacienta adormise înainte ca el să iasă din cameră.
În bucătărie se aşeză la masă şi bău cafeaua fierbinte pe care Charles i-o pusese în faţă.
― Şi acum, ce s-a întîmplat cu ea? întrebă el.
― De unde să ştim noi? răspunse Charles brutal. Am găsit-o la uşă. Dacă vrei să vezi, du-te şi te uită la urmele care le-a lăsat pe drum pe unde s-a tîrît.
― Ştiţi cine e?
― Nu, Doamne!
― Tu te duci pe sus pe la han ― e vreuna de-acolo!
― N-am mai fost în ultima vreme. Şi, oricum, n-aş putea-o recunoaşte în halul ăsta.
Doctorul îşi întoarse capul spre Adam.
― Ai mai văzut-o vreodată?
Adam clătină încet din cap.
Charles spuse cu asprime:
― Spune, unde vrei să ajungi?
― Am să vă spun, întrucît vă interesează. Fata asta n-a căzut într-o groapă, chiar dacă arată cam aşa. Cineva i-a făcut-o, cineva care n-o place deloc. Dacă vreţi adevărul, cineva care a încercat s-o omoare.
― De ce n-o întrebi pe ea? zise Charles.
― Cîtva timp n-o să vorbească. În plus, are ţeasta fracturată, Dumnezeu ştie ce urmări o să aibă treaba asta. Ce vreau să spun este c-aş vrea să ştiu dacă n-ar trebui să-l anunţ pe şerif.
― Nu! Adam răspunse atît de pripit, încît privirile amîndurora se îndreptară spre el. Lăsaţi-o în pace. Lăsaţi-o să se odihnească.
― Cine o s-o îngrijească?
― Eu, spuse Adam.
― Ascultă aici, începu Charles.
― Nu te băga!
― Este casa mea aşa cum e şi a ta.
― Vrei să plec?
― N-am spus asta.
― Să ştii, dacă pleacă ea plec şi eu.
― Linişteşte-te, spuse doctorul. Ce te face să-i porţi atîta interes?
― N-aş da afară nici un cîine rănit.
― Dar nici n-ai face o problemă din asta. Ascunzi ceva? Ai fost plecat noaptea trecută? Tu ai făcut-o?
― A fost aici toată noaptea. Sforăie ca o locomotivă, zise Charles.
Adam spuse:
― De ce n-o lăsaţi în pace? Lăsaţi-o să se facă bine.
Doctorul se ridică şi îşi frecă mîinile.
― Adam, zise el, tatăl tău mi-a fost vechi prieten. Te cunosc pe tine şi toată familia. Nu eşti prost. Nu ştiu însă de ce nu înţelegi lucruri obişnuite, dar se pare că nu le înţelegi. Trebuie să-ţi vorbesc ca unui copil. Fata asta a fost atacată. Cred că cine a făcut-o a încercat s-o omoare. Dacă nu-i spun şerifului despre treaba asta, calc legea. Admit că o mai încalc cîteodată, dar de data asta nu pot.
― Atunci spune-i. Dar nu-l lăsa să o toace la cap pînă ce nu se face mai bine.
― Nu-mi stă în obicei să las ca pacienţii mei să fie tracasaţi. Tot mai vrei s-o ţii aici?
― Da.
― Treaba ta. Viu mîine. O să doarmă. Dă-i apă şi supă caldă prin tub, dacă o să vrea.
Doctorul ieşi din cameră.
Charles se întoarse spre fratele lui.
― Adam, pentru Dumnezeu, ce înseamnă asta?
― Lasă-mă în pace.
― Ce te-a apucat?
― Lasă-mă în pace, ai auzit? Lasă-mă în pace şi gata.
― Doamne, Dumnezeule! făcu Charles.
Scuipă pe jos şi plecă neliniştit şi nervos la treabă.
Adam era bucuros că a plecat. Se învîrti prin bucătărie, spălă vasele de la micul dejun şi şterse podeaua. După ce termină curăţenia în bucătărie, intră în odaie şi îşi trase un scaun lîngă pat. Fata sforăia greoi din cauza morfinei. Umflătura de pe faţă începuse să dea înapoi, dar ochii îi erau învineţiţi şi umflaţi. Adam rămase foarte liniştit pe scaun uitîndu-se la ea. Braţul fixat stătea îndoit pe stomac, dar braţul drept stătea deasupra păturii, cu degetele încîrligate ca un cuib. Era o mînă de copil, aproape de sugar. Adam îi atinse încheietura mîinii cu degetul şi degetele ei se mişcară puţin, ca un reflex. Încheietura era caldă. Apoi, pe furiş, ca şi cînd s-ar fi temut să nu fie prins, îi întinse mîna şi îi atinse micuţele perniţe de pe buricele degetelor. Avea degete rozalii, moi, dar pielea de pe dosul mîinii părea să aibă o strălucire de perlă. Adam zîmbi încîntat. Ei i se opri respiraţia şi el deveni foarte atent ― apoi se auzi un zgomot în gît şi sforăitul ritmic continuă. Îi băgă binişor braţul şi mîna sub pătură înainte de a ieşi în vîrful picioarelor din odaie.
Cathy zăcu timp de cîteva zile scufundată în bezna şocului şi opiumului. Avea pielea ca de plumb şi se mişca foarte puţin din pricina durerii. Îşi dădea însă seama de ce se petrece în jurul ei. Treptat, capul şi ochii i se limpeziră. Lîngă ea stăteau doi tineri, unul numai din cînd în cînd, iar celălalt mai tot timpul. Ştia că mai venea un bărbat care era doctorul, şi mai era unul înalt şi slab care o interesa mai mult decît oricare dintre ceilalţi, iar interesul provenea din frică. Poate că, în somnul ei, provocat de droguri, auzise şi reţinuse ceva.
Foarte încet, mintea ei reconstitui evenimentele din ultimele zile şi le puse cap la cap. Revăzu chipul domnului Edwards, îşi aminti cum placida-i mulţumire de sine făcuse loc furiei criminale. Niciodată în viaţa ei nu mai fusese atît de speriată, dar acum învăţase ce înseamnă spaima. Mintea ei adulmeca în jur ca un şobolan, căutînd o scăpare. Domnul Edwards ştia despre incendiu. Mai ştia oare cineva? Şi de unde ştia el? O groază oarbă, nesuferită, o cuprinse cînd se gîndi la asta.
Din cele auzite, află că bărbatul acela înalt este şeriful, care voia s-o interogheze şi că tînărul care se numea Adam o apăra de interogatoriu. Poate şeriful ştia despre incendiu.
O conversaţie cu glas tare îi sugeră cum să procedeze.
Şeriful spuse:
― Trebuie să aibă un nume. Cineva trebuie s-o cunoască.
Vocea lui Adam:
― Cum să răspundă? Are maxilarul fracturat.
― Dacă poate să scrie cu mîna dreaptă, ar putea să ne răspundă în felul ăsta. Ascultă, Adam, dacă cineva a încercat să o omoare, ar fi mai bine să-l prind cît se mai poate. Dă-mi un creion şi lasă-mă să vorbesc cu ea.
Adam zise:
― L-ai auzit pe doctor spunînd că are o fractură la craniu. De unde ştii că mai ţine minte?
― Tu dă-mi un creion şi o să vedem.
― Nu vreau să o hărţui.
― La dracu, Adam. Nu mă interesează ce vrei tu. Îţi spun că am nevoie de o hîrtie şi un creion.
Apoi vocea celuilalt tînăr:
― Ce-i cu tine? Vorbeşti de parcă tu ai fi făcut treaba asta. Dă-i un creion.
Stătea cu ochii închişi cînd cei trei bărbaţi intrară încet în cameră.
― Doarme, şopti Adam.
Ea deschise ochii şi îi privi.
Bărbatul cel înalt veni lîngă pat.
― Nu vreau să vă plictisesc, domnişoară. Eu sînt şeriful. Ştiu că nu puteţi vorbi, dar aţi vrea să scrieţi cîteva lucruri pe hîrtia asta?
Ea încercă să aprobe din cap şi se strîmbă de durere. Clipi repede din ochi ca să-şi arate că este de acord.
― Bună fată, spuse şeriful, vezi? E de acord.
Puse blocul de hîrtie pe pat, lîngă ea şi îi aşeză creionul în mînă.
― Aşa. Acum. Cum te cheamă?
Cei trei bărbaţi îi urmăreau chipul. Gura i se subţie şi ochii priviră chiorîş. Închise ochii şi creionul începu să se mişte.
― Nu ştiu, scrise cu litere mari.
― Uite o hîrtie nouă. Ce-ţi aminteşti?
― Nimic. Nu pot să mă gîndesc, scrise creionul înainte de a se termina foaia.
― Îţi aminteşti cine eşti, de unde vii? Gîndeşte-te!
Părea că în mintea ei se dă o luptă îngrozitoare, apoi chipul ei arătă că se dă bătută şi deveni tragic.
― Nu. Nimic nu-i limpede. Ajută-mă.
― Sărmană copilă, spuse şeriful. Îţi mulţumesc că ai încercat. Cînd o să te faci bine, o să încercăm din nou. Nu, nu trebuie să mai scrii.
Creionul scrise:
― Mulţumesc, şi îi căzu dintre degete.
Îl cucerise pe şerif. I se alăturase lui Adam. Numai Charles îi era potrivnic. Cînd fraţii erau în camera ei, şi era nevoie de amîndoi ca să o ajute să-şi facă nevoile fără să sufere, ea studia chipul întunecat şi posomorît al lui Charles. Pe faţa asta era întipărit ceva care îi era cunoscut, care o făcea să se simtă neliniştită. Văzu că-şi ducea foarte des mîna la cicatricea de pe frunte, o freca, îi pipăia conturul cu degetele. Odată o prinse urmărindu-i. Îşi privi vinovat degetele. Charles spuse brutal:
― N-avea grijă. A ta o să fie la fel, poate chiar mai frumoasă.
Ea îi zîmbi şi el întoarse privirea.
Cînd Adam intră cu supa caldă, Charles zise:
― Mă duc în oraş să beau o bere.

3

Adam nu-şi amintea să fi fost vreodată atît de fericit. Nu-l deranja că nu-i ştia numele. Îi ceruse să-i spună Cathy, şi asta era de-ajuns pentru el. Gătea pentru Cathy, consultînd reţetele lăsate de mama sa şi de mama vitregă.
Cathy era foarte robustă. Nu trecu mult şi începu să se refacă. Umflăturile îi dispăruseră din obraji şi în locul lor se ivi frumuseţea convalescenţei. În scurt timp, putu să şadă, dacă era ajutată. Deschidea şi închidea gura cu mare grijă şi începu să mănînce mîncăruri moi care n-aveau nevoie să fie mestecate bine. Mai avea bandajul pe frunte, dar restul feţei nu avea decît puţine semne, în afară de mica scobitură din falca stîngă, unde îi lipseau dinţii.
Cathy era la ananghie şi mintea ei căuta o soluţie. Vorbea puţin, chiar şi cînd nu-i mai era atît de greu s-o facă.
Într-o după-amiază, auzi pe cineva umblînd prin bucătărie.
Strigă:
― Adam, tu eşti?
Vocea lui Charles răspunse:
― Nu, eu sînt.
― Vrei să vii, te rog, o clipă înăuntru?
El apăru în uşă. Avea o privire sumbră.
― Nu intri prea des pe-aici, spuse ea.
― Adevărat.
― Nu-ţi plac.
― Cred că şi asta-i adevărat.
― Poţi să-mi spui de ce?
Se chinui să găsească un răspuns.
― N-am încredere în tine.
― De ce?
― Nu ştiu. Nu cred că ţi-ai pierdut memoria.
― De ce-aş minţi?
― Nu ştiu. Tocmai de asta nu am încredere în tine. E ceva care aproape că-mi pare cunoscut.
― Nu m-ai văzut în viaţa ta.
― Poate că nu. Dar e ceva care mă nelinişteşte ― ceva ce ar trebui să ştiu. Şi de unde ştii că nu te-am văzut niciodată?
Ea tăcu şi el se mişcă, gata să plece.
― Nu pleca, spuse ea. Ce-ai de gînd să faci?
― În ce privinţă?
― Cu mine.
El o privi cu un interes nou.
― Vrei să ştii adevărul?
― Altfel de ce te-aş întreba?
― Nu ştiu, dar o să-ţi spun. O să te scot de-aici de îndată ce o să pot. Fratele meu a înnebunit, dar o să-l aduc pe calea cea bună, chiar de-ar fi să-l snopesc în bătăi.
― Ai putea? E un bărbat voinic.
― Aş putea.
Îl privi ţintă.
― Unde-i Adam?
― S-a dus în oraş să-ţi mai cumpere din afurisitele tale de medicamente.
― Eşti un om meschin.
― Ştii ce cred eu? Cred că nu sînt nici pe jumătate atît de meschin pe cît eşti tu, sub pielea asta frumoasă. Cred că eşti un diavol.
Ea rîse încet.
― Atunci sîntem doi; Charles, cît timp mai am?
― Pentru ce?
― Cît timp mai am pînă mă dai afară? Spune-mi adevărul.
― Bine, am să-ţi spun. Vreo săptămînă, zece zile. Îndată ce-o să fii în stare să te mişti.
― Să presupunem că nu plec.
O privi viclean, aproape cu plăcere, la gîndul bătăliei.
― Foarte bine. Am să-ţi spun. Cînd luai toate stupefiantele alea, vorbeai o grămadă, ca în somn.
― Nu cred asta.
El rîse, pentru că observă cum gura ei face o grimasă rapidă.
― N-ai decît să nu crezi. Dacă ai să-ţi vezi de treabă, de îndată ce ai să poţi, n-am să spun. Dar dacă nu, ai să afli şi o să afle şi şeriful.
― Nu cred să fi spus nimic rău. Ce-aş fi putut să spun?
― N-am să stau la discuţii cu tine. Am treabă. M-ai întrebat şi ţi-am răspuns.
Charles ieşi din curte. În spatele coteţelor de găini se îndoi de rîs şi se bătu peste picior.
"Credeam că e mai deşteaptă", îşi spuse în sinea lui. Nu se simţise atît de uşurat de multă vreme.

4

Charles o speriase rău de tot. O mirosise, dar şi ea pe el. Era singura pesoană pe care o întîlnise vreodată care juca acelaşi joc ca şi ea. Cathy îi urmări gîndul şi asta nu o făcu nicidecum să se simtă mai liniştită. Ştia că şmecheriile ei nu se prind la el şi că avea nevoie de apărare şi de odihnă. Bani nu mai avea. Trebuia să stea ascunsă, şi asta încă pentru mult timp. Era obosită şi bolnavă, dar mintea-i începu să caute o scăpare.
Adam se întoarse de la oraş cu doctoria. Îi turnă o lingură.
― Are un gust oribil, zise el. Totuşi, e bună.
Ea o luă fără să protesteze, nici măcare nu se strîmbă prea tare.
― Eşti bun cu mine. Mă întreb de ce? Nu ţi-am adus decît necazuri.
― Nu-i adevărat. Ai luminat toată casa. Nu te-ai plîns niciodată, deşi eşti atît de grav rănită.
― Eşti atît de bun, de blînd.
― Aş vrea să fiu aşa.
― Trebuie să pleci? N-ai putea să stai de vorbă cu mine?
― Fireşte că pot. N-am nimic deosebit de făcut.
― Ia-ţi un scaun, Adam, şi stai jos.
După ce se aşeză, ea întinse mîna dreaptă spre el, şi el i-o cuprinse cu ambele mîini.
― Eşti atît de bun şi blînd, repetă ea. Adam, tu te ţii de ce-ai făgăduit, nu-i aşa?
― Încerc. La ce te gîndeşti?
― Sînt singură şi mi-e frică, gemu ea. Mi-e frică.
― Aş putea să te ajut?
― Nu cred că mă poate ajuta cineva.
― Spune-mi şi lasă-mă să încerc.
― Asta-i partea cea mai proastă. Nu pot nici măcar să-ţi spun.
― De ce nu? Dacă e un secret, n-am să-l dezvălui.
― Nu-i secretul meu, nu înţelegi?
― Nu, nu înţeleg.
Degetele ei îi apucară strîns mîinile.
― Adam, eu nu mi-am pierdut memoria.
― Atunci de ce-i spus...
― Tocmai asta încerc să-ţi explic. L-ai iubit pe tatăl tău, Adam?
― Cred că mai mult l-am stimat decît l-am iubit.
― Dacă cineva pe care îl stimezi ar fi la ananghie, ai face orice ca să-i scapi viaţa?
― Bineînţeles. Cred că da.
― Asta s-a întîmplat cu mine.
― Dar cum ai ajuns să fii rănită?
― Asta face parte din toată povestea. Asta-i ceea ce nu pot să spun.
― Era tatăl tău?
― Nu. Dar are o legătură.
― Vrei să spui că dacă denunţi pe cel care te-a rănit, atunci tatăl tău va avea necazuri?
Ea oftă. O să inventeze el singur o poveste.
― Adam, o să ai încredere în mine?
― Bineînţeles.
― Îţi cer un lucru îngrozitor.
― Nu, nu este, din moment ce îl aperi pe tatăl tău.
― Mă înţelegi, nu e secretul meu. Dacă ar fi al meu, ţi l-aş spune într-o clipă.
― Desigur că înţeleg. Şi eu aş proceda la fel.
― Tu înţelegi atît de multe.
Îi izvorîră lacrimi din ochi. El se aplecă spre ea şi ea îl sărută pe obraz.
― Nu te necăji, zise el. O să am grijă de tine.
Ea se lăsă pe pernă.
― Nu cred să poţi.
― Ce vrei să spui?
― Fratele tău nu mă place. Vrea să plec de aici.
― Ţi-a spus el asta?
― A, nu. Simt eu. El nu are puterea ta de înţelegere.
― Are o inimă bună.
― Ştiu, dar nu are bunătatea ta. Şi cînd va trebui să plec ― şeriful o să înceapă să-mi pună întrebări şi voi rămîne complet singură.
El privi în gol.
― Fratele meu nu poate să te oblige să pleci. Jumătate din fermă îmi aparţine. Am banii mei.
― Dacă el o să vrea să plec, va trebui să plec. Nu pot să-ţi stric viaţa.
Adam se ridică şi ieşi cu paşi mari din cameră. Se duse la uşa din spate şi-şi fixă ochii asupra priveliştii pe care o oferea după-amiaza. Departe, în cîmp, fratele lui ridica pietre de pe o sanie şi le aşeza pe zidul de piatră. Adam se uită la cer. Dinspre răsărit venea un şir de nori în formă de peşti. Oftă adînc şi respiraţia îi produse în piept o furnicare plăcută. Deodată, auzul i se ascuţi şi auzi cum puişorii piuie şi vîndul de răsărit suflă deasupra pămîntului. Auzi copite de cai tropăind pe şosea, iar în depărtare lovituri în lemn, un vecin îşi repara hambarul. Toate aceste sunete păreau că se îmbină într-o anumită armonie. Vederea i se limpezi şi ea. Garduri, ziduri şi şoproane se profilau clar în lumina galbenă a după-amiezii, şi păreau şi ele că se îmbină în aceeaşi armonie. Toate parcă se schimbaseră. Un stol de rîndunele se aşeză în praf, scormonind după bucăţele de hrană, apoi îşi luă zborul ca o eşarfă cenuşie care se ondulează în lumină. Adam îşi îndreptă din nou privirea spre fratele lui. Pierduse noţiunea timpului şi nu ştia de cînd stătea aşa în pragul uşii.
Nu trecuse nici o clipă. Charles se lupta tot cu aceeaşi piatră mare. Iar Adam nu expirase încă aerul pe care-l trăsese în piept cînd timpul se oprise în loc.
Deodată îşi dădu seama că bucuria şi tristeţea se întreţeseau. Curajul şi teama se contopiseră. Constată că începuse să fredoneze o mică melodie monotonă. Se întoarse, trecu prin bucătărie şi se opri în uşă, privind-o pe Cathy. Ea îi zîmbi uşor şi el gîndi:
"Ce copil! Ce copil neajutorat" ― şi un val de iubire îl cuprinse.
― Vrei să te măriţi cu mine? o întrebă el.
Chipul ei se crispă iar mîna i se strînse într-un spasm.
― Nu-i nevoie să-mi răspunzi acum. Vreau să te gîndeşti. Dar dacă te-ai căsători cu mine, aş putea să te ocrotesc. Nimeni nu ţi-ar mai putea face vreun rău.
Cathy îşi reveni într-o clipă.
― Vino încoace, Adam. Stai jos. Dă-mi mîna. Aşa e bine.
Ea îi ridică mîna şi şi-o puse pe obraz.
― Dragul meu, spuse cu o voce spartă. Ah, dragul meu. Ascultă-mă, Adam, ai avut încredere în mine. Poţi să-mi promiţi ceva? Îmi promiţi să nu-i spui fratelui tău că m-ai cerut?
― Că te-am cerut în căsătorie? De ce?
― Nu, nu-i vorba de asta. Am nevoie de noaptea asta să mă gîndesc. Poate o să am nevoie chiar de mai mult decît o noapte. Poţi să-mi dai voie?
Îşi duse mana la cap.
― Nu sînt sigură că pot să judec aşa cum trebuie. Şi vreau s-o fac.
― Crezi că ai putea să te căsătoreşti cu mine?
― Te rog, Adam. Lasă-mă singură să mă gîndesc. Te rog, dragul meu.
El zîmbi şi spuse nervos:
― Să nu dureze prea mult. Mă simt ca o pisică cocoţată într-un pom, care nu mai poate coborî.
― Lasă-mă doar să mă gîndesc. Şi, Adam, ― eşti un bărbat drăguţ.
Ieşi afară şi se îndreptă spre locul unde fratele lui încărca pietre.
După plecarea lui, Cathy se dădu jos din pat şi se îndreptă nesigură spre birou. Se aplecă şi îşi privi obrazul. Mai avea bandajul pe frunte. Ridică un colţ, destul ca să vadă roşeaţa aprinsă dedesubt. Nu numai că se hotărîse să se căsătorească cu Adam, dar luase această hotărîre încă înainte ca el să i-o fi cerut. Se temea. Avea nevoie de apărare şi de bani. Adam putea să i le dea pe amîndouă. Şi putea să-l şi conducă ― ştia asta. Nu voia să se căsătorească, dar, pentru moment, căsătoria era o salvare. Un singur lucru o neliniştea. Adam simţea pentru ea o căldură pe care nu o putea înţelege, pentru că ea nu simţea nimic pentru el şi nu simţise vreodată pentru nimeni. Şi domnul Edwards o speriase într-adevăr. Pentru prima oară în viaţa ei pierduse controlul asupra situaţiei. Se hotărî să nu mai îngăduie ca lucrul acesta să se repete vreodată. Zîmbi în sinea ei, gîndindu-se la ce va spune Charles. Se simţea înrudită cu Charles. Nu-i păsa că o priveşte cu ochi bănuitori.

5

Cînd Adam se apropie de el, Charles se ridică. Îşi duse palmele în dreptul şalelor şi îşi frecă muşchii obosiţi.
― Doamne, sînt o grămadă de bolovani, spuse el.
― Un tip din armată mi-a spus că în California sînt văi ― mile întregi — unde nu găseşti o piatră, nici măcar una mică.
― Trebuie să fie altceva, zise Charles. Nu cred că există fermă care să nu aibă ceva în neregulă. În Middle West sînt lăcuste, în alte locuri sînt uragane. Ce contează nişte bolovani?
― Cred că ai dreptate. M-am gîndit să-ţi dau o mînă de ajutor.
― Drăguţ din partea ta. Am crezut că o să-ţi petreci restul vieţii ţinîndu-te de mînă cu aia din casă. Cît o să mai stea?
Adam era pe punctul să-i spună despre propunerea lui, dar tonul lui Charles îl făcu să-şi schimbe gîndul.
Charles zise:
― Ştii, Alex Platt a venit nu de mult să mă vadă. N-ai să crezi ce i s-a întîmplat. A găsit o avere.
― Ce vrei să spui?
― Ştii, locul acela de pe proprietatea lui care se termină cu un grup de cedri ― chiar lîngă şosea?
― Ştiu, ce-i cu el?
― Alex mergea printre copaci şi zidul de piatră. Vîna iepuri. A găsit un geamantan cu haine bărbăteşti, frumos împăturite. Erau muiate de ploaie. Arătau de parcă stătuseră cîtva timp acolo. Şi mai era o cutie de lemn cu lacăt, şi cînd l-a spart, a găsit aproape patru mii de dolari în ea. Şi a mai găsit şi o poşetă. N-avea nimic în ea.
― Nici un nume, nimic?
― Asta-i partea stranie ― nici un nume; nici un nume pe haine, nici o etichetă pe costume. Ca şi cînd omul n-ar fi vrut să lase vreo urmă.
― Alex o să-i păstreze?
― I-a dus la şerif, iar şeriful o să dea un anunţ, şi dacă nimeni nu răspunde, Alex poate să-i păstreze.
― Cu siguranţă că cineva o să-i revendice.
― Cred şi eu. Nu i-am spus asta lui Alex. E tare fericit. E curios că nu există nici un fel de etichete ― nu sînt tăiate, ci pur şi simplu nu există.
― E o grămadă de bani, zise Adam. Cineva trebuie să-i revendice.
― Alex a mai stat niţeluş cu mine. Ştii doar, nevastă-sa se vede cu multă lume.
Charles tăcu, apoi spuse:
― Adam, trebuie să stăm de vorbă. Tot ţinutul ne bîrfeşte.
― Despre ce? Ce vrei să spui?
― La naiba, despre asta... fata asta. Doi bărbaţi nu pot locui în casă cu o fată. Alex spune că femeile sînt pornite pe chestia asta. Adam, aşa nu mai merge. Locuim aici. Avem un renume bun.
― Vrei s-o dau afară înainte de a se face bine?
― Vreau să scapi de ea ― să o expediezi. Nu-mi place.
― Nici nu ţi-a plăcut vreodată.
― Ştiu. N-am încredere în ea. E ceva ― ceva ― nu ştiu ce anume, dar nu-mi place. Cînd ai de gînd s-o scoţi de-aici?
― Uite ce, zise Adam încet. Mai dă-i răgaz p săptămînă şi am să iau o hotărîre în legătură cu ea.
― Promiţi?
― Sigur că promit.
― Asta-i cu totul altceva. O să-i spun nevestei lui Alex. Pe urmă lasă pe ea, va şti să răspîndească vestea. Dumnezeule, ce mulţumit o să fiu cînd o să avem iar casa numai pentru noi doi. Nu cumva i-a revenit memoria?
― Nu, zise Adam.

6

Peste cinci zile, cînd Charles era plecat să cumpere hrană pentru vite, Adam trase şareta în dreptul scării de la bucătărie. O ajută pe Cathy să se urce, îi puse o pătură pe picioare şi alta pe umeri. Mînă spre primărie şi se căsători cu ea în fata unui judecător de pace.
Cînd se întoarseră, Charles era acasă. Îl privi acru cînd intrară în bucătărie.
― Credeam că ai luat-o şi ai dus-o s-o urci în tren.
― Ne-am căsătorit, zise Adam simplu.
Cathy îi zîmbi lui Charles.
― De ce? De ce ai făcut una ca asta?
― De ce nu? Un bărbat n-are voie să se căsătorească?
Cathy se duse repede în dormitor şi închise uşa. Charles începu să zbiere.
― Nu face nici două parale, îţi spun eu. E o tîrfă.
― Charles!
― Îţi spun eu, e o tîrfă de doi bani. N-am încredere în ea nici de două parale... e o căţea, o tîrîtură!
― Charles, opreşte-te! Opreşte-te, îţi spun! Ţine-ţi gura ta împuţită în ce-o priveşte pe nevastă-mea!
― E tot atît de nevastă cît o pisică în călduri.
Adam spuse încet:
― Charles, cred că eşti gelos. Cred că ai vrut să te însori tu cu ea.
― Nebunule! Eu gelos? Nici n-o să stau în aceeaşi casă cu ea.
Adam spuse cu un ton egal:
― Nici n-o să fie nevoie. Eu plec. Dacă vrei, poţi să cumperi partea mea. Poţi păstra ferma. Ai vrut-o dintotdeauna. Poţi să stai aici şi să putrezeşti.
Vocea lui Charles coborî:
― Nu vrei să scapi de ea? Te rog, Adam. Alung-o. O să te sfîşie. O să te distrugă, Adam, o să te distrugă!
― De unde ştii atît de multe despre ea?
Ochii lui Charles erau pustii.
― Nu ştiu nimic, spuse el şi nu mai deschise gura.
Adam nici nu o întrebă pe Cathy dacă vrea să vină la masă. Duse în dormitor două farfurii şi se aşeză lîngă ea.
― Plecăm de-aici, îi zise el.
― Lasă-mă pe mine să plec. Te rog, lasă-mă. Nu vreau să te fac să-ţi urăşti fratele. Mă întreb oare de ce mă urăşte?
― Cred că e gelos.
Ochii ei se îngustară.
― Gelos?
― Aşa mi se pare. Nu trebuie să-ţi faci griji. Plecăm. Mergem în California.
Ea spuse liniştit:
― Nu vreau să mă duc în California.
― Prostii. Acolo e frumos, soare tot timpul, e minunat.
― Nu vreau să mă duc în California.
― Eşti soţia mea, spuse el blînd. Vreau să mergi cu mine.
Ea tăcu şi nu mai deschise discuţia despre asta. Îl auziră pe Charles trîntind uşa, şi Adam zise:
― O să-i facă bine. O să se îmbete niţeluş şi o să se simtă mai bine.
Cathy îşi plecă ochii şi-şi privi cu modestie degetele.
― Adam, nu-ţi pot fi soţie pînă cînd nu mă fac bine.
― Ştiu, înţeleg. Am să aştept.
― Da vreau să stai cu mine. Mi-e teamă de Charles. Mă urăşte tare mult.
― O să-mi aduc patul aici. Dacă ţi-e frică, poţi să mă strigi. Poţi să întinzi mîna şi dai de mine.
― Eşti atît de bun. Bem un ceai?
― Desigur, şi eu aş vrea.
Aduse ceştile aburinde, şi se întoarse după zaharniţă. Se instală într-un scaun, lîngă patul ei.
― E cam tare. Nu e prea tare pentru tine?
― Îmi place ceaiul tare.
El îşi termină ceaşca.
― Nu ţi se pare că are un gust straniu? Are un gust curios.
Ea îşi duse repede mîna la gură.
― Dă-mi să gust.
Sorbi rămăşiţele.
― Adam, stigă ea, ai luat din greşeală ceaşca mea. Am pus doctoria în ea.
El îşi linse buzele.
― Nu cred că poate să-mi facă vreun rău.
― Nu, nu se poate. Şi zîmbi uşor. Sper să n-am nevoie să te strig la noapte.
― Ce vrei să spui?
― Ai băut somniferul meu. S-ar putea să nu te mai trezeşti prea uşor.
Adam căzu într-un somn greoi de opium, deşi se străduia să rămînă treaz.
― Doctorul ţi-a spus să iei aşa mult? întrebă el greoi.
― Tu nu eşti obişnuit cu asta, spuse ea.
Charles se întoarse la unsprezece noaptea. Cathy îi auzi paşii ameţiţi. Se duse în camera lui, îşi aruncă hainele şi se băgă în pat. Mormăi şi se învîrti, încercînd să-şi găsească o poziţie mai comodă, apoi deschise deodată ochii. Cathy stătea lîngă patul lui.
― Ce doreşti?
― Ce crezi? Dă-te mai încolo.
― Unde-i Adam?
― A băut somniferul meu, din greşeală. Dă-te puţin mai încolo.
El respiră zgomotos.
― Abia am fost la o tîrfă.
― Eşti un bărbat destul de voinic. Dă-te mai încolo.
― Şi braţul tău fracturat?
― Am eu grijă de el. Nu e treaba ta.
Deodată Charles rîse.
― Nenorocitul, spuse, şi dădu la o parte pătura, să o primească.

PARTEA A DOUA

Capitolul 12

Precum vedeţi, puţin cîte puţin, cartea asta a atins marea frontieră care era anul 1900. Încă o sută de ani fuseseră măcinaţi şi trecuţi prin sită, iar cele întîmplate au fost modelate aşa cum oamenii ar fi dorit să fie ― mai bogate şi mai pline de semnificaţii decît au fost în realitate, cu mulţi ani în urmă. În unele cărţi de memorii, acestea au fost cele mai bune vremuri pe care le trăiseră oamenii, ― vremurile de odinioară, vremuri vesele, dulci şi simple, cînd totul părea tînăr şi neînfricat. Bătrînii, care nu ştiau dacă vor păşi cu greu peste hotarul secolului, îl aşteptau cu dezgust. Căci lumea se schimba, iar blîndeţea dispăruse, ca şi virtutea. În această lume roasă pe dinăuntru, îşi făcuse loc nesiguranţa care înlocuia bunele maniere, bunăstarea şi frumuseţea. Doamnele nu mai erau doamne, şi nu mai puteai avea încredere în cuvîntul unui domn.
Era o epocă în care oamenii deveniseră mai duri. Libertatea bărbaţilor se evaporase. Nici copilăria nu mai avea farmecul de altădată ― nu mai era cum a fost. Pe vremuri, copiii nu aveau altă grijă decît să găsească o piatră bună, nu chiar rotundă, dar plată şi roasă de apă, ca să o arunce cu praştia făcută dintr-un pantof vechi. Unde au dispărut toate pietrele bune şi toată simplitatea?
Memoria oamenilor este destul de vagă, căci cum poţi oare să-ţi aminteşti senzaţia de plăcere, sau durere, sau o emoţie sufocantă? Cel mult poţi să-ţi aminteşti că le-ai simţit. Un om mai în vîrstă îşi poate aminti ca prin vis cum se juca de-a doctorul cu fetiţele, dar un asemenea om uită, şi vrea să uite, de emoţia puternică ce-i rodea splina şi îl făcea, băiat fiind, să se trîntească cu faţa-n jos în ovăzul verde şi să lovească cu pumnii în pămînt gemînd:
― Doamne! Doamne!
Un asemenea om ar putea spune, şi chiar o spune: "La ce naiba zace copilul ăla pe iarbă? O să răcească".
Ah, căpşunile nu mai au gustul de altădată şi coapsele femeilor şi-au pierdut puterea de atracţie!
Iar unii oameni se instalează în cuibul morţii ca nişte găini la clocit.
Istoria a fost secretată de glandele unui milion de istorici. Trebuie să ieşim din secolul ăsta tumultuos, spuneau unii ― din secolul ăsta înşelător şi ucigător, secolul scandalului şi al morţii tăinuite, al luptei pentru pămîntul ăsta blestemat, care se obţine prin orice mijloace.
Priviţi în urmă, amintiţi-vă de mica noastră naţiune înconjurată de oceane, sfîşiată de probleme complexe, pe care hainele vechi n-o mai încăpeau. Abia începuserăm să ridicăm capul, cînd englezii au pus din nou mîna pe noi. I-am învins, dar asta nu ne-a adus mare lucru. Ne-am ales cu Casa Albă arsă şi cu zece mii de văduve pe lista pensiilor de stat.
Apoi soldaţii au plecat în Mexic, şi acolo a avut loc un fel de serbare cîmpenească tragică. Nimeni nu poate să-ţi spună de ce trebuie să mergi să iei masa la iarbă verde şi să te simţi prost, cînd e atît de uşor şi plăcut să mănînci acasă. Totuşi, războiul din Mexic a adus două lucruri bune. Am pus mîna pe imense terenuri spre apus, aproape că ne-am dublat suprafaţa, şi în afară de asta războiul a constituit un cîmp de antrenament pentru generali, astfel încît atunci cînd a început măcelul între noi, conducătorii cunoşteau tehnica de a face ca lucrurile, cît de oribile erau, să parcă că sînt aşa cum trebuie.
Apoi, au urmat certurile:
― Ai voie să ţii un sclav?
― Dacă l-ai cumpărat în mod cinstit, de ce nu?
― Dacă o ţinem tot aşa, în curînd o să se spună că un om n-are dreptul să aibă un cal. Cine vrea să se atingă de proprietatea mea?
Şi iată că am ajuns aici, ca un om care se zgîrie singur pe faţă şi sîngerează în propria-i barbă. După ce a trecut şi asta şi ne-am ridicat încetişor de pe pămîntul însîngerat, am pornit-o spre apus.
Apoi a venit o perioadă de avînt urmată de falimente, depresiune. Au apărut mari hoţi patentaţi care goleau buzunarele tuturor celor care aveau buzunare.
La naiba cu secolul acesta infect!
Să se sfîrşească o dată şi să-i trîntim uşa în nas! Să-l închidem ca pe o carte şi să citim altceva! Un capitol nou, o viaţă nouă! Omul va avea mîinile curate după ce va pune lespedea peste secolul acesta împuţit. Ne aşteaptă lucruri frumoase. Secolul acesta nou e curat, nu e plin de putregai. Cărţile nu sînt măsluite şi primul care ar încerca să trişeze cu pachetul ăsta nou de ani ― ei bine, îl vom răstigni, să atîrne cu capul în jos deasupra unui closet.
Ah, dar căpşunile nu vor mai avea niciodată gustul de odinioară şi coapsele femeilor şi-au pierdut puterea de atracţie!

Capitolul 13

1

Un fel de aureolă luminează mintea omului. I se întîmplă aproape oricui: poţi cîteodată s-o simţi cum creşte sau cum freamătă ca un fitil a cărui flacără se apropie de dinamită. Ai o senzaţie plăcută în stomac, o încîntare a nervilor, a braţelor. Pielea gustă aerul şi fiecare inspiraţie e plăcută. Începutul ei e aidoma plăcerii unui căscat larg care te destinde: creierul se luminează şi toată lumea străluceşte în faţa ochilor. Omul a dus poate o viaţă cenuşie, pe un pămînt cu copaci întunecaţi şi sumbri. Poate că evenimentele, chiar şi cele mai importante, s-au scurs palide, anonime. Şi apoi ― deodată, aureola îi sună în urechi un cîntec dulce de greier, mirosul pămîntului îi încîntă nările, şi lumina ce se strecoară sub un copac îi mîngîie ochii. După aceea din om ţîşneşte un torent care nu-l lasă totuşi secătuit. Cred că importanţa unui om în lume e dată de calitatea şi numărul aureolelor sale. Este o chestiune cu totul personală, dar ea ne leagă de lume. Ea este mama tuturor creaţiilor, şi în asta constă deosebirea dintre un om şi toate celelalte vieţuitoare.
Nu ştiu cum va fi în anii care vor veni. În lume au loc schimbări monstruoase, forţe care dau formă unui viitor al cărui chip nu-l cunoaştem. Unele din aceste forţe ni se par primejdioase, poate nu prin ele însele, ci pentru că tendinţa lor este să elimine alte lucrurile care noi le luăm drept bune. Este adevărat că doi oameni pot ridica o piatră mai mare decît poate un singur om. Un colectiv poate construi automobile mai repede şi mai bine decît un singur om, iar pîinea de la o fabrică mare este mai ieftină şi are mereu acelaşi gust. Cînd hrana şi îmbrăcămintea noastră şi locuinţele se vor naşte în angrenajul producţiei de masă, metodele standard vor trebui să pătrundă şi în gîndirea noastră, şi să elimine orice altă gîndire. În epoca noastră, producţia de masă sau colectivă a pătruns în economie, în politică şi chiar în religie. În lume există o mare tensiune, tensiune care tinde să atingă punctul culminant, iar oamenii sînt nefericiţi şi au idei neclare.
Într-un asemenea moment, mi se pare firesc să-mi pun asemenea întrebări. În ce cred eu? Pentru ce trebuie să lupt şi împotriva cui?
Specia noastră este singura specie creatoare, şi are un singur instrument creator, creierul şi gîndirea individuală a omului. Nimic nu a fost creat vreodată de doi oameni. Nu există colaborări bune, fie în muzică, în artă, în poezie, în matematică sau în filozofie. Odată minunea creaţiei împlinită, colectivul poate să-i dea viaţă şi să o lărgească, dar acesta nu inventează niciodată nimic. Cel mai preţios lucru este doar mintea omului singur...
Iată ce cred eu: că mintea liberă, exploratoare, a individului, este lucrul cel mai de preţ din lume. Şi de aceea voi lupta pentru libertatea minţii, de a lua calea pe care şi-o alege ea... Şi trebuie să mai lupt împotriva oricărei idei, religii sau guvernări care limitează sau distruge individul... Dacă aureola ar fi ucisă, sîntem pierduţi.

2

Adam Trask a avut o copilărie întunecată, perdelele vieţii sale au fost asemeni unor pînze de păianjen prăfuite, iar zilele sale o înşiruire lentă de momente care erau pe jumătate neplăceri, pe jumătate nişte triste decepţii, şi apoi, prin Cathy, se aprinse şi pentru el aureola.
N-are importanţă că ea era un monstru, cum am numit-o. Poate n-o înţelegem pe Cathy, dar, pe de altă parte, sîntem capabili de multe, în toate privinţele, de mari virtuţi ca şi de mari păcate. Şi cine nu şi-a răscolit niciodată apele tulburi din conştiinţă?
Poate că toţi purtăm în noi o mlaştină tăinuită în care încolţeşte şi se dezvoltă răul şi lucrurile urîte. Dar această cultură este îngrădită şi mlădiţele ei se ridică doar pentru a cădea din nou. Nu e oare posibil ca, în această mlaştină neagră dinlăuntrul unui om, răul să crească destul de puternic ca să treacă peste îngrăditură şi să se elibereze? Un asemenea om ar fi oare tocmai monstrul nostru, şi nu sîntem noi oare înrudiţi cu el prin mlaştina noastră ascunsă? Ar fi absurd să nu-i înţelegem atît pe îngeri cît şi pe diavoli, întrucît noi înşine i-am inventat.
Oricum a fost Cathy, ea i-a provocat aureola lui Adam. Spiritul acestuia s-a ridicat în zbor, eliberat de teamă, amărăciune şi amintiri înăbuşitoare.
Aureola luminează lumea şi o schimbă, aşa cum o rachetă luminoasă schimbă înfăţişarea unui cîmp de bătălie. Poate că Adam nici n-o vedea pe Cathy, într-atît de multă lumină o scăldau ochii săi. În mintea lui nu pălea niciodată imaginea frumuseţii şi blîndeţii, a fetei dulci şi sfinte care pentru el însemna mai mult ca oricare alta, curată şi iubitoare ― aşa arăta Cathy pentru soţul ei şi, orice ar fi făcut sau ar fi spus, ea n-o putea distruge pe acea Cathy a lui Adam.
Ea spusese că nu voia să meargă în California, dar el nu o auzi, pentru că acea Cathy a lui l-a luat de braţ şi a pornit-o cea dintîi. Atît de strălucitoare îi era aureola, încît nu observă tristeţea îndurerată a fratelui său, nu văzu clipirea din ochii lui. Îi vîndu lui Charles partea lui de fermă pe mai puţin decît făcea, şi cu asta, precum şi cu jumătate din banii tatălui său, era liber şi bogat.
Fraţii păreau acum nişte străini. Şi-au strîns mîna la gară, iar Charles privi în urma trenului şi îşi frecă cicatricea. Se duse apoi la han, bău la repezeală patru pahare cu whisky şi urcă treptele ultimului etaj. Plăti fata, dar nu fu în stare să facă nimic. Plînse în braţele ei pînă cînd aceasta îl dădu afară. Se aruncă cu toate forţele asupra fermei, o sili să producă mai mult, îi adăugă acareturi, semănă, o îngriji şi o lărgi. Nu află odihnă şi nici distracţie, şi deveni un om bogat, lipsit de plăceri şi respectat, dar fără prieteni.
Adam se opri la New York, exact atît cît să cumpere haine pentru el şi pentru Cathy, înainte de a se urca în trenul care îi duse de cealaltă parte a continentului. Cum de au ajuns în Valea Salinas, e foarte uşor de înţeles.
În vremea aceea, societăţile de căi ferate ― care se dezvoltau, se luptau între ele, se străduiau să crească şi să se domine una pe alta ― foloseau orice mijloc pentru a-şi spori traficul. Companiile nu se mulţumeau să dea anunţuri la ziare, ci scoteau broşuri şi pliante în care erau descrise şi înfăţişate frumuseţile şi bogăţiile Vestului. Nici o afirmaţie nu era extravagantă ― bogăţia era nelimitată. Compania Căilor ferate ale Pacificului de sud, condusă energic de Leland Stanford, începuse să devină stăpînă pe coasta Pacificului, nu numai în transporturi, ci şi în politică. Şinele lui pătrundeau tot mai mult de-a lungul văilor. Apărură noi oraşe, noi terenuri fură date în folosinţă şi populate, căci compania trebuia să-şi facă rost de clienţi, dacă voia să aibă clientelă.
Lunga Vale Salinas făcea parte din exploatare. Adam văzu şi studie un pliant frumos colorat unde valea era descrisă ca o regiune pe care nici raiul n-ar întrece-o în frumuseţe. După ce citeai aşa ceva, trebuia să fi fost nebun să nu doreşti să te stabileşti în Valea Salinas.
Adam nu se grăbi să cumpere. Îşi luă o trăsură şi vizită împrejurimile, se întîlni cu cei veniţi mai de mult şi vorbiră despre sol şi apă, climă şi recolte, preţuri şi condiţii. Adam nu voia să speculeze. Venise să se stabilească aici, să întemeieze un cămin, o familie, poate o dinastie.
Adam trecea vesel de la o fermă la alta, lua în mînă pămînt şi-i fărîmiţa între degete, discuta, făcea planuri şi vise. Oamenilor din vale le era pe plac şi erau bucuroşi că venise să locuiască acolo, căci recunoscuseră în el un om de încredere.
Avea o singură grijă, şi aceasta se referea la Cathy. Nu se simţea bine. Mergea alături de el prin regiune, dar era absentă. Într-o dimineaţă se plînse că nu se simte bine şi rămase în camera ei la hotelul "King City", în timp ce Adam vizita regiunea. Se întoarse pe la cinci după-amiază şi o găsi aproape moartă din pricina unei hemoragii. Din fericire, Adam îl găsi pe doctorul Tilson la masa de seară, şi îl luă pe sus de la friptura lui. Doctorul făcu un examen sumar, îi puse un pansament şi se întoarse către Adam.
― N-ai vrea să mă aştepţi jos, îi propuse el.
― Îi e mai bine?
― Da. Te chem eu imediat.
Adam o bătu pe Cathy pe umăr şi ea îi zîmbi. Doctorul Tilson închise uşa în urma lui şi se întoarse lîngă pat. Chipul îi era roşu de furie.
― De ce-ai făcut asta?
Gura lui Cathy era ca o dungă subţire, roşie.
― Soţul dumitale ştie că eşti însărcinată?
Ea îşi mişcă încet capul dintr-o parte în alta.
― Cu ce ai făcut treaba asta?
Ea îl privi fix.
Doctorul aruncă o privire prin odaie. Se îndreptă spre birou şi ridică o andrea. O ameninţă cu ea.
― Vechea unealtă ― vechiul criminal. Eşti o nebună. Era gata să te omori şi n-ai pierdut copilul. Presupun că ai şi înghiţit ceva, te-ai otrăvit sau ai pus acolo camfor, petrol, ardei roşu. Dumnezeule! Ce sînteţi în stare să faceţi voi, femeile.
Ochii ei erau reci ca sticla.
Îşi trase scaunul lîngă pat.
― De ce nu vrei să ai copilul? întrebă el blînd. Ai un soţ bun. Nu-l iubeşti? N-ai deloc de gînd să-mi vorbeşti? Spune-mi, ce dracu! Nu fi încăpăţînată ca un catîr!
Buzele nu i se mişcau şi ochii nu-i clipeau.
― Nu înţelegi, draga mea? Nu trebuie să distrugi viaţa. Ăsta e singurul lucru care mă înnebuneşte. Dumnezeu mi-e martor că pierd unii pacienţi pentru că n-am destule cunoştinţe. Dar încerc ― întotdeauna încerc. Şi deodată, uite, o crimă deliberată.
Vorbea repede. Se temea de liniştea groaznică dintre fraze. Femeia aceasta îl uimea. Avea ceva neomenesc.
― Ai cunoscut-o pe doamna Laurel? Ea cheltuieşte o grămadă şi plînge după un copil. Ar da tot ce are şi tot ce ar putea strînge ca să aibă un copil, şi dumneata, dumneata încerci să-l străpungi pe al dumitale cu o andrea. Bine, strigă el, aşadar nu vrei să vorbeşti ― n-ai decît. Dar să-ţi spun ceva. Copilul n-are nimic. Ai ţintit prost. Şi să-ţi mai spun ceva ― o să naşti copilul ăsta. Ştii ce spune legea acestui stat despre avorturi? Nu trebuie să-mi răspunzi, ascultă doar la mine! Dacă se mai întîmplă o dată, dacă pierzi copilul ăsta şi am vreun motiv să bănuiesc că e ceva suspect la mijloc, te voi da în judecată, voi depune mărturie împotriva dumitale şi voi avea grijă să fii pedepsită. Acum sper că ai destul bun simţ să mă crezi, pentru că am vorbit serios.
Cathy îşi umezi buzele cu o limbă ascuţită, micuţă. Răceala îi dispăruse din ochi şi în locul ei apăru o tristeţe plină de slăbiciune.
― Îmi pare rău, zise ea. Îmi pare rău. Dar nu mă înţelegeţi.
― Atunci de ce nu-mi spui?
Furia lui dispăru ca o ceaţă.
― Spune-mi, draga mea.
― E greu de spus. Adam e atît de bun, de puternic. Eu însă am o tară. Epilepsia.
― Dumneata, nu se poate!
― Eu nu, dar bunicul, şi tata, şi fratele meu.
Îşi acoperi ochii cu mîinile.
― N-aş putea să dăruiesc soţului meu un asemenea copil.
― Sărmană copilă, spuse el. Sărmana mea copilă. Nu poţi fi sigură. E mai mult decît probabil că va fi un copil normal şi sănătos. Vrei să-mi promiţi că n-ai să mai încerci nimic?
― Da.
― Bine. N-o să-i spun soţului ce-ai făcut. Acum culcă-te pe spate să văd dacă s-a oprit hemoragia.
După cîteva minute, îşi închise geanta şi luă andreaua în buzunar.
― Vin să te văd mîine dimineaţă.
Cînd coborî treptele înguste care dădeau în hol, Adam se repezi la el. Doctorul Tilson fu asaltat cu:
― Ce face? E bine? Ce s-a întîmplat? Pot să mă duc sus?
― Hei, gata-gata.
Şi îi spuse şiret, folosind gluma lui tipică.
― Soţia dumitale e bolnavă.
― Doctore...
― Soţia dumitale e însărcinată.
Trecu pe lîngă Adam şi îl lăsă cu ochii holbaţi. Trei bărbaţi care stăteau în jurul sobei îi zîmbiră. Unul din ei spuse sec:
― Dacă aş fi eu în locul lui, aş invita cîţiva prieteni, poate chiar trei, la un pahar.
Aluzia fusese aruncată în vînt. Adam urcă greoi scara îngustă.
Atenţia lui Adam se fixase asupra fermei Bordoni, cîteva mile la sud de King City, de fapt la egală distanţă de San Lucas şi King City.
Familia Bordoni mai avea nouă sute de acri rămaşi dintr-o donaţie de zece mii de acri pe care o primise străbunicul doamnei Bordoni de la regele Spaniei. Familia Bordoni era de origine elveţiană, dar doamna Bordoni era fiica şi moştenitoarea unei familii spaniole care se stabilise în Valea Salinas din timpuri străvechi. Şi aşa cum s-a întîmplat cu majoritatea familiilor vechi, pămîntul le-a alunecat printre degete. O parte l-au pierdut la jocuri de noroc, o parte le-a fost confiscată pentru neplata impozitelor, iar cîţiva acri au fost tăiaţi ca nişte cupoane pentru a cumpăra cu ei obiecte de lux ― un cal, un diamant sau o femeie frumoasă. Cei nouă sute de acri rămaşi constituiau inima donaţiei originale Sanchez şi erau cei mai buni. Se întindeau pe ambele părţi ale rîului şi se pierdeau la poalele dealurilor, deoarece în acel loc valea se îngustează şi apoi se lărgeşte din nou. Casa care aparţinuse pe vremuri familiei Sanchez mai putea fi folosită încă. Construită din chirpici, se ridica într-o mică despicătură între dealuri, o vale în miniatură, udată de un izvor de apă dulce care nu seca niciodată. Acesta era şi motivul pentru care primul Sanchez îşi construise acolo locuinţa. Valea era umbrită de stejari mari şi pămîntul era neobişnuit de bogat şi de verde, pentru acea parte a regiunii. Zidurile casei mărunte erau groase de patru picioare, iar stîlpii de susţinere erau legaţi cu fîşii de piele brută care fuseseră întinse ude. Cînd pielea s-a uscat, a strîns bine stîlpii şi traversele, iar pielea s-a făcut tare ca fierul şi aproape indestructibilă. Această metodă de construcţie are un singur neajuns. Şobolanii, dacă sînt lăsaţi, rod pielea.
Casa cea veche părea că răsărise din pămînt şi era încîntătoare. Bordoni o folosise drept staul de vaci. Era elveţian, imigrat, cu pasiunea naţiunii sale pentru curăţenie. N-avea încredere în zidurile groase de chirpici şi a construit, la o oarecare distanţă, o cabană de lemn, iar vacile lui scoteau capul prin ferestrele adînci ale vechii case Sanchez.
Familia Bordoni nu avea copii, iar cînd soţia muri la o vîrstă destul de înaintată, soţul fu cuprins de dorul trecutului său alpin. Voia să vîndă ferma şi să se ducă acasă. Adam Trask refuză să cumpere în pripă, iar Bordoni cerea un preţ mare, prefăcîndu-se că nu-i pasă dacă vinde sau nu. Bordoni era sigur că Adam îi va cumpăra pămîntul, chiar mai înainte ca Adam să ştie acest lucru.
Adam voia ca, acolo unde se va stabili, să-şi ţină şi copiii care se vor naşte. Se temea să nu cumpere un loc şi apoi să vadă altul care să-i placă mai mult, dar locul Sanchezilor îl atrăgea mereu. Odată cu apariţia lui Cathy, înaintea lui se deschidea o viaţă lungă şi plăcută. Îşi luă însă una cîte una toate prevederile, parcurse cu trăsura, călare, sau cu piciorul, fiecare bucăţică de pămînt. Sondă terenul ca să controleze, să pipăie şi să miroasă subsolul. Se interesă de plantele sălbatice care cresc în cîmp, în valea rîului şi pe dealuri. În locurile umede, îngenunche şi cercetă urmele lăsate în noroi, urme de puma şi de cerb, de coyot şi pisică sălbatică, de sconcs şi racoon, de nevăstuică, de iepuri, toate acoperite de o ţesătură de urme ale cozilor. Umblă printre plopi şi sicomori, printre rugii de mure de pe malul rîului, mîngîie trunchiurile de stejar, de madrone, lauri şi taion.
Bordonii îl urmăreau cu ochi ironici şi turna pahare de vin roşu, făcut din strugurii din mica lui vie de pe deal. Era o plăcere a lui Bordoni să se îmbete niţeluş în fiecare după-amiază. Iar lui Adam, care nu gustase niciodată vinul, începu să-i placă.
O întrebă la nesfîrşit pe Cathy ce părere are despre locul acela. Îi place? Ar fi fericită acolo? Dar nu luă în seamă răspunsurile ei vagi. Îşi închipuia că împărtăşeşte şi ea entuziasmul lui. În holul hotelului "King City", vorbea cu bărbaţii care se adunau în jurul sobei şi citeau ziarele sosite din San Francisco.
― Mă gîndesc la apă, spuse el într-o seară. Mă întreb cît de adînc ar trebui săpat ca să dai de un izvor.
Un fermier se aşeză picior peste picior.
― Ar trebui să te duci să-l vezi pe Sam Hamilton, zise el. El ştie despre apă mai mult decît oricine altul de pe-aici. El e vrăjitorul apei şi săpător de puţuri. El o să-ţi spună. El a făcut jumătate din fîntînile din partea asta a văii.
Tovarăşul său chicoti.
― Sam are un motiv bine întemeiat să se intereseze de apă. Pe pămîntul lui n-are nici un strop.
― Unde pot să dau de el? întrebă Adam.
― Uite ce-i! Tot mă duc să-mi facă nişte colţare de fier. Dacă vrei, te iau cu mine. O să-ţi placă domnul Hamilton. E un om cumsecade.
― Un fel de geniu al rîsului, adăugă tovarăşul său.

3

Louis Lippo l-a dus pe Adam cu şareta lui, la ferma lui Hamilton. Barele de fier zdrăngăneau iar pe deasupra şaretei se legăna o pulpă de căprioară înfăşurată într-o pînză udă ca s-o ţină rece. În vremea aceea se obişnuia ca, mergînd în vizită la cineva, să duci în dar cîte ceva de mîncare, pentru că trebuia să rămîi la masă dacă nu voiai să-i jigneşti pe ai casei. Iar unii musafiri erau în stare să dea peste cap planurile culinare pe o săptămînă întreagă, dacă nu aduceau ceva în locul celor consumate. O bucată de porc sau de vită era de-ajuns. Louis aduse bucata de căprioară şi Adam făcu rost de o sticlă de whisky.
― Trebuie să-ţi atrag atenţia, zise Louis, domnului Hamilton o să-i placă asta, dar doamna Hamilton nu prea se dă în vînt după aşa ceva. În locul dumitale, aş lăsa-o sub scaun şi cînd o să ajungem în atelier, atunci poţi s-o scoţi. Aşa facem întotdeauna.
― Nu-l lasă pe soţul ei să bea?
― E mare cît o păsărică, dar are nişte principii de oţel. Lasă mai bine sticla sub scaun, spuse Louis.
Ieşiră de pe drumul din vale şi mînară spre dealurile neregulate şi pline de făgaşe, peste nişte şleauri săpate în noroiul ploilor de iarnă. Caii smuceau în hamuri iar şareta se scutura şi se clătina. Fusese un an prost pentru regiunile de deal, care erau uscate încă din iunie şi, pe sub iarba măruntă şi arsă, se zăreau pietrele. Ovăzul sălbatic nu se ridicase mai înalt de şase degete deasupra solului, ca şi cînd ar fi ştiut că dacă nu se grăbeşte să facă repede spic, nu va mai face deloc.
― Nu e un loc prea plăcut, spuse Adam.
― Plăcut? Dar, domnule Trask, e un pămînt care poate să mănînce inima omului şi să-l înghită. Plăcut! Domnul Hamilton are o bucată întinsă şi totuşi ar muri de foame cu toţi copiii lui. Ferma nu le asigură hrana. El face tot felul de munci, iar acum băieţii au început să mai cîştige şi ei cîte ceva. E o familie cumsecade.
Adam privi un şir de smocuri de iarbă ce ieşiseră nu de mult din pămînt.
― De ce oare s-o fi pripăşit pe un pămînt ca ăsta?
Lui Louis Lippo, la fel ca oricărui om, îi plăcea să facă pe ghidul pentru un străin, mai ales dacă nu exista un băştinaş care să-l contrazică.
― O să-ţi spun, făcu el. Uite eu, de exemplu ― tata era italian. A venit aici după tulburări, dar a adus ceva bani. Terenul meu nu e prea mare, dar e bun. Tata l-a cumpărat. L-a ales. Şi dumneata, de pildă, nu ştiu cîţi bani ai şi nici n-o să te întreb, dar se zice că încerci să cumperi vechiul loc al Sanchezilor şi Bordoni nu vinde niciodată ieftin. Ai probabil bani destui, altfel nici n-ar trebui să te mai interesezi.
― Am o situaţie bună, zise modest Adam.
― Să-ţi povestesc mai pe larg, spuse Louis. Cînd doamna şi domnul Hamilton au sosit în vale, nu aveau nici măcar o oală de noapte. Au fost nevoiţi să ia ce rămăsese ― pămînt al statului, pe care nimeni nu-l voia. Douăzeci şi cinci de acri din acest pămînt nu pot asigura nici măcar hrana pentru o vacă, chiar şi în anii buni, şi se spune că şi coioţii pleacă de pe-acolo în anii răi. Unii oameni nu pricep cum au trăit Hamiltonii. Dar domnul Hamilton, bineînţeles, s-a apucat imediat de lucru şi, în felul acesta, au scos-o la capăt. A lucrat ca muncitor cu ziua pînă şi-a fabricat treierătoarea.
― Probabil că i-a mers mai bine cu asta. Am auzit peste tot vorbindu-se despre el.
― Da, i-a mers mai bine. A crescut nouă copii. Pariez că n-a pus de o parte nici patru bănuţi. Cum ar fi putut?
O parte a şaretei se ridică, trecu peste o piatră mare rotundă, şi căzu din nou. Caii erau uzi de sudoare şi înspumaţi sub harnaşamente.
― Voi fi bucuros să stau de vorbă cu el, spuse Adam.
― Vezi, domnule, a strîns şi el o recoltă bună ― a avut copii buni şi i-a crescut bine. Toţi s-au căpătuit ― poate cu excepţia lui Joe. Joe e cel mai mic ― e vorba să-l trimită la colegiu, dar toţi ceilalţi se descurcă. Domnul Hamilton poate să fie mîndru. Casa este exact în capul dîmbului următor. Să nu cumva să uiţi şi să scoţi whisky-ul ăla ― ea o să se uite la dumneata într-un fel care o să te îngheţe.
Pămîntul uscat se crăpa la soare şi greierii ţîrîiau.
― E cu adevărat un pămînt uitat de Dumnezeu, zise Louis.
― Mă face să mă simt meschin, spuse Adam.
― Cum aşa?
― Eu sînt destul de înstărit ca să nu fiu nevoit să trăiesc pe un teren ca ăsta.
― Şi eu, dar nu mă simt meschin. Sînt doar al naibii de mulţumit.
Cînd şareta ajunse pe coamă, Adam putu să privească în jos spre micul grup de clădiri care alcătuiau reşedinţa familiei Hamilton ― o casă cu mai multe anexe, un staul de vaci, un atelier, o remiză. Era un peisaj secetos, cu pămînt ars de soare ― nici un copac, ci doar o grădiniţă udată cu mîna.
Louis se întoarse către Adam şi în tonul lui se simţea o oarecare nuanţă ostilă.
― Vreau să te lămuresc asupra unor lucruri, domnule Trask. Sînt oameni care, cînd îl văd pentru prima oară pe Samuel Hamilton, au impresia că e nebun. Nu vorbeşte ca alţi oameni. E irlandez. Şi e plin de idei ― o sută pe zi. Şi de speranţe. Isuse, chiar aşa trebuie să fii ca să poţi să trăieşti pe pămîntul ăsta! Dar să nu uiţi un lucru ― e un bun muncitor, un fierar priceput şi unele din ideile lui pot să fie puse în practică. Şi l-am auzit vorbind de lucruri ce urmau să se întîmple şi chiar s-au întîmplat.
Adam fu alarmat de acea notă de ameninţare.
― Nu sînt eu omul care să dispreţuiesc pe un altul, spuse el şi simţi brusc că Louis îl considera străin şi duşman.
― Am vrut doar să ne lămurim. Sînt unii care vin din răsărit şi cred că un om care n-are o grămadă de bani nu-i bun de nimic.
― Nici nu m-aş gîndi să...
― Poate că domnul Hamilton n-are nici patru bani puşi de o parte, dar este de-al nostru şi poate şi cel mai bun dintre noi toţi. Şi-a crescut cea mai frumoasă familie pe care ţi-o poţi închipui. Vreau doar să nu uiţi asta.
Adam era gata să se apere, dar apoi spuse:
― O să ţin minte. Mulţumesc că mi-ai spus.
Louis privea din nou înainte.
― Iată-l ― îl vezi, afară, lîngă atelier? Probabil că ne-a auzit.
― Are barbă? întrebă Adam făcînd ochii mici.
― Da, are o barbă frumoasă. Dar a început să încărunţească. În curînd, va fi albă.
Trecură prin faţa cabanei de lemn, o văzură pe doamna Hamilton care se uita la ei pe fereastră şi traseră în faţa atelierului unde stătea Samuel şi-i aştepta.
Adam văzu un bărbat puternic, cu o barbă de patriarh, cu părul încărunţit care îi stătea ca scaieţii. Pomeţii obrajilor, deasupra bărbii, erau bronzaţi, soarele îi înnegrise pielea de irlandez. Purta o cămaşă albastră, curată, salopetă şi un şorţ de piele. Avea mînecile suflecate iar braţele sale musculoase erau şi ele curate. Doar mîinile îi erau înnegrite de la forjă. După o privire fugară, Adam stărui asupra ochilor lui, albaştri deschişi, plini de o încîntare tinerească. Ridurile din jurul ochilor erau aşezate ca razele ce se adună într-un centru, din cauza rîsului.
― Louis, spuse el, mă bucur că te văd. Chiar şi în dulceaţa micului nostru paradis de aici, ne place să ne vedem prietenii.
Îi zîmbi lui Adam şi Louis zise:
― L-am adus pe domnul Adam Trask să te vadă. E străin din răsărit, a venit să se stabilească aici.
― Mă bucur, spuse Samuel. O să dăm mîna altădată. Nu vreau să vă murdăresc cu cu palmele astea negre de la forjă.
― Am adus nişte fier, domnule Hamilton. Vrei să-mi faci nişte colţare? Mi s-a stricat toată instalaţia de adăpat.
― Bineînţeles, Louis. Daţi-vă jos, daţi-vă jos. O să ducem caii la umbră.
― Avem în spate o bucată de căprioară şi a adus şi domnul Trask ceva.
Samuel se uită spre casă.
― Poate acel ceva o să-l scoatem după ce ducem trăsura în spatele grajdului.
Adam auzea accentul lui cîntat şi totuşi nu sesiza nici un cuvînt pronunţat într-un fel deosebit, poate în afară de t-urile şi l-urile ţinute sub limbă.
― Louis, vrei să deshami tu? Eu am să duc vînatul înăuntru. Liza o să se bucure. Ei îi place mîncarea de căprioară.
― E vreunul din băieţi acasă?
― Nu, nici unul. George şi Will au venit pentru sfîrşitul săptămînii şi s-au dus cu toţii aseară la dans sus, pe Canionul Calul sălbatic, la şcoala Peach Tree. Se vor întoarce spre seară cu tot grupul. Lipseşte o canapea din cauza asta. Vă povestesc mai tîrziu ― Liza vrea să se răzbune pe ei ― treaba asta a făcut-o Tom. Vă povestesc eu mai tîrziu.
Rîse şi porni spre casă, ducînd pulpa înfăşurată.
― Dacă vreţi, puteţi să duceţi acel ceva în atelier, ca să nu-l bată soarele.
Cînd se apropie de casă îl auziră cum striga:
― Liza, n-ai să ghiceşti, Louis Lippo a adus o bucată de căprioară mai mare decît tine.
Louis trase în spatele grajdului şi Adam îl ajută să deshame caii, să lege hăţurile şi să-i priponească la umbră.
― Ai înţeles ce-a vrut să spună cu lumina soarelui şi cu sticla, zise Louis.
― Femeia asta trebuie să fie un tiran nemaipomenit.
― E cît o păsărică de mare, dar are o voinţă de fier.
― Se depăşeşte pe ea însăşi, spuse Adam. Cred că asta am auzit-o de la cineva, sau am citit-o pe undeva.
Samuel veni după ei în atelier.
― Liza o să se bucure dacă rămîneţi la masă, zise el.
Adam protestă.
― Nu se aştepta să venim.
― Fugi de-aici. Mai face nişte găluşte în plus la carne. E o plăcere să vă avem printre noi. Louis, dă-mi bucăţile alea de fier şi să vedem cum vrei să ţi le fac.
Aprinse un foc de vreascuri în cuptorul pătrat al forjei şi suflă din foale peste el, apoi puse cu mîna cocs ud pînă cînd cărbunele începu să strălucească.
― Hai, Louis, suflă puţin cu foalele în focul ăsta. Încet, încet, omule, încet şi regulat.
Puse bucăţile de fier pe cărbunii încinşi.
― Nu, domnule Trask, Liza e învăţată să gătească pentru nouă copii înfometaţi. Nimic n-o mai sperie.
Aranjă fierul ca să primească mai multă căldură şi rîse.
― Îmi retrag ultimele cuvinte, sînt o minciună sfruntată. Soţia mea tună şi fulgeră ca o furtună care se apropie. Şi vă atrag atenţia la amîndoi să nu pomeniţi cuvîntul canapea. E o vorbă care o înfurie şi o supără pe Liza.
― Ne-ai mai spus cîte ceva despre asta.
― Dacă l-ai cunoaşte pe fiul meu Tom, ai înţelege mai bine, domnule Trask. Louis îl cunoaşte.
― Bineînţeles că îl cunosc, răspunse Louis.
Samuel continuă:
― Tom al meu are pe dracu-n el. Are ochii mai mari decît burta. Seamănă întotdeauna mai mult decît poate să culeagă. Se bucură prea mult, se necăjeşte prea mult. Aşa sînt unii oameni. Liza pretinde că şi eu sînt aşa. Nu ştiu ce soartă o să aibă Tom. Poate că-l aşteaptă succesul, poate spînzurătoarea ― au mai fost Hamiltoni spînzuraţi cu ani în urmă. Odată o să vă povestesc despre asta.
― Dar cu canapeaua cum e, sugeră Adam, politicos.
― Ai dreptate. Eu săr de la una la alta, aşa spune şi Liza, de parcă aş alerga după nişte oi rătăcite. Ei, şi a venit vorba de dansul de la şcoala Peach Tree, iar băieţii, George, Tom, Will şi Joe, au hotărît cu toţii să se ducă. Şi, bineînţeles, au fost invitate şi fetele. George, Will şi Joe, băieţi ca toţi băieţii, au invitat fiecare cîte o prietenă, dar Tom ― el a luat o porţie prea mare, ca de obicei. El a invitat două din surorile Williams, Jennie şi Belle. Cîte găuri pentru şuruburi vrei, Louis?
― Cinci, răspunse Louis.
― Bine. Trebuie să vă spun, domnule Trask, că Tom al meu are tot egoismul şi dragostea de sine a unui băiat care îşi închipuie că e urît. În majoritatea timpului, umblă cum apucă, dar cînd vine o sărbătoare, se împopoţonează şi străluceşte ca o floare de primăvară. Asta îi ia destul timp. Aţi observat că remiza era goală. George, Will şi Joe au pornit mai devreme, şi nu aşa aranjaţi ca Tom. George a luat şareta, Will a luat cabrioleta, iar Joe, docarul.
Ochii albaştri ai lui Samuel străluceau de bucurie.
― Şi atunci apăru Tom, ferchezuit şi strălucitor ca un împărat roman şi singurul vehicul cu roate care mai rămăsese era o greblă pentru fîn, şi cu asta nu putea duce nici măcar una din surorile Williams. Din fericire, sau din nenorocire, Liza se odihnea. Tom se aşeză pe trepte şi se gîndi. Apoi îl văzui că se duce în grajd, înhamă doi cai şi scoate oiştea de la greblă. Scoase canapeaua din casă şi o prinse de picioare cu un lanţ ― canapeaua cea frumoasă cu păr de cal şi braţe ca un gît de lebădă, la care Liza ţine mai mult ca la orice. I-am adus-o eu înainte de a se naşte George ca să se odihnească pe ea. Ultima oară cînd l-am văzut cu ochii mei a fost cînd Tom urca pe vîrful dealului, aşezat comod pe canapea, în drum spre surorile Williams. Şi, Dumnezeule, în ce hal o să fie cînd o s-o aducă înapoi.
Samuel lăsă jos cleştele şi îşi puse mîinile în şolduri, ca să poată rîde mai bine.
― Şi Liza mocneşte de parcă-i iese fum pe nări. Sărmanul Tom!
Adam zise zîmbind:
― N-aţi vrea să luăm niţeluş din acel ceva?
― Asta da, spuse Samuel.
Luă sticla, trase repede o înghiţitură de whisky şi o dădu îndărăt.
― Uisquebaugh ― e un cuvînt irlandez ― whisky, înseamnă apa vieţii ― aşa şi este.
Luă bucăţile de fier înroşite de nicovală şi le găuri, apoi îndoi colţurile cu ciocanul de săriră scîntei. Scufundă apoi fierul care sfîrîia într-un butoi pe jumătate umplut cu apă neagră.
― Gata, spuse el şi le aruncă pe jos.
― Mulţumesc, zise Louis. Cît mă costă?
― Plăcerea tovărăşiei mele.
― Întotdeauna faci aşa, zise Louis încurcat.
― Ba nu, cînd ţi-am făcut puţul cel nou, mi-ai plătit cît ţi-am cerut.
― Bine că mi-am amintit ― domnul Trask, aici de faţă, se gîndeşte să cumpere locul lui Bordoni ― vechea donaţie Sanchez ― îţi aminteşti?
― Îl cunosc bine. E un loc bun, spuse Samuel.
― Întreba de apă, şi i-am spus că tu ştii mai bine despre treaba asta decît oricine de pe-aici.
Adam trecu sticla şi Samuel luă o înghiţitură delicată şi îşi şterse gura cu braţul, deasupra funinginei.
― Nu m-am hotărît încă, zise Adam. Mă interesează doar.
― Ah, Dumnezeule, acum ţi-ai găsit beleaua cu mine, omule. Se spune că e periculos să pui întrebări unui irlandez, pentru că îţi răspunde. Sper că dumneata ştii ce faci cînd îmi dai voie să vorbesc. Am auzit de două feluri de a privi lucrurile. Unii spun că omul tăcut este mai înţelept, iar alţii că omul care nu vorbeşte, nu gîndeşte. Bineînţeles, eu sînt şi pentru varianta a doua ― Liza spune că profit. Ce vreţi să ştiţi?
― Iată, de exemplu, despre terenului lui Bordoni. Cît de adînc ar trebui săpat, ca să ajungi la apă?
― Ar trebui să văd locul ― în unele părţi vreo treizeci de picioare, în altele o sută cincizeci, iar în altele chiar pînă în centrul pămîntului.
― Dar se poate găsi apă?
― Aproape peste tot, dar nu şi la mine.
― Am auzit că vă lipseşte pe-aici.
― Aţi auzit? Cred că şi Dumnezeu în cer trebuie să fi auzit! Atît de tare am ţipat!
― Lîngă rîu este un teren de patru sute de acri. Sub el s-ar găsi apă?
― Ar trebui să văd. Mi se pare o vale cam curioasă. Dacă mai aveţi puţină răbdare, poate să vă pot spune mai multe despre asta, m-am mai uitat pe acolo şi am făcut nişte sondaje. Un om flămînd înghite cu mintea ― chiar aşa-i.
Louis Lippo zise:
― Domnul Trask este din Noua Anglie, îşi propune să se instaleze aici. A mai fost în Vest ― în armată, a luptat contra indienilor.
― Aţi mai fost? Atunci dumneavoastră ar trebui să vorbiţi şi eu să vă ascult.
― Nu vreau să vorbesc despre asta.
― De ce nu? Aşa să ne ajute Dumnezeu, dacă familia mea şi vecinii mei au luptat contra indienilor!
― Eu n-am vrut să mă lupt cu ei, domnule.
Acest "domnule" se strecură fără ca el să-şi dea seama.
― Da, înţeleg. Trebuie să fie greu să omori un om pe care nu-l cunoşti şi nu-l urăşti.
― Poate că tocmai asta uşurează treaba, spuse Louis.
― Este un punct de vedere, Louis. Dar unii oameni sînt prieteni cu toată lumea în inima lor, în timp ce alţii se urăsc şi pe ei înşişi şi întind ura în jurul lor ca untul pe pîinea fierbinte.
― Aş prefera să-mi vorbiţi de terenul acela, spuse Adam stînjenit, căci în minte îi apăru imaginea îngrozitoare a grămezilor de cadavre.
― Cît să fie oare?
Louis ieşi afară şi se uită la soare.
― Nu mai mult de zece.
― Dacă mă pornesc, nu mă mai controlez. Fiul meu Will spune că dacă nu găsesc o fiinţă omenească, vorbesc şi cu pomii.
Oftă şi se aşeză pe un butoiaş cu cuie.
― Am spus că e o vale stranie, poate pentru că m-am născut într-un loc înverzit. Ţie ţi se pare stranie, Louis?
― Nu, eu n-am ieşit niciodată de-aici.
― Am săpat o grămadă în ea, zise Samuel. S-a întîmplat ceva pe dedesubt ― poate mai continuă şi acum. Dedesubt este un fund de ocean, şi mai jos o altă lume. Dar asta nu trebuie să preocupe un fermier. Acum, deasupra este un pămînt bun, mai ales în locurile plate. În partea de sus a văii, terenul este uşor şi nisipos, dar este amestecat cu ăsta, cu pămîntul de pe dealuri care iarna este spălat şi dus la vale. Mergînd spre nord, valea se lărgeşte şi solul se face mai negru şi mai greu, poate mai bogat. Eu cred că pe locurile acelea au fost cîndva mlaştini şi rădăcinile au putrezit acolo de secole, în pămînt, l-au făcut negru şi l-au fertilizat. Iar cînd îl ari, vezi că apare o argilă grasă care îl ţine. Asta este cam de pe la Gonzales spre nord, pînă la gura rîului. În părţi, pe la Salinas, Blanco, Castroville şi Moss Landing, mlaştinile mai există încă. Şi cînd, într-o zi, aceste mlaştini vor seca, acolo va fi cel mai bun pămînt din această lume roşie.
― Întotdeauna povesteşte cum o să fie într-o zi, întrerupse Louis.
― Mintea omului nu se poate mulţumi să trăiască numai în epoca respectivă, ca trupul.
― Dacă e vorba să mă stabilesc aici, trebuie să ştiu cum şi ce va fi, zise Adam. Copiii mei, cînd o să-i am, o să stea aici.
Ochii lui Samuel priviră peste capetele prietenilor săi, dincolo de forja întunecată, în lumina galbenă a soarelui.
― Trebuie să ştii că pe sub o bună parte a văii, în unele locuri, în adîncuri, în altele aproape de suprafaţă, este un strat numit crustă tare. Este o argilă densă şi în acelaşi timp grasă. În unele locuri, are grosimea de un picior, în altele, mai mult. Această crustă tare este rezistentă la apă. Dacă n-ar fi ea, ploile de iarnă ar intra în pămînt şi l-ar îmbiba de apă, iar vara s-ar ridica din nou în sus, spre rădăcini. Dar aşa, cînd pămîntul de deasupra crustei este îmbibat, restul porneşte în pîrîiaşe sau putrezeşte pe deasupra. Ăsta este unul din marile blesteme ale văii noastre.
― Dar e un loc destul de bun de trăit, nu-i aşa?
― Da, este, dar omul nu poate să stea liniştit cînd ştie că ar putea fi mai bogat. M-am gîndit că dacă am putea să facem mii de găuri în crustă ca să poată trece apa prin ea, s-ar putea rezolva problema. Şi apoi am încercat cu cîteva încărcături de dinamită. Am găurit crusta şi am făcut-o să sară în aer. Crusta s-a rupt şi apa a putut să pătrundă mai jos. Dar, Dumnezeule, gîndeşte-te cîtă dinamită trebuie! Am citit că un suedez ― acelaşi care a inventat dinamita ― a făcut un explozibil nou, mai puternic şi mai sigur. Poate că asta o să fie soluţia pentru noi.
Louis spuse pe jumătate în rîs, pe jumătate cu admiraţie:
― Totdeauna se gîndeşte cum să schimbe lucrurile. Niciodată nu e mulţumit cu ele aşa cum sînt.
Samuel îi zîmbi.
― Se spune că oamenii au trăit cîndva în copaci. Cineva a trebuit să fi fost nemulţumit de o cracă prea înaltă, altfel picioarele tale n-ar fi atins acum pămîntul neted.
Apoi rîse din nou.
― Mă şi văd stînd pe movila mea de pămînt, făurindu-mi o lume în închipuirea mea, cu aceeaşi siguranţă cu care Dumnezeu a creat-o pe asta. Dar Dumnezeu şi-a văzut lumea. Eu n-am s-o văd pe a mea decît în închipuire. Într-o bună zi, aceasta va fi o vale cu mari bogăţii. Ar putea hrăni o lume, şi poate că aşa o să şi fie. Aici vor trăi oameni fericiţi, mii şi mii...
Peste ochii lui, parcă trecu un nor şi chipul i se întristă, iar el rămase tăcut.
― După cîte spui, pare un loc potrivit ca să te stabileşti, spuse Adam. Într-altă parte aş putea să-mi cresc copiii cu un asemenea viitor?
Samuel continuă:
― Mai e un lucru pe care nu-l înţeleg. E ceva întunecat, în această vale. Nu ştiu ce este, dar îl simt. Uneori, în zile cu lumină orbitoare, îl simt cum înconjoară soarele şi îi suge lumina, ca un burete.
Vocea îi deveni mai puternică.
― În valea asta există o violenţă neagră. Nu ştiu, nu ştiu. E ca şi cum o veche fantomă ar fi ieşit din oceanul mort din adîncuri şi a adus nefericirea care tulbură cerul. Este la fel de tainică precum o durere ascunsă. Nu ştiu ce este, dar o văd şi o simt la oamenii de aici.
Pe Adam îl trecu un fior.
― Mi-am amintit că am promis să mă întorc devreme. Soţia mea, Cathy, e însărcinată.
― Dar Liza e gata cu masa.
― O să fie înţelegătoare cînd o să-i spui de copil. Soţia mea se simte rău. Îţi mulţumesc de cele ce mi-ai spus cu privire la apă.
― Te-am întristat fiindcă vorbele mele au mai luat-o pe delături.
― Nu, deloc ― deloc. E prima sarcină a lui Cathy şi e îngrijorată.
Adam se luptă toată noaptea cu gîndurile, iar în ziua următoare plecă, bătu palma cu Bordoni şi terenul Sanchezilor deveni al lui.

Capitolul 14

1

Sînt atîtea lucruri de povestit despre Vestul din acea vreme încît e greu să ştii cu ce să începi. Unul atrage după sine altele o sută. Problema este să te hotărăşti pe care să-l povesteşti mai întîi.
Vă aduceţi aminte că Samuel Hamilton spusese că băieţii lui s-au dus la un bal la şcoala Peach Tree. Pe atunci, şcolile erau centre de cultură. Bisericile protestante din oraş se luptau pentru existenţă într-o ţară în care abia veniseră. Biserica catolică, intrată prima în scenă şi care pătrunsese adînc, lîncezea într-o tradiţie confortabilă, în timp ce misiunile erau treptat abandonate, acoperişurile lor se dărîmau şi porumbeii îşi făceau cuiburi în altarele dezgolite. Biblioteca misiunii din San Antonio (în latină şi spaniolă) fusese aruncată într-un hambar unde şoarecii îi rodeau legăturile de piele. La ţară, focarul artei şi ştiinţei era şcoala, iar învăţătorul purta şi întreţinea flacăra învăţăturii şi frumosului. Şcoala era locul de întîlnire pentru muzică şi discuţii La şcoală se instalau urnele pentru alegeri. Viaţa socială, fie că era vorba de încoronarea unei regine a primăverii, de omagii aduse unui preşedinte mort sau de un bal care urma să ţină o noapte întreagă, nu se putea desfăşura în altă parte. Învăţătoarea nu era doar un model de intelectual şi un conducător social, ci şi ţinta matrimonială a întregii regiuni. O familie se putea mîndri dacă unul din fii se căsătorea cu învăţătoarea. Se presupunea că urmaşii ei se vor bucura de avantaje intelectuale, atît prin moştenire cît şi prin educaţie.
Fetele lui Samuel Hamilton nu erau destinate să devină neveste de fermieri sleite de muncă. Erau fete drăguţe şi aveau strălucirea unor coborîtoare din regii Irlandei. Aveau o mîndrie care depăşea sărăcia. Nimeni nu se gîndea că ar trebui să fie privite cu milă. Samuel a crescut nişte copii mult superiori. Erau mai citiţi şi mai bine educaţi decît majoritatea celor de o seamă cu ei. Samuel le-a transmis tuturor dragostea pentru învăţătură şi i-a ţinut departe de ignoranţa plină de mîndrie a epocii lor. Olive Hamilton a devenit învăţătoare. Asta înseamnă că la cincisprezece ani a părăsit casa şi s-a dus să locuiască la Salinas, unde putea să urmeze şcoala secundară. La şaptesprezece ani şi-a trecut examenul de diplomă care cuprindea toate artele şi ştiinţele, iar la optsprezece ani preda la şcoala Peach Tree.
În şcoala ei erau elevi mai în vîrstă şi mai înalţi decît ea. Îţi trebuia mult tact ca să fii învăţătoare. Era o treabă grea şi periculoasă ca, fără pistol şi fără bici, să menţii ordinea printre băieţii cei mari şi nedisciplinaţi. Într-una din şcolile de munte, o învăţătoare a fost violată de elevi.
Olive Hamilton trebuia nu numai să predea de toate, dar şi pentru toate vîrstele. În vremea aceea, foarte puţin tineri treceau de clasa a opta, iar dacă mai aveau şi treburi la fermă, unora le trebuiau paisprezece sau cincisprezece ani ca să termine şcoala. Olive trebuia să practice şi o medicină rudimentară, deoarece mereu se întîmplau accidente. Cosea răni provocate de tăieturi de cuţit după o luptă în curtea şcolii. Cînd un băieţel în picioarele goale era muşcat de un şarpe cu clopoţei, era de datoria ei să sugă degetul ca să-i scoată veninul.
Preda cititul la clasa întîia şi algebra la a opta. Conducea corul, ţinea loc de critic literar şi scria cronicile mondene care apăreau săptămînal în "Salinas Journal". În afară de acestea, întreaga viaţă socială a regiunii era în mîinile ei, nu numai examene şcolare, ci şi baluri, întruniri, dezbateri, coruri, festivităţi de Crăciun şi de primăvară, manifestările patriotice cu ocazia sărbătorilor naţionale. Ea făcea parte din Consiliul Comunal şi prezida şi ţinea în mînă toate acţiunile de binefacere. Era departe de a fi o muncă uşoară şi cuprindea datorii şi obligaţii de neînchipuit. Învăţătoarea nu avea viaţă particulară. Era urmărită cu gelozie ca să i se descopere o slăbiciune de caracter. Nu putea să stea în gazdă la o familie mai mult de un trimestru, asta ar fi provocat gelozie ― o familie îşi cîştiga o anumită situaţie socială dacă găzduia o învăţătoare. Dacă în familia la care locuia se găsea un fiu bun de însurat, propunerea venea de la sine; dacă erau mai mulţi pretendenţi, se iscau bătăi groaznice pentru mîna ei. Băieţii din familia Aguita, trei din ei, erau aproape să se omoare pentru Olive Hamilton. Rareori învăţătoarele rămîneau mai mult timp în şcolile de ţară. Munca era atît de grea şi propunerile de căsătorie atît de frecvente, încît se măritau în foarte scurt timp.
Olive Hamilton era hotărîtă să nu urmeze această linie. Nu împărtăşea entuziasmul intelectual al tatălui ei, dar timpul petrecut la Salinas o făcea să nu dorească să devină nevastă de fermier. Voia să trăiască într-un oraş, poate nu chiar aşa de mare ca Salinas, dar cel puţin să nu fie o simplă încrucişare de drumuri. La Salinas, Olive a cunoscut frumuseţile vieţii, corul bisericesc şi odăjdiile, Confreria Altarului, şi mesele de post de la Biserica Episcopală. A cunoscut desfătări artistice ― companii aflate în turneu jucau piese şi chiar opere, cu mirajul lor şi iluziile unei alte lumi, plină de farmec. Fusese la petreceri, concurase la recitalul de poezie, participase la coruri şi făcuse parte din orchestră. Salinas o tentase. Acolo se putea duce la o petrecere îmbrăcată de sărbătoare şi se putea întoarce acasă cu aceeaşi rochie, nu ca aici unde trebuia să-şi împacheteze rochiile într-un sac de voiaj, să călărească zece mile şi apoi să le scoată şi să le calce din nou.
Cît era de ocupată de meseria ei, Olive ducea dorul vieţii de metropolă, iar cînd tînărul care a construit moara de făină din King City i-a cerut mîna, ea a acceptat cu condiţia unei logodne lungi şi secrete. Secretul era necesar pentru că, dacă s-ar fi ştiut, ar fi dat naştere la tulburări printre tinerii din vecinătate.
Olive nu avea strălucirea tatălui ei, dar avea simţul umorului împletit cu voinţa puternică şi de neclintit a mamei sale. Le băga pe gît elevilor ei încăpăţînaţi atîta învăţătură şi frumuseţe cîtă puteau să înghită.
Exista o prejudecată în privinţa învăţăturii. Oamenii doreau ca băieţii lor să înveţe să citească, să socotească şi asta era de-ajuns. Mai multă carte i-ar fi putut face nemulţumiţi şi uşuratici. Existau numeroase exemple care dovediseră că învăţătura îl făcea pe băiat să părăsească ferma ca să trăiască la oraş ― să se considere superior tatălui său. Aritmetică ― atît cît să măsoare pămîntul şi cheresteaua şi să ţină socotelile, scris ― atît cît să comande cele necesare şi să facă corespondenţă cu rudele, citit ― atît cît trebuia pentru ziare, almanahuri şi reviste agricole, ceva muzică, atît cît îi trebuia pentru cîntece religioase şi patriotice ― toate acestea erau de-ajuns pentru un băiat şi nu-l împingeau pe drumuri greşite. Învăţătura era pentru doctori, avocaţi şi învăţători, consideraţi ca o clasă aparte, fără legături cu ceilalţi oameni. Mai erau desigur şi unele excepţii, ca Samuel Hamilton de pildă, el era acceptat şi iubit, dar dacă n-ar fi fost în stare să sape un puţ, să potcovească un cal, sau să mînuiască o secerătoare, Dumnezeu ştie ce s-ar fi spus despre familia lui.
Olive se căsători cu tînărul ei şi se mută mai întîi la Paso Robles, apoi la King City şi în cele din urmă la Salinas. Avea o intuiţie de pisică. Acţiunile ei se bazau mai degrabă pe instincte, decît pe raţiune. Avea bărbia hotărîtă şi nasul mic al maică-si şi ochii frumoşi ai tatălui. Era cea mai reprezentativă din familia Hamilton, cu excepţia mamei. Teologia ei era un amestec curios de basme irlandeze şi legende din "Vechiul Testament", despre Iehova, pe care, în ultimii ani de viaţă, îl identifica cu tatăl ei. Cerul era pentru ea o frumoasă casă de fermă, locuită de rudele decedate. Făcea abstracţie de relaţiile exterioare potrivnice şi refuza să creadă în existenţa lor, iar cînd vreuna din ele nu i se supunea, devenea furioasă. Se spunea despre ea că a plîns amarnic pentru că nu s-a putut duce la două baluri deodată, în aceeaşi sîmbătă seara. Unul era la Greenfield iar celălalt la San Lucas ― la douăzeci de mile distanţă. Ca să se ducă la amîndouă şi apoi acasă, ar fi trebuit să călărească şaizeci de mile. Aceasta era o realitate de care nu putea să nu ţină seama, aşa încît a plîns de supărare şi nu s-a dus la nici unul. Cu trecerea anilor, inventă o metodă fără greş faţă de lucrurile neplăcute. Cînd eu, unicul ei fiu, aveam şaisprezece ani, am contractat o pneumonie pleurală, o boală ucigătoare pe acele timpuri. Mă pierdeam, mă pierdeam, pînă ce aripile îngerilor mi-au atins pleoapele. Olive a folosit metoda ei care nu dădea greş pentru tratarea pneumoniei şi a izbutit. Pastorul se ruga cu mine şi pentru mine. Sora superioară şi călugăriţele de la mănăstirea de lîngă casa noastră se rugau cerului de două ori pe zi să mă ajute, o rudă îndepărtată, teolog, dădea şi el acatiste pentru mine. Au fost folosite toate vrăjile, magiile, ierburile cunoscute, a adus şi două infirmiere bune şi pe cei mai buni doctori din oraş. Metoda era practică. M-am făcut bine. Era iubitoare şi hotărîtă cu familia, trei fete şi cu mine, ne-a învăţat treburile casei, spălatul vaselor, curăţatul hainelor şi bunele maniere. Cînd era furioasă, avea o privire teribilă care îl făcea pe copilul cel rău să se albească la faţă ca o migdală opărită.
Cînd m-am făcut bine după pneumonie, a trebuit să învăţ din nou să merg. Stătusem nouă săptămîni în pat, muşchii îmi slăbiseră şi se instalase moleşeală convalescenţei. Cînd m-au ajutat să mă ridic, simţeam să mă înţeapă fiecare nerv iar rana din coastă, care fusese deschisă ca să se dreneze puroiul din cavitatea pleurală, mă durea îngrozitor. Am căzut înapoi în pat, strigînd:
― Nu pot! Nu pot să mă scol!
Olive mă privi cu ochii ei teribili.
― Scoală-te! Tatăl tău a muncit toată ziua şi a vegheat toată noaptea. A făcut datorii pentru tine. Scoală-te!
Şi m-am sculat.
Datorie era un cuvînt urît, şi o idee de nesuportat pentru Olive. O factură neachitată după data de cincisprezece ale lunii era o datorie. Cuvîntul avea şi sensul de murdărie, lenevie şi dezonoare. Olive, care credea sincer că familia ei era cea mai bună din lume, nu ar fi permis, din snobism, ca ea să fie atinsă de datorii. A înrădăcinat într-atît la copiii ei groaza de datorii, încît şi acum, într-un sistem economic schimbat, în care datoriile fac parte integrantă din viaţă, devin neliniştit cînd se întîrzie cu două zile plata unei facturi. Olive n-a acceptat niciodată plata în rate chiar cînd aceasta devenise un fenomen de masă. Un lucru cumpărat pe credit era un lucru care nu-ţi aparţinea şi pentru care aveai datorii. Făcea economii pentru lucrurile pe care şi le dorea, aşa încît vecinii noştri beneficiau de noile invenţii chiar şi cu doi ani înaintea noastră.

2

Olive era foarte curajoasă. Probabil că este nevoie de curaj ca să creşti copii. Trebuie să vă povestesc ce a făcut în primul război mondial. Nu avea o gîndire internaţională. Prima ei graniţă geografică era familia ei, a doua oraşul ei, Salinas, iar apoi exista o linie punctată, nu prea clar definită, care era graniţa comitatului. În felul ăsta ea nu credea în război, nici măcar atunci cînd miliţia noastră călare fu chemată sub arme, îşi încărcă în trenuri caii şi o porni spre lumea largă.
Martin Hopps locuia lîngă noi, după colţ. Era solid, mărunt, cu părul roşu. Avea o gură mare şi ochii roşii. Era aproape cel mai timid băiat din Salinas. Era destul să-i spui bună-dimineaţa, ca să-l faci să nu se mai simtă în largul lui. Făcea parte din miliţia călare doar pentru că depozitul de arme avea teren de baschet.
Dacă germanii ar fi cunoscut-o pe Olive şi ar fi avut bun simţ, şi-ar fi schimbat planurile ca să n-o înfurie. Dar nu o cunoşteau sau erau proşti. Cînd l-au ucis pe Martin Hopps, au şi pierdut războiul, pentru că asta a înfuriat-o pe mama şi s-a pornit contra lor. Îi plăcuse Martin Hopps. Nu jignise niciodată pe nimeni. Cînd l-au omorît, Olive a declarat război Imperiului german.
Îşi căută o armă. Tricotatul căciulilor şi al ciorapilor nu-i satisfăcea dorinţa de răzbunare. Un timp îşi îmbrăcă o uniformă de Cruce Roşie şi se întîlni cu alte doamne îmbrăcate la fel, la depozitul de armament, unde înfăşurau feşe şi destrămau reputaţii. Era un lucru bun, dar nu ţintea spre inima Kaiserului. Olive voia sînge pentru viaţa lui Martin Hopps. Şi-a găsit arma răzbunării în "Obligaţiile libertăţii". Nu vînduse nimic niciodată în viaţa ei, în afară de un chec cu glazură, ocazional, în folosul Confreriei Altarului, în clădirea Bisericii Episcopale, dar de data asta începu să vîndă bonuri cu sacul. Muncea cu încrîncenare. Cred că oamenii se şi temeau să nu le cumpere. Iar cînd le cumpărau de la Olive, ea le dădea senzaţia că luptă cu adevărat, că bagă o baionetă în burta Germaniei.
Întrucît vînzările ei urcară ca o rachetă şi rămaseră ridicate, Ministerul de Finanţe începu să remarce această nouă amazoană. Mai întîi veniră scrisori şapirografiate de mulţumiri, apoi scrisori adevărate, semnate de ministrul finanţelor, şi fără ştampilă de cauciuc. Eram mîndri, dar nu atît de mîndri cum am fost cînd începură să sosească premii, un coif german (prea mic pentru oricare din noi), o baionetă, o bucată de şrapnel dinţată fixată pe un postament de abanos. Şi, fiindcă noi nu eram apţi pentru a lupta în război, ci puteam cel mult să mărşăluim cu puşti de lemn, războiul dus de mama părea că e o compensaţie pentru noi. Apoi se întrecu pe ea însăşi şi îi întrecu pe toţi cei din regiunea noastră. Îşi mări de patru ori suma vînzărilor, şi aşa destul de fabuloasă, şi i s-a acordat cel mai frumos premiu din toate ― o călătorie cu un avion militar.
Oh, cît de mîndri eram noi, copiii! Chiar şi indirect, era pentru noi o glorie greu de suportat. Dar biata mea mamă ― trebuie să vă mărturisesc că erau o serie de lucruri în a căror existenţă mama nu credea, în ciuda oricărei dovezi contrare. Unul din aceste lucruri era un Hamilton rău, iar celălalt era avionul. Faptul că le văzuse cu ochii ei nu constituia un motiv ca să creadă o iotă mai mult în existenţa lor.
Din pricina felului ei de a fi, am încercat să-mi închipui cum s-a simţit. Inima ei trebuie să se fi îngrozit, căci cum se poate zbura oare cu ceva ce nu există? Dacă ar fi constituit o pedeapsă, zborul ar fi fost crud şi neobişnuit, dar era un premiu, un dar, o onoare şi o glorie. Probabil că ne-a privit în ochi şi a văzut strălucind în ei toată admiraţia noastră, şi a înţeles că fusese prinsă în cursă. Dacă nu s-ar fi dus, familia ei ar fi fost dezolată. Era încolţită, şi nu avea nici o cale onorabilă de scăpare decît doar moartea. În momentul în care a luat hotărîrea să se urce în acel lucru inexistent, a fost convinsă, pare-se, că nu va supravieţui.
Olive îşi făcu testamentul ― îşi pierdu o mulţime de timp cu el şi apoi îl duse să fie controlat ca să fie sigură că e legal. După care deschise caseta de lemn de trandafir în care ţinea scrisorile pe care i le scrisese soţul ei cînd îi făcuse curte şi după aceea. Nu ştiusem că-i scrisese poezii, dar aşa era. Făcu un foc în vatră şi arse toate scrisorile. Erau ale ei şi nu voia ca altă fiinţă umană să le mai vadă. Îşi cumpără lenjerie nouă. Îi era groază să fie găsită moartă cu lenjeria reparată sau, mai rău chiar, ruptă. Cred că a văzut gura mare schimonosită şi ochii timizi ai lui Martin Hopps aţintiţi asupra ei şi a simţit că, într-un fel, îi răscumpăra viaţa furată. Era foarte blîndă cu noi şi nu dădea atenţie la o farfurie prost spălată care lăsa o pată de grăsime pe şervetul de vase.
Evenimentul trebuia să aibă loc pe terenul de curse din Salinas. Am fost duşi la teren cu o maşină a armatei şi ne simţeam mai solemni şi mai măreţi decît nişte funeralii naţionale. Tata lucra la fabrica de zahăr Spreckles, la cinci mile depărtare de oraş şi nu a putut fi liber, sau poate n-a vrut, de teamă că nu va putea face faţă încercării. Dar, deşi îi era atît de frică să se urce prea sus, Olive aranjase ca avionul să încerce să zboare măcar pînă la fabrica de zahăr, înainte de a se prăbuşi.
Acum îmi dau seama că cele cîteva sute de oameni care se adunaseră, veniseră pur şi simplu să vadă avionul, dar în momentul acela credeam că veniseră în cinstea mamei.
Olive nu era o femeie înaltă şi, la vîrsta aceea, începuse să se îngraşe. A fost nevoie să o ajutăm să iasă din maşină. Era de bună seamă înlemnită de frică, dar bărbia micuţă se arăta plină de hotărîre.
Avionul stătea pe cîmpul în jurul căruia se întindeau pistele de curse. Era înspăimîntător de mic şi uşor ― un biplan cu carlinga deschisă, cu fuselaj de lemn legat cu corzi de pian. Aripile erau acoperite cu pînză. Olive era înmărmurită. Se îndreptă spre locul respectiv ca o vită la tăiere. Peste hainele despre care avea convingerea că erau cele de îngropăciune, doi sergenţi îi îmbrăcară o salopetă, o haină vătuită şi una de zbor, şi ea devenea tot mai rotundă cu fiecare strat. Apoi îi puseră o caschetă de piele cu ochelari mari, astfel încît cu năsucul ei mic şi obrajii trandafirii alcătuia un spectacol demn de văzut. Arăta ca o minge cu ochelari. Cei doi sergenţi o ridicară pe braţe şi o instalară înăuntru. Umplea în întregime spaţiul liber. Cînd începură să-i prindă centurile de siguranţă, îşi veni în fire şi începu să facă semne disperate cu mîna, ca să atragă atenţia. Unul din soldaţi se urcă sus, o ascultă, veni la sora mea Mary şi o conduse la avion. Olive trăgea de mănuşa căptuşită, groasă de zbor, de pe mîna stîngă. Îşi eliberă mîinile, îşi scoase inelul de logodnă cu un mic diamant şi îl dădu lui Mary. Îşi aşeză bine verigheta de aur, îşi trase din nou mănuşile şi privi drept înainte. Pilotul se urcă în carlinga din faţă, iar unul din sergenţi trase cu toată forţa de elice. Micuţul aparat o porni, apoi se întoarse şi, la capătul cîmpului, cu motorul zbîrnîind din plin, se ridică în aer, iar Olive privea drept înainte şi probabil că ţinea ochii închişi.
Îl urmăream cu privirea cum se ridica şi se îndepărta, lăsînd în urmă o tăcere pustie. Comitetul de vînzare a obligaţiilor, prietenii şi rudele, simplii spectatori nici nu se gîndeau să părăsească locul. Avionul se făcut tot mai mic, ca un punct pe cer, în drum spre Spreckles, apoi dispăru. Trecură cincisprezece minute pînă îl văzurăm din nou, zburînd liniştit şi foarte sus. Apoi, spre groaza noastră, păru că se împiedică şi cade. Căzu la nesfîrşit, îşi reveni, urcă, şi făcu un looping. Unul dintre sergenţi rîse. Pentru un moment, avionul se menţinu drept, apoi ni se păru că înnebuneşte. Execută un tonou, cîteva immelmann-uri, looping-uri interioare şi exterioare, apoi se dădu peste cap şi zbură deasupra cîmpului cu capul în jos. Vedeau un fel de ghiulea neagră care era cascheta mamei. Unul dintre soldaţi spuse liniştit:
― Cred că ăla s-a scrîntit. Doar nu mai e o femeie tînără.
Avionul ateriză destul de sigur şi veni spre grupul nostru. Motorul se opri. Pilotul ieşi afară, dînd din cap uimit.
― Cea mai teribilă femeie pe care am întîlnit-o vreodată.
Se întinse, strînse mîna moale a lui Olive, şi plecă grăbit.
A fost nevoie de patru oameni şi destul de mult timp ca să o scoatem pe Olive din carlingă. Era atît de ţeapănă, că nu se mai putea apleca. Am dus-o acasă şi am culcat-o în pat şi nu s-a mai sculat două zile.
Abia mai tîrziu am aflat ce se întîmplase. Ceva a spus pilotul, ceva Olive, şi ambele relatări au trebuit puse cap la cap ca să aibă un înţeles. Au zburat după ordin, în jurul fabricii de zahăr Spreckles ― au înconjurat-o de trei ori ca să fie siguri că tata o să vadă, apoi pilotul s-a gîndit să facă o glumă. Nu se gîndea la nimic rău. A urlat ceva şi chipul lui părea contorsionat din pricina curentului de aer. Olive nu-l auzea din cauza zgomotului motorului. Pilotul închise motorul şi strigă:
― Acrobaţii?
Era un fel de glumă. Olive îi văzu chipul cu ochelari şi vîntul îi luă vorba şi i-o deformă. Lui Olive i se păru că spusese:
― Ai să te ţii?
Iată, gîndi ea, se întîmplă ceea ce ştiam că o să se întîmple. I-a bătut ceasul. Mintea ei trecu totul în revistă să vadă dacă nu uitase ceva ― testamentul, scrisorile arse, lenjeria nouă, mîncare destulă acasă pentru cină. Se întreba dacă stinsese lumina din camera din fund. Totul s-a petrecut într-o secundă. Apoi se gîndi că poate mai există vreo şansă excepţională de supravieţuire. Se vedea clar că tînărul soldat era speriat şi teama putea fi lucrul cel mai rău în situaţia aceasta. Dacă ea se lăsa pradă panicii care îi bîntuia în suflet, el se putea speria şi mai tare. Se hotărî să-l încurajeze. Zîmbi luminos şi dădu din cap ca să-l îmbărbăteze şi atunci se trezi cu picioarele în sus. Cînd se redresă din looping pilotul se uită din nou în spate şi strigă:
― Mai vrei?
Olive era departe de a mai auzi ceva, dar bărbia-i arăta hotărîre şi era gata să-l ajute pe pilot să nu fie prea înspăimîntat înainte ca avionul să se izbească de pămînt. Zîmbi şi mai dădu o dată din cap. După fiecare acrobaţie, tînărul soldat se uită în spate şi de fiecare dată ea îl încuraja. Multă vreme după cele întîmplate, acesta repeta întruna:
― E cea mai teribilă femeie pe care am întîlnit-o vreodată. Am făcut toate figurile pe care le-am învăţat şi ea tot mai voia. Doamne, ce mai pilot ar fi fost asta!

Capitolul 15

1

Adam stătea pe pămîntul lui aidoma unei mîţe care toarce. De la gura văii micuţe, de sub un stejar falnic care îşi întindea rădăcinile pînă la apa subterană, putea să cuprindă cu privirea acrii ce se întindeau departe spre rîu şi, dincolo de aceştia, spre o platformă de aluviuni, apoi şi mai sus, pînă la poalele dealurilor din partea de apus. Era un loc frumos, chiar şi vara cînd îl ardea soarele. O linie de sălcii de apă şi de sycomori îi marcau mijlocul, iar dealurile dinspre apus aveau culoarea galben maronie a fînului. Din anumite pricini, munţii dinspre apusul Văii Salinas au un strat mai gros de pămînt decît au dealurile dinspre răsărit, aşa încît acolo iarba este mai bogată. Asta datorită fie piscurilor ce păstrează ploaia şi o distribuie mai raţional, fie pădurilor care îi acoperă şi atrag mai multă ploaie.
Doar o foarte mică parte din terenul Sanchez, acum al lui Trask, era cultivată, însă în închipuirea lui, Adam vedea ovăzul crescînd înalt şi pătrate de lucernă verde lîngă rîu. Îndărătul lui se auzeau ciocăniturile tîmplarilor aduşi tocmai de la Salinas ca să refacă vechea casă a Sanchezilor. Adam hotărîse să locuiască în casa cea veche. Era un loc bun ca să-şi înfiripe aici dinastia. Se răzuia bălegarul, se înlăturau podelele vechi, se scoteau tocurile geamurilor cu cercevelele frecate de gîturi. Se punea lemn nou de brad cu miros de răşină şi lemn de sequoia cu o aromă catifelată, iar acoperişurile noi erau din şindrilă. Vechile ziduri groase erau îmbibate strat cu strat cu o zugrăveală făcută din var şi apă sărată care, după ce se usca, părea să aibă o luminozitate proprie.
Şi-a întemeiat o reşedinţă permanentă. Un grădinar tăiase vechii trandafiri, plantase muşcate, delimitase viitoarea grădină de zarzavaturi şi săpase mici canale care duceau apa izvorului în toate direcţiile de-a lungul şi de-a latul grădinii. Adam se gîndea la confortul lui şi al urmaşilor. Într-un şopron, acoperită cu prelate, zăcea ambalată mobila grea trimisă de la San Francisco şi adusă cu căruţa de la King City.
Dorea să se simtă bine. Lee, bucătarul chinez, făcu un drum anume pînă la Pajaro să cumpere oale şi ibrice, tigăi, butoiaşe, borcane, vase de cupru şi sticlărie pentru bucătărie. Se ridică o nouă cocină de porci, departe de casă şi în bătaia vîntullui, avînd alături coteţe pentru găini şi raţe, o cuşcă pentru cîini care să alunge coioţii. Adam nu intenţiona să facă nimic în pripă. Oamenii săi lucrau cu grijă şi fără grabă. Era o treabă îndelungată. Adam voia să fie bine făcută. Controla fiecare bucăţică de lemn, şi stătea ore întregi ca să analizeze pe o bucată de şindrilă, diferite feluri de zugrăveli. Într-un colţ al camerei lui erau îngrămădite cataloage ― cataloage de maşini, de mobile, de seminţe, de pomi fructiferi. Acum era bucuros că tatăl lui îi lăsase atîta avere. În mintea lui, peste amintirile din Connecticut se aşternuse o perdea neagră. Poate că lumina puternică a Vestului îl făcea să uite locul unde se născuse. Cînd se gîndea la casa tatălui său, la fermă, la oraş, la chipul fratelui său, toate erau învăluite în întuneric. Şi el se descotorosea de amintiri.
Pentru cîtva timp, o mută pe Cathy în locuinţa familie Bordoni, zugrăvită curat în alb, ca să aştepte acolo terminarea casei şi naşterea copilului. Nu încăpea nici o îndoială că pruncul va veni pe lume cu mult înainte de terminarea casei. Dar Adam nu era grăbit.
― Vreau să fie o construcţie trainică, spunea el mereu. Vreau să dureze ― cuie de cupru şi lemn tare ― nimic care să ruginească şi să putrezească.
Nu era singurul care se preocupa de viitor, întreaga vale, întregul Vest, era la fel. Era o vreme cînd trecutul îşi pierduse dulceaţa şi seva. Puteai să mergi mult şi bine pînă găseai un om, şi acela foarte bătrîn, care să dorească întoarcerea trecutului de aur. Oamenii îşi aveau rădăcinile înfipte în prezent şi se simţeau bine în el, aşa dur şi steril cum era acest pămînt pe care ei îl considerau doar o treaptă spre un viitor fantastic. Rar se întîmpla ca doi oameni ce se întîlneau, trei oameni ce stăteau într-un, bar, sau alţi doisprezece ce trăgeau cu dinţii de o bucată tare de vînat la iarbă verde, să nu discute despre viitorul văii, paralizant în măreţia lui, nu ca despre o simplă ipoteză, ci ca despre o certitudine.
― O să fie ― poate că mai apucăm şi noi, cine ştie? spuneau ei.
Oamenii întrevedeau fericirea în viitor, o fericire pe măsura lipsurilor lor de astăzi. Iată de pildă, un om care îşi aducea familia dintr-o fermă de pe dealuri cu o căruţă ― o ladă mare, bătută în cuie pe nişte tălpici de stejar aşezate sub ladă, iar soţia lui strîngea copiii în braţe, ca să nu le clănţăne dinţii şi să-şi muşte limba de cîte ori tălpicile săreau peste pietroaie şi gropi. Şi tatăl stătea copleşit şi se gîndea:
"Cînd o să avem drumuri ― ei, ce vremuri or să fie acelea! O să stăm cocoţaţi şi fericiţi într-o cabrioletă şi o să ajungem la King City în trei ore ― şi ce altceva poţi să-ţi mai doreşti pe lumea asta?"
Sau să luăm, de pildă, un om care îşi inspecta păduricea de stejar, arbore cu cel mai bun lemn de foc din lume, lemn tare cum e cărbunele, dar care dă mai multă căldură decît acesta. Să zicem că avea, întîmplător, în buzunar un ziar cu un anunţ: "Stejarul se vinde la Los Angeles cu zece dolari stînjenul".
"Ei, fir-ar să fie, cînd o să avem aici o cale ferată, o să pot să-l duc jos tăiat şi curăţat, chiar lîngă linie, cu un dolar şi jumătatea stînjenul. Să mergem pînă la capăt, să zicem că societatea Southern Pacific o să-mi ia treizeci şi cinci de cenţi pentru transport. Tot îmi mai rămîn cinci dolari de stînjen, şi eu am doar în păduricea asta mică trei mii de stînjeni. Asta înseamnă cincisprezece mii de dolari chiar aici."
Erau alţii care vorbeau profetic, cu fruntea încununată de o aureolă luminoasă, despre canalele care vor duce apa peste întreaga vale ― poate că mai apucăm şi noi, cine ştie? ― sau despre puţuri adînci, cu maşini cu aburi care să pompeze apa în sus, din străfundurile pămîntului. Vă daţi seama? Gîndiţi-vă numai ce o să crească pe pămîntul ăsta cu apă din belşug! Va fi o grădină a paradisului!
Un altul, dar acela era fără îndoială nebun, a spus că într-o zi va exista un mijloc, poate cu ajutorul gheţii sau altcumva, să transporţi o piersică aşa ca asta pe care o am în mînă, pînă la Philadelphia.
În oraşe se vorbea despre canale de scurgere şi toalete cu apă în casă, unii le aveau încă de pe acum; şi lumină electrică pe străzi ― la Salinas se şi instalaseră telefoane. Nu existau limite, nu existau graniţe în ce priveşte viitorul. Şi el va fi atît de măreţ încît oamenii nu vor avea destul loc unde să-şi ţină atîta fericire. Belşugul se va revărsa de-a lungul văii ca rîul Salinas în luna martie, în anii ploioşi.
Priveau valea întinsă, uscată şi prăfoasă şi oraşele urîte ca nişte ciuperci şi vedeau pretutindeni numai frumuseţe ― poate că mai apucăm şi noi, cine ştie? Dintr-un singur motiv nu puteai să rîzi prea mult de Samuel Hamilton. El îşi lăsa mintea să zburde mai frumos decît ceilalţi şi nu ţi se părea chiar aşa o prostie cînd auzeai ce se făcea la San Jose. Samuel o lua însă razna cînd îşi punea problema dacă oamenii vor fi fericiţi cu toate aceste lucruri care vor veni.
Fericiţi? O ia şi el razna. Lasă numai să le avem noi toate astea şi atunci veţi vedea voi ce înseamnă fericire.
Şi Samuel îşi amintea că auzise de-un văr al mamei sale, din Irlanda, un nobil bogat şi frumos care s-a împuşcat pe un pat de mătase, stînd lîngă cea mai frumoasă femeie din lume, care îl iubea.
― Există o sete de fericire, spuse Samuel, pe care o lume întreagă şi un car de bunătăţi nu pot să o potolească.
Adam Trask adulmeca o parte din fericirea lui în viitor, dar simţea în sine şi o mulţumire prezentă. Îl cuprindea un val de fericire cînd o vedea pe Cathy cum stă liniştită la soare, ducîndu-şi sarcina, cu pielea ei transparentă care îl făcea să se gîndească la îngerii de pe ilustratele de la Şcoala de duminică. Apoi, o boare îi adia prin părul blond, sau ea îşi ridica privirea, şi atunci Adam simţea un gol în stomac, o senzaţie de extaz vecină cu durerea.
Dacă Adam stătea pe pămîntul lui ca o pisică leneşă, bine hrănită, Cathy se purta şi ea ca o pisică. Avea însuşirea neomenească de a renunţa la ceea ce nu putea obţine şi a aştepta ceea ce se poate căpăta. De pe urma acestor două însuşiri se alegea cu foloase enorme. Sarcina ei fusese un accident. Cînd încercase să o întrerupă şi dăduse greş, iar doctorul o ameninţase, renunţă la această metodă. Asta nu însemna să se împace cu gîndul că e însărcinată. Se înarma cu răbdare ca şi cum ar fi fost vorba de o boală. Lucrurile stăteau tot aşa şi în ce priveşte căsătoria ei cu Adam. Fusese la ananghie şi găsise cea mai bună cale de scăpare. Nu voise să plece în California, dar, deocamdată, nu avea posibilitatea să-şi facă alte planuri. De mic copil învăţase să cîştige folosindu-se de elanul adversarului. E uşor să îndrepţi forţa unui bărbat într-o direcţie în care este imposibil să-i rezişti. Foarte puţin oameni pe lume ar fi putut bănui că ea nu voia să se afle acolo unde se afla şi în condiţia în care se găsea. Se odihnea şi aştepta schimbarea de care era sigură că trebuie să vină la un moment dat. Cathy avea acea mare calitate a unui criminal de prima clasă, care izbuteşte, din plin: nu avea încredere în nimeni, nu se destăinuia nimănui. Propria ei persoană era o insulă. Probabil că nici măcar nu a privit noul teren al lui Adam, sau casa care se construia şi nici n-a întrevăzut în imaginaţia ei realizarea planurilor lui măreţe, pentru că nu intenţiona să trăiască acolo după ce i-ar fi trecut boala, după ce s-ar fi deschis capcana. Dar, la întrebările lui, dădea răspunsurile cuvenite; a proceda astfel ar fi însemnat mişcări inutile, energii risipite, cu totul străine unei adevărate pisici.
― Vezi, draga mea, cum e îndreptată casa ― cu ferestrele spre vale?
― E frumoasă.
― Ştii, poate ţi se pare ridicol, dar mă trezesc că încerc să gîndesc ca bătrînul Sanchez acum o sută de ani. Cum era oare valea atunci? Trebuie să fi prevăzut totul cu mare grijă. Ştiai că avea canalizare? Avea ― era făcută din trunchiuri de sequoia scobite sau arse în interior prin care se aducea apa de la izvor. Am dezgropat cîteva bucăţi.
― Ce interesant! Trebuie să fi fost inteligent, zise ea.
― Aş vrea să ştiu mai multe despre el. După cum e aşezată casa, după copacii pe care i-a lăsat, după forma şi proporţiile casei, trebuie să fi fost un fel de artist.
― Era spaniol, nu-i aşa? Am auzit că sînt un popor de artişti. Îmi amintesc de la şcoală de un pictor ― ba nu, ăla era grec.
― Mă întreb unde aş putea afla ceva despre bătrînul Sanchez?
― Trebuie să ştie cineva.
― Atîta muncă şi atîtea planuri şi cînd colo Bordoni ţinea vacile în casă. Ştii ce mă întreb deseori?
― Ce, Adam?
― Mă întreb dacă avea şi el o Cathy şi cine era?
Ea zîmbi şi privi în jos, ferindu-şi privirea.
― Spui nişte lucruri!
― Trebuie să fi avut! Trebuie să fi avut. Eu n-am avut niciodată energie sau vreun ţel şi nici măcar nu ţineam foarte mult să trăiesc cît nu te-am întîlnit pe tine.
― Adam, mă pui în încurcătură. Adam, ai grijă, nu-ţi rîde de mine, mă jigneşti.
― Iartă-mă. Sînt atît de neîndemînatec.
― Nu, nu eşti. Doar că nu te gîndeşti. Crezi că ar trebui să tricotez, sau să cos? Mă simt atît de bine să stau şi atîta tot.
― O să cumpărăm tot ce avem nevoie. Şezi şi simte-te bine. Cred că într-un fel munceşti mai greu decît fiecare din noi. Dar răsplata ― răsplata e minunată.
― Adam, mă tem că cicatricea de pe frunte n-o să dispară.
― Doctorul a spus că o să treacă cu timpul.
― Uneori mi se pare că se vede mai puţin, dar apoi revine. Nu crezi că azi e mai închisă?
― Nu, nu cred.
Dar era. Arăta ca o amprentă, iar în jur pielea era plină de zbîrcituri. El îşi puse degetul alături şi ea îşi retrase capul.
― Nu, spuse ea. Mă doare cînd o atingi. Se face roşie cînd pui mîna.
― O să dispară. Durează cîtva timp, asta-i tot.
Ea zîmbi şi el se întoarse, dar cînd se depărtă, ochii ei erau placizi şi priveau în gol. Îşi mişca trupul nerăbdătoare. Copilul o lovea cu picioarele. Se relaxă şi muşchii se întinseră. Aştepta.
Lee se apropie de locul unde era scaunul ei, aşezat sub cel mai mare stejar.
― Doamna doreşte ceai?
― Nu, ba da, vreau şi eu.
Îl cerceta cu privirea dar nu-i putea pătrunde ochii de un căprui închis. O neliniştea. Cathy fusese întotdeauna capabilă să cerceteze gîndurile oricui bărbat şi să-i descopere impulsurile şi dorinţele. Dar mintea lui Lee era moale şi îşi revenea ca un cauciuc. Avea un obraz slab şi plăcut, fruntea largă, hotărîtă şi sensibilă, şi buzele ridicate într-un zîmbet permanent. Coada lui împletită, lungă, neagră şi lucioasă, legată la capăt cu o bucată de mătase neagră îngustă, atîrna peste umăr şi i se mişca ritmic pe piept. Cînd era mai prins de treburi îşi înfăşura coada în vîrful capului. Purta pantaloni strîmţi de pînză, sandale negre fără călcîi şi o bluză chinezească cu mîneci largi. De cîte ori putea, îşi ascundea mîinile în mîneci, ca şi cînd s-ar fi temut de ele, aşa cum făceau majoritatea chinezilor în vremea aceea.
― Aduc măsuţa mică, spuse el, se înclină uşor şi plecă tîrşîindu-şi picioarele.
Cathy privi în urma lui şi sprîncenele i se strînseră dispreţuitoare. Nu se temea de Lee, însă nici nu se simţea în largul ei cînd el se afla prin preajmă. Dar era un servitor bun şi respectuos ― cel mai bun. Ce rău ar fi putut el să-i facă?

2

Se făcuse vară şi rîul Salinas dispărea sub pămînt sub forma unei bălţi verzui pe sub malurile înalte. Vitele dormitau toată ziulica pe sub sălcii şi doar noaptea o porneau la păscut. Iarba începea să capete o nuanţă gălbuie. Vînturile de după-amiază care suflau inevitabil în jos, spre vale, stîrneau un praf asemănător ceţii şi îl ridicau spre cer pînă la înălţimea vîrfurilor de munţi. Rădăcinile ovăzului sălbatic apăreau ca nişte capete de negri, prin lanurile pe unde vîntul luase stratul de pămînt. Pe solul neted zburau fire de paie şi crenguţe pînă se agăţau de vreo rădăcină; pietricele se rostogoleau împinse de vînt.
Atunci se văzu şi mai clar de ce bătrînul Sanchez îşi construise casa în micuţa vale, unde nu pătrundea vîntul şi praful, iar din izvorul aproape secat mai ţîşnea totuşi un firicel de apă limpede şi rece. Dar Adam, îmbrăţişînd cu privirea pămîntul său uscat şi întunecat de praf, simţi panica pe care o simte orice om din răsărit venit pentru prima dată în California. În Connecticut, dacă în timpul verii sînt două săptămîni fără ploaie, înseamnă uscăciune iar dacă sînt patru, atunci e secetă. Dacă iarba cîmpului nu e verde, moare. Dar în California, de obicei, nu plouă deloc între sfîrşitul lui mai şi începutul lui noiembrie. Omul din răsărit, deşi i s-a spus acest lucru, simte că în lunile fără ploaie pămîntul e bolnav.
Adam îl trimise pe Lee la Hamilton cu un bileţel, prin care îl ruga să vină pe la el să discute despre săparea unor puţuri pe noul său teren.
Samuel tocmai stătea la umbră şi-l privea pe fiul său Tom care desena şi construia un model cu totul nou de capcană pentru ratoni, cînd Lee apăru în trăsura familiei Trask. Lee îşi băgă mîinile în mîneci şi aşteptă. Samuel citi bileţelul.
― Tom, spuse el, crezi că ai putea să vezi de gospodărie cît mă duc eu jos să discut despre apă cu un om însetat?
― De ce să nu merg şi eu cu tine? S-ar putea să ai nevoie de ajutor.
― La discuţii? ― asta nu. Pe cît mă pricep eu la asemenea treburi, n-o să ajungem atît de repede la săpături. Cînd e vorba de puţuri, se discută şi se tot discută; vreo cinci-şase sute de cuvinte pentru fiecare lopată de pămînt.
― Mi-ar place să mă duc ― e trimis de domnul Trask, nu-i aşa? Nu l-am cunoscut cînd a fost aici.
― Vei avea tot timpul cînd începem săpatul. Sînt mai bătrîn decît tine. Eu am drept de întîietate la discuţii. Să ştii, Tom, că un raton poate să-şi bage pe aici lăbuţa lui drăguţă şi să iasă afară. Ştii cît de deştepţi sînt.
― Vezi bucata asta? Se învîrteşte şi ajunge jos. Nici tu însuţi n-ai putea ieşi de aici.
― Eu nu sînt aşa de deştept ca un raton. Totuşi, cred că ai găsit soluţia. Tom, băiete, vrei să o înhami pe Doxology în timp ce eu mă duc să-i spun mamei unde plec?
― Vă duc cu tlăsula, spuse Lee.
― Da, dar trebuie să mă mai şi întorc.
― Aduc eu înapoi.
― N-are rost. La dus o să leg calul de trăsură iar la întors vin călare.
Samuel se aşeză alături de Lee, iar calul său de călărie, cu picioare tărcate, venea greoi în urmă.
― Cum te cheamă? întrebă Samuel amabil.
― Lee. Mai ai nume. Asta nume familie de la tata. Spune la mine Lee.
― Am citit multe despre China. Te-ai născut în China?
― Nu. Născut aici.
Samuel tăcu destul de multă vreme în timp ce trăsura se clătina, coborînd pe urmele de roţi spre valea prăfuită.
― Lee, spuse el în cele din urmă. Nu vreau să te jignesc, dar nu am fost niciodată în stare să înţeleg de ce mai vorbiţi voi engleza asta pocită, cînd un babuin fără carte din mocirlele negre ale Irlandei, cu capul plin de graiul galic şi cu o limbă ca un cartof, învaţă să vorbească o engleză simplă în zece ani.
Lee zîmbi:
― Eu volbeşte cum chinezii, zise.
― Bănuiesc că aveţi motivele voastre. Şi nu-i treaba mea. Sper să mă ierţi că nu-ţi dau crezare, Lee.
Lee îl privi şi ochii căprui de sub pleoapele rotunde părură că se deschid şi se adîncesc pînă cînd încetară să mai fie străini, ci pur şi simplu omeneşti, plini de căldura înţelegerii.
Lee rîse:
― E ceva mai mult decît o convenienţă. E chiar mai mult decît auto-apărare. În general trebuie să folosim acest limbaj ca să fim înţeleşi.
Samuel nu dădu nici un semn că ar fi observat vreo schimbare.
― Primele două lucruri le înţeleg, spuse el gînditor, dar al treilea îmi scapă.
Lee spuse:
― Ştiu că este greu de crezut, dar mi s-a întîmplat atît de des, şi mie, şi prietenilor mei, încît o luăm de bună. Dacă m-aş duce la o doamnă sau la un domn, de exemplu, şi le-aş vorbi aşa ca acum, nu m-ar înţelege.
― De ce nu?
― Ei se aşteaptă să vorbesc în dialect şi sînt pregătiţi să audă aşa ceva. Dacă le vorbesc engleza, nu mă ascultă şi astfel nu mă înţeleg.
― E posibil una ca asta? Dar eu cum te înţeleg?
― De asta îţi şi vorbesc aşa. Dumneata eşti unul din puţinii oameni care pot să distingă observaţia de o idee preconcepută. Pe cînd majoritatea oamenilor văd numai ce se aşteaptă să vadă.
― Nu m-am gîndit la asta. N-am avut atîta experienţă ca dumneata, dar ceea ce spui e întrucîtva adevărat. Sînt foarte bucuros să stau de vorbă cu dumneata. Am vrut să-ţi pun mai multe întrebări.
― Bucuros să vă răspund.
― Voiam să te întreb mai multe. De exemplu, purtaţi coadă. Am citit că acesta a fost un semn al sclaviei impus chinezilor din sud, în urma cuceririi de către manciurieni.
— E adevărat.
― Atunci de ce, pentru numele lui Dumnezeu, o mai purtaţi aici, unde manciurienii nu mai pot să pună mîna pe voi?
― Volbeşte dialect chinezeşte. Coada moda chinezeşte, înţelege?
Samuel rîse din toată inima.
― Asta poartă într-adevăr pecetea convenienţei. Aş vrea să am şi eu o asemenea portiţă de scăpare.
― Nu ştiu dacă pot să vă explic, spuse Lee. Acolo unde nu există experienţă asemănătoare, e foarte greu. După cîte am înţeles, nu sînteţi născut în America.
― Nu, în Irlanda.
― Şi numai în cîţiva ani, aproape că v-aţi confundat cu cei de pe aici; în timp ce eu, care m-am născut în Grass Valley, am făcut şcoala şi am urmat cîţiva ani la universitatea din California, n-am nici o şansă să mă confund.
― Dacă ţi-ai tăia coada, te-ai îmbrăca şi ai vorbi ca toţi ceilalţi oameni?
― Nu. Am încercat. Pentru aşa-zişii albi, eram tot un chinez, dar unul în care nu puteai avea încredere şi, în acelaşi timp, prietenii mei chinezi s-au îndepărtat de mine. A trebuit să renunţ.
Lee trase sub un copac, coborî şi desfăcu hăţurile.
― E timpul pentru gustare, spuse. Am făcut un pachet. Vrei să te serveşti?
― Bineînţeles. Stai să mă duc colo la umbră. Uneori uit să mănînc, şi asta-i curios, pentru că întotdeauna mi-e foame. Mă interesează cele ce spuneai. Par să fie demne de crezare. Eu aş spune că ar trebui să te întorci în China.
Lee îi zîmbi ironic.
― Cred că în cîteva minute ai să descoperi că nu există nici o posibilitate la care să nu mă fi gîndit într-o viaţă întreagă de căutări. M-am întors în China. Tata era un om cu o situaţie destul de bună. Nu mi-a mers bine. Spuneau că arăt ca un diavol străin, că vorbesc ca un diavol străin. Făceam greşeli în ce priveşte bunele maniere şi nu cunoşteam delicateţele care apăruseră de la plecarea tatălui meu. Nu mă voiau. Poţi să mă crezi sau nu ― dar aici mă simt mai puţin străin decît în China.
― Trebuie să te cred pentru că mi se pare raţional ceea ce-mi spui. Mi-ai dat teme de meditaţie cel puţin pînă la 27 februarie. Te supără întrebările mele?
― De fapt, nu. Nenorocirea cu dialectul este că ajungi să gîndeşti în dialect. Scriu foarte mult ca să nu uit limba engleză. Auzitul şi cititul nu sînt acelaşi lucru ca vorbirea şi scrisul.
― Nu ţi se întîmplă niciodată să faci greşeli? Adică s-o dai în engleza adevărată?
― Nu, niciodată. Cred că totul e să ştii ce se aşteaptă de la tine. Te uiţi în ochii unui om şi vezi că se aşteaptă la dialect şi la un tîrşîit, aşa încît vorbeşti în dialect şi tîrşîi picioarele.
― Cred că ai dreptate, spuse Samuel. Şi eu, în felul meu, spun glume pentru că oamenii vin de departe pînă la mine ca să rîdă. Încerc să fiu vesel pentru ei, chiar cînd sînt cuprins de tristeţe.
― Dar se spune că irlandezii sînt oameni veseli, plini de glume.
― E aceeaşi poveste ca şi cu dialectul şi coada dumitale. Nu sînt deloc aşa. Sînt oameni întunecaţi, capabili să sufere mult mai mult decît merită. Se spune că fără whisky, care să înmoaie şi să îndulcească lumea, ei s-ar sinucide. Dar spun glume pentru că asta se aşteaptă de la ei.
Lee desfăcu o sticlă mică.
― Bei niţeluş din asta? O băutură chinezească, ng-ka-py.
― Ce înseamnă asta?
― Coniac chinezeşte. Băutulă tale ― de fapt este un coniac cu un adaos de absint. Foarte tare. Face lumea mai dulce.
Samuel bău din sticlă.
― Are gust de mere putrede.
― Da, dar nişte mere putrede plăcute. Ţine-l pe limbă, spre fundul gurii.
Samuel luă o înghiţitură zdravănă şi lăsă capul pe spate.
― Am înţeles acum. E bun.
― Iată cîteva tartine, murături, brînză, lapte bătut.
― Ştii să le faci bine.
― Da, mă pricep.
Samuel muşcă dintr-o tartină.
― Aveam în gînd vreo cincizeci de întrebări. Dar ceea ce ai spus o scoate la suprafaţă pe cea mai arzătoare. Nu te superi?
― Nu, deloc. Singurul lucru ce vreau să te rog, este să nu-mi vorbeşti astfel cînd sînt de faţă alţii. N-o să facă decît să-i pună în încurcătură şi, oricum, nu-şi vor crede ochilor.
― Voi încerca. Dacă greşesc, ţine minte că eu sînt un geniu al rîsului. E greu să tai un om exact în două şi să nimereşti întotdeauna aceeaşi jumătate, spuse Samuel.
― Cred că pot ghici întrebarea următoare.
― Care-i?
― De ce mă mulţumesc să fiu servitor?
― De unde naiba ai ştiut?
― Era firesc să urmeze.
― Te supără întrebarea?
― Nu, cînd vine de la dumneata. Nu există întrebări urîte decît dacă sînt învăluite în aere de superioritate. Nu ştiu unde anume, faptul de a fi servitor a căpătat o reputaţie proastă. Este refugiul unui filozof, hrana celui leneş, şi, dacă este o munca făcută cum trebuie, reprezintă o situaţie care-ţi asigură putere şi chiar dragoste. Nu pot să înţeleg de ce oamenii mai inteligenţi nu-şi fac din asta o carieră ― să înveţe să o facă bine şi să culeagă beneficiile. Un servitor bun trăieşte în siguranţă absolută, nu din cauza bunătăţii stăpînului, ci din cauza obiceiului şi a indolenţei. Este greu pentru un om să-şi schimbe gusturile sau să-şi ţeasă ciorapii. Mai degrabă ţine un servitor prost, decît să-l schimbe. Dar un servitor bun, şi eu sînt unul excelent, poate să-şi controleze întru totul stăpînul, să-i spună cum să gîndească, ce să facă, cu cine să se însoare, cînd să divorţeze, să-l terorizeze ca să-l disciplineze, sau să-l facă fericit şi în cele din urmă să fie menţionat în testament. Dacă voiam, puteam să fur, să despoi sau să bat pe oricare din cei pentru care am lucrat şi să mă aleg doar cu mulţumiri. În ultimă instanţă, în situaţia mea, nu sînt apărat. Dar stăpînul meu mă va apăra, mă va proteja. Dumneata eşti acela care trebuie să munceşti şi să-ţi faci griji. Eu muncesc mai puţin şi îmi fac griji mai puţine. Şi sînt un servitor bun. Unul prost nu munceşte şi nu-şi face griji, şi totuşi este hrănit, îmbrăcat şi apărat. Nu cunosc nici o profesiune în care să abunde atîţia nepricepuţi şi în care desăvîrşirea să fie atît de rară.
Samuel stătea aplecat spre el şi asculta fascinat. Lee continuă:
― Va fi o uşurare să mă întorc la dialect după discuţia asta.
― De aici e foarte aproape pînă la locul Sanchezilor. De ce ne-am oprit aşa de aproape? întrebă Samuel.
― Să putem volbim. Eu chinez, singul este. Voi este gata, melgem?
― Ce-ai spus? A, da. Dar trebuie să fie o viaţă singuratică.
― Ăsta e singurul ei neajuns. Mă gîndeam să mă duc la San Francisco şi să deschid un mic negoţ.
― O spălătorie, sau vreo băcănie?
― Nu, sînt prea multe spălătorii şi restaurante chinezeşti. Mă gîndeam poate la o librărie. Asta mi-ar place şi nici concurenţa n-ar fi prea mare. Probabil că n-o voi face totuşi. Un servitor îşi pierde iniţiativa.

3

După-amiază, Samuel şi Adam o porniră să cutreiere terenul. Ca în fiecare după-masă, începu să bată vîntul şi praful cel galben se înălţă spre cer.
Samuel strigă:
― Bună bucată! E un teren rar.
― Mie mi se pare că îl spulberă vîntul bucăţică cu bucăţică, observă Adam.
― Nu, doar se mută niţeluş. O parte o pierzi în favoarea crescătoriei de vite a lui James, dar îţi vine altul de la familia Soutkay.
― Nu-mi place vîntul. Mă enervează.
― Nimănui nu-i place vîntul multă vreme. Şi pe animale le face nervoase şi neliniştite. Nu ştiu dacă ai observat, dar ceva mai departe, în susul văii, se plantează perdele de copaci de cauciuc, care să apere de vînt. Eucalyptus ― adus din Australia. Se spune că pomii ăştia cresc zece picioare într-un an. De ce nu încerci să pui cîteva rînduri să vezi ce se întîmplă? Cu timpul, o să stea în calea vîntului şi dau şi lemn bun de foc.
Adam spuse:
― Bună idee. Dar ceea ce vreau eu e apă. Vîntul ar pompa toată apa pe care o găsesc. Mă gîndeam că dacă aş face cîteva puţuri şi aş iriga, pămîntul negru n-ar mai zbura. Aş putea planta nişte fasole.
Samuel privi pieziş, în direcţia vîntului.
― Am să încerc să-ţi găsesc apă, dacă vrei. Am şi o mică pompă pe care am făcut-o şi care o s-o tragă repede la suprafaţă. E o invenţie a mea proprie. O moară de vînt e o treabă destul de costisitoare. Poate o să ţi le construiesc şi n-o să te coste prea mult.
― E-n regulă. Nu mi-ar păsa de vînt, dacă ar lucra pentru mine. Dacă aş avea apă, aş putea să plantez lucernă.
― N-a adus niciodată venituri mari.
― Nu mă gîndeam la asta. Acum cîteva săptămîni am făcut un drum în sus spre Greenfield şi Gonzales. S-au instalat acolo nişte elveţieni. Au nişte vaci cu lapte drăguţe şi scot patru recolte de lucernă pe an.
― Am auzit de ei. Au adus vaci elveţiene.
Chipul lui Adam era iluminat de fel de fel de proiecte.
― Asta vreau să fac şi eu. Să vînd untul şi brînza şi să hrănesc porcii cu lapte.
― O să faci vestită valea. O să fie o adevărată mîndrie a viitorului, spuse Samuel.
― Dacă o să găsesc apă.
― Dacă există apă, o să ţi-o găsesc. O s-o descopăr. Am adus cu mine bagheta magică.
Mîngîie un băţ bifurcat, legat de şeaua lui.
Adam arătă spre stînga, unde, pe o întindere mare, plată, creştea pelinariţă pitică.
― Uite, treizeci şi şase de acri şi aproape netezi ca o podea. Am făcut sondaje. Stratul fertil e în medie de trei picioare şi jumătate, iar pe deasupra e nisip şi humă cam de o brazdă de plug. Crezi că ai putea găsi apă acolo?
― Nu ştiu. Să văd, zise Samuel.
Descălecă, îi dădu iui Adam frîul şi dezlegă băţul bifurcat. Apucă furca în mîini şi umblă încet, cu braţele întinse înainte şi bagheta în faţă. Mergea în zig-zag. Odată se încruntă şi se întoarse cîţiva paşi, apoi dădu din cap şi porni mai departe. Adam călărea la pas pe lîngă el şi ţinea celălalt cal.
Adam nu-şi dezlipea ochii de pe baghetă. O văzu tremurînd şi apoi sărind uşor ca şi cînd un peşte invizibil ar fi tras de o undiţă. Chipul lui Samuel era crispat de atenţie. Continuă aşa, pînă cînd capătul baghetei păru că e tras cu putere în jos, în ciuda împotrivirii braţelor lui. Făcu un cerc, rupse o bucată de pelinariţă şi o puse pe pămînt. Se îndepărtă de cerc, ridică iar bagheta şi se apropie din nou de semnul lui. Cînd ajunse aproape, vîrful baghetei se trase încă o dată în jos. Samuel oftă, se relaxă şi aruncă bagheta.
― Pot să găsesc apă aici. Şi nu foarte adînc. A tras tare, e destulă apă.
― Bine, zise Adam. Vreau să-ţi mai arăt cîteva locuri.
Samuel curăţă un lemn de pelinariţă şi îl înfipse în pămînt. Îi făcu o tăietură în vîrf şi înfipse altă bucată de-a curmezişul, ca să facă un semn. Apoi curăţă cu piciorul ierburile mici din jur, ca să-şi poată găsi semnul.
La o a doua încercare, la vreo trei sute de iarzi mai departe, bagheta era gata să i se smulgă din mîini.
― Aici e o groază de apă, zise el.
A treia încercare nu dădu rezultate atît de bune.
După o jumătate de oră, nu obţinu decît un semn uşor. Cei doi bărbaţi porniră călare, încet, spre casa lui Trask. După amiaza era aurie, praful galben din aer poleia lumina. Ca de obicei, vîntul începea să se potolească pe înserat, dar uneori trecea jumătate de noapte pînă cînd se aşeza praful.
― Ştiam că-i un loc bun, făcu Samuel. Oricine vede asta. Dar nu ştiam că-i chiar aşa de bun. Trebuie să aveţi sub teren o scurgere din munţi. Ştii să alegi pămîntul, domnule Trask.
Adam zîmbi.
― Am avut o fermă în Connecticut. Timp de şase generaţii am tot scos bolovanii. Primul lucru de care-mi amintesc este că scoteam pietre şi făceam ziduri. Credeam că aşa sînt toate fermele. Aici mi se pare straniu şi aproape un păcat. Dacă e vreun bolovan, ar trebui să mergi cale lungă să-l cauţi.
― Căile păcatului sînt curioase, observă Samuel. Cred că dacă un om ar trebui să se descotorosească de tot ce are, pe dinafară şi pe dinăuntru, tot ar reuşi să ascundă pe undeva cîteva mici păcate aşa, pentru propria lui nelinişte. Astea sînt ultimele lucruri de care ne lepădăm.
― Poate că sînt un mijloc bun ca să ne facă să rămînem umili. Cu teama de Dumnezeu.
― S-ar putea, zise Samuel. Şi mai cred că umilinţa trebuie să fie un lucru bun, deoarece rareori găseşti un om care să n-o aibă deloc, dar cînd te uiţi ia umilinţă, e greu să-ţi dai seama în ce constă valoarea ei, decît cel mult că este o durere plăcută şi foarte preţioasă. Suferinţa ― mă întreb dacă a fost înţeleasă cum trebuie.
― Vorbeşte-mi despre bagheta dumitale. Cum funcţionează? întrebă Adam.
Samuel mîngîie furca lui legată din nou de şa.
― Nu cred cu adevărat în ea, dar fapt e că funcţionează.
Îi zîmbi lui Adam.
― Poate că aşa stau lucrurile. Ori poate că intuiesc eu unde este apă, am darul de a simţi. Unii oameni au o însuşire aparte într-un domeniu sau altul. Să presupunem că această însuşire ― hai să-i spunem umilinţă sau o mare neîncredere în mine însumi, ― mă obligă să fac pe făcătorul de minuni şi să descopăr un lucru pe care îl ştiu oricum. Înţelegi ce vreau să spun?
― Va trebui să mă gîndesc la asta, răspunse Adam.
Caii îşi alegeau singuri drumul, cu capetele în jos şi cu frîurile lăsate libere.
― Poţi să rămîi peste noapte aici? întrebă Adam.
― Pot, dar e mai bine să mă duc acasă. Nu i-am spus Lizei că rămîn peste noapte. N-aş vrea să-şi facă griji.
― Ştie unde eşti.
― Desigur că ştie. Dar în seara asta mă duc la mine acasă. N-are importanţă cît de tîrziu. Dacă vrei să rămîn la masă, cu plăcere. Cînd vrei să încep puţurile?
― Cît de repede poţi.
― Ştii, costă ceva parale dacă vrei să te răsfeţi cu apă. Va trebui să-ţi iau vreo cincizeci de cenţi sau mai mult pentru fiecare picior de săpătură, depinde de ce găsim acolo. Poate să se ridice la o sumă frumuşică.
― Am banii. Vreau puţurile. Uite ce-i, domnule Hamilton...
― Spune-mi, Samuel, e mai uşor.
― Uite ce-i, Samuel, vreau să fac din pămîntul meu o grădină. Ţine minte că numele meu e Adam. Pînă acum n-am avut parte de grădina Edenului, fie şi numai pentru a fi alungat din ea.
― Este cel mai bun motiv pe care l-am auzit ca să faci o grădină! exclamă Samuel. Chicoti. Şi unde o să fie livada?
― N-am să plantez meri. Ar însemna să mă leg singur la cap.
― Şi Eva ce spune despre asta?! Îţi aminteşti că şi ea are ceva de spus. Şi Evei îi plac merele.
― Nu acesteia. Lui Adam îi străluciră ochii. N-o cunoşti pe Eva asta. Va fi încîntată de alegerea mea. Nu cred să fie cineva care să-şi poată da seama de bunătatea ei.
― Posezi un lucru rar. În momentul ăsta, nu-mi vine în minte vreo însuşire superioară.
Se apropiau de gura micii văi laterale în care se afla casa Sanchezilor. Puteau vedea vîrfurile rotunjite ale stejarilor mari.
― Însuşire, spuse Adam blînd. Nu poţi înţelege. Nimeni nu poate înţelege. Aveam o viaţă cenuşie, domnule Hamilton ― Samuel. Nu că ar fi fost rea, în comparaţie cu a altora, dar nu era nimic. Nu ştiu de ce îţi spun toate astea.
― Poate pentru că îmi place să ascult.
― Mama a murit, ― cînd eram mic. Mama mea vitregă era o femeie bună, dar tulburată şi bolnavă. Tata era sever, era un om straşnic, poate un om mare.
― Nu erai în stare să-l iubeşti!
― Aveam sentimentul pe care îl ai în biserică, fără nici un pic de teamă.
Samuel dădu din cap.
― Ştii, unii bărbaţi doresc asta. Zîmbi trist. Eu mi-am dorit întotdeauna altceva, alt fel de dragoste. Liza spune că e o slăbiciune a mea.
― Tata m-a trimis la armată, în Vest, împotriva indienilor.
― Mi-ai spus. Dar nu prea arăţi a militar.
― N-am fost decît un soldat bun. Mi se pare că sînt pe cale să-ţi povestesc vrute şi nevrute.
― Probabil că doreşti s-o faci. Întotdeauna există un motiv pentru asta.
― Un soldat trebuie să vrea să facă ceea ce aveam noi de făcut ― sau cel puţin să fie mulţumit cu asta. Eu nu găseam motive destul de puternice ca să ucid bărbaţi şi femei, şi nici nu înţelegeam motivele ce ni se dădeau drept explicaţii.
Călăriră un timp în tăcere. Adam continuă.
― Am ieşit din armată ca şi cînd aş fi ieşit dintr-o băltoacă plină de noroi. Am rătăcit mult timp înainte de a mă duce acasă, într-un loc de care-mi aminteam, dar nu-l iubeam.
― Şi tatăl dumitale?
― A murit, iar casa era un loc unde nu puteai decît să stai sau să munceşti aşteptînd moartea, aşa cum ai aştepta un picnic de care ţi-e groază.
― Eşti singurul copil?
― Nu, am un frate.
― Şi el ― aşteaptă şi el picnicul?
― Da ― chiar aşa. Atunci a sosit Cathy. Poate îţi voi povesti într-o zi cînd voi avea chef să vorbesc, iar dumneata să asculţi.
― Mi-ar place să te ascult. Înghit poveştile ca pe struguri, spuse Samuel.
― Răspîndea în jurul ei un fel de lumină. Şi toate îşi schimbară culoarea. Şi lumea s-a deschis. Şi era plăcut să te trezeşti dimineaţa. Şi nimic nu avea limite. Şi oamenii din întreaga lume erau buni şi frumoşi. Şi nu-mi mai era frică.
― Da, recunosc, zise Samuel. E o veche cunoştinţă a mea. Nu moare niciodată, dar pleacă uneori sau pleci tu însuţi. Da, e cunoştinţa mea ― ochii, nasul, gura şi părul.
― Şi toate astea venind de la o fetişcană rănită.
― Nu de la dumneata însuţi?
― A, nu, altfel ar fi venit mai devreme. Nu, Cathy mi-a adus toate astea şi ele trăiesc în jurul ei. Acum ţi-am spus pentru ce vreau puţurile. Trebuie să plătesc într-un fel sau altul pentru ceea ce am primit. Voi face o grădină atît de bună, atît de frumoasă, încît să fie un loc nimerit în care să trăiască, şi un loc în care să strălucească lumina ei.
Samuel înghiţi de cîteva ori în sec şi vorbi cu o voce uscată, ieşită dintr-un gîtlej sugrumat.
― Acum ştiu ce am de făcut. Mi-e totul clar, în faţa ochilor, dacă sînt bărbat cu adevărat şi dacă-ţi sînt prieten.
― Ce vrei să spui?
Samuel zise ironic.
― Este de datoria mea să-ţi smulg lucrul acesta din inimă, să-l lovesc drept în faţă, apoi să-l ridic şi să-l acopăr cu noroi destul de gros ca să-i întunece strălucirea lui periculoasă.
Vocea îi deveni mai puternică şi mai vehementă.
― Ar trebui să ţi-l vîr sub nas aşa, acoperit cu noroi, şi să-ţi arăt cît e de murdar şi de periculos. Ar trebui să-ţi atrag atenţia să-l priveşti mai îndeaproape, pînă vei vedea cît de urît este în realitate. Ar trebui să-ţi cer să te gîndeşti la nestatornicie şi să-ţi dau exemple. Ar trebui să-ţi dau batista lui Othello. Ah, ştiu că ar trebui s-o fac. Şi ar trebui să-ţi limpezesc gîndurile întunecate, să-ţi arăt că instinctul este cenuşiu ca plumbul şi putred ca o vacă moartă în ploaie. Dacă mi-aş face datoria, ţi-aş da înapoi viaţa aceea proastă dinainte şi aş fi încîntat de asta şi ţi-aş ura bun venit în rîndul membrilor muceziţi ai lojei.
― Glumeşti? Poate n-ar fi trebuit să-ţi spun...
― Asta e datoria unui prieten. Am avut un prieten care şi-a îndeplinit odată datoria faţă de mine. Dar eu sînt un prieten nesincer. N-o să primesc felicitări pentru asta, de la semenii mei. E un lucru minunat, păstrează-l şi fii fericit cu el. Şi am să-ţi sap puţuri chiar dacă-ar trebui să ajung pînă în fundul cel mai negru al pămîntului. Am să storc apa ca zeama dintr-o portocală.
Călăriră pe sub stejarii mari spre casă şi Adam zise:
― Uite-o, şade afară.
Strigă:
― Cathy, zice că este apă ― o grămadă.
Şi adăugă încet, plin de mîndrie:
― Ştiai că o să aibă un copil?
― Chiar şi de la distanţa asta arată minunat, zise Samuel.

4

Ziua fusese destul de călduroasă, aşa că Lee puse masa afară sub un stejar, iar cînd soarele se apropia de munţii dinspre apus, începu să facă curse la bucătărie şi înapoi, aducînd carnea rece, castraveciori, salata de cartofi, o prăjitură cu nuci de cocos şi o plăcintă cu piersici care constituiau masa de seară. În mijlocul mesei aşeză o cană imensă de ceramică, plină cu lapte.
Adam şi Samuel veniră de la spălător cu părul şi faţa strălucind de broboane de apă, iar barba lui Samuel era încreţită după săpunit. Se opriră lîngă masa pe căpriori şi aşteptară pînă cînd Cathy ieşi afară.
Mergea încet, pipăind pe unde călcă, de parcă s-ar fi temut să nu cadă. Fusta largă şi şorţul îi ascundeau într-o oarecare măsură burta umflată. Avea chipul netulburat şi copilăros şi îşi ţinea mîinile strînse în faţă. Abia cînd ajunse la masă, îşi ridică ochii şi privi pe rînd la Samuel şi la Adam. Adam îi ţinu scaunul.
― Nu l-ai cunoscut pe domnul Hamilton, draga mea, spuse el.
Ea întinse mîna.
― Ce mai faceţi?
Samuel o cerceta. "Are un chip frumos", gîndi el, şi spuse:
― Încîntat să vă cunosc. Sper că vă simţiţi bine? 
― Ah, da. Da, mă simt bine.
Bărbaţii se aşezară.
― Fie că o vrea sau nu, ea transformă asta într-o ceremonie. Fiecare masă este un fel de sărbătoare, spuse Adam.
― Nu vorbi aşa. Nu-i adevărat, replică ea.
― Dumitale nu ţi se pare că sîntem la o serată, Samuel? întrebă el.
― Aşa e, şi pot să vă spun că nu a existat vreodată un musafir ca mine, cînd e vorba de serată. Iar copiii mei sînt şi mai şi. Băiatul meu, Tom, a vrut să vină şi el cu mine. Se străduieşte să plece de la fermă.
Samuel îşi dădu seama că ţinea un discurs doar ca să evite liniştea din jurul mesei. Dar făcu o pauză şi se lăsă tăcerea. Cathy se uita în farfurie în timp ce mînca felia de friptură de miel. Îşi ridică privirea cînd o muşcă cu dinţii ei mici şi ascuţiţi. Ochii ei, depărtaţi unul de celălalt, nu transmiteau nimic. Samuel se cutremură.
― Nu cumva ţi-e frig? întrebă Adam.
― Frig? Nu. M-a trecut un fior.
― A, da. Cunosc senzaţia asta.
Se lăsă din nou tăcere. Samuel aştepta să se înfiripe o conversaţie, ştiind dinainte că asta nu se va întîmpla.
― Vă place valea noastră, doamnă Trask?
― Ce? A, da.
― Dacă nu e indiscret să vă întreb, cînd urmează să naşteţi?
― În vreo şase săptămîni, spuse Adam. Soţia mea este una din acele femei model ― nu vorbeşte prea mult.
― Uneori tăcerea spune mai mult, zise Samuel şi văzu cum privirea lui Cathy se ridică, apoi coboară din nou şi i se păru că cicatricea din frunte se făcu mai întunecoasă. Ceva o atinsese, aşa cum ai atinge un cal cu capătul împletit al unui bici de trăsură. Samuel nu-şi amintea ce spusese şi ce i-a produs această tresărire interioară. Simţi că-l cuprinde o încordare asemănătoare cu senzaţia pe care o avea înainte ca bagheta lui să se tragă în jos, un sentiment straniu şi apăsător. Se uită la Adam şi văzu că el o privea pierdut pe soţia lui. Cît de straniu ar fi fost, Adam n-ar fi sesizat nimic. Chipul lui strălucea de fericire.
Cathy mesteca o bucată de carne, o mesteca cu dinţii din faţă. Samuel nu mai văzuse pe nimeni să mestece aşa. Iar cînd înghiţi, limba i se plimbă repede peste buze. Gîndul lui Samuel repetă:
"Este ceva ― ceva ― nu ştiu ce este. Ceva care nu e în regulă", şi tăcerea plutea deasupra mesei.
Se auzi un tîrşîit în spate. Întoarse capul. Lee aşeză pe masă un ceainic şi plecă tîrşîindu-şi picioarele.
Samuel începu să vorbească, să alunge tăcerea. Povesti cum a venit în valea aceea, direct din Irlanda, dar după cîteva cuvinte nici Cathy, nici Adam nu-l ascultau. Ca să se convingă, folosi un şiretlic pe care îl inventase ca să descopere dacă copiii îl ascultau cînd îl rugau să le citească şi nu-l lăsau să se mai oprească. Aruncă două fraze fără nici un înţeles. Nu primi nici un răspuns nici de la Adam, nici de la Cathy. Se lăsă păgubaş.
Înghiţi pe nemestecate masa, bău ceaiul fierbinte şi pături şervetul.
― Doamnă, vă rog să mă scuzaţi, plec spre casă călare. Vă mulţumesc pentru ospitalitate.
― Noapte bună, zise ea.
Adam sări în picioare. Părea smuls dintr-un vis.
― Nu pleca acum. Speram să te conving să rămîi peste noapte.
― Nu, mulţumesc, dar nu pot. Şi nici nu e un drum prea lung. Sper ― ştiu, bineînţeles, că va fi lună.
― Cînd o să începi săpăturile?
― Trebuie să-mi montez uneltele de forat, să le ascut şi să-mi pun casa la punct. Peste cîteva zile voi trimite uneltele cu Tom.
Adam revenea la realitate.
― Grăbeşte-te, spuse el. Vreau s-o faci cît mai repede. Cathy, o să facem aici cel mai frumos loc din lume. Nu va exista nicăieri ceva asemănător.
Samuel îşi mută privirea spre chipul lui Cathy. Era neschimbată. Ochii ei erau lipsiţi de expresie iar gura cu colţurile uşor ridicate părea dăltuită.
― O să fie drăguţ, spuse ea.
Pentru o clipă, Samuel fu ispitit să facă sau să spună ceva ca să o smulgă acelei depărtări în care ea se afla. Se cutremură din nou.
― Iar te-a trecut un fior, întrebă Adam.
― Da, iar.
Se lăsa seara şi formele copacilor se desenau negre pe fundalul cerului.
― Atunci, noapte bună.
― Te conduc.
― Nu, stai cu soţia dumitale. Nici nu ţi-ai terminat masa.
― Dar eu...
― Stai jos, omule. Pot să-mi găsesc calul, şi de nu, fur unul din ai dumitale.
Samuel îl împinse cu blîndeţe pe Adam înapoi pe scaun.
― Noapte bună, noapte bună. Noapte bună, doamnă.
Se îndreptă repede spre grajd.
Bătrîna Doxology, cu picioarele tărcate, mînca fîn din iesle, abia atingîndu-l cu buzele. Lanţul cu care era priponită sună lovindu-se de lemn. Samuel luă şaua dintr-un cui mare, de care era agăţată printr-o scară de şa din lemn şi o aruncă pe spinarea calului. Tocmai strîngea curelele de sub burta acestuia, cînd auzi un zgomot uşor în spatele lui. Se întoarse şi văzu silueta lui Lee conturîndu-se în ultimile raze de lumină.
― Cînd te întorci? întrebă chinezul blînd.
― Nu ştiu. Peste cîteva zile sau peste o săptămînă. Lee, ce-i asta?
― Ce anume?
― Dumnezeule, mi s-a făcut pielea găină! E ceva rău aici?
― Ce vrei să spui?
― Ştii al dracului de bine ce vreau să spun.
― Băiatu chinezu numai munceşti ― nu auzi, nu vorbeşti.
― Da. Cred că ai dreptate. Cu siguranţă că ai dreptate. Iartă-mă că te-am întrebat. Nu am procedat prea frumos.
Se întoarse, puse frîul în gura lui Dox şi-i legă ochelarii cu curelele de la cap. Desfăcu priponul şi-l lăsă să cadă în iesle.
― Noapte bună, Lee.
― Domnule Hamilton...
― Ce-i?
― Aveţi nevoie de un bucătar?
― Nu-mi pot permite să am un bucătar în situaţia mea.
― Muncesc ieftin.
― Liza te-ar ucide. De ce ― vrei să pleci?
― M-am gîndit doar să vă întreb. Noapte bună, zise Lee.

5

Adam şi Cathy stăteau sub copaci în înserarea care se lăsa.
― E un om de treabă, zise Adam. Îmi place. Aş vrea să-l pot convinge să vină aici şi să preia treburile fermei, un fel de intendent.
Cathy spuse:
― Are casa şi familia lui.
― Da, ştiu. Şi e cel mai sărac pămînt pe care l-ai văzut vreodată. Ar cîştiga mai mult la mine. Îl voi întreba. Îţi trebuie ceva timp ca să te obişnuieşti cu o ţară nouă. E ca şi cînd te-ai naşte din nou şi ar trebui să înveţi totul de la început. Pe vremuri ştiam din ce parte veneau ploile. Aici e cu totul altfel. Pe vremuri simţeam dacă se va stîrni vîntul şi cînd va fi frig. Dar o să învăţ. Îţi trebuie însă ceva timp. Te simţi bine, Cathy?
― Da.
― Într-o zi, nu peste multă vreme, o să vezi toată valea înverzită de lucernă ― o s-o vezi de la ferestrele frumoase şi mari ale casei terminate. Voi planta şiruri de eucalipţi şi voi trimite după seminţe şi plante ― să fac un fel de fermă experimentală. S-ar putea să încerc să plantez nuci chinezeşti. Oare ar creşte aici? În fine, pot să încerc. Lee mi-ar putea spune. După naşterea copilului, o să poţi călări cu mine peste tot. Nici n-ai văzut totul. Ţi-am spus? Domnul Hamilton o să construiască mori de vînt şi o să le putem vedea de aici cum se învîrtesc.
Îşi întinse comod picioarele sub masă.
― Lee ar fi trebuit să aducă lumînări. Mă întreb de ce întîrzie, spuse el.
Cathy vorbi foarte calm.
― Adam, n-am vrut să vin aici. N-am de gînd să stau aici. De îndată ce voi putea, voi pleca.
El rîse.
― Prostii. Eşti ca un copil care a plecat prima oară de acasă. O să-ţi placă aici după ce o să te obişnuieşti şi după ce o să se nască copilul. Ştii, cînd am plecat prima oară la armată, am crezut că o să mor de dorul de casă. Dar mi-a trecut. Tuturor ne trece. Aşa că nu spune prostii din astea.
― Nu e o prostie.
― Nu vorbi despre asta, draga mea. Totul o să se schimbe după ce o să se nască copilul. O să vezi. O să vezi.
El îşi prinse mîinile sub cap şi se uită în sus, printre ramuri, la stelele palide.

Capitolul 16

1

Samuel Hamilton călări îndărăt spre casă într-o noapte atît de luminată de lună, încît dealurile păreau alcătuite din aceeaşi materie albă, prăfoasă, ca şi astrul ceresc. Pomii şi pămîntul erau şterşi, tăcuţi, lipsiţi de atmosferă, morţi. Umbrele erau negre, fără nuanţe, iar locurile deschise erau albe, fără culoare. Ici şi colo, Samuel vedea ceva mişcîndu-se pe furiş, animalele care se hrănesc pe clar de lună ieşiseră la treabă ― cerbul care paşte toată noaptea cînd răsare luna şi doarme toată ziua prin tufişuri. Iepuri, şoareci de cîmp şi alte animale mici, care sînt urmărite şi care se simt mai în siguranţă noaptea, se tîrau, săreau şi se fofilau sau încremeneau, aidoma cu nişte pietre sau arbuşti, ori de cîte ori urechea sau nasul lor bănuia vreun pericol. Şi animalele de pradă erau la lucru ― nevăstuicile lungi ca nişte valuri de lumină cafenie, pisicile sălbatice, care se tîrau cu burta la pămînt, aproape de nevăzut, în afară de clipa cînd ochii lor galbeni prindeau lumina şi străluceau pentru o secundă; vulpile al căror nas ascuţit, ridicat, adulmeca o cină cu sînge cald; ratonii care plescăiau din lăbuţe pe lîngă apele stătătoare, broaşte care orăcăiau. Coyoţii cercetau pantele şi, frămîntaţi de o tristeţe veselă, îşi ridicau capul şi îşi exprimau sentimentele faţă de zeiţa lor, luna, într-un urlet ce părea pe jumătate plînset, pe jumătate rîs. Peste toată această întunecime plutea ţipătul bufniţelor, lăsînd jos, sub ele, pe pămînt, o teamă nelămurită. Vîntul de după-masă dispăruse şi doar o uşoară briză, ca un oftat, era stîrnită de aerul cald de pe dealurile uscate.
Zgomotul paşilor sonori, neregulaţi, ai lui Doxology făcea ca jivinele nopţii să stea liniştite pînă ce cal şi călăreţ treceau mai departe. Barba lui Samuel strălucea albă, iar părul lui argintiu îi stătea vîlvoi. Pălăria neagră şi-o agăţase de şa. Simţea o durere în vîrful stomacului, o teamă ca un gînd bolnăvicios. Era un fel de "Weltschmerz" ― pe care noi l-am transformat în "Welshrats" ― o tristeţe pentru omenire care ţi se lasă pe suflet ca o boare şi împrăştie disperarea, iar cînd cauţi cauza care a produs-o, nu dai de ea.
Samuel se întoarse cu gîndul la ferma cea frumoasă şi la indicaţiile că există apă ― de aici n-are ce tristeţe să iasă, cel mult dacă s-ar fi născut vreo invidie ascunsă. Căută în sinea lui, dar nu putu găsi aşa ceva. Trecu apoi la visul lui Adam, despre o grădină ca Paradisul şi la adoraţia lui Adam pentru Cathy. Nici în privinţa asta nu era vreun motiv ― afară doar, afară doar de cazul cînd gîndurile lui ascunse s-ar fi întors spre propria lui pierdere de care acum se simţea vindecat. Dar astea se întîmplaseră cu atîta timp în urmă încît uitase durerea. Amintirea era slabă şi caldă, şi plăcută, acum cînd totul trecuse. Şalele şi coapsele lui uitaseră dorinţa.
Călărind prin umbra copacilor şi prin luminişuri, mintea lui continua să caute. Cînd începuse să-l roadă acea tristeţe? Atunci descoperi ― Cathy era de vină, Cathy era drăguţă, fină, delicată. Dar ce era cu ea? Era tăcută ― ei şi, multe femei sînt tăcute. Dar atunci ce era? De unde venea? Îşi aminti că simţise o încordare asemănătoare cu aceea pe care o simţea cînd ţinea bagheta în căutarea apei. Şi îşi aminti cum se cutremurase, cum îl trecuse un fior. Acum descoperise momentul, locul şi persoana. Se întîmplase în timpul mesei, şi se întîmplase din pricina lui Cathy.
Îşi refăcu în memorie chipul ei şi îi studie ochii depărtaţi, nările delicate, gura mai mică decît îi plăcea lui, dar dulce, bărbia mică, hotărîtă, şi apoi, din nou ochii. Erau oare reci? Oare ochii să fi fost de vină? Se învîrtea mereu în jurul lor. Ochii lui Cathy nu transmiteau nimic, nu aveau nimic de comunicat. Nu ghiceai nimic dincolo de ei. Nu erau ochi omeneşti. Îi amintea de ceva ― dar de ce? Vreo amintire, vreo fotografie. Se străduia să afle ce e şi deodată îi apăru de la sine.
Imaginea îi răsări din adîncul anilor, întreagă, cu toate culorile şi ţipetele ei, cu toate simţămintele îngrămădite în ea. Se văzu băieţel, atît de mic încît trebuia să se întindă ca să ajungă la mîna tatălui său. Simţi sub picioare pavajul din Londonderry, şi animaţia, şi veselia din singurul oraş pe care-l văzuse. Era un bîlci, cu teatru de marionete, cu standuri de mărfuri, cu cai şi oi, toate astea expuse direct în stradă, pentru a fi vîndute, tîrguite sau licitate, precum şi alte standuri cu mărunţişuri, colorate ţipător, atrăgătoare şi destul de uşor de obţinut, dat fiind că tatăl său era un om vesel.
Apoi oamenii se transformară într-un fel de rîu puternic care-i purta de-a lungul unei străzi înguste, ca şi cînd ar fi fost nişte coji duse de curent, erau împinşi din faţă şi din spate şi ridicau picioarele în sus. Strada îngustă dădea într-o piaţă, iar lîngă zidul cenuşiu al unei clădiri era o platformă înaltă de cherestea şi de ea atîrna o spînzurătoare.
Samuel şi tatăl lui fură împinşi şi îmbrînciţi de rîul de oameni, împinşi tot mai aproape, mereu mai aproape. Auzea încă în memorie vocea tatălui lui.
― Asta nu-i pentru un copil! Nu-i o treabă pentru nimeni, cu atît mai puţin pentru un copil.
Tatăl lui se lupta să se întoarcă, să-şi croiască drum înapoi, împotriva curentului de oameni.
― Lăsaţi-ne să ieşim. Vă rog, lăsaţi-ne. Am un copii aici.
Valul era anonim, şi împingea fără pasiune. Samuel îşi ridică ochii să se uite la platformă. Un grup de oameni cu haine şi pălării negre se urcaseră pe platforma înaltă. În mijlocul lor era un bărbat cu păr auriu, îmbrăcat în pantaloni închişi şi cu o cămaşă albastru deschis, desfăcută la gît. Samuel şi tatăl lui erau atît de aproape, încît băiatul trebuia să-şi ridice mult capul ca să vadă.
Bărbatul cu păr auriu părea că nu are braţe. El privi peste mulţime, apoi privi în jos, se uită direct la Samuel. Imaginea era clară, luminată şi perfectă. Ochii bărbatului nu aveau adîncime ― nu erau ca alţi ochi, nu erau ca ochii unui om.
Deodată, pe platformă se produse agitaţie şi tatăl lui Samuel puse amîndouă mîinile în capul băiatului în aşa fel încît îi acoperea urechile cu palmele, iar degetele i se împreunau la ceafă. Mîinile apăsară capul lui Samuel în jos şi îi lipiră strîns faţa de haina neagră de sărbătoare a tatălui său. Oricît s-ar fi zbătut, n-ar fi putut întoarce capul. Nu vedea decît o dungă luminoasă pe la colţurile ochilor, iar la urechile astupate de mîinile tatălui său nu-i ajungea decît un amestec înfundat de zgomote.
Îşi auzea inima zvîcnindu-i în urechi. Apoi simţi cum mîinile şi braţele tatălui său înţepenesc, cum muşchii i se contractă, iar pe faţă îi simţi răsuflarea grea, după felul cum i se taie respiraţia şi cum îi tremură mîinile.
După asta a mai fost ceva, îşi răscoli memoria, revăzu momentul aievea, plutind parcă în aerul din faţa calului ― o masă veche, roasă, într-o cîrciumă unde se vorbea tare şi se rîdea. O cană de bere în faţa tatălui său şi o ceaşcă de lapte cald, îndulcit şi aromat, cu zahăr şi scorţişoară, în faţa lui. Buzele tatălui său erau uimitor de vinete şi avea lacrimi în ochi.
― Nu te-aş fi adus dacă aş fi ştiut. Nu-i un spectacol nici pentru un bărbat, darmite pentru un băieţel.
― N-am văzut nimic, ciripi Samuel. Mi-ai ţinut capul în jos.
― Îmi pare bine că n-ai văzut.
― Ce era acolo?
― Trebuie să-ţi spun. Omorau un om rău.
― Era bărbatul acela cu păr auriu?
― Da, acela. Şi nu trebuie să te necăjeşti pentru el. Trebuia să fie omorît. Nu odată, ci de nenumărate ori a făcut lucruri rele ― lucruri la care numai un monstru poate să se gîndească. Nu faptul că l-au spînzurat mă supără, ci că se face o sărbătoare dintr-un lucru care ar trebui să se desfăşoare, în secret, la întuneric.
― L-am văzut pe omul acela cu păr auriu. S-a uitat drept la mine.
― Pentru asta îi mulţumesc odată mai mult lui Dumnezeu că a murit.
― Ce-a făcut?
― N-am să-ţi spun lucruri de coşmar.
― N-am mai văzut aşa ochi cum avea bărbatul acela cu păr auriu. Parcă erau nişte ochi de capră.
― Bea laptele şi o să-ţi cumpăr un băţ cu panglici şi un fluier ca de argint.
― Şi cutia aia lucioasă cu o fotografie în ea?
― Şi aia, bea laptele şi nu mai cere nimic.
Aceasta era imaginea dezgropată din trecutul prăfuit.
Doxology urca ultima pantă înainte de valea în care se afla ferma şi picioarele ei mari se împiedicau de pietrele din drum.
"Ochii ei sînt de vină, gînd Samuel. Doar de două ori în viaţa mea am văzut asemenea ochi ― ochi neomeneşti. O fi de vină noaptea şi luna, gîndi el. Ce legătură poate să fie, Dumnezeule, între bărbatul cu păr auriu, spînzurat odinioară, şi viitoarea mamă atît de dulce? Liza are dreptate. Imaginaţia mea o să mă ducă odată în iad. Trebuie să-mi scot din cap prostiile astea, altfel o să văd mereu un diavol în copila asta. Uite, aşa putem fi prinşi în cursă. Acum gîndeşte-te bine şi apoi uită. O asemănare de formă şi culoare a ochilor, asta da, se vede. Dar nu, nu-i asta. Este vorba de o privire şi nu are legătură cu forma sau culoarea. Atunci de ce e rea privirea asta? Poate că o asemenea privire a existat odată şi pe un chip sfînt. Şi acum termină cu închipuirile astea şi nu le mai lăsa să te tulbure ― niciodată." Se cutremură. Se gîndi că trebuie să facă ceva ca să nu-l mai cuprindă fiorii.
Samuel Hamilton se hotărî să ajute din plin la crearea Paradisului din Valea Salinas, să plătească în secret vina de a fi avut asemenea gînduri urîte.

2

Liza Hamilton cu obrajii roşii ca para focului se învîrtea ca o fiară în cuşcă prin faţa sobei, cînd Samuel intră dimineaţă în bucătărie. Focul din lemne de stejar se auzea trosnind prin portiţa deschisă ca să încingă cuptorul pentru aluatul care aştepta alb şi crescut în tăvi. Liza se trezise înainte de ivirea zorilor. Aşa făcea întotdeauna. Pentru ea, să stai în pat pe lumină era un păcat la fel de mare ca şi acela de a nu fi acasă pe înserat. Nici una din situaţii nu era demnă de laudă. O singură persoană în lume putea să întîrzie în aşternutul proaspăt călcat, după răsăritul soarelui, ba chiar după ce soarele era sus, aproape de amiază, fără a fi pedepsit şi fără să-i facă din asta vreo vină, şi acela era băiatul ei cel mai mic, ultimul născut, Joe. Acum, doar Tom şi Joe mai locuiau la fermă. Iar Tom, mare şi roşu, care îşi îngrijea o mustaţă abia mijind, şedea la masa din bucătărie cu mînecile lăsate în jos, aşa cum fusese învăţat. Liza turnă cocă groasă dintr-un vas într-o tigaie. Plăcintelele fierbinţi se umflau ca nişte perniţe şi pe ele se formau mici vulcani care erupeau, pînă ce erau gata să fie întoarse. Aveau o culoare maronie veselă, cu marginile de culoare mai închisă. Şi bucătăria se umpluse de mirosul lor plăcut şi dulce.
Samuel intră din curte, unde se spălase. Faţa şi părul îi străluceau de apă şi, cînd intră în bucătărie, îşi dădu jos mînecile cămăşii albastre. Doamna Hamilton nu accepta mîneci suflecate la masă. Ele arătau fie necunoaşterea, fie încălcarea bunelor maniere.
― Am întîrziat, mamă, spuse Samuel.
Ea nu se uită la el. Lopăţica ei se repezea ca un şarpe asupra prăzii şi prăjiturile fierbinţi se aşezau fîşîind în tigaie.
― La ce oră ai venit acasă? întrebă ea.
― A, era tîrziu ― tîrziu. Trebuie să fi fost aproape unsprezece. Nu m-am uitat, de teamă să nu te trezesc.
― Nu m-am trezit, răspunse sever Liza. Poate că tu găseşti că-i sănătos să hoinăreşti toată noaptea, dar bunul Dumnezeu o să facă ce crede El de cuviinţă.
Era bine cunoscut faptul că Liza Hamilton şi Dumnezeu aveau păreri asemănătoare în aproape toate problemele.
Se întoarse, făcu o mişcare, şi o farfurie de prăjituri rumenite şi fierbinţi se afla deja în mîinile lui Tom.
― Cum arăta ferma Sanchez? întrebă ea.
Samuel se îndreptă spre soţia sa, se aplecă şi îi sărută obrazul rotund şi roşu.
― Bună-dimineaţa, mamă. Binecuvîntează-mă.
― Fii binecuvîntat, răspunse mecanic Liza.
Samuel se aşeză la masă şi spuse:
― Fii binecuvîntat, Tom. Ei, ce să spun, domnul Trask face schimbări mari. Aranjează casa cea veche în care au de gînd să locuiască.
De lîngă sobă Liza se întoarse brusc.
― Aia în care au dormit ani de zile vacile şi porcii?
― Ei, a scos podelele şi tocurile de la geamuri. Totul e nou şi proaspăt vopsit.
― N-o să dispară niciodată mirosul de porci. Porcul lasă un miros ascuţit pe care nimic nu-l spală şi nu-l acoperă, spuse Liza cu hotărîre.
― Mamă, eu am intrat înăuntru şi m-am uitat şi nu mi-a mirosit decît a vopsea.
― Cînd vopseaua are să se usuce, o să simţi miros de porc, replică ea.
― Are o grădină irigată cu apă de izvor şi o parte a lăsat-o pentru flori, trandafiri şi altele, iar unii arbuşti sînt aduşi direct de la Boston.
― Nu ştiu cum se împacă Dumnezeu cu o asemenea risipă, spuse ea acru. Nu că mie nu mi-ar place un trandafir.
― A spus că o să încerce să-mi pună şi mie cîţiva la prins, zise Samuel.
Tom îşi termină plăcinţelele fierbinţi şi îşi mestecă în cafea.
― Tată, ce fel de om e?
― Cred că e un om cumsecade ― ştie să vorbească şi are o minte bună. Îi place să viseze...
― Rîde ciob de oală spartă, îi întrerupse Liza.
― Ştiu, ştiu, mamă. Dar nu te-ai gîndit vreodată că visele mele ţin loc de ceva ce-mi lipseşte? Domnul Trask are visuri practice şi are şi bănuţii respectivi ca să le realizeze. Vrea să facă din pămîntul lui o grădină şi o să reuşească.
― Cum arată soţia lui? întrebă Liza.
― E foarte tînără şi foarte drăguţă. E liniştită, abia de scoate o vorbă, dar în curînd o să nască primul copil.
― Asta ştiu, spuse Liza. Cum o chema înainte?
― Nu ştiu.
― Dar de unde vine?
― Nu ştiu.
Liza puse farfuria cu plăcinţele înaintea lui, îi turnă cafea în ceaşcă şi umplu din nou ceaşca lui Tom.
― Atunci ce-ai aflat? Cum se îmbracă?
― Foarte drăguţ, frumos ― o rochie albastră şi o jachetă roz, strînsă pe talie.
― La asta te pricepi. Crezi că erau haine de comandă sau cumpărate de gata?
― Cred că erau de gata.
― Tu habar n-ai la de-astea. Credeai că şi costumul de călătorie pe care şi l-a făcut Dessie cînd s-a dus la San Jose era de gata.
― Dessie e foarte îndemînatecă. Acul cîntă în mîinile ei, spuse Samuel.
― Dessie se gîndeşte să deschidă un magazin de modă la Salinas, zise Tom.
― Mi-a spus. O să aibă mare succes cu aşa ceva, răspunse Samuel.
― La Salinas? Liza îşi puse mîinile în şold. Mie nu mi-a spus.
― Mi-e teamă că i-am făcut un prost serviciu dragei noastre, zise Samuel. Ea voia să-i facă mamei o adevărată surpriză şi noi ne-am dat de gol.
― Ar fi putut să-mi spună. Nu-mi plac surprizele. Şi mai departe ce făcea?
― Cine?
― Doamna Trask, bineînţeles.
― Ce făcea? Şedea, şedea aşezată pe un scaun sub un stejar. Nu mai are mult pînă naşte.
― Mîinile, Samuel, mîinile ― ce făcea cu mîinile?
Samuel îşi cercetă memoria.
― Cred că nimic. Mi-aduc aminte ― are mîini mici şi le ţine strînse în poală.
Liza pufni.
― Nu cosea, nu ţesea, nu tricota?
― Nu, mamă.
― Nu ştiu dacă e o idee prea bună să te duci acolo. Bogăţia şi lenevia sînt uneltele diavolului şi tu nu eşti prea rezistent la astea.
Samuel înălţă capul şi rîse cu plăcere. Uneori soţia lui îl încînta, dar nu-i putea spune niciodată de ce.
― E vorba numai de bogăţie. Mă duc acolo numai pentru bogăţie. Voiam să-ţi spun după micul dejun, ca să poţi să şezi şi să asculţi. Vrea să-i forez patru sau cinci puţuri şi poate să-i fac nişte mori de vînt şi nişte rezervoare.
― Ai discutat totul? E o moară de vînt mişcată de apă? O să-ţi plătească, sau o să te întorci scuzîndu-l ca de obicei? "O să plătească la strîngerea recoltei", îl imită ea. "O să plătească după ce moare unchiul cel bogat." Am destulă experienţă, Samuel, şi ar trebui să ai şi tu, că dacă nu plătesc la început nu mai plătesc deloc. Am putea cumpăra o fermă în vale cu ce ţi se datorează.
― Adam Trask o să plătească, zise Samuel. Are bani. Tatăl lui i-a lăsat o avere. O să am de lucru toată iarna, mamă. O să punem ceva de o parte şi o să avem un Crăciun pe cinste. O să plătească cincizeci de cenţi piciorul de foraj şi morile de vînt, mamă. Pot să fac totul aici, pe loc, în afară de montaj. Am nevoie de băieţi să mă ajute. Vreau să-i iau pe Tom şi pe Joe.
― Joe nu poate merge, ştii cît e de delicat, spuse ea.
― Credeam că pot să-i mai dau jos din delicateţea asta. Moare de foame cu delicateţea.
― Joe nu poate să meargă, spuse ea, fără drept de apel. Şi cine o să se ocupe de fermă cînd tu şi cu Tom o să fiţi plecaţi?
― Mă gîndeam să-l chem acasă pe George. Lui nu-i place să fie funcţionar, nici măcar la King City.
― Poate că nu-i place, dar pentru opt dolari pe săptămînă nu faci numai ce vrei.
― Mamă, imploră Samuel, asta-i singura noastră şansă să ne deschidem şi noi un cont la First National Bank! Nu arunca greutatea cuvîntului tău în calea norocului. Te rog, mamă!
Mormăi singură toată dimineaţa, trebăluind, în timp ce Tom şi Samuel controlară uneltele de foraj, ascuţiră cuţitele, desenară schiţe noi de mori de vînt şi făcură măsurători pentru cherestea şi rezervoarele de apă din lemn de sequoia. Spre amiază, Joe ieşi, veni la ei şi fu atît de fascinat, încît îi ceru lui Samuel să-l lase să vină şi el.
Samuel zise:
― Îmi pare rău că trebuie să fiu împotrivă, Joe. Mama are nevoie de tine aici.
― Dar vreau să mă duc şi eu, tată. Şi nu uita, la anul mă duc la şcoală la Palo Alton. Şi asta înseamnă că plec de acasă, nu-i aşa? Te rog, lasă-mă să merg. O să lucrez cît pot de mult.
― Sînt sigur de asta, dacă ai putea veni. Dar sînt împotrivă. Şi cînd vorbeşti cu mama, ţi-aş fi recunoscător dacă ai lăsa să-ţi scape că eu mă împotrivesc. Ai putea chiar să spui în treacăt că te-am refuzat.
Joe zîmbi şi Tom rîse în gura mare.
― Ai s-o laşi să te convingă? întrebă Tom.
Samuel se încruntă la băieţi.
― Eu sînt un om cu principii ferme. Odată ce am luat o hotărîre, nu mă clinteşti nici cu carul cu boi. Am analizat problema din toate unghiurile şi mi-am spus cuvîntul. Joe nu poate să meargă. Nu cumva aţi vrea să mă faceţi să-mi calc cuvîntul?
― Mă duc să discut cu ea chiar acum, spuse Joe.
― Uşurel, băiete, strigă Samuel după el. Pune-ţi mintea la contribuţie. Las-o pe ea să facă totul. Între timp eu mă încăpăţînez din ce în ce mai tare.
Două zile mai tîrziu, căruţa cea mare pornea, încărcată cu cherestea şi unelte. Tom mîna patru cai, iar alături de el stăteau Samuel şi Joe, legănîndu-şi picioarele.

Capitolul 17

1

Cînd v-am spus despre Cathy că era un monstru, mi se părea că era într-adevăr aşa. Acum m-am uitat cu o lupă la textul scris mărunte despre ea, am recitit notele explicative, şi mă întreb dacă era chiar aşa. Nenorocirea este că atîta vreme cît nu ştim ce urmărea, n-avem de unde şti dacă a izbutit sau nu să obţină ce-a vrut. Dacă în loc să fugă spre ceva, fugea de ceva, nu putem şti dacă a scăpat. Poate că a încercat să spună cuiva sau tuturor cine era, şi n-a putut din lipsa unui limbaj comun. Poate că viaţa i-a fost ca şi vorbirea, formală, dezvoltată, dar de neînţeles. E uşor de zis că era rea, dar asta nu înseamnă mare lucru dacă nu ştim de ce.
Mi-am alcătuit în minte imaginea lui Cathy, şezînd liniştită şi aşteptîndu-şi sorocul, la o fermă care nu-i plăcea, alături de un om pe care nu-l iubea.
Şedea pe scaunul ei de stejar, cu mîinile împreunate, care se apărau pline de dragoste reciprocă. Devenise foarte voluminoasă, anormal de voluminoasă, chiar pentru o epocă în care femeile erau mîndre de pruncii lor mari şi numărau cu mîndrie fiecare fund în plus. Era diformă; burta întinsă, grea şi lăbărţată, nu-i permitea să stea în picioare fără să şi-o sprijine cu mîinile. Dar marea diformitate nu era decît locală. Umerii, gîtul, braţele, obrazul nu fuseseră atinse, erau subţiri şi copilăroase. Pieptul nu-i crescuse iar sfîrcurile nu se înegriseră. Glandele mamare nu lucrau, nu exista o pregătire fizică pentru hrănirea noului născut. Cînd şedea îndărătul unei mese, nici nu se vedea că e însărcinată.
În vremea aceea, nu se măsura arcul pelvian, nu se făceau analize ale sîngelui, nu se lua calciu. La fiecare copil, o femeie pierdea un dinte. Era o lege. Şi femeile aveau cîteodată gusturi curioase, uneori murdare, şi se spunea că se datorează naturii Evei, care mai era încă pedepsită pentru păcatul originar.
Pofta lui Cathy era simplă în comparaţie cu altele. Tîmplarii care reparau casa cea veche se plîngeau că nu puteau găsi bucăţelele de cretă cu care îşi făceau semnele. Mereu dispăreau. Cathy le fura şi le rupea în bucăţele mici. Purta fărîmele în buzunarul de la şorţ şi, cînd n-o vedea nimeni, sfărîma în dinţi varul moale. Vorbea foarte puţin. Ochii ei erau pierduţi. Era ca şi cînd s-ar fi evaporat lăsînd în urma ei o păpuşă mecanică spre a nu i se observa absenţa.
În jurul ei se desfăşura o activitate intensă. Adam se învîrtea peste tot, construindu-şi şi planificîndu-şi Paradisul. Samuel şi băieţii lui săpară un puţ de patruzeci de picioare şi instalară o armătură modernă scumpă, pentru că Adam voia ce era mai bun.
Hamiltonii îşi mutară instalaţia de foraj şi începură o nouă gaură. Dormeau într-un cort lîngă locul de muncă şi găteau la un foc în aer liber. Mereu însă, unul din ei străbătea călare drumul spre casă, după unelte sau cu vreun mesaj.
Adam se agita ca o albină înnebunită, ameţită de prea multe flori. Şedea alături de Cathy şi sporovăia despre rădăcinile de rubarbă care tocmai fuseseră aduse. Îi desena noua paletă pe care Samuel o inventase pentru moara de vînt. Avea un pas variabil şi era un lucru nemaipomenit. Se ducea la locul de foraj şi ţinea treaba în loc tot interesîndu-se. Şi la fel de natural cum discuta cu Cathy despre puţuri, discuta la locul de foraj despre naşteri şi îngrijirea copiilor. Pentru Adam, era o epocă bună, cea mai bună. Era regele vieţii lui largi şi spaţioase. Şi vara se transformă într-o toamnă fierbinte şi parfumată.

2

Hamiltonii ce lucrau la puţul de foraj îşi terminaseră micul dejun cu pîine făcută de Liza, cu brînză şi cafea tare fiartă la foc într-un ibric. Lui Joe i se închideau ochii de somn şi se gîndea cum ar face să se ducă în tufişuri să mai adoarmă puţin.
Samuel îngenunche pe pămîntul nisipos şi privi la marginile ciobite şi rupte ale sondei sale. Chiar înainte de a face pauza de masă, cuţitul de foraj se izbise de ceva, la treizeci de picioare adîncime, ce sfîşiase oţelul de parcă ar fi fost plumb. Samuel curăţă marginea lamei cu briceagul şi examină în palmă bucăţelele desprinse. Ochii lui străluciră de o emoţie copilărească, întinse mîna şi răsturnă sfărîmăturile în palma lui Tom.
― Priveşte, băiete. Ce crezi că sînt astea?
Joe se ridică curios de la locul lui din faţa cortului. Tom studia bucăţelele pe care le avea în palmă.
― Orice ar fi, e ceva tare. Nu poate fi un diamant. Arătă a metal. Crezi că am forat într-o locomotivă îngropată?
Tatăl lui rîse.
― La treizeci de picioare adîncime! spuse el admirativ.
― Seamănă cu oţelul din care se fac unelte. Nu avem nimic cu ce să-i venim de hac, zise Tom. Apoi văzu privirea voioasă, îndepărtată, de pe chipul tatălui său şi îl trecu un fior de încîntare împărtăşită. Copiilor din familia Hamilton le plăcea cînd imaginaţia tatălui lor îşi lua zborul. Atunci lumea era plină de minuni.
Samuel spuse:
― Metal, zici tu. Crezi că-i oţel. Tom, eu presupun şi după aceea fac o probă. Şi iată care-i părerea mea, ― şi ţine minte. Cred că o să găsim nichel, şi poate argint, şi cărbune, şi mangan. Tare mi-ar place să-l aduc la suprafaţă! Se află în nisipul marin. Asta am descoperit noi.
Tom spuse:
― Ce crezi că este cu nichelul şi argintul ăsta?
― Trebuie să se fi petrecut cu multe mii de secole în urmă, spuse Samuel, şi fiii săi îşi dădură seama că el îşi şi imagina totul.
― Poate că aici era apă peste tot ― o mare interioară cu păsări marine, care se învîrteau în cerc şi ţipau. Trebuie să fi fost o privelişte frumoasă, în timpul nopţii. Mai întîi o dîră de lumină, apoi o lumină albă, apoi o lumină orbitoare ca un arc desprins de cer. Apoi o coloană mare de apă şi o ciupercă uriaşă de vapori. Urechile v-ar fi asurzit de zgomot, pentru că sunetul căderii ar fi ajuns la voi odată cu explozia apei. Şi apoi, din nou, noapte neagră din cauza luminii orbitoare. Iar treptat, se puteau vedea peştii morţi care se ridicau la suprafaţă, argintii în lumina stelelor, şi păsările ţipătoare care veneau să-i mănînce. Este un lucru unic şi frumos la care merită să te gîndeşti, nu-i aşa?
Îi făcuse să întrevadă totul, aşa cum se întîmpla întotdeauna.
Tom spuse încet:
― Presupui că e un meteorit, nu-i aşa?
― Da, şi o putem dovedi prin analiză.
Joe spuse grăbit:
― Hai să-l dezgropăm.
― Dezgroapă-l tu, Joe, în timp ce noi forăm pînă dăm de apă.
Tom spuse serios:
― Dacă analiza ar arăta că este suficient nichel şi argint, n-ar merita să fie exploatat?
― Se vede că eşti fiul meu, zise Samuel. Dar nu ştim dacă e mare cît o casă, sau mic cît o pălărie.
― Dar am putea sonda la adîncime şi să vedem.
― Da, am putea, dacă am face totul în secret şi ne-am ascunde gîndurile sub obroc.
― Ce vrei să spui?
― Tom, nu te gîndeşti la mama? Îi facem şi aşa destule necazuri, fiule. Mi-a spus clar că dacă mai cheltuiesc un ban pentru vreo invenţie, o să ne arate ea să o ţinem minte. Fie-ţi milă de ea! Nu vezi ce ruşine îi este cînd o întreabă cineva ce facem? Mama e o femeie sinceră. Ar trebui să spună: "S-au dus să dezgroape o stea". Rîse fericit. N-o să înghită aşa ceva. O să ne pedepsească. Trei luni n-o să ne mai facă plăcinte.
Tom spuse:
― Nu putem să forăm prin el. Va trebui să ne mutăm în altă parte.
― O să pun nişte dinamită dedesubt şi dacă nici asta nu-l sfărîmă, o să începem un puţ nou.
Se ridică.
― O să trebuiască să mă duc acasă după dinamită şi să ascut sonda. De ce n-aţi veni şi voi cu mine, băieţi, o să-i facem mamei o surpriză şi o să se apuce să gătească toată noaptea şi să se văicărească. În felul acesta o să-şi ascundă plăcerea de a ne vedea.
Joe zise:
― Vine cineva, vine în goană.
Şi într-adevăr, se vedea un călăreţ, venind spre ei în galop, dar un călăreţ curios; călărea dînd din aripi, ca un pui legat de picior. Cînd se apropie, văzură că era Lee care dădea din coate ca din nişte aripi, iar coada îi sărea ca un şarpe. Era de mirare cum de izbutea să se ţină călare şi totuşi să mîne în galop. Se opri lîngă ei, gîfîind.
― Domnu' Adam zice veniţi! Doamna Cathy lău ― vine lepede. Doamna ţipă, plîngi.
Samuel zise:
― Încetişor, Lee! Cînd a început?
― Dimineaţă, la mic dejun.
― Bine. Linişteşte-te. Ce face Adam?
― Domnu Adam, nebun. Plîngi ― rîzi ― vomit.
― Sigur! spuse Samuel. Taţii ăştia noi. Am fost şi eu aşa, cîndva. Tom, pune şaua pe cal, te rog.
Joe întrebă:
― Ce s-a-ntîmplat?
― Doamna Trask trebuie să nască. I-am spus lui Adam că o să-i dăm o mînă de ajutor.
― Tu? se miră Joe.
Samuel îi aruncă o privire mezinului său.
― Eu v-am adus pe lume pe amîndoi. Şi nu se pare că aş fi făcut un prost serviciu omenirii. Tom, tu să strîngi toate uneltele. Şi du-te înapoi la fermă şi ascute cuţitele. Adu aici cutia cu dinamită, care e pe raft, în magazia de unelte, şi umblă uşurel cu ea, dacă ţii la braţele şi picioarele tale. Joe, vreau ca tu să rămîi aici şi să ai grijă de toate lucrurile.
Joe spuse plîngăreţ:
― Dar ce mă fac eu aici, singur?
Samuel rămase tăcut o clipă. Apoi zise:
― Joe, ţii la mine?
― Sigur, dar de ce?
― Dacă ai auzi că am comis o crimă groaznică m-ai da pe mîna poliţiei?
― Ce tot îndrugi?
― M-ai da?
― Nu.
― Foarte bine. În coşul meu, sub haine, o să găseşti două cărţi noi, fii cu băgare de seamă cu ele. Sînt două volume scrise de un om despre care lumea o să audă vorbindu-se. Poţi să începi să le citeşti, dacă vrei, şi o să-ţi prindă bine. Se intitulează "Principii de psihologie" şi e scrisă de un cetăţean din Est pe nume William James. Nu are nici o legătură cu hoţul din trenuri. Şi ascultă, Joe, dacă sufli o vorbă despre cărţi, te alung de la fermă. Dacă mama află vreodată că am cheltuit banii pe ele, mă alungă ea pe mine de la fermă.
Tom îi aduse un cal înşeuat.
― Pot să le citesc şi eu după aceea?
― Da, spuse Samuel, şi îşi trecu uşor piciorul peste şa. Hai, Lee.
Chinezul vru s-o pornească la galop, dar Samuel îl reţinu.
― Ia-o încet, Lee. Naşterea durează de regulă mai mult decît crezi tu.
Un timp, călăriră în tăcere, apoi Lee spuse:
― Îmi pare rău că aţi cumpărat cărţile acelea. Eu am o ediţie condensată într-un singur volum, originală. V-aş fi împrumutat-o:
― O ai? Ai multe cărţi?
― Aici nu am multe ― treizeci, patruzeci. Dar vă dau cu plăcere oricare din ele, pe care n-aţi citit-o.
― Îţi mulţumesc, Lee. Poţi fi sigur că o să mă uit la ele de îndată ce voi putea. Ştii, ai putea discuta cu băieţii mei. Joe e puţin cu capul în nori, dar Tom e serios şi i-ar fi de folos.
― E o punte greu de trecut, domnule Hamilton. Sînt timid cînd vorbesc cu o persoană necunoscută, dar dacă spui dumneata, voi încerca.
Îndrumară caii repede spre mica vale unde era casa familiei Trask.
Samuel spuse:
― Zi, cum e cu mama?
― Aş prefera să vedeţi singur şi să judecaţi singur, răspunse Lee. Ştiţi, cînd un om trăieşte singur atîta timp, ca mine, mintea lui poate să o ia razna pe o tangentă iraţională, doar pentru că viaţa lui socială nu e aşa cum s-ar cuveni să fie.
― Da, ştiu. Dar eu nu sînt singur şi totuşi mintea mea o ia razna, pe o tangentă. Dar poate nu pe aceeaşi.
― Atunci nu sînteţi de părere că este doar fructul imaginaţiei mele?
― Nu ştiu ce este, dar îţi spun, spre liniştea dumitale, că am sentimentul că e ceva straniu.
― Cred că acelaşi lucru se petrece şi cu mine, spuse Lee. Zîmbi. Am să vă spun cît de departe am mers în ce mă priveşte. De cînd am venit aici, mă tot gîndesc la poveştile chinezeşti pe care mi le spunea tata. Noi, chinezii, avem o demonologie foarte dezvoltată.
― Crezi că ea e un demon?
― Bineînţeles că nu. Sper că sînt mai presus de o asemenea prostie. Nu-mi dau seama ce este. Ştiţi, domnule Hamilton, un servitor capătă îndemînare să adulmece vîntul şi să simtă atmosfera din casa din care munceşte. Şi aici e ceva straniu. Poate asta mă face să-mi amintesc de demonii tatei.
― Tatăl dumitale credea în ei?
― Nu. Considera însă că trebuie să cunosc mediul. De altminteri, şi voi, occidentalii, perpetuaţi o mulţime de mituri.
Samuel zise:
― Ia spune-mi, ce s-a întîmplat de te-a făcut să te gîndeşti la aşa ceva? Mă refer la dimineaţa asta.
― Dacă n-aţi fi în drum spre ea, aş încerca, dar aşa, mai bine nu. O să vedeţi singur. Poate sînt eu nebun. Bineînţeles că domnul Adam e atît de încordat încît ar putea plesni ca o coardă de banjou.
― Dă-mi doar un indiciu, cît de mic. Aş cîştiga timp. Ce-a făcut ea?
― Nimic. Tocmai asta-i problema, domnule Hamilton. Am mai asistat la naşteri şi înainte, dar asta e ceva nou pentru mine.
― Cum aşa?
― Păi... am să vă spun singurul lucru care-mi vine în minte. E mai curînd un fel de luptă amară, de moarte, decît o naştere.
Intrînd în mica vale, sub stejari, Samuel zise:
― Sper că nu dumneata m-ai tulburat, Lee. E o zi stranie şi nu ştiu de ce.
― Nu bate vîntul. E prima zi, de cîteva luni încoace, cînd nu bate vîntul după-amiază, răspunse Lee.
― Aşa-i. Am fost atît de preocupat de amănunte, încît n-am mai dat atenţie felului cum a fost ziua. Mai întîi am descoperit o stea îngropată, iar acum mergem să scoatem la lumină o nouă fiinţă omenească.
Privi printre ramurile de stejar la dealurile scăldate într-o lumină gălbuie.
― Ce zi frumoasă în care să te naşti! Dacă semnele îţi pun amprenta pe o viaţă, apoi aceasta care vine va fi o viaţă dulce. Şi ştii, Lee, dacă Adam e sincer, o să mă încurce. Stai lîngă mine, vrei? Poate am nevoie de ceva. Ia te uită, oamenii, tîmplarii stau sub un copac.
― Domnul Adam a oprit lucrul. S-a gîndit că Ciocănitul ar putea s-o deranjeze pe soţia lui.
Samuel zise:
― Stai pe aproape. Se pare că Adam e sincer. Habar n-are că soţia lui n-ar fi în stare să audă nici dacă însuşi Dumnezeu ar bate tam-tam-ul în cer.
Muncitorii care şedeau sub copaci îi făcură semne.
― Ce mai faci, domnule Hamilton? Ce-ţi mai face familia?
― Bine, bine. Ia spune, ăsta nu-i Rabbit Halman? Pe unde ai umblat, Rabbit?
― Am făcut prospecţiuni, domnul Hamilton.
― Şi ai găsit ceva, Rabbit?
― Pe dracu, domnule Hamilton, n-am mai găsit nici catîrul cu care am plecat.
Călăriră spre casă. Lee spuse repede:
― Dacă aveţi o clipă de răgaz, aş vrea să vă arăt ceva.
― Ce anume, Lee?
― Am încercat să traduc în engleză nişte poezii vechi, chinezeşti. Nu sînt sigur că se poate face aşa ceva. Vreţi să vă aruncaţi o privire?
― Cu plăcere, Lee. Mi-ar face mare plăcere.

3

Casa albă alcătuită din bîrne a familiei Bordoni era foarte liniştită, aproape trist de liniştită, jaluzelele erau trase. Samuel descălecă în faţa intrării, îşi desfăcu sacii prinşi de şa şi îi dădu calul lui Lee. Bătu la uşă, dar nu primi nici un răspuns şi intră. După lumina de afară, salonul era întunecat. Privi bucătăria frecată lună de Lee. O cafetieră de ceramică era pusă la încălzit pe sobă. Samuel bătu uşor la uşa dormitorului şi intră.
Înăuntru era aproape beznă, nu numai pentru că jaluzelele erau trase ci şi din pricina păturilor puse la ferestre. Cathy era culcată în patul mare, cu baldachin, iar Adam şedea lîngă ea, cu capul îngropat în cuvertură. Îşi ridică privirea şi privi orbeşte.
Samuel spuse glumeţ:
― De ce staţi în întuneric?
Vocea lui Adam era răguşită.
― Nu vrea lumină. O supără la ochi.
Samuel înaintă în cameră şi, cu fiecare pas, devenea mai autoritar.
― Trebuie să facem lumină. Ea poate să închidă ochii. Dacă vrea, pot să-i leg ochii cu o cîrpă neagră.
Se îndreptă spre fereastră şi apucă pătura ca s-o tragă jos, dar înainte de a face vreo mişcare, Adam fu lîngă el.
― Lasă. Lumina îi face rău, spuse el dîrz.
Samuel se întoarse spre el.
― Ascultă, Adam, ştiu ce simţi. Ţi-am făgăduit că o să mă ocup eu de toate şi aşa o să fac. Dar sper că nu e nevoie să mă ocup şi de tine.
Trase jos păturile şi ridică jaluzelele ca să lase să pătrundă lumina galbenă a după-amiezii.
Pe patul ei, Cathy scoase un soi de geamăt şi Adam se duse la ea.
― Închide ochii, draga mea. Să-ţi pun ceva pe ochi.
Samuel îşi puse sacii pe un scaun şi veni lîngă pat.
― Adam, zise el ferm, te rog să ieşi din cameră şi să stai afară.
― Nu, nu pot. De ce?
― Pentru că nu vreau să-mi stai în drum. De obicei, un bărbat în situaţia ta se duce şi bea.
― N-aş putea.
Samuel zise:
― Eu mă înfurii greu şi încă şi mai greu îmi vine să dispreţuiesc pe cineva, dar de data asta parcă încep să simt şi una şi alta. Ieşi afară din cameră şi nu mă necăji, sau plec eu şi atunci o să ai tu o mulţime de necazuri.
În cele din urmă, Adam plecă, iar Samuel strigă din uşă:
― Şi te poftesc să nu năvăleşti înăuntru dacă auzi ceva. Aşteaptă pînă ce ies eu afară.
Închise uşa, observă că era o cheie în broască şi o răsuci.
― E un bărbat emoţionat şi vehement. Te iubeşte.
Pînă acum nu o privise de aproape. Şi citi în ochii ei o ură adevărată, neiertătoare, o ură ucigătoare.
― O să se termine repede, drăguţo. Spune-mi, s-a rupt apa?
Ochii ei ostili îl priviră şi buzele îi dezveliră dinţii ştirbi într-un rînjet. Nu-i răspunse.
O privi mirat.
― N-am venit decît ca prieten, zise el. Tînără doamnă, pentru mine nu e nici o plăcere. Nu-ţi cunosc necazurile şi, la drept vorbind, nici nu-mi pasă. S-ar putea doar să te scutesc de o parte din dureri ― cine ştie? O să-ţi mai pun o singură întrebare. Dacă nu-mi răspunzi, şi dacă te mai uiţi aşa urît la mine, plec şi te las în plata Domnului.
Cuvintele îi pătrunseră în conştiinţă ca glontele de plumb în apă. Făcu un efort mare. El se cutremură văzînd-o cum se schimbă la faţă, cum ochii îşi pierd culoarea de oţel, linia dreaptă şi subţire a buzelor se arcuieşte, iar colţurile gurii i se ridica. Observă o mişcare a mîinilor, cu pumnii desfăcuţi şi palmele trandafirii întoarse în sus.
Chipul ei deveni tînăr, inocent şi înfruntă curajos suferinţa. Era ca şi cum o imagine de lanternă magică s-ar fi schimbat cu alta.
Cathy spuse blînd:
― Apa s-a rupt în zori.
― Aşa-i mai bine. Ai avut dureri mari?
― Da.
― La ce intervale?
― Nu ştiu.
― Sînt aici în cameră de cincisprezece minute.
― Am avut de două ori dureri slabe, nu m-a durut tare de cînd ai venit.
― Bine. Unde ai lenjeria?
― În cufărul de coio.
― O să fie bine drăguţo, spuse el blînd.
Desfăcu sacii săi şi scoase o frînghie groasă învelită în catifea albastră şi cu cîte un inel la capete. Pe catifea erau brodate sute de floricele roz.
― Liza îţi trimite să foloseşti frînghia ei pentru efortul naşterii. A confecţionat-o cînd trebuia să nască primul copil. Dacă socotim copiii noştri şi ai prietenilor, frînghia asta a ajutat mulţi oameni să vină pe lume.
Introduse cele două inele pe cîte un picior al patului.
Deodată, ochii ei începură să sticlească, spatele i se înălţă ca un arc şi obrajii i se roşiră. El se aşteptă să ţipe sau să geamă şi privi cu teamă spre uşa încuiată. Dar nu urmă nici un ţipăt ― doar un şir de mormăieli nedesluşite. După cîteva secunde, trupul i se relaxă şi chipul ei păru din nou plin de ură.
Durerea începu iar.
― Drăguţa de ea, spuse el mîngîietor. Ai avut dureri o dată, sau de două ori? Nu ştiu. Cu cît vezi mai multe, cu atît înveţi mai mult, nu sînt două la fel. E timpul să mă spăl pe mîini.
Ea îşi clătină capul într-o parte şi într-alta.
― Bine, bine, draga mea. Nu cred că mai trece mult pînă vine copilul.
Puse mîna pe fruntea ei, unde se vedea cicatricea neagră şi urîtă.
― Cum ai căpătat rana asta la cap?
Cathy ridică brusc capul şi dinţii, ei ascuţiţi i se înfipseră în partea cărnoasă a mîinii lui, lîngă degetul mic. El tipă de durere, şi încercă să-şi tragă mîna, dar maxilarele ei erau închise şi dădea din cap, sfîşiindu-i mîna ca un cîine care trage de un sac. Un mîrîit ascuţit îi ieşea printre dinţii strînşi. O plesni peste obraz, dar zadarnic. În mod automat, făcu ce ar fi făcut ca să oprească un cîine să se mai lupte. Mîna stîngă i se îndrepta spre gîtul ei şi o sufocă. Ea continuă să se lupte şi mai trase de mînă înainte ca maxilarele să i se descleşteze, iar el să-şi elibereze mîna. Carnea era ruptă şi sîngera. Se dădu înapoi de lîngă pat şi se uită la rana făcută de dinţii ei. Privi cu teamă. Şi cînd o privi, chipul ei era din nou calm, tînăr şi inocent.
― Îmi pare rău, spuse ea repede. Îmi pare rău.
Samuel se cutremură.
― Din cauza durerii, zise Cathy.
Samuel avu un surîs de o clipă.
― Va trebui să-ţi pun botniţă. O căţea scoţiană mi-a făcut odată tot aşa.
Văzu din nou, pentru o clipă, ura din ochii ei, apoi aceasta dispăru.
― Ai ceva să pun aici? Oamenii sînt mai veninoşi decît şerpii.
― Nu ştiu.
― Aveţi nişte whisky? O să torn nişte whisky pe rană.
― În sertarul al doilea.
Stropi mîna însîngerată cu whisky şi se frecă să nu simtă cum îl arde alcoolul. Simţi o greaţă puternică în stomac şi ochii i se întunecară de durere. Luă o înghiţitură de whisky ca să-şi revină. Îi era groază să se uite din nou spre pat.
― Mîna mea n-o să mai fie bună de nimic, o bucată de vreme.
Samuel îi spuse mai tîrziu lui Adam:
― Trebuie să fie făcută din oase de balenă. Naşterea s-a produs mai înainte ca eu să fiu gata. A ieşit ca un sîmbure. N-am avut nici timp să pregătesc apa ca să-l spăl. Nici măcar n-a atins frînghia ca să se ajute. Chiar că are oase de balenă.
Trase de uşă, îl strigă pe Lee şi ceru apă caldă.
Adam se năpusti în cameră.
Samuel strigă:
― Un băiat! Ai un băiat! Uşurel, îi spuse el lui Adam, care văzu patul răvăşit şi se înverzi la faţă.
Samuel spuse:
― Trimite-l pe Lee aici. Şi tu, Adam, dacă mai eşti stăpîn pe mîinile şi picioarele tale, du-te la bucătărie şi fă-mi o cafea. Şi ai grijă ca lămpile să fie umplute şi sticlele curăţate.
Adam se răsuci ca un titirez şi părăsi camera. După un minut, Lee băgă capul înăuntru. Samuel îi arătă o grămăjoară într-un coş cu rufe.
― Spală-l cu un burete de apă caldă, Lee. Să nu-l prindă curentul. Dumnezeule! Aş fi vrut ca Liza să fie aici. Nu pot să le fac pe toate deodată.
Se întoarse din nou spre pat.
― Acum, drăguţă, să te spăl pe tine,
Cathy era din nou chircită şi se schimonosea de durere.
― Nu mai durează mult. Mai trece niţeluş pînă iese placenta. Eşti grozav de rapidă. Nici măcar nu te-ai opintit în frînghia Lizei.
Văzu ceva, căscă ochii şi se apucă repede de lucru.
― Dumnezeule mare, încă unul!
Lucră repede şi, la fel ca şi primul, naşterea fu neînchipuit de rapidă. Din nou Samuel legă cordonul iar Lee luă al doilea copil, îl spălă, îl înfăşă şi îl puse în coşuleţ.
Samuel o spălă pe mamă şi o mişcă cu blîndeţe de colo-colo, în timp ce îi schimbă aşternutul de pe pat. Îşi dădu seama că se fereşte să o privească în faţă. Lucră cît putu de repede, căci mîna muşcată începea să-i înţepenească. Trase peste ea, pînă la bărbie, un cearceaf curată, alb, o ridică şi îi strecură sub cap o pernă curată. În cele din urmă fu obligat să o privească.
Părul ei auriu era umed de transpiraţie, dar chipul i se schimbase. Era împietrit, golit de orice expresie. La gît vinele îi băteau vizibil.
Samuel îi spuse:
― Ai doi băieţi. Doi băieţi frumoşi. Nu seamănă. Fiecare s-a născut în sacul lui.
Ea îl analiză cu răceală şi fără interes.
Samuel zise:
― Vreau să-ţi arăt băieţii.
― Nu, spuse ea placid.
― Cum aşa, drăguţă, nu vrei să-ţi vezi băieţii?
― Nu. N-am nevoie de ei.
― Ei. Acum eşti obosită, ― o să-ţi treacă. Şi să-ţi spun ceva, naşterea asta a fost mai rapidă şi mai uşoară decît toate pe care le-am văzut în viaţa mea.
Privirea ei îl ocolea.
― N-am nevoie de ei. Vreau să acoperi ferestrele şi să alungi lumina de-aici.
― E din cauza oboselii. În cîteva zile o să te simţi altfel şi n-o să-ţi mai aminteşti.
― Ba o să-mi amintesc. Pleacă. Scoate-i din cameră. Trimite-l aici pe Adam.
Samuel fu uimit de tonul ei. Nu era vorba de boală, sau oboseală, sau blîndeţe. Cuvintele îi ieşiră fără voia lui:
― Nu-mi placi, zise el.
Ar fi vrut să poată să-şi retragă cuvintele în gîtlej şi în minte. Dar cuvintele lui nu avură nici un efect asupra lui Cathy.
― Trimite-l pe Adam aici, spuse ea.
În micul salon, Adam îşi privi vag copiii, apoi se duse repede în dormitor şi închise uşa. După un moment, se auzi zgomot de ciocănituri. Adam bătea din nou în cuie păturile de la ferestre.
Lee îi aduse o cafea lui Samuel.
― Nu arată prea bine mîna asta a dumitale.
― Ştiu. Mi-e teamă că o să-mi facă necazuri.
― De ce-a făcut una ca asta?
― Nu ştiu. E o fiinţă ciudată.
Lee zise:
― Domnule Hamilton, lăsaţi-mă să vă îngrijesc eu. Aţi putea să vă pierdeţi mîna.
Samuel părea lipsit de vlagă.
― Fă ce vrei, Lee. Inima mi-e îngrozitor de mîhnită. Aş vrea să fiu copil, să pot plînge. Sînt prea bătrîn să-mi fie teamă în halul ăsta. N-am mai simţit o asemenea disperare de cînd, cu mult timp în urmă, mi-a murit o păsărică în palmă, lîngă o apă curgătoare.
Lee părăsi camera şi se întoarse numaidecît aducînd o cutie mică de abanos, încrustată cu dragoni încolăciţi. Se aşeză lîngă Samuel şi scoase din cutie un brici chinezesc, ascuţit.
― O să vă doară, zise el blînd.
― O să încerc să suport, Lee.
Chinezul îşi muşcă buzele, simţind în el însuşi durerea pe care o provoca tăind adînc în mînă, desfăcu carnea în jurul urmelor lăsate de dinţi în faţă şi în spate, şi curăţă şuviţele care atîrnau, pînă ce din fiecare rană ţîşni sînge roşu, curat. Scutură o sticlă cu un lichid galben pe care era o etichetă, "Emulsie Hall" şi turnă din ea pe tăieturile adînci. Muie o batistă cu această emulsie şi înfăşură mîna. Samuel se crispă şi se apucă de mînerul fotoliului cu mîna sănătoasă.
― Conţine mai mult acid fenic. Puteţi să-l mirosiţi, spuse Lee.
― Îţi mulţumesc. Mă schimonosesc ca un copil.
― Nu cred că eu aş fi putut sta aşa de liniştit. Să vă mai dau o ceaşcă de cafea, zise Lee.
Veni înapoi cu două ceşti şi se aşeză alături de Samuel.
― Cred că am să plec de-aici, zise el. Niciodată nu m-am dus de bună-voie la un abator.
Samuel tresări.
― Ce vrei să spui?
― Nu ştiu. Aşa mi-a venit.
Samuel se cutremură.
― Lee, oamenii sînt proşti. Nu m-am gîndit pînă acum la asta, dar şi chinezii sînt nişte proşti.
― Ce vă făcea să vă îndoiţi de asta?
― Poate faptul că îi consideram pe străini mai puternici şi mai buni decît noi înşine.
― Ce vreji să spuneţi?
Samuel continuă:
― Poate că prostia e necesară, ca şi lupta împotriva dragonilor, mîndria sau îndrăzneala demnă de milă de a încerca să ştirbeşti ceva din măreţia lui Dumnezeu şi laşitatea copilărească ce transformă un copac uscat de pe o şosea întunecată, într-o fantomă. Poate că e bună şi necesară, dar...
― Ce vreţi să spuneţi? repetă Lee răbdător.
― Credeam că mintea mea proastă a luat-o razna, zise Samuel. Aflu acum de la dumneata că simţi acelaşi lucru. Simt că pluteşte ceva asupra casei acesteia. Presimt o nenorocire.
― Şi eu o presimt.
― Ştiu, şi asta mă face să nu mă simt prea bine în prostia mea. Naşterea a fost prea rapidă, prea uşoară ― ca o pisică ce naşte pisoi. Mi-e teamă pentru pisoii ăştia. Nişte gînduri îngrozitoare îmi umblă prin minte.
― Ce vreţi să spuneţi? întrebă Lee pentru a treia oară.
― O vreau pe soţia mea, strigă Samuel. Fără vise, fără fantome, fără prostii. O vreau aici, lîngă mine. Se zice că minerii duc cu ei, în puţuri, canari care să simtă dacă aerul e bun. Liza n-are nici de-a face cu prostia. Şi să ştii, Lee, dacă vede o fantomă, e fantomă şi nu un fragment de vis. Dacă Liza simte o nenorocire, o să baricadăm uşile.
Lee se ridică, se duse la coşul cu rufe şi se uită la copii. Trebui să se uite de aproape, deoarece se întuneca repede.
― Dorm, zise el.
― Peste puţin timp vor începe să urle. Lee, vrei să înhami la trăsură şi să te duci la mine acasă, să o iei pe Liza? Spune-i că am nevoie de ea aici. Dacă Tom mai e acolo, spune-i să aibă grijă de gospodărie. Dacă nu, îl trimit înapoi dimineaţă. Dacă Liza nu vrea să vină, spune-i că avem nevoie aici de o mînă de femeie şi de ochiul ei limpede. O să înţeleagă ea ce vrei să spui.
― Mă duc, spuse Lee. Poate ne speriem unul pe celălalt ca doi copii pe întuneric.
― M-am gîndit la asta. Şi te rog, Lee, să-i spui că m-am rănit la mînă în timp ce foram. Pentru numele lui Dumnezeu, nu-i spune cum s-a întîmplat.
― Aprind cîteva lămpi şi după aceea plec. Va fi o mare uşurare să o avem aici.
― Aşa-i, Lee. Aşa-i. O să aducem puţină lumină în gaura asta de pivniţă.
După ce Lee plecă cu trăsura prin întuneric, Samuel luă o lampă în mîna stîngă. Trebui să o lase jos ca să deschidă clanţa de la uşa dormitorului. În cameră era întuneric beznă, iar razele galbene ale lămpii se îndreptau în sus, fără a lumina patul.
Vocea lui Cathy se auzi puternică şi tăioasă dinspre pat.
― Închide uşa. Nu vreau lumină. Adam, ieşi afară! Vreau să fiu singură ― în întuneric.
Adam spuse răguşit:
― Vreau să stau cu tine.
― N-am nevoie de tine.
― Vreau să rămîn.
― Atunci rămîi. Dar nu mai vorbi. Te rog, închide uşa şi ia lampa de aici.
Samuel se întoarse în salon. Puse lampa pe masă, alături de coşul de rufe şi se uită la chipurile mici ale copiilor adormiţi. Ţineau ochii închişi şi se smiorcăiră jenaţi de lumină. Samuel întinse degetul arătător şi mîngîie frunţile fierbinţi. Unul dintre gemeni desfăcu gura mare, căscă şi adormi din nou. Samuel mută lampa, se duse la intrarea din faţă, deschise şi ieşi afară. Luceafărul de noapte era atît de luminos, încît părea că arde şi se consumă scufundîndu-se în spatele munţilor dinspre apus. Aerul era liniştit şi Samuel simţea mirosul salviei încinsă de soarele de peste zi. Noaptea era foarte întunecoasă. Samuel tresări cînd auzi o voce din întuneric.
― Cum se simte?
― Cine-i acolo, întrebă Samuel.
― Eu sînt, Rabbit.
Omul apăru şi căpătă contur în lumina ce venea de la intrare.
― Mama? E bine, Rabbit.
― Lee a spus că sînt gemeni.
― E adevărat, sînt băieţi gemeni. Ce vrei mai mult? Cred că acum domnul Trask o să întoarcă lumea pe dos. Va trebui să planteze o cultură de trestie de zahăr.
Samuel nu-şi dădu seama de ce schimbă subiectul.
― Rabbit, ştii peste ce am dat astăzi la foraj? Un meteorit.
― Ce-i ăla, domnule Hamilton?
― O stea căzătoare care a picat acum un milion de ani.
― Zău? la te uită. Cum v-aţi rănit la mînă?
― Eram să spun că din cauza unei stele căzătoare, rîse Samuel. Dar n-a fost chiar atît de interesant. Mi-am prins-o în roata dinţată.
― Rău?
― Nu, nu chiar aşa rău.
― Vrei să intri şi să stai jos, Rabbit?
― Nu, nu, mulţumesc. Mă duc să mă culc. Cu fiecare an care trece, mi se pare că dimineaţa vine mai repede.
― Aşa-i, Rabbit. Atunci, noapte bună.
Liza Hamilton sosi pe la patru dimineaţa. Samuel adormise în fotoliu şi visa că ţinea în mînă o bară de fier înroşită şi nu putea să-i dea drumul. Înainte de a arunca o privire copiilor, Liza îl trezi şi îi privi mîna. Apoi, în timp ce făcea cum se cuvine ceea ce el făcuse dezordonat, bărbăteşte, îi dădu ordine şi îl expedie. Chiar în clipa aceea trebuia să se ridice, să pună şaua pe Doxology şi să călărească pînă la King City. Indiferent ce oră era, trebuia să-l trezească pe neisprăvitul acela de doctor şi să-şi îngrijească mîna. Dacă avea impresia că totul e în ordine, putea să se ducă acasă şi să aştepte. Şi e o crimă să-ţi laşi ultimul tău prunc care nici el nu era mult mai mare decît un copilaş, să stea lîngă o gaură săpată în pămînt fără să aibe nimeni grijă de el. Aşa ceva ar putea stîrni şi mînia lui Dumnezeu.
Dacă Samuel dorise realism şi activitate, le avea din plin. Liza izbuti să-l expedieze în zori. Pe la ora unsprezece, avea mîna bandajată, iar la ora cinci după-amiază şedea în propriul său scaun, la propria sa masă, dîrdîind de febră iar Tom fierbea o găină ca să-i facă supă de pasăre.
Samuel zăcu trei zile la pat, luptîndu-se cu halucinaţiile provocate de febră şi dîndu-le diferite nume, pînă cînd marea lui rezistenţă învinse infecţia şi îi veni de hac.
Samuel îl privi pe Tom cu ochi limpezi şi spuse:
― Trebuie să mă scol.
Încercă, dar renunţă slăbit şi chicoti ― scotea întotdeauna asemenea sunete cînd se simţea învins de ceva pe lumea asta. Avea convingerea că, pînă şi atunci cînd era înfrînt, putea cuceri o mică victorie rîzînd în nasul înfrîngerii. Şi Tom îi aduse atîta supă de pasăre, că-i venea să-l strîngă de gît. Încă n-a dispărut de pe faţa pămîntului această superstiţie şi se mai găsesc oameni care cred că supa vindecă orice rană sau boală şi că nu e un lucru rău nici chiar la înmormîntări.

4

Liza lipsi timp de o săptămînă. Curăţă casa familie Trask de la tavan pînă la podelele de lemn. Spălă tot ce putea fi îndoit suficient ca să intre într-o cadă iar restul îl frecă. Puse la punct regimul copiilor şi observă cu satisfacţie că plîngeau aproape tot timpul şi că începură să cîştige în greutate. Pe Lee îl folosi ca pe un sclav, întrucît nu prea avea încredere în el. Pe Adam îl ignoră, pentru că nu putea să-l folosească la nimic. Îl puse să spele geamurile, apoi, după ce le termină, luă toată treaba de la început.
Liza stătu cu Cathy exact atît cît să ajungă la concluzia că era o fată deşteaptă care nu vorbea mult şi nu încerca să vîndă castraveţi la grădinar. O examină şi constată că era perfect sănătoasă, că nu fusese traumatizată, că nu era bolnavă şi că nu va alăpta niciodată gemenii.
― Cu atît mai bine, îi spuse ea. Mică cum eşti, mîncăii ăştia te-ar stoarce pînă în măduva oaselor.
Uitase că era mai mică decît Cathy şi îi alăptase pe toţi copiii ei.
Sîmbătă după amiază, Liza mai aruncă o privire prin casă, lăsă o listă cu instrucţiuni, lungă cît braţul ei, care conţinea tot ce s-ar fi putut întîmpla, de la colici la invazii de furnici, îşi împachetă coşul de drum şi îi ceru lui Lee să o duc acasă.
Îşi găsi casa murdară ca un grajd scîrbos şi se apucă de curăţenie cu violenţă şi dezgustul unui Hercule. Samuel îi punea întrebări din zbor.
O întrebă ce fac copiii:
Bine, creşteau.
Dar Adam?
Adam. Se mişcă prin casă ca şi cînd ar fi viu, dar nu lasă urme. Dumnezeu, cu înţelepciunea lui, dă bani unor oameni foarte curioşi, poate pentru că dacă nu i-ar avea ar muri de foame.
Cum se simte doamna Trask?
Calmă, indiferentă, ca majoritatea femeilor bogate din Răsărit (Liza nu cunoscuse niciodată o femeie bogată din Răsărit), dar pe de altă parte supusă şi respectuoasă. Şi adăugă:
― Ciudat. Nu pot să-i găsesc nici o hibă adevărată, decît poate o uşoară lenevie şi totuşi nu prea îmi place. Poate din pricina cicatricii. Cum şi-a făcut-o?
― Nu ştiu, spus Samuel.
Liza îşi ridică degetul arătător ca un pistol între sprîncenele lui.
― Să-ţi spun ceva. Fără să ştie, l-a vrăjit pe bărbatul ei. Se învîrte visător în jurul ei ca un răţoi bolnav. Nu cred că a aruncat pînă acum o privire mai atentă gemenilor.
Samuel aşteptă pînă ce ea trecu din nou pe lîngă el, şi zise:
― Păi, dacă ea e leneşă şi el e visător, cine o să aibă grijă de copilaşii aceia dulci? Gemenii au nevoie de multă îngrijire.
Liza se opri din măturat, trase un scaun alături de el şi se aşeză, odihnindu-şi mîinile pe genunchi.
― Ţine minte că niciodată n-am minţit, dacă ai de gînd să nu mă crezi, spuse ea.
― Nu cred că ai putea minţi, drăguţo, spuse el, iar ea zîmbi, socotind cuvintele lui un compliment.
― Ei bine, ceea ce vreau să-ţi spun o să-ţi cam pună la încercare încrederea, dacă n-ai habar despre asta.
― Spune-mi.
― Îl ştii pe chinezul ăla cu ochii oblici care vorbeşte stricat şi poartă coadă?
― Lee? Sigur că-l cunosc.
― Ei, n-ai spune dinainte că-i păgîn?
― Nu ştiu.
― Hai, hai, Samuel, oricine ar spune-o. Dar nu e.
Ea se îndreptă de şale.
― Dar ce e?
Liza îi înfipse în mînă un deget ca de fier.
― Presbiterian şi instruit ― instruit, cînd reuşeşti să-i înţelegi felul ăla caraghios de a vorbi. Ei, ce părere ai de una ca asta?
Vocea lui Samuel era şovăitoare, deoarece încerca să-şi stăpînească rîsul.
― Nu zău, spuse.
― Da, aşa e. Cine crezi că îngrijeşte gemenii? Într-un păgîn n-aş avea încredere nici o iotă ― dar un presbiterian ― a învăţat tot ce i-am spus.
― Nu-i de mirare că au prins în greutate.
― E o chestiune de laudă şi de rugăciune.
― O să le folosim pe amîndouă, zise Samuel.

5

Timp de o săptămînă, Cathy se odihni şi îşi refăcu forţele. În a doua săptămînă a lunii octombrie, într-o sîmbătă, rămase în dormitor toată dimineaţa. Adam încercă uşa şi o găsi încuiată.
― Am treabă, strigă ea şi el se depărtă.
 "Îşi aranjează biroul", se gîndi el. O auzea cum deschide şi închide sertarele.
Pe seară, Lee veni la Adam care stătea pe treptele de la intrare.
Spuse cam încurcat:
― Doamna spune eu melg la King City cumpălă bibeloane.
― Atunci du-te. Ea e stăpîna ta.
― Doamna spune eu nu vine înapoi, abia luni. Să iau...
Cathy vorbi liniştită din uşă:
― N-a mai avut de mult o zi liberă. Odihna o să-i facă bine.
― Desigur. Nu m-am gîndit la asta. Distrează-te bine. Dacă am nevoie de ceva, o să chem unul din tîmplari, spuse Adam.
― Oameni pleacă acasă duminică.
― O să-l iau pe indian. Lopez o să mă ajute.
Lee simţi asupra lui privirea lui Cathy.
― Lopez beţiv. Am găsit whisky.
Adam zise iritat.
― Lee, am să mă descurc, nu mai discuta.
Lee se uită la Cathy stînd în cadrul uşii. Îşi lăsă pleoapele în jos.
― Poate vine eu tîlziu, spuse el şi i se păru că vede două linii întunecoase între sprîncenele ei, care apoi dispărură.
O porni.
― La levedele, spuse.
Cathy se întoarse în camera ei şi se lăsă seara. La şapte şi jumătate, Adam bătu la uşă.
― Ţi-am adus ceva de mîncare, draga mea. Nu e cine ştie ce.
Uşa se deschise de parcă ea ar fi stat şi ar fi aşteptat. Era îmbrăcată cu rochia simplă de călătorie, cu jacheta, bordisită cu galon negru, cu clape de catifea neagră şi nasturi mari lucioşi. Pe cap avea o pălărie mare de pai, prinsă cu ace lungi de pălărie, cu mărgele lucioase. Adam rămase cu gura căscată.
Ea nu-i dădu răgaz să vorbească.
― Plec, chiar acum.
― Cathy, ce vrei să spui?
― Ţi-am spus-o dinainte.
― Nu-i adevărat.
― Nu m-ai ascultat. N-are importanţă.
― Nu te cred.
Glasul ei era mort şi metalic.
― Nu-mi pasă ce crezi. Plec.
― Copiii...
― Aruncă-i într-unul din puţurile tale.
El tipă îngrozit:
― Cathy, eşti bolnavă. Nu poţi să pleci! Nu de la mine ― nu de la mine.
― Pot să fac ce vreau din tine. Orice femeie poate să facă ce vrea din tine. Eşti un prost.
Cuvîntul pătrunse prin ceaţa care-i întuneca mintea. Fără nici un avertisment, întinse mîinile spre umerii ei şi o trase îndărăt. Ea îşi pierdu echilibrul şi el luă cheia, închise uşa pe partea cealaltă trîntînd-o, şi o încuie.
Rămase gîfîind, ciulind urechea, lîngă tăblia de lemn, cuprins de o greaţă isterică, otrăvitoare. O auzea cum se învîrtea liniştită prin cameră. Se deschise un sertar iar lui îi trecu prin minte un gînd ― o să rămînă. Apoi se auzi un uşor clinchet, fără să-şi poată da seama ce anume era. Aproape că atingea uşa cu urechea.
Vocea ei era atît de aproape, încît el îşi trase capul înapoi, Vocea îi era plină.
Spuse blînd.
― Dragul meu, nu ştiam că o s-o iei chiar aşa. Îmi pare rău, Adam.
El răsuflă zgomotos. Mîna îi tremura cînd încercă să răsucească cheia, iar cînd o răsuci căzu pe podea. Deschise uşa. Cathy stătea la o depărtare de trei picioare. Ţinea în mîna dreaptă un Colt patruzeci şi patru şi gaura neagră a ţevii era îndreptată spre el. Făcu un pas spre ea şi văzu cocoşul ridicat.
Trase. Glontele greu îl lovi în umăr, explodă şi îi smulse o bucată de omoplat. Lumina şi zgomotul îl sufocară, se clătină, se dădu un pas înapoi, şi căzu pe podea. Cathy se apropie încet de el, cu grijă, ca de un animal rănit. Adam o privi în ochii care îl analizau indiferenţi. Aruncă revolverul pe jos lîngă el şi ieşi din casă.
Îi auzi paşii la intrare, apoi pe frunzele de stejar uscate, de pe alee, apoi nu mai auzi nimic. Iar zgomotul monoton, care se auzise tot timpul, era plînsul gemenilor care îşi cereau masa. Uitase să-i hrănească.

Capitolul 18

1

Horace Quinn era ajutorul de şerif numit de curînd să supravegheze lucrurile în districtul King City. Se plîngea că noua lui funcţie îi răpea prea multă vreme, timp pe care trebuia să-l petreacă la ferma sa. Soţia lui se plîngea şi mai tare, dar adevărul era că, de cînd Horace fusese numit ajutor de şerif, nu se mai întîmplase nici o crimă. De fapt urmărea să-şi facă reclamă şi avea de gînd să candideze la funcţia de şerif. Şeriful era o persoană importantă. Funcţia lui era mai stabilă decît cea de procuror districtual şi aproape la fel de permanentă şi demnă ca aceea de judecător al Curţii superioare. Horace nu voia să rămînă toată viaţa la fermă, iar soţia lui dorea să locuiască la Salinas, unde avea rude.
Cînd vestea că Adam Trask a fost împuşcat, răspîndită de indian şi de tîmplari, a ajuns pînă la Horace, acesta încălecă imediat şi o lăsă pe soţia lui să termine prepararea porcului pe care îl tăiase în dimineaţa aceea.
Chiar la nord de sicomorul cel mare, unde drumul spre Hester o ia la stînga, Horace se întîlni cu Julius Euskadi. Julius încerca să se hotărască dacă să se ducă la vînătoare de pitpalaci sau la King City şi să prindă trenul de Salinas, ca să-şi mai alunge plictiseala. Familia Euskadi erau oameni avuţi, simpatici, de origine bască.
Julius zise:
― Dacă ai veni cu mine, m-aş duce la Salinas. Mi s-a spus că alături de Jenny, la două case de Long Green, s-a deschis o casă nouă, i se zice la Faye. Am auzit că e drăguţ acolo, organizat ca la San Francisco. Au şi un pianist.
Horace îşi sprijini un cot de şa şi goni o muscă de pe spatele calului cu biciul din vînă de bou.
― Cu altă ocazie. Trebuie să mă duc să cercetez ceva, spuse el.
― Nu cumva te duci la Trask?
― Chiar acolo. Ai auzit ceva?
― Nimic demn de crezare. Am auzit că domnul Trask s-a împuşcat în umăr cu un patruzeci şi patru şi apoi i-a concediat pe toţi cei de la fermă. Cum faci ca să te răneşti în umăr cu un patruzeci şi patru, Horace?
― Habar n-am. Ăştia din Est sînt tare deştepţi. M-am gîndit să mă duc să văd. Soţia lui n-a născut de curînd?
― Am auzit că are gemeni. Poate l-or fi împuşcat ei, zise Julius.
― Unul a ţinut revolverul şi celălalt a apăsat trăgaciul. Altceva ai mai auzit?
― Aiureli, Horace. Vrei să te însoţesc?
― N-am de gînd să te numesc adjunct, Julius. Şeriful spune despre contabili că fac mare scandal cînd e vorba de statele de salarii. Hornby din Alistal a numit-o adjunct pe mătuşa lui şi a ţinut-o pe stat trei săptămîni chiar înainte de Paşti.
― Baţi cîmpii.
― Ba nu, deloc. Iar tu, n-ai să capeţi steaua.
― La naiba, nu vreau decît să fiu ajutor. M-am gîndit doar să vin să-ţi ţin de urît. Sînt curios.
― Şi eu. Mă bucur că vii, Julius. Pot oricînd să te pun să depui mărturie dacă se întîmplă ceva. Cum spuneai că se cheamă casa aia nouă?
― La Faye. E una din Sacramento.
― La Sacramento se pricep la treburi de-astea.
Şi Horace îi povesti cum merg treburile astea la Sacramento.
Era o zi frumoasă pentru călărit. Cînd intrară în valea Sanchezilor blestemară vîntul prost din ultimii ani. Trei lucruri nu merg niciodată bine ― agricultura, pescuitul şi vînătoarea ― bineînţeles în comparaţie cu alţi ani.
Julius spuse:
― Dumnezeule, tare aş fi vrut să nu fi fost ucişi toţi urşii cenuşii. În 1880, bunicul meu a omorît unul sus, la Pleyto, şi ursul acesta cîntărea o mie opt sute de funzi.
Se făcu linişte cînd intrară pe sub stejari, o linişte care venea din înseşi locurile acelea. Nici un zgomot, nici o mişcare.
― Mă întreb dacă o fi terminat de reparat casa cea veche? zise Horace.
― La naiba, nu. Rabbit Helman lucra la ea şi mi-a spus că Trask i-a chemat şi i-a concediat pe toţi. Le-a spus să nu mai vină înapoi.
― Se spune că Trask are o grămadă de bani.
― Cred că are o situaţie bună. Sam Hamilton îi sapă patru puţuri ― dacă nu l-o fi concediat şi pe el.
― Ce mai face domnul Hamilton? Ar trebui să mă duc să-l văd.
― E bine. Plin de drăcii ca întotdeauna.
― Va trebui să mă duc sus să-i fac o vizită, zise Horace.
Lee ieşi să-i întîmpine la intrare.
Horace spuse:
― Bună, Cing Ciong. Stăpînul tău i-acasă?
― Bolnav, răspunse Lee.
― Aş vrea să-l văd.
― Nu vede la el. Bolnav.
― Ajunge, zise Horace. Spune-i că ajutorul de şerif Quinn doreşte să-l vadă.
Lee dispăru şi se întoarse într-o clipă.
― Poftim. Eu ia caii.
Adam stătea culcat în patul cu baldachin, în care se născuseră gemenii. Stătea sprijinit de perne, iar un bandaj gros făcut în casă îi acoperea partea stîngă a pieptului şi umărul. Camera mirosea a pomadă Hall. Horace îi spunea mai tîrziu soţiei sale:
― Ai văzut vreodată un mort care respiră? Uite aşa arăta şi el. Pomeţii obrajilor îi erau ieşiţi în afară, iar pielea nasului era întinsă şi lucioasă. Ochii, care păreau că-i ies din orbite, cuprindeau toată partea superioară a feţii; erau strălucitori de boală şi aveau o privire fixă şi mioapă. Mîna dreaptă, osoasă, frămînta pătura.
Horace zise:
― Bună ziua, domnule Trask. Am auzit că v-aţi rănit.
Făcu o pauză, în aşteptarea unui răspuns. Continuă:
― M-am gîndit să trec pe aici să văd ce faceţi. Cum s-a întîmplat?
Pe chipul lui Adam se citi o vădită dorinţă de a vorbi. Se mişcă încet în pat.
― Dacă vă vine greu să vorbiţi, puteţi şopti, adăugă Horace plin de bunăvoinţă.
― Numai cînd respir adînc, făcu Adam încet. Îmi curăţăm arma şi s-a descărcat.
Horace privi spre Julius şi apoi spre bolnav. Adam observă privirea şi o uşoară roşeaţă îi urcă în obraz.
― Se întîmplă. Aveţi revolverul la îndemînă? întrebă Horace.
― Cred că Lee l-a ascuns.
Horace se îndreptă spre uşă.
― Hei, Cing Ciong, adu revolverul.
După un minut, Lee îi întinse revolverul prin uşă, cu mînerul înainte. Horace îl privi, scoase încărcătorul, împinse cartuşele afară şi mirosi tubul de aramă al singurului cartuş gol.
― Blestematele astea trag mai bine cînd le cureţi, decît cînd ţinteşti. Va trebui să fac un raport la comitat, domnule Trask. N-o să vă răpesc prea mult timp. Curăţaţi revolverul, poate cu o vergea, şi s-a descărcat şi v-a lovit la urmăr?
― Aşa-i, domnule, răspunse Adam repede.
― Şi curăţîndu-l, nu i-aţi scos încărcătorul?
― Aşa-i.
― Şi împingeaţi vergeaua înainte şi înapoi cu ţeava îndreptată spre dumneavoastră şi cu cocoşul ridicat?
Adam începu să respire agitat.
Horace continuă:
― Ar fi trebuit să zboare şi vergeaua şi să vă ia şi mîna stîngă.
Ochii palizi, spălăciţi de soare ai lui Horace nu se desprindeau de pe chipul lui Adam. Spuse cu bunăvoinţă:
― Ce s-a întîmplat, domnule Trask? Spuneţi-mi, ce s-a întîmplat?
― V-am spus adevărul, a fost un accident, domnule.
― Nu cumva aţi dori să scriu un raport aşa cum am spus mai înainte. Şeriful ar crede c-am înnebunit. Ce s-a întîmplat?
― Nu prea sînt obişnuit cu revolverele. Poate nu s-a întîmplat chiar aşa, dar îl curăţăm şi s-a descărcat.
Horace scotea un fel de fluierat pe nas. Fu nevoit să respire pe gură, ca să-i pună capăt. Se mişcă încet, în sus, dinspre piciorul patului mai aproape de capul lui Adam şi ochii lui holbaţi.
― Aţi venit nu de mult din Răsărit, nu-i aşa, domnule Trask?
― Adevărat. Din Connecticut.
― Probabil că pe acolo oamenii nu prea mai folosesc armele de de foc.
― Nu prea.
― Ieşeaţi uneori la vînătoare?
― Puţin.
― Aşadar, sînteţi mai obişnuit cu puşca?
― Da. Dar n-am vînat niciodată prea muit.
― Atunci, probabil că n-aţi folosit niciodată un revolver, aşa că nu ştiaţi cum să umblaţi cu el!
― Aşa e, spuse Adam zelos. Acolo lumea nu prea are revolvere.
― Şi cînd aţi venit aici, aţi cumpărat un patruzeci şi patru pentru pe aici toată lumea are un revolver şi voiaţi să învăţaţi să-l folosiţi.
― Mă gîndeam că-i un lucru pe care e bine să-l înveţi.
Julius Euskadi stătea încordat, gata să prindă totul; asculta, dar fără să spună nimic.
Horace oftă şi îşi luă ochii de la Adam. Privirea lui îl şterse pe Julius şi trecu dincolo de el, apoi stărui din nou asupra mîinilor sale. Puse revolverul pe birou şi aranjă cu grijă, lîngă el, cartuşele de plumb şi aramă. Spuse:
― Sînt ajutor de puţină vreme. Am crezut că treaba asta va fi o distracţie şi că poate în cîţiva ani voi candida ca şerif. Dar n-am stofă. Pentru mine nu-i nici un fel de distracţie.
Adam îl urmărea nervos.
― Nu cred ca cineva să se fi speriat vreodată de mine ― de înfuriat cred că da, dar de speriat nu. E un lucru meschin şi mă face să mă simt meschin.
Julius spuse iritat:
― Nu te lăsa. Nu poţi demisiona chiar în clipa asta.
― Pe dracu, nu pot dacă nu vreau. În fine, domnule Trask, aţi făcut armata la cavalerie. Armele cavaleriei sînt carabinele şi revolverul. Dumneavoastră...
Se opri şi înghiţi în sec.
― Ce s-a întîmplat, domnule Trask?
Ochii lui Adam se făcură parcă şi mai mari, erau umezi şi cu marginile ploapelor roşii.
― A fost un accident, şopti el.
― A văzut cineva? Soţia dumneavoastră era de faţă cînd s-a întîmplat?
Adam nu răspunse, şi Horace văzu că ţinea ochii închişi.
― Domnule Trask, ştiu că sînteţi un om bolnav. Încerc să fac lucrurile cît mai uşoare pentru dumneavoastră, pe cît pot. Ce-ar fi să vă odihniţi în timp ce eu stau de vorbă cu soţia dumneavoastră?
Aşteptă un moment, apoi se întoarse spre uşa unde mai stătea încă Lee.
― Cing Ciong, spune-i stăpînei că aş vrea să stau de vorbă cu ea cîteva minute.
Lee nu răspunse.
― Soţia mea e plecată într-o vizită.
― Nu era aici cînd s-a întîmplat?
Horace aruncă o privire spre Julius şi văzu că buzele acestuia au o expresie curioasă. Colţurile gurii lui erau uşor ridicate într-un zîmbet sardonic. Lui Horace îi trecu prin minte: "Gîndeşte mai repede decît mine. Ar fi un şerif bun."
Spuse:
― Interesant. Soţia dumitale a născut un copil ― ba doi ― cu două săptămîni în urmă, şi acum a plecat într-o vizită. A luat pruncii cu ea? Adineauri mi s-a părut că i-am auzit.
Horace se aplecă deasupra patului şi atinse pumnul drept al lui Adam.
― Nu pot să sufăr treaba asta, dar nu mai pot să mă opresc, Trask! Vreau să-mi spui ce s-a întîmplat. Nu e o curiozitate. E legea. Acum, la naiba, ori deschizi ochii şi-mi spui mie, ori zău că te duc în faţa şerifului, aşa rănit cum eşti.
Adam deschise ochii, dar erau lipsiţi de lumină, ca ai unui somnambul. Vocea lui sună fără inflexiuni, fără să accentueze nimic, fără nici o emoţie. Ca şi cum ar fi pronunţat perfect nişte cuvinte într-o limbă pe care nu o înţelegea.
― Soţia mea a plecat, spuse el.
― Unde s-a dus?
― Nu ştiu.
― Cum adică?
― Nu ştiu unde s-a dus.
Juliu interveni, vorbind pentru prima oară.
― De ce a plecat?
― Nu ştiu.
Horace zise furios:
― Fii atent, Trask. Te joci cu focul şi mie nu-mi pac bănuielile ce-mi vin în tninte. Trebuie să ştii de ce a plecat.
― Nu ştiu de ce a plecat.
― Era bolnavă? Avea o comportare stranie?
― Nu.
Horace se întoarse.
― Cing Ciong, tu ştii ceva?
― Eu plecat la King City, sîmbătă. Venit la doişpe, la noapte. Găsit domnu Trask jos.
― N-ai fost aici cînd s-a întîmplat?
― Nu, domnu.
― Bine, atunci sînt nevoit să mă întorc la dumneata, Trask. Trage puţin perdeaua, Cing Ciong, ca să văd. Aşa, acum e mai bine. Am să vorbesc eu în locul dumitale, pînă mă lămuresc. Soţia dumitale a plecat. Ea a tras?
― A fost un accident.
― Un accident, dar revolverul era în mîna ei?
― A fost un accident.
― Nu prea vrei să mă ajuţi. Dar să spunem că a plecat şi că trebuie s-o găsim ― ştii ― ca într-un joc de copii. Aşa vrei dumneata. De cît timp sîntem căsătoriţi?
― De aproape un an.
― Cum o chema înainte de căsătorie?
Urmă o pauză lungă, apoi Adam zise blînd:
― Nu pot să spun. Am promis.
― Fiţi atent. De unde venea?
― Nu ştiu.
― Domnule Trask, vă băgaţi singur la închisoare. Descrieţi-mi-o. Ce înălţime are?
Lui Adam îi străluciră ochii.
― Nu e înaltă ― micuţă şi delicată.
― Bine. Ce culoare de păr? Ochii?
― Era frumoasă.
― Era?
― Este.
― Vreun semn?
― Ah, Dumnezeule, nu. Ba da ― o cicatrice pe frunte.
― Nu-i cunoaşteţi numele, nu ştiţi de unde vine, unde s-a dus, şi nu puteţi s-o descrieţi. Şi credeţi că eu sînt prost.
Adam spuse:
― Avea un secret. I-am promis că n-am s-o întreb. Se temea pentru cineva.
Şi deodată începu să plîngă. Tot trupul i se scutura, şi suspina. Plîngea de ţi se rupea inima. Horace simţi că-l cuprinde întristarea.
― Julius, vino în camera de alături.
O luă înainte spre salon.
― Spune-mi ce crezi, Julius? E nebun?
― Nu ştiu.
― Oare a ucis-o?
― Asta mi-a trecut prin minte.
― Şi mie, zise Horace. Dumnezeule! ― se îndreptă repede spre dormitor şi se întoarse cu revolverul şi gloanţele.
― Le-am uitat, se scuză el. N-o să rămîn mult în slujba asta.
― Ce-ai de gînd să faci? întrebă Julius.
― Cred că mă depăşeşte. Ţi-am spus că n-o să te pun pe statul de salarii, dar acum ridică mîna dreaptă.
― Nu vreau să depun jurămîntul, Horace. Vreau să mă duc la Salinas.
― N-ai de ales, Julius. Va trebui să te arestez dacă nu ridici afurisita aia de mînă.
Julius ridică de nevoie mîna şi repetă jurămîntul în scîrbă.
― Asta-i răsplata că ţi-am ţinut de urît. Taică-meu o să mă jupoaie de viu. Ei, şi acum ce facem?
Horace zise:
― Dau o fugă pînă la tata. Am nevoie de şerif. L-aş lua pe Trask cu mine, dar nu vreau să-l mişc. Trebuie să rămîi, Julius. Îmi pare rău. Ai un revolver?
― La naiba, nu.
― Ia-l pe ăsta, şi steaua mea.
Îşi descheie steaua de pe cămaşă şi i-o întinse.
― Cît timp crezi că o să lipseşti?
― Nu mai mult decît o să fie necesar. Ai văzut-o vreodată pe doamna Trask?
― Nu, n-am văzut-o.
― Nici eu. Şi trebuie să-i spun şerifului că Trask nu-i ştie nici numele, nici nimic altceva. Şi că nu e prea mare şi că e frumoasă. A dracului descriere! Cred că o să-mi dau demisia înainte de a-i spune astea şerifului, pentru că după asta cu siguranţă că mă dă el pe mine afară. Crezi că el a ucis-o?
― De unde dracu să ştiu eu?
― Nu te înfuria.
Julius luă revolverul, puse înapoi cartuşele în încărcător şi-l învîrti pe degete.
― Vrei să-ţi dau o idee, Horace?
― Nu ţi se pare că am nevoie de aşa ceva?
― Sam Hamilton o cunoaşte ― el a ajutat-o la naştere, spune Rabbit. Şi doamna Hamilton a îngrijit-o. De ce nu te-ai duce acolo în drum, să afli cum arată cu adevărat.
― Mă gîndesc că ar fi mai bine să păstrezi tu steaua aia. Ai dreptate. O să mă duc, spuse Horace.
― Vrei să mai cercetez ce-i pe aici?
― Vreau să fii atent să nu plece ― sau să se rănească. Ai înţeles? Ai grijă de tine.

2

Pe la miezul nopţii, Horace se urcă într-un tren de marfă la King City. Luă loc în cabina locomotivei alături de mecanic şi ajunse la Salinas în zori. Salinas era reşedinţa comitatului şi era un oraş care se dezvolta repede. Populaţia lui avea să depăşească în curînd două mii de locuitori. Era cel mai mare oraş între San Jose şi San Luis Obispo, şi toată lumea simţea că are un viitor strălucit.
Horace merse pe jos de la gara Southern Pacific şi se opri să ia micul dejun la Chop House. Nu voia să-l trezească pe şerif atît de devreme şi să-l irite fără motiv. La Chop House se întîlni cu tînărul Will Hamilton, arătînd foarte prosper într-un costum sare şi piper.
Horace se aşeză la masă cu el.
― Ce mai faci, Will?
― Destul de bine.
― Ai venit aici cu treburi?
― Da. Am de încheiat o mică afacere.
― Ai putea cîteodată să te mai gîndeşti şi la mine.
Lui Horace i se părea curios că vorbeşte astfel cu un om atît de tînăr, dar Will Hamilton avea în jurul lui o aureolă de succes. Toată lumea ştia că va deveni un om foarte influent în comitat. Unor oameni, viitorul li se vede pe chip, fie că e bun sau rău.
― Am s-o fac, Horace. Credeam că ferma îţi răpeşte tot timpul.
― M-aş lăsa convins să o închiriez, dacă s-ar ivi altceva.
Will se aplecă deasupra mesei.
― Ştii bine, Horace, că partea asta a noastră din comitat a fost cam lăsată în urmă. Te-ai gîndit vreodată să candidezi la o funcţie?
― Ce vrei să spui?
― Eşti ajutor de şerif ― te-ai gîndit vreodată să candidezi pentru postul de şerif?
― Nu, nu m-am gîndit.
― Gîndeşte-te. Dar nu mai spune şi altora. Te caut peste cîteva săptămîni şi mai vorbim noi. Dar nu mai spune şi altora.
― Aşa o să fac, Will. Dar avem un şerif foarte bun.
― Ştiu. Dar n-are nici o legătură una cu alta. La King City nu avem nici un şerif ― ai înţeles?
― Am înţeles. O să mă gîndesc. Apropo, ieri am trecut şi i-am văzut pe tatăl şi pe mama ta.
Chipul lui Will se lumină.
― Zău? Ce mai fac?
― Bine. Tatăl tău e un adevărat geniu al rîsului.
Will chicoti.
― Cînd eram copii, ne făcea să rîdem tot timpul.
― Dar e şi un om deştept, Will. Mi-a arătat un fel de moară de vînt pe care a inventat-o el ― al naibii să fiu facă am mai văzut aşa ceva.
― Ah, Dumnezeule, iar o să înceapă povestea cu brevetarea! zise Will.
― Dar e bună, spuse Horace.
― Toate sînt bune. Dar singurii oameni care cîştigă bani sînt avocaţii care înregistrează brevetele. Asta o scoate din sărite pe mama.
― În privinţa asta ai dreptate.
Will răspunse:
― Singura, cale de a face bani este să vinzi ceea ce au făcut alţii.
― E drept, Will, dar e cea mai grozavă moară de vînt pe care ai văzut-o vreodată.
― Te-a cucerit şi pe tine, Horace, nu-i aşa?
― Cred că da. Dar n-ai vrea să-şi schimbe firea, nu?
― Dumnezeule! Bineînţeles că nu! Gîndeşte-te la ce ţi-am spus.
― Bine.
― Şi ţine-ţi gura, repetă Will.
Funcţia de şerif nu era uşoară, iar comitatul care reuşea să nimerească un şerif bun din căciula alegerilor populare, era norocos. Era o funcţie complicată. Sarcinile obişnuite ale şerifului ― să aplice legea şi să menţină liniştea ― erau departe de a fi cele mai importante. Era adevărat că în comitat şeriful reprezenta forţa armată, dar într-o comunitate unde erau în joc atîtea şi atîtea interese personale, un şerif aspru sau prost nu rezista multă vreme. Existau diverse conflicte în ce priveşte drepturile asupra apei, haturile, discuţii cu privire la locurile de trecere, relaţiile particulare sau problemele de paternitate ― şi toate acestea trebuiau soluţionate fără forţa armelor. Un şerif bun nu recurgea la arestare decît atunci cînd toate celelalte mijloace se dovedeau neputincioase. Cel mai bun şerif nu era cel care se pricepea cei mai bine la luptă, ci cel mai diplomat.
În comitatul Monterey era unul bun. Avea o calitate strălucită ― nu se băga unde nu-i fierbea oala.
Pe la nouă şi zece minute, Horace intră în biroul şerifului, din vechea închisoare a comitatului. Şeriful îi strînse mîna şi discutară despre vreme şi recoltă pînă cînd Horace se simţi pregătit să se refere la treburile pentru care venise. În cele din urmă, spuse:
― Am venit la dumneavoastră, domnule, să vă cer un sfat.
Şi povesti totul în amănunt ― ce a spus fiecare, ce figură aveau şi ce oră era ― totul.
După cîteva minute, şeriful închise ochii şi îşi încrucişă braţele. Din cînd în cînd, puncta relatarea deschizînd ochii, dar nu făcea nici un comentariu.
― Eram în mare încurcătură, spuse Horace. Nu-mi puteam da seama ce se întîmplase. Nu puteam afla nici măcar cum arată femeia. Lui Jylius Euskadi i-a venit ideea să mă duc să-l văd pe Sam Hamilton.
Şeriful se mişcă, întinse picioarele şi analiză situaţia.
― Crezi că el a omorît-o?
― Aşa credeam, dar domnul Hamilton m-a convins de contrariul. Spune că Trask nu e omul care să poată omorî pe cineva.
Şeriful spuse:
― Fiecare om are ceva de criminal în sinea lui. Găseşte-i doar trăgaciul şi crima e gata.
― Domnul Hamilton mi-a spus despre ea nişte lucruri curioase. Cînd a ajutat-o la naştere, ea l-a muşcat de mînă. Dacă aţi vedea cum arată mîna, parcă l-a apucat un lup.
― Sam ţi-a descris-o?
― Da, şi el şi soţia lui.
Horace scoase din buzunar o bucată de hîrtie şi citi o descriere amănunţită a lui Cathy. Amîndoi Hamiltonii ştiau aproape tot ce se putea şti din punct de vedere fizic despre Cathy.
Cînd Horace termină, şeriful oftă:
― Au fost de acord amîndoi cu privire la cicatrice?
― Da. Şi amîndoi au observat că uneori era mai întunecată, alteori mai puţin.
Şeriful închise ochii din nou şi se lăsă pe spătarul scaunului. Deodată se îndreptă, deschise un sertar al biroului şi scoase o sticlă de whisky.
― Ia o gură, spuse el.
― Nu refuz. În sănătatea dumneavoastră.
Horace îşi şterse gura şi întinse sticla îndărăt.
― Aveţi vreo idee? întrebă el.
Şeriful trase trei înghiţituri bune de whisky, astupă sticla şi o puse îndărăt în sertar înainte de a răspunde.
― Avem aici un comitat bine organizat. Eu mă înţeleg bine cu ofiţerii de poliţie, le dau o mînă de ajutor la nevoie iar ei, la rîndul lor, mă sprijină cînd am eu nevoie. Într-un oraş în continuă dezvoltare, cum e Salinas, cu străini care vin şi pleacă tot timpul ― am putea avea necazuri dacă nu am fi foarte atenţi. Mă împac bine cu localnicii. Îl privi pe Horace în ochi: Nu te nelinişti. Nu am de gînd să-ţi ţin un discurs. Vreau doar să-ţi arăt cum stau lucrurile. Noi nu mîncăm oamenii. Trebuie să convieţuim cu ei.
― Am greşit cu ceva?
― Nu, n-ai greşit, Horace. Ai făcut bine. Dacă n-ai fi venit la oraş, sau dacă l-ai fi adus pe domnul Trask aici, am fi fost în mare încurcătură. Aşteaptă. Am să-ţi spun ceva...
― Ascult, făcu Horace.
― Dincolo de calea ferată, lîngă cartierul chinezesc, este un şir de bordeluri.
― Le ştiu.
― Toată lumea le ştie. Dacă le-am închide, şi-ar muta locul. Oamenii au nevoie de ele. Le supraveghem ca să nu se întîmple ceva rău. Iar cei care administrează aceste bordeluri ţin legătura cu noi. Cu informaţiile provenite de acolo am prins cîţiva oameni care erau urmăriţi.
Horace spuse:
― Am auzit de la Julius...
― Aşteaptă o clipă. Lasă-mă să termin eu ce am de spus despre asta, ca să nu fiu nevoit să repet. Acum trei luni, o femeie frumoasă a venit să mă vadă. Voia să deschidă o asemenea casă aici şi voia să fie în regulă. Venea din Sacramento. Conducea un stabiliment acolo. Avea nişte scrisori de la nişte persoane importante ― cazier curat ― n-a avut niciodată încurcături. O cetăţeană onorabilă.
― Mi-a spus Julius. O cheamă Faye.
― Aşa-i. A deschis o casă drăguţă, liniştită, bine organizată. Era şi timpul ca bătrîna Jenny şi negresa să aibă concurenţă. Erau înnebunite din pricina asta, dar le-am spus exact ce ţi-am spus şi ţie. Era timpul să aibă concurenţă.
― Are şi un pianist.
― Da, are. Unul bun ― e orb. Dar ai de gînd să mă laşi să vorbesc?
― Iertaţi-mă, se scuză Horace.
― E-n regulă. Eu sînt cam încet, dar nu mă las. Oricum, Faye s-a dovedit a fi exact aşa cum pare, o cetăţeană bună în care poţi avea încredere. De un singur lucru se teme ca de dracu un bordel liniştit: de o fată uşuratică, fugită de acasă, care bine să se angajeze. Tatăl ei o găseşte şi face un scandal monstru. Apoi se amestecă biserica şi pe urmă femeile şi în curînd bordelul respectiv capătă o reputaţie proastă şi trebuie să-l închidem. Înţelegi?
― Da! spuse încet Horace.
― Să nu-ţi meargă mintea prea departe. Nu-mi place să spun ceva la care te-ai gîndi dinainte. Faye mi-a trimis un bileţel duminică seara. A venit pe la ea o fată de la care nu poate afla prea multe. Ce o miră pe Faye este faptul că tînăra arăta ca o fată fugită de-acasă, numai că e o tîrfă versată. Ştie să te joace pe degete şi cunoaşte toate tertipurile. M-am dus s-o văd. Mi-a spus povestea obişnuită, dar n-am găsit nimic să-i reproşez. Este majoră şi nimeni n-a făcut vreo reclamaţie.
Întinse mîinile.
― Asta-i tot? Ce facem?
― Sînteţi sigur că e doamna Trask?
Şeriful zise:
― Ochii depărtaţi, păr blond şi cicatrice pe frunte, şi a sosit duminică după-amiază.
Horace îl avea în minte pe Adam plîngînd.
― Doamne-Dumnezeule! Şerife, trimiteţi pe altcineva să-i spună. Eu îmi dau demisia înainte să fac asta.
Şeriful privi în gol.
― Spui că el nici nu-i ştie numele, nici măcar de unde vine. A reuşit să-l zăpăcească, nu crezi?
― Sărmanul. Sărmanul de el, e îndrăgostit de ea. Nu, zău, să se ducă să-i spună altcineva. Eu nu mă duc.
Şeriful se ridică.
― Hai să coborîm pînă la Chop House să bem o cafea.
Merseră cîtva timp pe stradă în tăcere.
― Horace, zise şeriful. Dacă eu aş spune unele din lucrurile pe care le ştiu, tot comitatul ăsta afurisit ar lua foc.
― Îmi închipui.
― Spui că a născut gemeni?
― Da, doi băieţi.
― Ascultă-mă, Horace. Sînt doar trei oameni pe lume care ştiu ― ea, tu şi cu mine. O să-i atrag atenţia că dacă scoate vreodată o vorbă, o zbor din comitat cu o viteză de o să-i ia foc fundul. Şi tu, Horace, dacă o să te mănînce vreodată limba, înainte de a vorbi cu cineva, chiar cu soţia ta, gîndeşte-te ce ar simţi cei doi băieţi aflînd că mama lor e o tîrfă.

3

Sub stejarul cel mare, Adam stătea lungit în fotoliul lui. Mîna stîngă îi era bine bandajată şi lipită de trup, aşa încît să nu-şi poată mişca umărul.
Lee ieşi afară cărînd coşul cu rufe. Îl aşeză pe jos, lîngă Adam, şi intră din nou în casă.
Gemenii erau treji şi priveau amîndoi în sus, fără să vadă, spre frunzele stejarului fluturate de vînt. O frunză uscată căzu încet legănîndu-se şi se aşeză în coş. Adam se aplecă şi o scoase.
Nu auzi calul lui Samuel pînă ce acesta aproape că dădu peste el, dar Lee îl văzuse venind. Scoase din casă un scaun şi o conduse pe Doxology spre grajd.
Samuel se aşeză liniştit şi nu-l tulbură pe Adam cu o privire prea insistentă, sau ferindu-se să se uite la el. Vîntul sufla răcoros prin vîrful copacilor şi o pală răvăşi părul lui Samuel.
― M-am gîndit că ar fi mai bine să reîncep forajul, spuse Samuel încet.
Vocea lui Samuel era răguşită de atîta tăcere.
― Nu. Nu vreau nici un fel de puţuri. Am să plătesc pentru munca făcută.
Samuel se aplecă peste coş şi puse degetul în palma micuţă a unuia dintre gemeni, iar degetul acestuia se închise apucîndu-l.
― Ultimul obicei prost de care se debarasează omul este să dea sfaturi.
― N-am nevoie de sfaturi.
― Nimeni n-are. Este un dar al celui care le oferă. Adam, trebuie să mimezi.
― Ce să mimez?
― Fă-o pe omul viu, ca într-o piesă. După un timp îndelungat, o să devină realitate.
― De ce s-o fac? întrebă Adam.
Samuel îi privea pe gemeni.
― O să laşi ceva în urmă, indiferent ce faci sau dacă nu faci nimic. Chiar dacă laşi terenul nedefrişat, cresc buruienile şi mărăcinii. Ceva tot o să crească.
Adam nu răspunse şi Samuel se ridică.
― Mă mai întorc. O să mă întorc mereu. Mimează, Adam.
În spatele grajdului, Lee o ţinea pe Doxology în timp ce Samuel încăleca.
― S-a terminat cu librăria ta, Lee, spuse el.
― Ei, nu-i nimic, poate că nici n-am dorit-o chiar atît de mult, răspunse Lee.

Capitolul 19

1

Se pare că o ţară nouă se naşte cam în acelaşi fel. Mai întîi vin pionierii, puternici, curajoşi şi cam naivi. Ei pot să-şi poarte de grijă în locuri pustii, dar sînt naivi şi neajutoraţi în faţa oamenilor şi poate tocmai de aceea au şi fost primii care au pornit. Cînd noile Pămînturi sînt trasformate în terenuri bune de lucru, apar oamenii de afaceri şi oamenii legii care vin să ajute la dezvoltare ― să rezolve problemele de proprietate, de cele mai multe ori molipsindu-se chiar ei de tentaţia proprietăţii, în cele din urmă, soseşte cultura, care constă în distracţii, relaxare, lucruri care te fac să uiţi greutăţile vieţii. Iar cultura poate fi de un grad sau altul.
Biserica şi bordelul au apărut simultan în Vestul îndepărtat. Şi amîndouă ar fi fost îngrozite la gîndul că erau faţete diferite ale aceluiaşi lucru. Dar fără îndoială că amîndouă urmăreau să realizeze acelaşi scop: cîntecele, rugăciunile, poezia bisericii îl scoteau pe om pentru un timp din tristeţea lui, la fel ca şi bordelurile. Bisericile sectare au venit cu capul sus, mîndre şi pline de încredere. Ignorînd legile datoriilor şi plăţilor, au construit biserici care nu puteau fi plătite nici într-o sută de ani. E adevărat că sectele luptau împotriva răului, dar se luptau între ele cu o plăcere diabolică. Luptau în numele unei doctrine. Fiecare avea credinţa că toate celelalte erau sortite infernului. Şi în ciuda trufiei lor, fiecare aduceau cu sine acelaşi lucru: "Scriptura" pe care se bazează etica, arta, poezia şi relaţiile noastre. Trebuia să fii un om deştept ca să sesizezi în ce consta deosebirea dintre secte, dar oricine putea să vadă ce aveau comun. Ele au adus muzica ― poate nu cea mai bună, dar care avea forma şi sunetul ei. Şi au adus conştiinţa sau, mai burînd, au trezit conştiinţa adormită. Ele nu erau pure, dar aveau o puritate potenţială, ca o cămaşă albă murdară. Şi fiecare om putea să ia pentru sine ce aveau mai bun. Este adevărat că, după cum s-a dovedit, cînd l-au prins, reverendul Billing era hoţ, adulter, libertin, zoofil, dar asta nu schimba faptul că el a transmis o serie de lucruri bune unui mare număr de oameni gata să le înţeleagă. Billing a fost trimis la închisoare, dar nimeni nu a pus în lanţuri lucrurile bune pe care el le-a răspîndit. Şi ce importanţă are că el a urmărit ceva necurat? A folosit material bun şi sămînţă răspîndită de el în parte, a prins. L-am folosit pe Billing doar ca pe un exemplu ieşit din comun. Predicatorii cinstiţi aveau energie şi erau ascultaţi. Luptau împotriva diavolului cu orice mijloace, chiar şi loviturile de borcane sau pocnetul peste ochi erau permise. S-ar putea să vi se pară că adevărul şi frumuseţea sunau în gura lor aşa cum sună imnul naţional într-o orchestră de circ. Dar o parte a adevărului şi a frumuseţii rămîneau, iar imnul se putea recunoaşte. Totuşi, sectele au făcut mai mult decît atît. Ele au clădit structura vieţii sociale în Valea Salinas. Dineul luat în biserică este străbunicul clubului de la sate, după cum serile de poezie de joi, din subsolul de sub altar, au dat naştere micului teatru.
În timp ce bisericile, care aduceau sufletului dulcea aromă a pietăţii, au venit cu capul sus şi făcînd zarvă ca nişte cai de berărie în sezonul berei de primăvară, sora cea vitregă, aducînd salvarea şi bucuria trupului, s-a fofilat pe tăcute, ştearsă, cu capul plecat şi faţa acoperită.
Poate că aţi văzut palatele strălucitoare ale păcatului şi dansului în Vestul înşelător al filmelor, şi poate unele din ele au existat chiar ― dar nu în Valea Salinas. Aici, bordelurile erau liniştite, ordonate şi precaute. Într-adevăr, după ce auzeai ţipetele extaziate ale convertitelor pe fundalul sunetelor de orgă şi stăteai apoi sub ferestrele unui bordel ascultînd glasurile şoptite şi plăcute, puteai confunda identităţile celor două instituţii. Bordelul era acceptat, dar nu era recunoscut.
Eu vă voi povesti despre solemnele case ale dragostei din Salinas. Erau aproape la fel ca şi în alte oraşe, dar strada Row din Salinas are legătură cu povestea aceasta.
Se mergea spre apus, pe Maori Street, pînă la cotitură. Acolo Maori Street se încrucişa cu strada Castroville. Acum strada Castroville se numeşte strada Pieţii, Dumnezeu ştie de ce. De obicei, străzîle erau numite după locul unde duceau. Aşa, de pildă, strada Castroville, dacă mergeai nouă zile de-a lungul ei, te ducea la Castroville, strada Alisal te ducea la Alisal, şi aşa mai departe.
Oricum, cînd ajungeai la strada Castroville, o luai la dreapta. Două colţuri mai jos, liniile ferate ale societăţii Southern Pacific în drum spre sud tăiau strada în diagonală, iar o stradă traversa strada Castroville de la răsărit spre apus. Pentru nimic în lume nu-mi amintesc numele străzii aceleia. Dacă o luai la stînga pe strada aceea şi treceai linia ferată, ajungeai în cartierul chinezesc. Dacă o luai la dreapta, ajungeai pe Row.
Era o stradă cu argilă, cu noroi adînc, strălucitor iarna şi tare ca fierul vara. Primăvara, pe margini creştea iarbă înaltă, ovăz sălbatic şi muştar galben. În zorii zilei, vrăbiile ciripeau pe balegile de cal din mijlocul străzii.
Vă mai aduceţi aminte, voi, bărbaţii mai vîrstnici? Şi vă mai amintiţi cum vîntul dinspre răsărit aducea din cartierul chinezesc mirosuri de porc prăjite, alcool, tutun negru şi yen shi? Vă mai amintiţi de sunetul adînc behăit ai gongului de la Joss şi cum ecoul lui stăruia îndelung în aer?
Vă mai amintiţi de casele mici, nevăruite, nereparate? Păreau foarte mici şi încercau să treacă neobservate, printr-o neglijenţă exterioară, iar curţile din faţă, cu ierburi sălbatice, încercau să le ascundă dinspre stradă. Vă mai amintiţi că jaluzelele erau totdeauna trase, lăsînd să străbată pe la margini dungi slabe de lumină galbenă? Dinăuntru abia se auzea un murmur. Apoi se deschidea uşa de la intrare, ca să lase înăuntru un tînăr de la ţară şi se auzeau rîsete sau poate sunetul blînd şi sentimental al unui pian deschis, pe ale cărui coarde era întins un lanţ de closet, apoi uşa se închidea din nou peste toate astea.
Pe noroiul străzii se puteau auzi copitele cailor, iar Pet Bulene îşi mîna trăsura în faţa unei case şi din ea coborau patru sau chiar cinci bărbaţi bine îmbrăcaţi ― oameni importanţi, bogaţi sau oficialităţi, poate bancheri sau dintre cei de la tribunal.
Apoi Pet trăgea dup colţ şi se aşeza în trăsură să-i aştepte. Pisici mari traversau strada şi dispăreau în iarba înaltă.
Şi apoi, vă mai amintiţi? ― fluieratul locomotivei, o lumină supărătoare şi un tren de marfă din King City trecea bocănind peste strada Castroville şi intra în Salinas şi îl auzeai gîfîind în gară. Vă amintiţi?
Fiecare oraş îşi are "madamele" lui celebre, femei etern glorificate de-a lungul anilor. Pentru bărbaţi "madamă" era ceva foarte atrăgător. Ea îmbină inteligenţa unui om de afaceri, vigoarea unui sportiv de performanţă, căldura unui prieten, umorul unui tragedian, în jurul ei se înfiripă legende şi, destul de curios, nu legende voluptoase. Poveştile ţinute minte şi repetate despre o madamă, se referă la orice domeniu afară de pat. Amintindu-şi de ea, vechii clienţi o descriu ca filantroapă, ca autoritate medicală, paznic al ordinii şi poetă a emoţiilor trupeşti, fără a fi implicată în ele.
Timp de cîţiva ani, Salinas a adăpostit două asemenea comori: Jenny, căreia i se mai spunea uneori Jenny-băşină, şi Negresa, care era proprietăreasa şi administratoarea de la Long Green. Jenny era o companie plăcută, deţinea secrete şi dădea împrumuturi pe sub mînă. La Salinas exista o întreagă literatură de istorioare despre Jenny.
Negresa era o femeie drăguţă, austeră, cu păr alb ca neaua şi o demnitate întunecată şi îngrozitoare. Ochii căprui, trişti, adînciţi în cap, priveau urîta lume exterioară cu o durere filozofică. Îşi conducea casa ca o catedrală dedicată unui Priap trist dar în erecţie. Dacă voiai să te înveseleşti şi să mai capeţi vreun pumn între coaste, te duceai la Jenny, şi nu-ţi părea rău după bani; iar dacă simţeai că în veşnica ta singurătate te cuprinde pînă la lacrimi toată tristeţea lumii, atunci locul tău era la Long Green. Cînd ieşeai de acolo, simţeai că s-a petrecut ceva grav şi important. Nu era o simplă joacă într-o căpiţă de fîn. Ochii negri, frumoşi, ai negresei te urmăreau zile întregi.
Cînd Faye a descins din Sacramento şi şi-a deschis casa ei, a stîrnit un val de animozitate din partea celorlalte două femei în cauză. Ele s-au aliat ca să o scoată de acolo pe Faye, dar au descoperit că nu le făcea concurenţă.
Faye era tipul matern, cu pieptul mare, cu şolduri late şi calde. Era un piept la care să plîngi, ea calma şi mîngîia. Sexualitatea primitivă a Negresei şi bachanalele de tavernă ale lui Jenny îşi aveau devotaţii lor şi aceştia nu se duseră la Faye. Casa ei deveni refugiul tinerilor ajunşi la pubertate, care îşi plîngeau virtutea pierdută şi doreau să mai piardă ceva din ea. Faye era aceea care consola soţii nefericiţi. Casa ei repara neglijenţa nevestelor frigide. Era ca bucătăria bunicii mirosind a scorţişoară. Dacă se întîmpla vreun act sexual la Faye, aveai impresia că a fost un accident care poate fi iertat. Casa ei îi ducea pe tineri pe calea spinoasă a vieţii sexuale în modul cel mai rozaliu şi blînd cu putinţă. Faye era o femeie cumsecade, nu prea deşteaptă, foarte morală şi uşor de şocat. Lumea avea încredere în ea şi ea avea încredere în toţi. Nimeni nu putea dori să-i facă vreun rău lui Faye după ce o cunoştea. Ea nu era o concurenţă pentru celelalte. Era o a treia fază.
Aşa cum într-un magazin sau la o fermă angajaţii seamănă cu patronul, la fel şi la un bordel, fetele se aseamănă cu madama, pe de o parte pentru că le angajează pe cele care au o asemenea fire, pe de altă parte, pentru că o adevărată madamă imprimă personalitatea ei întregii întreprinderi. Puteai să stai mult şi bine la Faye fără să auzi rostind un cuvînt urît sau cu subînţeles. Circulaţia spre camere, plata, se făceau atît de simplu şi firesc, încît păreau cu totul întîmplătoare. Într-un cuvînt ţinea o casă al naibii de bună, lucru pe care-l ştia şi şeful poliţiei şi şeriful. Faye contribuia substanţial la operele de binefacere. Fiindcă boala îi făcea silă, plătea pentru controlul medical regulat al fetelor. Mai degrabă contractai ceva neplăcut la profesoara de la şcoala duminicală, decît la Faye. Curînd, Faye a devenit o cetăţeană solidă şi invidiată a oraşului Salinas, aflat în plină dezvoltare.

2

Kate a intrigat-o pe Faye ― pentru că era tînără şi drăguţă, arăta ca o doamnă din lumea bună şi era instruită. Faye o luă în dormitorul ei inviolabil şi îi puse mult mai multe întrebări decît ar fi fost necesar dacă aceasta ar fi fost alt gen de fată. La uşa unui bordel, băteau mereu fel de fel de femei, iar Faye le caracteriza aproape pe toate într-o clipită. Le categorisea ― leneşe, răzbunătoare, pline de dorinţe, nesatisfăcute, lacome, ambiţioase. Kate nu putea fi situată în nici una din aceste categorii.
― Sper că nu te deranjează că-ţi pun atîtea întrebări, spuse ea. Mi se pare tare ciudat că ai venit aici. Puteai să ai un soţ, o trăsură şi o casă proprie în oraş fără prea mare greutate.
Faye îşi răsuci verigheta de mai multe ori pe degetul ei mici şi gros.
Kate zîmbi timid.
― E foarte greu de explicat. Sper că nu veţi insista să aflaţi. E în joc fericirea unei persoane foarte apropiate şi dragi. Vă rog să nu mă întrebaţi.
Faye dădu din cap solemn.
― Am cunoscut asemenea lucruri. Am avut o fată care îşi întreţinea copilul şi multă, multă vreme nimeni n-a ştiut nimic. Fata aceea are o casă frumoasă şi un bărbat în ― auleu, eram gata să-ţi spun unde. Mi-aş tăia limba înainte de a spune. Ai un copil, draga mea?
Kate privi în jos pentru a încerca să ascundă strălucirea lacrimilor din ochii ei. Cînd reuşi să-şi controleze vocea, şopti:
― Îmi pare rău, dar nu pot să vorbesc despre asta.
― Bine. Bine. Avem timp.
Faye nu era prea deşteaptă, dar era departe de a fi proastă. Se duse la şerif şi îi explică totul. Nu avea rost să-şi asume riscuri. Ştia că ceva nu era în regulă cu Kate, dar dacă asta nu aducea prejudicii casei, nu era treaba ei.
Kate ar fi putut fi vreo escroacă, dar nu era. Se apucă imediat de lucru. Iar cînd clienţii se întorc de mai multe ori şi întreabă de o fată pe nume, ştii că ai dat lovitura. Pentru aşa ceva nu-i de-ajuns să ai un chip drăguţ. Pentru Faye era clar că fata nu era novice în meserie.
Sînt două lucruri pe care e bine să le ştii cînd angajezi o fată nouă: mai întîi ― dacă o să facă treabă şi în ai doilea rînd ― dacă o să se înţeleagă cu celelalte fete? Nimic nu deranjează o casă mai mult decît o fată care nu ştie să se stăpînească.
Faye nu trebui să-şi facă mult timp probleme despre cei de-al doilea punct. Kate se strădui să fie amabilă. Le ajuta pe celelate fete să deretice prin camere. Le servea cînd erau bolnave, le asculta necazurile, le dădea soluţii în probleme de dragoste şi le împrumuta bani, de îndată ce reuşi să adune ceva. Nici nu puteai dori o fată mai bună. Deveni cea mai bună prietenă cu toată lumea din casă.
Kate se oferea să facă toate treburile neplăcute, nu se temea de nici o corvoadă şi, în plus, învioră afacerile. Curînd îşi alcătui grupul ei de clienţi permanenţi. Kate era şi atentă. Îşi amintea de zilele onomastice şi avea întotdeauna un cadou şi un tort cu lumînări. Faye îşi dădea seama că dăduse peste o comoară.
Oamenii care nu se pricep îşi închipuie că-i uşor să fii madamă ― n-ai altceva de făcut decît să stai într-un fotoliu mare, să bei bere şi să iei jumătate din banii pe care îi cîştigă fetele, aşa îşi închipuie ei. Dar nu-i chiar aşa. Trebuie să hrăneşti fetele ― asta înseamnă piaţă şi un bucătar. Spălatul rufelor este o problemă ceva mai complicată decît la un hotel. Trebuie să ai grijă ca fetele să fie sănătoase şi cît se poate de fericite, iar unele din ele pot fi greu de stăpînit. Trebuie să faci în aşa fel ca sinuciderile să se menţină la zero absolut, ori prostituatele, în special cele care încep să îmbătrînească, folosesc cu uşurinţă lama; iar aşa ceva aduce casei un prost renume.
Nu e chiar atît de uşor, şi dacă eşti risipitoare, poţi să pierzi banii. Cînd Kate se oferi să ajute la făcut piaţa şi la alcătuirea meselor, Faye fu mulţumită, deşi nu ştia cînd mai găsea fata timp. Dar ce să vezi, nu numai că mîncarea se îmbunătăţi, dar cheltuielile de piaţă scăzură cu o treime în prima lună după ce Kate preluă treaba. Şi cu spălătoria ― Faye nu ştia ce i-o fi spus Kate omului acela, dar notele de plată scăzură brusc cu douăzeci şi cinci la sută. Faye nu înţelegea cum se descurcase pînă atunci fără Kate.
După-amiezile, înainte de a începe treaba, stăteau împreună în camera lui Faye şi beau ceai. Era mult mai plăcut de cînd Kate vopsise lemnăria şi pusese perdele de dantelă. Fetele îşi dădură seama că acum existau de fapt două patroane, nu una, şi erau bucuroase deoarece cu Kate era mai uşor să te înţelegi. Le arăta multe trucuri noi, dar nu era meschină. Era un prilej să se veselească şi să facă haz.
După un an, Faye şi Kate păreau mamă şi fiică. Iar fetele spuneau:
― Să vedeţi că într-o zi ea o să fie stăpîna casei.
Mîinile lui Kate erau totdeauna ocupate, mai ales cu broderia pe cele mai fine batiste. Făcea iniţiale frumoase. Aproape toate fetele purtau şi păstrau cu grijă batiste făcute de ea.
Treptat, se petrecu un lucru firesc. Faye, esenţa maternităţii, începu să o considere pe Kate ca pe fiica ei. Simţea acest lucru în piept, în sentimentele ce i le purta, iar moralitatea ei înnăscută învinse. Nu voia ca fiica ei să fie o tîrfă. Era o consecinţă perfect raţională.
Faye se gîndi mult cum să aducă vorba despre asta. Era o problemă delicată. Era caracteristic pentru Faye să nu atace orice subiect în mod direct. Nu putea să-i spună: "Vreau să te laşi de meseria de tîrfă".
Ea îi spuse:
― Dacă e un secret, să nu-mi răspunzi, dar am vrut întotdeauna să te întreb. Ce ţi-a spus şeriful anul trecut? Dumnezeule, a trecut un an de atunci? Cum mai trece timpul! Tot mai repede, pe măsură ce îmbătrîneşti. A stat aproape o oră cu tine. Doar nu... bineînţeles că nu. E om cu familie. Se duce la Jenny. Dar nu vreau să mă amestec în treburile tale.
― Nu e nici un secret în asta, spuse Kate. Ţi-aş fi povestit. Mi-a zis că ar trebui să mă întorc la mine acasă. A fost foarte amabil. Cînd i-am explicat că nu pot, a fost foarte drăguţ şi înţelegător.
― I-ai spus motivul? întrebă Faye geloasă.
― Bineînţeles că nu. Crezi că i-aş spune lui din moment ce nu ţi-am spus ţie? Nu fii ridicolă, dragă. Eşti caraghioasă de parcă ai fi o fetiţă.
Faye zîmbi şi se cuibări mulţumită în fotoliul ei.
Chipul lui Kate era nemişcat, dar ea îşi amintea fiecare cuvînt din conversaţia aceea. De fapt îi plăcuse şeriful. Era un om deschis.

3

Acesta închisese uşa odăii ei, aruncase o privire în jur cu ochiul profesional al unui bun poliţist ― nu se vedeau fotografii, nu se vedea nimic din obiectele personale care dau identitate omului, nimic în afară de haine şi pantofi.
Se aşezase pe micul ei balansoar împletit, şi fundul i se revărsa pe ambele părţi. Îşi lipise degetele ca nişte furnici uriaşe care stăteau de vorbă. Vorbise cu un ton lipsit de nuanţe, ca şi cînd ceea ce spunea nu l-ar fi interesat prea mult. Poate tocmai asta o impresionase.
La început ea folosise privirea aceea uşor modestă, dar după ce el rosti cîteva cuvinte, renunţă la ea şi îl sfredeli cu privirea încercînd să-i citească gîndurile. Nu o privea drept în ochi, nici nu se ferea de privirea ei. Dar îşi dădea seama că şi el o analiza, la fel cum ea îl analiza pe el. Simţi că privirea lui alunecă peste cicatricea de pe frunte, de parc-ar fi atins-o.
― Nu vreau să întocmesc un cazier, spuse el, calm. Sînt în postul ăsta de multă vreme. Încă o legislatură şi mi-ajunge. Dacă ar fi fost acum cincisprezece ani, tînără doamnă, aş fi făcut nişte cercetări şi bănuiesc că aş fi descoperit nişte lucruri destul de urîte.
Aşteptă o reacţie din partea ei, dar ea nu protestă. Dădu încet din cap. Spuse:
― Nu mă interesează. Vreau linişte în comitatul acesta, şi asta înseamnă linişte sub toate aspectele, adică oamenii să poată dormi liniştiţi noaptea. Nu l-am cunoscut pe soţul dumitale, spuse el, şi ea simţi că observase mişcarea nervoasă a muşchilor ei încordaţi. Am auzit că e un bărbat foarte simpatic. Am mai auzit că e destul de grav rănit. O privi în ochi o clipă. Nu te interesează să ştii cît de rău l-ai împuşcat?
― Ba da.
― O să se facă bine. I-ai zdrobit umărul, dar o să se facă bine. Chinezul ăla îl îngrijeşte cum trebuie. Desigur, multă vreme n-o să poată ridica nimic cu mîna stîngă. Un calibru patruzeci şi patru face ravagii. Dacă nu s-ar fi întors chinezul, ar fi murit din pricina hemoragiei şi dumneata ai fi stat în închisoare, lîngă biroul meu.
Kate îşi ţinea respiraţia aşteptînd vreo aluzie cu privire la ce avea să i se întîmple în viitor, dar nu auzi nimic.
― Îmi pare rău, zise ea încet.
Ochii şerifului se înviorară.
― De data asta e prima oară cînd dai greş. Nu-ţi pare rău. Am cunoscut cîndva o persoană ca dumneata ― l-am spînzurat acum doisprezece ani în faţa închisorii comitatului. Acolo obişnuiam să facem asemenea lucruri.
Camera micuţă, cu patul de mahon negru, cu spălătorul cu placă de marmură, cu lighean şi cană şi o uşiţă pentru oala de noapte, cu tapetul pe care se repetau la infinit trandafiraşi ― camera micuţă era liniştită, dispăruse orice zgomot. Şeriful se uită ţintă la un tablou cu trei îngeraşi ― doar capete cu păr creţ şi ochi limpezi, cu aripi de mărimea aripilor de porumbel pornind de acolo de unde ar fi trebuit să fie gîtul. Se încruntă.
― Curios tablou pentru un bordel, spuse el.
― L-am găsit aici, zise Kate.
Se pare că preliminariile se terminaseră.
Şeriful se îndreptă, îşi descleştă degetele şi apucă braţele fotoliului. Chiar şi fundul i se strînse niţeluş.
― Ai părăsit doi copii. Băieţi. Linişteşte-te. N-am să te trimit înapoi. Cred că mai curînd aş face ceva ca să te împiedic să te întorci. Cred că te cunosc. Aş putea să te alung dincolo de graniţa comitatului şi să-i cer celuilalt şerif să te alunge şi el şi tot aşa, mereu, pînă cînd ai ajunge să te arunci în Oceanul Atlantic. Dar nu vreau să fac una ca asta. Nu-mi pasă cum îţi duci viaţa, atîta timp cît nu-mi faci neplăceri. O tîrfă e o tîrfă.
Kate întrebă cu un glas egal:
― Şi ce vrei să fac?
― Aşa mai merge, spuse şeriful. Uite ce vreau. Am văzut că ţi-ai schimbat numele. Vreau să-ţi păstrezi numele cel nou. Bănuiesc că ai inventat un loc de unde vii ― ei, bine, acela să fie locul de unde ai venit. Şi motivul ― asta pentru cazul cînd ai putea să fii beată ― să-ţi ţii motivul la vreo două mii de mile depărtare de King City.
Ea zîmbea şi nu era deloc un zîmbet forţat. Începea să aibă încredere în omul acela şi îi plăcea.
― Mă gîndeam la un lucru, spuse el. Ai cunoscut multă lume la King City?
― Nu.
― Am auzit de povestea cu andreaua, spuse el ca din întîmplare. S-ar putea să vină pe aici cineva care te cunoaşte. Asta ţi-e culoarea naturală a părului?
― Da.
― Vopseşte-l în negru pentru cîtva timp. O mulţime de oameni seamănă între ei.
― Şi cu asta? îşi atinse cicatricea cu degetul.
― Asta-i doar o ― cum se spune? Nu-mi vine pe limbă afurisitul ăla de cuvînt. Azi dimineaţă îl ştiam.
― Coincidenţă?
― Asta-i, coincidenţă.
Părea că terminase. Scoase tutun şi hîrtie şi îşi răsuci o ţigară informă şi noduroasă. Scoase un chibrit, îl frecă de cutie şi îl ţinu ceva mai departe, pînă cînd flacăra albastră deveni galbenă. Ţigara începea să-i ardă strîmb, într-o parte.
Kate spuse:
― Nu e o ameninţare? Vreau să zic, ce veţi face dacă eu...
― Nu, nu este. Cred că aş putea găsi o soluţie dacă am ajunge pînă acolo. Nu, nu vreau ca ceea ce eşti, ceea ce faci sau ceea ce spui să-i facă vreun rău domnului Trask sau băieţilor. Închipuieşte-ţi că ai murit şi că acum eşti altcineva şi în cazul ăsta o să ne înţelegem bine.
El se ridică şi se îndreptă spre uşă, apoi se întoarse brusc.
― Am un băiat ― anul acesta împlineşte douăzeci de ani; un tînăr înalt, drăguţ, cu nasul rupt. Toată lumea îl îndrăgeşte. Nu vreau să vină aici. Am să-i spun şi lui Faye. Lăsaţi-l să se ducă la Jenny. Dacă vine, spune-i să se ducă la Jenny.
Închise uşa după el.
Kate zîmbi privindu-şi degetele.

4

Faye se suci în fotoliu ca să ajungă la prăjitura cafenie cu punci. În timp ce vorbea, avea gura plină de dulciuri. Kate se întrebă neliniştită dacă ea putea ghici gîndurile altora, pentru că Faye spuse:
― Nici de data asta nu-mi place. Ţi-am mai spus-o şi ţi-o spun din nou. Îmi plăceai mai mult blondă. Nu ştiu ce te-a apucat să-ţi schimbi părul. Ai o faţă albă.
Kate apucă o şuviţă de păr între unghiile de la degetul mare şi cel arătător şi o trase uşor afară. Era foarte deşteaptă. Spuse cea mai bună minciună ― adevărul.
― N-am vrut să-ţi spun. M-am temut să nu fiu recunoscută şi să nu fac necazuri cuiva.
Faye se ridică din fotoliu, se duse la Kate şi o sărută.
― Ce copil bun! Tare eşti grijulie!
Kate spuse:
― Să bem ceaiul. Mă duc să-l aduc.
Ieşi din cameră şi în hol, în drum spre bucătărie, îşi frecă locul unde fusese sărutată.
Faye se aşeză din nou în fotoliul ei şi alese o prăjitură în care se vedea o nucă întreagă. O băgă în gură şi muşcă, dar dădu peste o bucăţică de coajă de nucă. Fragmentul asculţit şi colţuros atinse un dinte cariat şi-i zgîndări nervul. Durerea o străpunse ca un fulger albastru. Fruntea i se umezi. Cînd Kate se întoarse cu ceaiul şi ceştile pe o tavă, Faye se scormonea în gură cu un deget îndoit, văicărindu-se de durere.
― Ce s-a întîmplat? strigă Kate.
― Dintele ― o coajă de nucă.
― Să văd. Deschide şi arată-mi.
Kate se uită în gura deschisă, se duse la masă şi luă o scobitoare. Într-o fracţiune de secundă scoase coaja şi o aşeză în palma ei.
― Uite-o.
Nervul nu o mai înţepă şi durerea se potoli.
― Asta-i toată? Credeam că-i cît casa. Draga mea, deschide sertarul al doilea, unde-i doctoria mea. Adu calmantul şi o bucăţică de vată. Vrei să mă ajuţi să-mi pun la dinte?
Kate aduse sticla şi, cu vîrful scobitorii, băgă o bucăţică de vată înmuiată în dinte.
― Ar trebui să-i scoţi.
― Da, ştiu. O să-l scot.
― Mie îmi lipsesc trei dinţi din partea asta.
― Nu se cunoaşte. Mă simt slăbită. Adu-mi, te rog, sticla de Pinkham.
Bău o înghiţitură din amestecul de plante şi oftă uşurată.
― E o doctorie minunată. Femeia care a inventat-o a fost o sfîntă.

Capitolul 20

1

Era o după-amiază plăcută. Faye vedea prin fereastra ei vîrful Fremont care strălucea în lumina roşietică a soarelui de apus. Dinspre strada Castroville se auzeau zurgălăii unei diligenţe cu opt cai. La bucătărie, bucătarul se ocupa de cratiţe. Se auzi un pipăit pe perete şi apoi o bătaie uşoară în uşă.
― Intră, Ochi-albi, spuse Faye.
Uşa se deschise şi pianistul cocoşat şi orb se opri la intrare, aşteptînd un zgomot care să-i indice unde se afla patroana.
― Ce doreşti? întrebă Faye.
Se întoarse spre ea.
― Nu mă simt bine, doamnă Faye. Vreau să mă bag în pat şi să nu cînt în seara asta.
― Şi săptămîna trecută ai fost bolnav două seri, Ochi-albi. Nu-ţi place slujba?
― Nu mă simt bine.
― E-n regulă. Dar aş vrea să ai mai multă grijă de tine.
Kate interveni cu blîndeţe:
― Mai lasă pipa aia cîteva săptămîni, Ochi-albi.
― Oh, domnişoară Kate. N-am ştiut că sînteţi aici. N-am fumat.
― Ba da, ai fumat, spuse Kate.
― Da, domnişoară Kate, o să mă las, desigur c-o să mă las. Nu mă simt bine.
Închise uşa şi ele auziră cum pipăia cu mîna de-a lungul zidului, căutîndu-şi drumul.
Faye zise:
― Mi-a spus că s-a lăsat.
― Nu s-a lăsat.
― Sărmanul, nu prea are pentru ce trăi, zise Faye.
Kate se aşeză în faţa ei.
― Eşti atît de bună. Ai încredere în toată lumea. Într-o zi, dacă nu bagi de seamă sau dacă nu veghez eu în locul tău, o să-ţi fure cineva acoperişul.
― Cine să mă fure pe mine? întrebă Faye.
Kate îşi puse mîinile pe umerii grăsuţi ai lui Faye.
― Nu toţi oamenii sînt atît de buni ca tine.
Ochii lui Faye străluciră de lacrimi. Luă o batistă de pe scaunul de lîngă ea, îşi şterse ochii şi-şi tamponă delicat nările.
― Parcă ai fi chiar fiica mea, spuse ea.
― Încep să cred că sînt. N-am cunoscut-o niciodată pe mama. A murit cînd eram mică.
Faye trase adînc aer în piept şi atacă problema.
― Kate, nu-mi place că lucrezi aici.
― De ce?
Faye clătină din cap încercînd să-şi găsească cuvintele.
― Nu mi-e ruşine. Conduc o casă bună. Dacă n-aş face-o eu, altcineva ar conduce-o poate mai rău. Nu fac nimănui nici o supărare. Nu mi-e ruşine.
― De ce să-ţi fie? întrebă Kate.
― Dar nu-mi place că lucrezi. Pur şi simplu ― nu-mi place. Eşti ca şi fiica mea. Nu-mi place ca fiica mea să lucreze.
― Nu fi proastă, draga mea. Trebuie s-o fac, aici sau în altă parte. Ţi-am spus. Trebuie să fac rost de bani, zise Kate.
― Nu, n-ai nevoie.
― Ba da. De unde să-i capăt?
― Ai putea să fii fiica mea. Ai putea să conduci casa. Ai putea să ai grijă de toate în locul meu şi să nu te mai duci sus. Ştii că nu sînt întotdeauna sănătoasă.
― Ştiu că nu eşti, draga mea, săraca de tine. Dar trebuie să cîştig bani.
― Avem destui pentru noi amîndouă, Kate. Aş putea sa-ţi dau eu atît cît cîştigi, şi chiar mai mult, şi tot i-ai merita.
Kate clătină trist din cap.
― Te iubesc. Şi aş vrea să pot face ce vrei tu. Dar ai nevoie de mica ta rezervă iar eu... presupune că ţi s-ar întîmpla ceva. Nu, trebuie să lucrez în continuare. Ştii, dragă, că astă-seară am cinci clienţi dintre cei obişnuiţi?
Faye avu un şoc.
― Nu vreau ca tu să lucrezi.
― Trebuie, mamă.
Cuvîntul îşi făcu efectul. Faye izbucni în lacrimi şi Kate se aşeză pe braţul fotoliului ei şi o mîngîie pe obraz şi îi şterse ochii din care curgeau şiroaie de lacrimi. Accesul se potoli.
Peste vale se lăsa înserarea. Faţa lui Kate strălucea sub părul ei negru.
― Acum te simţi mai bine. Mă duc să mă uit pe la bucătărie şi după aceea mă îmbrac.
― Kate, nu le poţi spune clienţilor că eşti bolnavă?
― Bineînţeles că nu, mamă.
― Kate, azi e miercuri. Probabil că nu va mai veni nimeni după ora unu.
― Asociaţia lemnarilor are banchet azi.
― Da, dar într-o miercuri lemnarii n-or să stea aici după ora două.
― Unde vrei să ajungi?
― Cînd închizi, Kate, bate la uşa mea. Am o mică surpriză pentru tine.
― Ce fel de surpriză?
― Oh, o surpriză, e secret. Cînd treci pe la bucătărie, vrei să-i spui bucătarului să vină la mine?
― Mi se pare că e vorba de o prăjitură surpriză.
― Draga mea, nu mai pune întrebări. E o surpriză.
Kate o sărută.
― Tare mi-eşti dragă, mamă.
Cînd închise uşa după ea, Kate rămase o clipă în hol. Îşi mîngîie cu degetele bărbia mică şi ascuţită. Privirea îi era liniştită. Apoi îşi întinse braţele deasupra capului şi îşi încordă trupul într-un căscat voluptuos. Îşi trecu mîinile uşor de-a lungul corpului de sub piept pînă pe coapse. Colţurile gurii se ridicară niţeluş şi o porni spre bucătărie.

2

Puţinii clienţi obişnuiţi veniră şi plecară, iar doi comis-voiajori trecură pe acolo să vadă despre ce-i vorba, dar nici unul de la Asociaţia lemnarilor nu-şi făcu apariţia. Fetele stătură căscînd în salon pînă la ora două, aşteptînd
Lemnarii fuseseră reţinuţi de un accident nenorocit. Clarence Monteith a avut un atac de cord în toiul festivităţii de încheiere, înainte de masă. L-au întins pe covor şi i-au pus comprese pe frunte, pînă a venit doctorul. Nimeni n-a mai avut chef de supeul cu gogoşi. După ce a sosit doctorul Wilde şi l-a consultat pe Clarence, lemnarii au făcut o brancardă din două beţe de steag băgate prin mînecile a două paltoane. În drum spre casă Clarence a murit şi ei au fost nevoiţi să-l caute din nou pe doctorul Wilde. După ce au făcut planul funeraliilor şi au scris anunţul pentru "Salinas Journal", nimeni nu mai avea dispoziţie pentru bordel.
În ziua următoare, cînd au aflat ce s-a întîmplat, fetele şi-au amintit ce spusese Ethel la ora două fără zece.
― Dumnezeule! Niciodată n-a fost aşa o linişte. Nici măcar muzică n-avem, iar lui Kate pare-se că i-a mîncat pisica limba. Parcă am sta la un priveghi.
Mai tîrziu, Ethel fu impresionată de cele spuse, parcă ar fi ştiut ce s-a întîmplat.
― Oare ce pisică i-o fi mîncat limba lui Kate, zise Grace. Nu te simţi bine? Kate ― te-am întrebat dacă nu te simţi bine?
Kate tresări.
― Mă gîndeam la ceva.
― Eu nu, spuse Grace. Mi-e somn. De ce nu închidem? S-o întrebăm pe Faye dacă putem să încuiem. În seara asta nu mai vine nici măcar un chinez. Mă duc s-o întreb pe Faye.
Vocea lui Kate o întrerupse.
― Lăsaţi-o în pace pe Faye. Nu se simte bine. O să închidem la două.
― Ceasul nu merge bine, spuse Ethel. Ce are Faye?
Kate zise:
― Poate la asta mă gîndeam. Faye nu e bine. Sînt îngrijorată de moarte pentru ea. Nu vrea să arate atîta timp cît se mai poate stăpîni.
― Mie mi se pare că arată bine, spuse Grace.
Ethel se băgă din nou în vorbă:
― Nici mie nu-mi place cum arată. E cam congestionată. Am observat eu.
Kate vorbi blînd:
― Fetelor, să nu cumva să afle că v-am spus. N-ar vrea să vă faceţi griji. E foarte bună!
― Cea mai bună casă în care m-am hîrjonit, spuse Grace.
― Ar fi mai bine să nu te audă spunînd asemenea cuvinte, zise Alice.
― Pe naiba! Le ştie pe toate, făcu Grace.
― Dar nu-i place să le audă ― de la noi.
Kate spuse răbdătoare:
― Vreau să vă povestesc ce s-a întîmplat. Am luat ceaiul cu ea astăzi după-masă şi a leşinat. Aş vrea să consulte un doctor.
― Am observat că e congestionată, repetă Ethel. Ceasul ăsta iar o ia razna, dar uit dacă merge înainte sau în urmă.
Kate spuse:
― Fetelor, voi duceţi-vă la culcare. Eu o să încui.
După plecarea lor, Kate se duse în camera ei şi-şi îmbrăcă rochia nouă imprimată care era drăguţă şi o făcea să pară o fetiţă. Îşi perie şi îşi împleti părul şi îl lăsă să atîrne pe spate într-o singură coadă legată cu o mică fundă albă. Îşi frecă obrazul cu apă de colonie. O clipă ezită, apoi scoase din sertarul de sus al comodei un ceas mic de aur, agăţat de un ac în formă de crin. Îl înfăşură într-una din batistele ei bune şi ieşi din cameră.
Holul era foarte întunecos, dar de sub uşa lui Faye se vedea o dîră de lumină. Kate bătu uşor.
Faye întrebă:
― Cine-i?
― Eu sînt, Kate.
― Nu intra încă. Aşteaptă afară. Îţi spun cînd să vii.
Kate auzi un scîrţîit şi un hîrşîit în cameră. Apoi Faye strigă:
― Gata. Intră.
Camera era împodobită. Pe la colţuri atîrnau lanterne japoneze cu lumînări în ele, agăţate de beţe de bambus, iar din centru spre colţuri atîrna hîrtie roşie creponată, răsucită în inele, ca să dea impresia unui cort. Pe masă era un tort mare, alb, cu lumînări în jur şi o cutie cu bomboane de ciocolată, şi pe lîngă toate astea, un coş cu o sticlă de şampanie care se zărea ieşind din gheaţă pisată. Faye purta cea mai bună rochie de dantelă a ei şi ochii îi străluceau de emoţie.
― Ce mai e şi asta? ― se miră Kate. Închise uşa. Se pare că e o petrecere?
― Aşa şi este. E o petrecere pentru fiica mea iubită!
― Dar nu e ziua mea de naştere.
Faye zise:
― Poate că este într-un fel.
― Nu înţeleg ce vrei să spui. Dar ţi-am adus un dar.
Puse batista păturită pe genunchii lui Faye.
― Desfă-o cu grijă, spuse ea.
Faye ridică ceasul.
― Ah, draga mea, draga mea! Eşti un copil nebun! Nu, nu pot să-l primesc. Deschise capacul din faţă şi apoi deschise cu unghia pe cel din spate. Acolo era gravat "Lui C, din toată inima de la A".
― A fost ceasul mamei, spuse Kate în şoaptă. Aş vrea să aparţină noii mele mame.
― Draga mea copilă! Draga mea copilă!
― Mama s-ar bucura.
― Asta este însă petrecerea mea. Am un dar pentru fiica mea iubită ― dar am să i-l dau aşa cum ştiu eu. Kate, tu desfă sticla cu vin şi toarnă două pahare în timp ce eu tai torta. Vreau să fie plăcut.
Cînd totul fu gata, Faye îşi trase scaunul lîngă masă.
Ridică paharul.
― Pentru noua mea fiică ― să trăieşti mulţi ani şi să fii fericită.
După ce băură, Kate toasta:
― Pentru mama mea.
Faye spuse:
― 0 să mă faci să plîng ― nu mă face să plîng. Acolo pe birou, dragă. Adu cutia aceea mică de mahon. Acolo, aia e. Pune-o aici pe masă şi deschide-o.
În cutia lustruită era o hîrtie albă făcută sul şi legată cu o panglică roşie.
― Ce mai e şi asta? întrebă Kate.
― E darul meu. Desfă-o.
Kate dezlegă cu grijă panglica roşie şi desfăcu sulul. Era un scris elegant cu litere nuanţate, şi era semnat şi parafat de bucătar.
― Toate bunurile mele lumeşti, fără excepţie, le las lui Kate Albey pentru că o consider drept fiica mea.
Era simplu, direct şi ireproşabil din punct de vedere legal. Kate îl citi de trei ori, se uită la dată, studie semnătura bucătarului. Faye o urmărea cu gura căscată în aşteptare. În timp ce Kate îşi mişca buzele citind, buzele lui Faye se mişcară şi ele.
Kate înfăşură hîrtia şi o legă cu panglica, o puse în cutie şi închise capacul. Se aşeză pe scaun.
Faye întrebă în cele din urmă:
― Eşti mulţumită?
Privirea lui Kate părea că străpunge şi trece dincolo de ochii lui Faye, ca să pătrundă în creier, în spatele ochilor. Răspunse liniştit:
― Încerc să mă stăpînesc. N-am cunoscut pe nimeni care să fie atît de bun. Mi-e teamă că dacă spun ceva chiar în clipa asta sau dacă mă apropii de tine, mă voi sfărîma în bucăţele.
Era mai dramatic decît anticipase Faye, totul era liniştit şi electrizant. Faye zise:
― E un dar curios, nu?
― Curios? Nu, nu-i curios.
― Vreau să spun că un testament e un dar curios. Dar înseamnă mai mult decît atît. Acum, că eşti cu adevărat fiica mea, pot să-ţi spun. Eu am ― adică noi avem ― şaizeci de mii de dolari, bani lichizi şi acţiuni. În biroul meu sînt conturile şi cheile de la safe. Am vîndut casa din Sacramento pe un preţ bun. De ce eşti aşa tăcută, copila mea? Ai vreun necaz?
― Un testament te face să te gîndeşti la moarte. E un semn rău.
― Toată lumea ar trebui să facă un testament.
― Ştiu, mamă. Kate zîmbi trist. Mi-a trecut prin minte o idee. M-am gîndit la toate neamurile tale care ar veni furioase să distrugă un asemenea testament. Nu poţi face una ea asta.
― Sărmana mea fetiţă, asta te frămîntă? Nu am rude. După cîte ştiu, nu am familie. Şi chiar dacă aş avea pe cineva ― cine să ştie? Crezi că tu eşti singura care ai secrete? Crezi că eu folosesc numele cu care m-am născut?
Kate o privi lung şi drept în ochi pe Faye.
― Kate, Kate, e o sărbătoare, strigă ea. Nu fi tristă! Nu sta aşa de gheaţă!
Kate se ridică, trase uşor masa de o parte şi se aşeză pe podea. Puse obrazul pe genunchii lui Faye.
Cu degetul ei subţire urmărea un fir auriu de pe fustă în desenul lui complicat de frunză. Iar Faye o mîngîia pe Kate pe obraz, pe păr şi îi atingea urechile ei stranii. Degetele lui Faye trecură timid peste marginile cicatricii.
― Cred că n-am fost niciodată atît de fericită, spuse Kate.
― Draga mea. Mă faci şi pe mine fericită. Mai fericită decît am fost vreodată. Acum nu mă simt singură. Mă simt în siguranţă.
Kate trăgea delicat cu unghiile de firul auriu.
Stătură multă vreme în această atmosferă caldă, înainte ca Faye să facă o mişcare.
― Kate, spuse ea, am uitat că e petrecere. Am uitat vinul. Toarnă, copilă. O să avem o mică aniversare.
Kate spuse neliniştită:
― Crezi că avem nevoie, mamă?
― E plăcut. De ce nu? Îmi place să beau din cînd în cînd: Te înveseleşte. Nu-ţi place şampania, Kate?
― N-am băut niciodată prea mult. Îmi face rău.
― Prostii. Toarnă, draga mea.
Kate se ridică de pe podea şi umplu paharele.
Faye spuse:
― Acum bea-l. Eu mă uit la tine. N-o să laşi o femeie bătrînă să se îmbete singură.
― Nu eşti bătrînă, mamă.
― Nu vorbi, bea. Nu-l ating pe al meu pînă nu-l goleşti pe al tău.
Îşi ţinu paharul, pînă cînd Kate îl goli pe al ei, apoi îl dădu pe gît.
― Bine, aşa e bine. Umple-le. Hai, draga mea ― peste cap. După două-trei pahare, dispar necazurile.
Organismului lui Kate nu-i plăcea vinul. Îşi amintea şi se temea.
Faye zise:
― Hai, copilă, pînă la fund ― aşa. Vezi ce bun e?
Umplu din nou.
Schimbarea care se petrecu cu Kate avu loc aproape imediat, după al doilea pahar. Frica se evaporă, dispăru cu totul. Tocmai de asta se temuse, dar acum era prea tîrziu. Vinul îşi făcuse loc printre toate barierele ridicate cu grijă, printre înfrîngeri şi decepţii, şi nu-i mai păsa. Lucrurile pe care învăţase să le ascundă şi să le controleze, se pierduseră. Vocea îi deveni tăioasă şi buzele se subţiară. Ochii depărtaţi se îngustară, vădind bănuială şi dispreţ.
― Acum bea tu, mamă, şi eu privesc. Aşa dragă. Pun pariu că nu poţi bea două fără să te opreşti.
― Nu pune pariu, Kate. Ai să pierzi. Pot să beau şase fără să mă opresc.
― Să te văd.
― Dacă o fac, mă urmezi?
― Bineînţeles.
Întrecerea începu, pe faţa de masă se întinse o pată de vin iar vinul din sticlă scăzu. Faye chicoti:
― Cînd eram tînără... aş putea să-ţi povestesc întîmplări pe care poate nu le vei crede.
Kate zise:
― Eu aş putea spune întîmplări pe care nimeni nu le-ar crede.
― Tu? Nu fi proastă. Eşti o copilă.
Kate rîse.
― Nici n-ai mai văzut aşa un copil. Aşa copil mai zic şi eu ― da — ce mai copil!
Rîse ascuţit şi pătrunzător. Sunetul străbătu prin vinul care o toropea pe Faye. Ea îşi aţinti ochii asupra lui Kate. Zise:
― Arăţi atît de straniu. Cred că din cauza luminii. Parcă eşti alta.
― Chiar sînt alta.
― Spune-mi "mamă", scumpo.
― Mamă scumpă.
― Kate, o să ducem o viaţă plăcută.
― Te cred că da. Nici nu ştii cît de plăcută. Nici nu ştii.
― Am vrut întotdeauna să mă duc în Europa. Am putea să ne îmbarcăm pe un vapor şi să avem haine frumoase ― rochii de la Paris.
― Poate că o să facem asta, dar nu acum.
― De ce nu, Kate? Am destui bani.
― O să avem şi mai mulţi.
Faye pledă:
― De ce să nu mergem acum? Am putea vinde casa. Cu afacerile pe care le facem aici am putea lua pe ea poate vreo zece mii de dolari.
― Nu.
― Cum adică nu? E casa mea. Pot s-o vînd.
― Ai uitat că eu sînt fiica ta?
― Nu-mi place tonul tău, Kate. Ce s-a întîmplat cu tine? Mai este vin?
― Da, mai este puţin. Uite-te la el prin sticlă. Ia, bea-l din sticlă. Ia, bea-l din sticlă. Aşa, mamă ― varsă-l pe gît. Să intre sub corset mamă, în burta ta cea grasă.
Faye protestă:
― Kate, nu fii grosolană. Ne simţeam atît de bine. Pentru ce vrei să strici totul?
Kate îi smulse sticla din mînă.
― Dă-mi-o.
O răsturnă, o scurse şi o aruncă pe podea.
Faţa ei era ascuţită şi ochii îi străluceau. Buzele gurii mici erau depărtate şi lăsau să i se vadă dinţii mărunţi şi ascuţiţi, cu caninii mai lungi şi mai ascuţiţi decît ceilalţi. Rîse blînd.
― Mamă ― dragă mamă ― o să-ţi arăt eu cum se conduce un bordel. O să-i aranjăm noi pe toţi tembelii ăştia cărunţi care vin aici să-şi verse sperma lor scîrboasă pentru un dolar. O să le arătăm ce-i plăcerea, dragă mamă.
Faye spuse tăios:
― Kate, eşti beată. Nu ştiu despre ce vorbeşti.
― Nu ştii, dragă mamă? Vrei să-ţi spun?
― Vreau să fii dulce. Vreau să fii aşa cum erai.
― Acum e prea tîrziu. N-am vrut să beau vinul. Dar tu, tu vierme gras şi nesuferit, m-ai obligat. Sînt fiica ta dragă şi dulce ― nu-ţi mai aminteşti? Ei bine, eu îmi amintesc cît de mirată ai fost că am clienţi permanenţi. Crezi că voi renunţa la ei? Crezi că îmi dau doar un amărît de dolar? Nu, îmi dau zece dolari şi preţul o să crească mereu. Nu mai pot să meargă la alta. Niciuna nu-i mai satisface.
Faye izbucni în plîns ca un copil.
― Kate, nu vorbi aşa. Tu nu eşti aşa. Nu eşti aşa.
― Dragă mamă, scumpa mea mamă grasă, dă jos pantalonii unuia din clienţii mei. Priveşte ce urme de tocuri au pe fund ― foarte drăguţe. Şi micile tăieturi care sîngerează timp îndelungat. Ah, dragă mamă, am cea mai dulce colecţie de brice, toate într-o cutie ― şi ascuţite, ascuţite.
Faye se luptă să se ridice din fotoliul ei. Kate o împinse îndărăt.
― Şi să ştii, dragă mamă, aşa o să fie pe viitor toată casa. Preţul va fi douăzeci de dolari, şi o să le facem şi o baie nefericiţilor. O să le ştergem sîngele cu batiste albe de mătase ― dragă mamă ― sîngele lăsat de micul bici împletit.
În fotoliul ei, Faye începu să ţipe răguşit. Kate se repezi imediat la ea, astupîndu-i gura cu mîna grea făcută căuş.
― Nu face zgomot. Fii cuminte. Poţi să vomiţi în palma fiicei tale ― dar nu face zgomot.
Încercă să-şi retragă mîna şi şi-o şterse de rochia lui Faye.
Faye şopti:
― Vreau să pleci din casa asta. Vreau să pleci. Eu conduc o casă bună, fără murdării. Vreau să pleci.
― Nu pot să plec, mamă. Nu pot să te las singură, draga mea. Vocea i se înăspri. Mi-e greaţă de tine. Mi-e greaţă. Luă un pahar de vin de pe masă, se duse la birou şi-l umplu pe jumătate cu soluţia calmantă.
― Uite mamă, bea. O să-ţi facă bine.
― Nu vreau.
― Hai, că-i bună, bea.
Îi turnă doctoria cu sila pe gît.
― Încă o înghiţitură ― numai una.
Faye mormăi surd un timp, apoi se relaxă în fotoliu şi adormi sforăind gros.

3

Mintea lui Kate începu să fie înspăimîntată, iar spaima deveni panică. Îşi aminti de data cealaltă şi îi veni greaţă. Îşi împreună mîinile şi panica deveni mai puternică. Aprinse o lumînare de la flacăra lămpii şi trecu şovăind prin holul întunecat spre bucătărie. Turnă într-un pahar făină de muştar, adăugă apă pînă ce deveni fluidă şi bău. Se ţinu de marginea chiuvetei pînă cînd lichidul alunecă în jos, arzînd-o. Vomită şi se sforţa să vomite de cîteva ori. La sfîrşit, inima îi bătea tare şi se simţea slabă ― dar vinul fusese învins şi mintea îi era clară.
Reconstitui în gînd toată seara, trecînd de la o scenă la alta, ca un animal care adulmecă. Se spălă pe obraz, curăţă chiuveta şi puse muştarul la locul lui pe raft. Apoi se întoarse în camera lui Faye.
Zorii îşi făceau apariţia, luminînd din spate vîrful Fremont, aşa încît acesta părea că se înalţă negru pe fundalul cerului. Faye continua să sforăie în fotoliul ei. Kate o privi cîteva momente, apoi îi făcu patul. Kate trase, se opinti şi ridică femeia adormită, grea ca un mort. Pe pat, Kate o dezbrăcă, îi spălă obrazul şi-i puse hainele de o parte.
Curînd se lumină de ziuă. Kate se aşeză lîngă pat şi privi chipul relaxat, gura deschisă şi buzele care se mişcau.
Faye făcu o mişcare neliniştită şi buzele uscate mormăiră cîteva cuvinte neclare apoi oftă şi începu din nou să sforăie.
Kate se agită. Deschise sertarul de sus de la birou şi examină sticlele care alcătuiau rezerva de medicamente a casei ― soluţia calmantă, ceva împotriva durerilor, Lydia Pinkham, vin tonic cu fier, unsoare Hall, săruri Epsom, untură de peşte, amoniac. Luă sticla cu amoniac, udă o batistă şi, stînd cît mai departe, o ţină deasupra gurii şi nasului lui Faye.
Vaporii înecăcioşi, înţepători, fură inhalaţi şi Faye ieşi din somnul ei cel negru, fornăind şi zbătîndu-se.
Avea ochii mari şi îngroziţi.
Kate spuse:
― Totul este bine, mamă. Totul e bine. Ai avut un coşmar. Ai avut un vis urît.
― Da, un vis.
Somnul o răpuse din nou, căzu pe spate şi începu să sforăie, dar şocul produs de amoniac o scosese din somnul ei adînc şi acum era mai neliniştită. Kate puse sticla înapoi în sertar. Aşeză masa la loc, şterse vinul vărsat şi duse paharele la bucătărie.
Casa începea să se lumineze, lumina zorilor pătrundea pe la marginea jaluzelelor. Bucătarul se foi în patul lui de lîngă bucătărie, căutîndu-şi hainele şi punîndu-şi saboţii.
Kate se mişcă fără zgomot. Bău două pahare cu apă, umplu din nou paharul şi-l duse înapoi în camera lui Faye şi închise uşa. Ridică pleoapa dreaptă a lui Faye şi ochiul o privi pieziş, dar nu era dat peste cap. Kate acţiona încet şi precis. Luă batista şi o mirosi. O parte din amoniac se evaporase, dar mirosul mai era încă înţepător. Aşeză pînza uşor pe obrazul lui Faye şi cînd aceasta se răsuci şi se întoarse gata să se trezească, Kate luă din nou batista şi o lăsă pe Faye să se scufunde din nou în întuneric. Procedă aşa de trei ori la rînd. Apoi puse de o parte batista şi luă un croşet de fildeş de pe placa de marmură a biroului. Trase cuvertura şi, cu capătul rotunjit al croşetului o apăsă pe Faye pe sînii moi cu o presiune continuă şi crescîndă pînă cînd femeia adormită scînci şi se crispă. Apoi Kate exploră cu croşetul părţile sensibile ale corpului ― sub braţ, vintrele, urechea, clitorisul şi, de fiecare dată, cînd Faye era gata să se trezească, slăbea presiunea.
De astă dată Faye era cît pe ce să se deştepte. Gemea, pufăia şi se răsucea în pat. Kate o mîngîie pe frunte, o atinse uşor cu degetele pe partea inferioară a braţelor şi îi vorbi blînd.
― Dragă, dragă. Ai un vis urît. Trezeşte-te din visul acesta urît, mamă.
Faye începu să răsufle mai regulat. Oftă adînc şi se întoarse pe o parte, se aşeză într-o poziţie mai bună, şi de uşurare scoase mici mormăieli.
Kate se ridică de pe pat şi simţi cum o cuprinde un val de ameţeală. Îşi reveni, apoi se duse la uşă şi ascultă, se strecură afară şi se îndreptă cu atenţie spre camera ei. Se dezbrăcă repede, îşi puse cămaşa de noapte, halatul şi papucii. Îşi perie părul, îl ridică şi îl acoperi cu o bonetă de noapte, îşi şterse obrazul cu apă de colonie. Se întoarse binişor în camera lui Faye.
Faye mai dormea încă liniştită, pe o parte. Kate deschise uşa spre hol. Duse la pat paharul cu apă şi îi turnă lui Faye apă rece în ureche.
Faye ţipă o dată şi încă o dată. Chipul speriat al lui Ethel îşi făcu apariţia la uşa camerei ei, tocmai la timp ca s-o vadă pe Kate în halat şi papuci la uşa lui Faye. Bucătarul era chiar în spatele lui Kate şi întinse mîna s-o oprească:
― Nu intraţi acolo, domnişoară Kate. Nu ştiţi ce se întîmplă acolo.
― Prostii. Faye e bolnavă.
Kate se năpusti înăuntru şi alergă la pat. Faye avea ochii plini de groază, plîngea şi gemea.
― Ce este? Ce s-a întîmplat, draga mea?
Bucătarul era în mijlocul camerei, şi trei fete somnoroase stăteau în prag.
― Spune-mi ce s-a întîmplat? strigă Kate.
― Ah, draga mea ― visele, visele! Nu le mai pot suporta!
Kate se întoarse spre uşă.
― A avut un coşmar ― nu-i nimic. Duceţi-vă la culcare. Stau eu cu ea puţin. Alex, adu un ceainic cu ceai.
Kate era neobosită. Celelalte fete remarcară acest lucru. Îi puse lui Faye comprese reci pe cap ca să-i aline durerea, o ţinu de umeri şi îi dădu ceaşca cu ceai. O mîngîie şi o dădăci, dar privirea îngrozită nu dispărea din ochii lui Faye. La ora zece Alex aduse o cană de bere şi, fără să scoată o vorbă, o puse pe birou. Kate îi duse lui Faye un pahar la buze.
― O să-ţi facă bine, dragă. Dă-o pe gît.
― Nu mai vreau să beau nici o înghiţitură.
― Prostii. Bea-o ca pe o doctorie. Fii fată cuminte. Acum culcă-te şi dormi.
― Mi-e teamă să dorm.
― Chiar atît de urît ai visat?
― Groaznic, groaznic!
― Povesteşte-mi, mamă. Poate o să te simţi mai bine.
Faye se dădu înapoi.
― N-o să povestesc nimănui. Cum de-am avut un asemenea vis! Nu seamănă cu visele mele.
― Sărmana mea mămică! Te iubesc. Dormi. O să-ţi alung eu visele.
Treptat, Faye căzu în adormire. Kate se aşeză lîngă pat şi o studie.

Capitolul 21

1

În problemele periculoase şi delicate ale omului, graba strică mult din rezultatele bune ce ar putea fi obţinute. Adesea oamenii se împotmolesc tocmai pentru că se grăbesc. Dacă cineva trebuie să îndeplinească o treabă grea şi subtilă, trebuie mai întîi să-şi precizeze scopul pe care vrea să-l atingă şi apoi, odată ce s-a hotărît asupra scopului dorit, trebuie să-l uite cu totul şi să se concentreze doar asupra mijloacelor.
În felul acesta nu-l va pîndi îngrijorarea, nici graba sau teama care să-l împingă la vreo acţiune greşită. Foarte puţin oameni învaţă lucrul acesta.
Kate făcea totul atît de bine, fie pentru că învăţase, fie pentru că ştia aceasta din născare. Kate nu se grăbea niciodată. Dacă întîmpina stavile în cale, aştepta pînă cînd opreliştea dispărea şi abia după aceea îşi vedea mai departe de treburile ei. Era capabilă de o relaxare totală între momentele de acţiune. De asemenea, stăpînea la perfecţie o tehnică fundamentală de luptă ― să-ţi laşi adversarul să-şi uzeze forţele pînă la înfrîngere, sau să-i îndrepţi forţa împotriva propriilor lui slăbiciuni.
Kate nu se grăbea. Îşi fixa ţelul într-o clipă şi apoi şi-l scotea din minte. Se apuca să-şi elaboreze metoda. Îşi schiţa un plan şl apoi îl ataca, iar dacă prezenta cea mai mică slăbiciune îl distrugea şi o lua de la capăt. Toate acestea le făcea doar noaptea tîrziu, sau cînd era absolut singură, aşa fel încît în felul ei de a se purta să nu se observe vreo schimbare sau că o urmăreşte vreun gînd. Planul ei era alcătuit din persoane, obiecte, fapte, cunoştinţe şi timp. Primul şi ultimul element le avea la îndemînă, şi se apucă să caute fapte şi obiecte dar, făcînd acest lucru, punea în mişcare o serie de resorturi şi penduluri, lăsîndu-le să-şi găsească singure momentul prielnic.
Mai întîi, bucătarul povesti despre testament. Bucătarul trebuie să fi fost. Kate auzi despre aceasta de la Ethel şi îl luă la întrebări la bucătărie, unde el frămînta pîine, cu braţele mari, păroase, pline de făină pînă la coate şi cu mîinile albite de drojdie.
― Crezi că ai făcut bine cînd ai spus că ai fost martor? zise ea blînd. Ce crezi că o să gîndească domnişoara Faye despre asta?
El o privi încurcat.
― Dar eu n-am...
― Ce n-ai ― n-ai spus sau nu te-ai gîndit că nu e bine?
― Nu cred că eu...
― Nu crezi că ai spus? Numai trei persoane ştiau. Crezi că eu am spus? Sau domnişoara Faye?
Văzu privirea mirată din ochii lui şi îşi dădu seama că de pe-acum nu mai era atît de sigur că n-a spus-o el. Într-o clipă, va fi convins că el a făcut-o.
Trei dintre fete o întrebară pe Kate de testament, venind împreună la ea, ca să aibă mai mult curaj.
Kate zise:
― Nu cred că lui Faye i-ar face plăcere să mă audă discutînd. Alex ar fi trebuit să-şi ţină gura.
Curajul lor se risipi şi ea le spuse:
― De ce n-o întrebaţi pe Faye?
― A, n-am face una ca asta!
― Dar îndrăzniţi să vorbiţi pe la spate! Acum, hai, să mergem la ea şi puteţi s-o întrebaţi.
― Nu, Kate, nu.
― Atunci va trebui să-i spun că aţi întrebat. Nu v-ar place mai degrabă să fiţi de faţă? Nu credeţi că s-ar simţi mai bine dacă ar şti că nu o vorbiţi pe la spate?
― Păi...
― Eu una aş prefera. Îmi place întotdeauna un om care vorbeşte deschis.
Pe nesimţite le înconjură, le înghesui şi le împinse pînă cînd se treziră în camera lui Faye.
Kate începu:
― M-au întrebat despre un lucru anume, ştii cu ce. Alex recunoaşte că l-a luat gura pe dinainte.
Faye fu uşor mirată.
― Bine, draga mea, dar nu văd să fie chiar aşa un secret.
Kate spuse:
― Îmi pare bine că priveşti astfel lucrurile. Dar îţi dai seama că eu nu puteam vorbi despre asta, înaintea ta.
― Crezi că era rău dacă spuneai, Kate?
― Nu, deloc. Sînt bucuroasă, dar mi s-a părut că n-ar fi cinstit din partea mea să vorbesc eu despre asta înaintea ta.
― Eşti dulce, Kate. Nu văd nici un rău. Fetelor, eu sînt singură pe lume şi am adoptat-o pe Kate ca fiica mea. Are atîta grijă de mine. Adu cutia, Kate.
Fiecare fată luă în mînă testamentul şi-l analiză. Era atît de simplu că putură să-l repete celorlalte fete cuvînt cu cuvînt. O urmăriră pe Kate să vadă dacă nu cumva s-a schimbat, dacă nu cumva a devenit o tirană, dar ea era şi mai drăguţă cu ele.
O săptămînă mai tîrziu, Kate se îmbolnăvi, dar continuă să supravegheze casa şi nimeni n-ar fi aflat de boala ei, dacă n-ar fi fost găsită în hol, înţepenită şi cu durerea întipărită pe faţă. Le rugă pe fete să nu-i spună lui Faye, dar ele se simţiră ofensate şi Faye fu aceea care o obligă să se bage în pat şi îl chemă pe doctorul Wilde. Era un om simpatic şi un doctor bun. Se uită la limbă, îi luă pulsul, îi puse cîteva întrebări intime şi apou se bătu uşurel peste buza de jos.
― Chiar aici? întrebă el şi o apăsă cu grijă pe spate. Nu? Aici? Doare? Da, cred că ai nevoie de un diuretic pentru rinichi.
Lăsă nişte pilule galbene, verzi şi roşii pe care să le ia la anumite intervale. Pilulele îşi făcură efectul.
Avu o uşoară revenire a bolii. Îi spuse lui Faye.
― Mă duc la doctor la cabinet.
― Îl chem aici.
― Să-mi aducă pilule? Fleacuri. Mă duc eu mîine dimineaţă.

2

Doctorul Wilde era bun şi cinstit. Obişnuia să spună despre profesiunea sa că nu era sigur decît că sulful vindecă rîia. Nu era un practician limitat. Ca mulţi doctori de ţară, era, pentru orăşelul lui, şi doctor, şi preot, şi psihiatru. Cunoştea majoritatea secretelor, slăbiciunilor şi faptelor curajoase din Salinas. N-a învăţat niciodată să privească cu uşurinţă moartea, întotdeauna moartea unui pacient îl făcea să simtă eşecul şi ignoranţa crasă. Nu era un om curajos şi folosea chirurgia ca o ultimă soluţie, plină de riscuri. Farmacia începuse să vină în ajutorul medicilor, dar doctorul Wilde era unul din puţinii care îşi menţinea propriul său dispensar şi îşi prepara propriile sale reţete. Numeroşi ani de muncă istovitoare şi de somn pe apucate îl făcuseră puţin cam distrat şi absorbit de propriile sale gînduri.
Într-o miercuri dimineaţă, la ora opt şi jumătate, Kate străbătu Main Street, urcă treptele clădirii băncii provinciale Monterey şi o luă de-a lungul unui coridor, pînă găsi uşa pe care scria: "Dr. Wilde ― ore de consultaţie 11 ― 2".
La ora nouă şi jumătate, doctorul Wilde îşi trase trăsura în grajd şi-şi scoase greoi geanta sa neagră. Fusese plecat la Alisal unde asistase la dezintegrarea bătrînei, foarte bătrînei doamne German. Nu fusese în stare să-şi încheie viaţa de-a binelea. Rămăseseră nişte codiţe. Chiar şi acum se întreba dacă viaţa aspră, uscată, fibroasă dispăruse cu totul din ea... Avea nouăzeci şi şapte de ani şi un certificat de deces nu însemna nimic pentru ea. Chiar aşa, îl corectase pe preotul care o spovedea. Era cuprins de misterul morţii. I se întîmpla adesea. Ieri, Allen Day, treizeci şi şapte de ani, şase picioare şi un inci, puternic ca un taur, cu o avere de patru sute de acri şi o familie numeroasă, şi-a dat, blajin, viaţa din cauza unei pneumonii, după trei zile de febră. Doctorul Wilde ştia că e un mister. Îl usturau ochii. Se gîndi că o să-şi facă o baie şi o să bea ceva înainte ca primii săi pacienţi să-şi facă apariţia la cabinet, cu durerile lor de stomac.
Urcă treptele şi băgă cheia veche în broasca uşii cabinetului. Cheia nu se învîrtea. Îşi lăsă geanta jos şi forţă. Cheia refuza să se urnească. Apucă de clanţă, trase în afară şi zgîlţîi cheia. Uşa se deschise dinăuntru, în faţa lui stătea Kate.
― Oh, bună dimineaţa. S-a înţepenit broasca. Cum ai intrat?
― Nu era încuiat. Era devreme şi am intrat să aştept.
― Nu era încuiat?
Răsuci cheia în sens invers şi văzu că, aşa cum era de aşteptat, clanţa se mişcă uşor.
― Cred că îmbătrînesc. Încep să uit. Oftă. Oricum, nu ştiu la ce mai încui. Se poate intra cu o bucată de sîrmă. Şi, la urma urmei, cine să intre?
Păru că o vede pentru prima oară.
― N-am consultaţii pînă la unsprezece.
Kate zise:
― Aveam nevoie de nişte pilule din alea şi nu puteam veni mai tîrziu.
― Pilule? A, da. Eşti fata de la casa lui Faye.
― Da.
― Te simţi mai bine?
― Da, pilulele m-ajută.
― În orice caz, nu pot face rău. Am lăsat deschisă şi uşa de la dispensar?
― Ce-i aia dispensar?
― Acolo, uşa aia.
― Cred că da.
― Îmbătrînesc. Ce mai face Faye?
― Sînt îngrijorată în privinţa ei. Acum cîtva timp a fost cu adevărat bolnavă. Avea spasme şi vorbea aiurea.
― A mai avut ceva cu stomacul şi mai înainte, spuse doctorul Wilde. Nu poţi să trăieşti aşa, să mănînci la orice oră şi să fii sănătos. Eu nu pot. Le numim, pur şi simplu, tulburări stomacale. Vin de la prea multă mîncare şi nopţi nedormite. Acum ― pilulele, îţi aminteşti ce culori aveau?
― Erau de trei feluri, galbene, roşii şi verzi.
― Da, da. Îmi amintesc.
În timp ce el turna pilule într-o cutie rotundă de carton ea rămase la uşă.
― Ce multe medicamente!
Doctorul Wilde spuse:
― Da. Şi cu cît îmbătrînesc, cu atît folosesc mai puţine. Unele le-am luat cînd am început practica. Nu le-am folosit niciodată. Este un stoc de începător. Voiam să fac experienţe ― alchimie.
― Ce-i aia?
― Nimic. Uite. Spune-i lui Faye să doarmă mai mult şi să mănînce nişte legume. N-am închis ochii toată noaptea. Şi acum lasă-mă singur, te rog.
Se întoarse în sala de pansamente.
Kate se uită după el şi apoi îşi lăsă privirea să alunece peste şirurile de sticluţe şi cutiuţe. Închise uşa dispensarului şi cercetă biroul. Una din cărţi ieşea puţin în afară. O împinse îndărăt pînă o alinie cu surorile ei. Îşi luă geanta mare de pe canapeaua de piele şi plecă.
În camera ei, Kate scoase din geantă cinci sticluţe şi o bucăţică de hîrtie scrisă. Puse totul într-un ciorap, împinse ghemotocul într-un galoş şi îl aşeză, împreună cu perechea lui, în fundul dulapului.

3

În lunile ce au urmat, în casa lui Faye s-a petrecut schimbarea treptată. Fetele erau murdare şi nervoase. Dacă li s-ar fi spus să se spele şi să-şi cureţe camerele, observaţia le-ar fi provocat ciudă şi toată casa ar fi fost cuprinsă de furie. Dar nu s-a întîmplat aşa.
Într-o seară, în timpul mesei, Kate spuse că a aruncat întîmplător o privire prin camera lui Ethel şi era atît de curat şi plăcut încît n-a putut să nu-i cumpere un dar. Cînd Ethe! desfăcu pachetul, chiar acolo la masă, găsi o sticlă de "German Hoyt", suficient ca să se parfumeze bine timp îndelungat. Ethel era încîntată şi spera că lucrurile murdare de sub pat nu fuseseră văzute de Kate. După masă, nu numai că-şi scoase lucrurile afară, dar frecă podelele şi şterse pînzele de păianjen de prin colţuri.
Apoi, într-o după-masă, Grace era atît de drăguţ aranjată încît Kate nu se putu împiedica să nu-i dea broşa ei din piatră de Rin, în formă de fluture. Iar Grace trebui să dea o fugă sus să-şi pună o bluză curată ca să o scoată în evidenţă.
La bucătărie, Alex, care dacă ar fi crezut ce se spunea de obicei despre el s-ar fi considerat el însuşi un criminal, a constatat că avea o mînă minunată la biscuiţi. Descoperi că gătitul nu e un lucru care se învaţă. Trebuie să-l simţi.
Ochi-albi află că nimeni nu-l urăşte. Pe nesimţite începu să cînte altfel la pian.
Îi spuse lui Kate:
― E curios ce-ţi aminteşti cînd te gîndeşti la ce a fost.
― Ce anume? întrebă ea.
― Uite, aşa ceva.
Şi îi cîntă la pian.
― Frumos. Ce este?
― Nu ştiu. Cred că Chopin. Dacă aş putea vedea notele!
Îi povesti cum şi-a pierdut vederea, asta n-o mai spusese nimănui. Era o poveste urîtă. În sîmbătă aceea, scoase lanţul de pe corzile pianului şi cînta ceva de care-şi amintise şi pe care-l exersase în dimineaţa aceea, ceva ce se numea "Clar de lună", o bucată de Beethoven, după cîte presupunea Ochi-albi.
Ethel spuse că suna într-adevăr ca un clar de lună şi-l întrebă dacă ştie cuvintele.
― Nu are cuvinte, spuse Ochi-albi.
Oscar Trip, venit pentru sîmbătă seară din Gonzales, spuse:
― Ar fi trebuit să aibă. E frumos.
Într-o seară primiră daruri, fiecare în parte, deoarece casa lui Faye era cea mai bună, cea mai curată şi mai simpatică din tot comitatul ― şi cine o făcea să fie aşa? Fetele, bineînţeles ― cine altcineva? Şi au mai gustat vreodată o friptură aşa de bine condimentată?
Alex se retrase în bucătărie şi, timid, îşi şterse ochii cu dosul palmei. Se jură că poate să facă o prăjitură cu prune de să le lase gura apă.
Georgia se scula în fiecare dimineaţă la zece şi lua lecţii de pian cu Ochi-albi şi avea unghiile curate.
Întorcîndu-se într-o duminică dimineaţă de la slujba de unsprezece, Grace îi zise lui Trixie:
― Cînd te gîndeşti că era cît p-aci să mă mărit şi să mă las de meserie. Îţi dai seama?
― E plăcut, fără îndoială, zise Trixie. Cînd fetele de la Jenny au venit să mănînce tortă de ziua lui Faye, nu le venea să-şi creadă ochilor. Nu mai vorbeau de altceva decît cum e la Faye. Jenny era supărată.
― Ai văzut răbojul pe tablă azi dimineaţă?
― Bineînţeles ― optzeci şi şapte într-o săptămînă. Să le vedem pe Jenny şi pe Negresă dacă pot să ne ajungă cînd nu sînt sărbători!
― Pe naiba, nu sînt sărbători. Ai uitat că-i postul mare? Nu vine un om la Jenny.
După boala ei şi visele acelea urîte, Faye era tăcută şi deprimată. Kate ştia că era urmărită, dar n-avea încotro. Se asigură că sulul de hîrtie mai era în cutie şi că toate fetele l-au văzut sau au auzit de el.
Într-o după-amiază, Faye ridică ochii de la pasienţa ei cînd Kate bătu la uşă şi intră în cameră.
― Cum te simţi, mamă?
― Bine, destul de bine.
Privirea ei dezvăluia ceva. Faye nu era prea deşteaptă.
― Kate, aş vrea să plec în Europa.
― Minunat! O meriţi pe deplin şi îţi poţi permite.
― Nu vreau să mă duc singură. Vreau să mergi cu mine.
Kate o privi mirată.
― Eu? Vrei să mă iei pe mine?
― Sigur, de ce nu?
― Ah, draga mea, ce dulce eşti! Cînd putem pleca?
― Vrei?
― Întotdeauna am visat aşa ceva. Cînd putem pleca? Să mergem cît mai repede.
Faye încetă s-o privească bănuitor şi chipul i se destinse.
― Poate la vară, zise. Putem să ne facem planul pentru la vară, Kate!
― Bine, mamă.
― Tu ― tu nu mai primeşti clienţi, nu-i aşa?
― N-am nevoie. Tu ai atîta grijă de mine.
Faye adună încet cărţile, le aranjă şi le aruncă în sertarul mesei.
Kate îşi trase un scaun mai aproape:
― Vreau să-ţi cer un sfat.
― Despre ce-i vorba?
― Ştii că încerc să te ajut.
― Tu faci totul, draga mea.
― Ştii că cea mai mare cheltuială e cu mîncarea, şi iarna se cheltuieşte şi mai mult.
― Aşa-i.
― Acum se pot cumpăra foarte ieftin fructe şi tot felul de legume. Ştii cît plătim iarna piersicile şi fasolea în cutii.
― Nu cumva vrei să începem să facem conserve?
― Şi de ce nu?
― Ce-o să spună Alex de una ca asta?
― Mamă, poţi să mă crezi sau nu, sau poţi să-l întrebi pe el. A fost ideea lui Alex.
― Nu mai spune!
― Da, el. Zău!
― Să mă ia dracu dacă... Oh, iartă-mă, dragă, m-a luat gura pe dinainte.
Bucătăria se transformă într-o fabrică de conserve şi toate fetele dădură o mînă de ajutor. Alex era convins că ideea era a lui. La sfîrşitul sezonului, căpătă un ceas de argint cu numele lui gravat pe spate.
De obicei, atît Faye cît şi Kate mîncau la masa lungă din sufragerie, dar duminica seara, cînd Alex era liber şi fetele îşi luau sandviciuri, Kate servea masa pentru amîndouă în camera lui Faye. Era un moment plăcut şi monden. Întotdeauna era şi cîte o mică delicatesă, ceva deosebit şi foarte bun ― "foie gras", o salată cu maioneză, pateuri cumpărate la Lang, dincolo de Main Street. În locul muşamalei şi al şerveţelelor de hîrtie din sufragerie, masa lui Faye era acoperită cu o faţă de masă albă de Damasc, iar şerveţelele erau din pînză. Avea şi un aer de sărbătoare, cu lumînări şi ― ceva foarte rar la Salinas ― un vas cu flori. Kate ştia să facă aranjamente florale drăguţe, folosind doar florile sălbatice pe care le culegea de pe cîmp.
― Ce fată deşteaptă e, spunea Faye. Ştie să facă orice şi să scoată ceva din nimic. Plecăm în Europa. Kate vorbeşte franţuzeşte, ştiaţi? Vorbeşte. Cînd o vedeţi singură, cereţi-i să vă zică ceva în franţuzeşte. Mă învaţă şi pe mine. Ştiţi cum se spune pîine pe franţuzeşte?
Faye se simţea minunat. Kate o stimula să-şi facă mereu planuri.

4

În ziua de sîmbătă, 14 octombrie, trecură peste Salinas primele raţe sălbatice. Faye le văzu de la fereastră, era un stol mare, îndreptîndu-se spre sud.
Cînd Kate intră înainte de masă, ca de obicei, Faye îi spuse:
― Cred că iarna se apropie. Va trebui să-l punem pe Alex să aprindă focul.
― Eşti gata să-ţi iei tonicul, mamă dragă?
― Da. Mă faci să mă lenevesc tot servindu-mă aşa.
― Îmi place să te servesc, zise Kate.
Luă sticla de "Lydia Pinkham", poţiunea de legume, din dulăpior, şi o ţinu în lumină.
― N-a mai rămas mult. Trebuie să mai luăm.
― Cred că mai sînt trei sticle din cele douăsprezece în dulapul meu.
Kate luă paharul.
― E o muscă în pahar. Mă duc să-l spăl.
În bucătărie ea clăti paharul. Scoase pipeta din buzunar. Capătul ei era astupat cu o bucăţică de cartof, aşa cum astupi un bidon de petrol. Picură cu grijă cîteva picături de lichid incolor în pahar, tinctură de "nux vomica".
Întoarsă în camera lui Faye, turnă în pahar trei linguri din loţiunea de legume şi amestecă.
Faye îşi bău tonicul şi îşi linse buzele.
― E amar, zise ea.
― Zău? Să gust şi eu.
Kate luă o lingură din sticlă şi se schimonosi.
― Aşa-i. Cred că a stat prea mult. O s-o arunc. Ce amar e. Să-ţi aduc un pahar cu apă.
La masă, Faye se făcu roşie la faţă. Se opri din mîncat şi părea că ascultă.
― Ce s-a întîmplat, mamă, ce s-a întîmplat? întrebă Kate.
Kate părea că încearcă să-şi adune gîndurile.
― Nu ştiu. Cred că palpitaţiile mele. Deodată mi s-a făcut frică, şi inima a început să-mi bată.
― Nu vrei să te duc în camera ta?
― Nu, dragă, acum mă simt bine.
Grace puse jos furculiţa.
― Te-ai congestionat tare, Faye.
Kate spuse:
― Nu-mi place asta. Aş vrea să-l consulţi pe doctorul Wilde.
― Nu, mi-a trecut.
― M-ai speriat. Ai mai avut aşa ceva înainte? întrebă Kate.
― Uneori îmi pierd suflul. Cred că sînt prea grasă.
În acea seară de sîmbătă. Faye se simţi rău şi, pe la zece, Kate o convinse să se culce. Kate se uită de cîteva ori în cameră pînă cînd fu convinsă că Faye a adormit.
În ziua următoare, Faye se simţi bine.
― Cred că n-am decît o simplă gîfîială, zise ea.
― O să-i dau dragei mele mîncare de regim. Am făcut pentru tine nişte supă de pui şi o salată de fasole ― aşa cum îţi place ţie, doar cu oţet şi untdelemn, şi un ceai.
― Zău, Kate, mă simt foarte bine.
― Nici uneia n-o să ne facă rău să mîncăm ceva mai uşor. M-ai speriat aseară. Am avut o mătuşă care a murit de inimă. Asta mi-a lăsat amintiri neplăcute.
― N-am avut niciodată nimic la inimă. Gîfîi niţeluş cînd urc scările şi atîta tot.
La bucătărie, Kate aşeză mîncare în două tăvi. Măsură sosul franţuzesc într-o cană şi îl turnă peste salata de fasole. Pe tava lui Faye puse ceaşca ei preferată şi lăsă supa pe sobă să se încălzească. În cele din urmă, scoase din buzunar pipeta, picură două picături de ulei de croton peste fasole şi amestecă. Se duse în camera ei şi înghiţi conţinutul unei sticluţe de "Cascara sagrada" şi se grăbi din nou spre bucătărie. Turnă supa fierbinte în ceşti, umplu ceainicul cu apă fiartă şi duse tăvile în camera lui Faye.
― Mi se părea că nu mi-e foame. Dar supa asta miroase bine, spuse Faye.
― Am făcut un sos de salată special pentru tine. E o reţetă veche, cu rozmarin şi cimbru. Vezi dacă-ţi place, spuse Kate.
― E delicios. Există ceva să nu ştii tu să faci, draga mea?
Cea dintîi i se făcu rău lui Kate. Fruntea i se acoperi de transpiraţie şi se chirci, ţipînd de durere. Ochii îi erau sticloşi, iar din gură îi curgea salivă. Faye se repezi la uşa dinspre hol, strigînd după ajutor. Fetele şi cîţiva clienţi de duminică se îngrămădiră în odaie. Kate se zvîrcolea pe podea. Doi dintre clienţi o aşezară pe patul lui Faye şi încercară s-o întindă, dar ea urlă şi se chirci din nou. Transpira abundent şi îmbrăcămintea era udă.
Faye tocmai îi ştergea fruntea cu un prosop, cînd o apucară şi pe ea durerile.
Trecu o oră pînă ce-l găsiră pe doctorul Wilde, jucînd cărţi cu un prieten. Fu tras cu sila spre linia ferată de două tîrfe isterice. Faye şi Kate erau slăbite de atîta vomă, iar diareea şi spasmele continuau.
Doctorul Wilde întrebă:
― Ce-aţi mîncat?
Apoi văzu tăvile.
― Fasolea asta a fost conservată în casă? întrebă el.
― Da, răspunse Grace. Chiar aici le-am făcut.
― Aţi mîncat vreuna din voi?
― Nu. Ştiţi...
― Duceţi-vă şi spargeţi toate borcanele. La naiba cu soiul ăsta de fasole.
Şi îşi despachetă pompa stomacală.
Marţea următoare stătea de vorbă cu cele două femei slăbite şi palide. Patul lui Kate fusese mutat în camera lui Faye.
― Acum pot să vă spun, făcut el. N-am crezut că o să scăpaţi. Aveţi noroc. Şi daţi naibii fasolea conservată în casă. Cumpăraţi în cutii.
― Dar ce-a fost? întrebă Kate.
― Botulism. Nu ştim prea multe despre asta, dar foarte puţini scapă. Cred că tu ai scăpat fiindcă eşti tînără, iar ea fiindcă e rezistentă.
O întrebă pe Faye:
― Mai ai scaune cu sînge?
― Da, puţin.
― Uite nişte pilule cu morfină. O să te ajute. Probabil că s-a rupt vreun vas. Dar se spune că nu poţi omorî o tîrfă. Şi acum Odihniţi-vă amîndouă.
Asta se întîmpla la 17 octombrie.
Faye nu se mai făcu bine de-adevăratelea. Se îndrepta puţin şi apoi iar îi era rău. La 3 decembrie avu o zi proastă şi trebui să treacă şi mai mult timp să capete puţină putere. La 12 februarie hemoragia deveni puternică şi oboseala părea că-i slăbise inima. Doctorul Wilde o ascultă mult timp cu stetoscopul.
Kate avea ochii ieşiţi din orbite şi trupul ei subţire era numai oase. Fetele încercară să o înlocuiască lîngă Faye, dar Kate nu voia s-o părăsească.
Grace spuse:
― Dumnezeu ştie cît a dormit ultima oară. Dacă moare Faye, asta o s-o ucidă pe biata fată.
― E gata să-şi piardă minţile, completă Ethel.
Doctorul Wilde o luă pe Kate în salonul întunecat şi-şi puse geanta neagră pe un scaun.
― Ţie trebuie să-ţi spun. Mi-e teamă că inima ei nu va suporta un asemenea efort. Are intestinele ciuruite. Afurisitul ăsta de botulism. E mai rău ca un şarpe cu clopoţei.
Îşi întoarse privirea de la chipul răvăşit al lui Kate.
― M-am gîndit că e mai bine să-ţi spun ca să te pregătesc, zise el stînjenit şi îi puse mîna pe umărul osos. Nu sînt mulţi în stare de un asemenea devotament. Dă-i puţin lapte cald dacă poate să înghită.
Kate duse un lighean cu apă caldă pe masa de lîngă pat. Cînd Trixie se uită înăuntru, Kate o spăla pe Faye folosind batistele ei fine. Apoi îi perie părul blond spălăcit şi i-l împleti.
Pielea lui Faye se întinsese lipindu-se de maxilare şi craniu, iar ochii îi erau măriţi şi absenţi.
Încercă să vorbească şi Kate zise:
― Sst! Nu te obosi. Nu te obosi.
Se duse la bucătărie după un pahar cu lapte cald şi-l puse pe măsuţa de lîngă pat. Scoase două sticluţe din buzunar şi trase din fiecare în pipetă.
― Deschide gura, mamă. E o doctorie nouă. Curaj, draga mea. Are gust rău.
Picură lichidul pe fundul limbii lui Faye şi îi ţinu capul ca să poată bea puţin lapte, să-i piară gustul rău.
― Acum odihneşte-te, eu mă întorc repede.
Kate se strecură în linişte din cameră. În bucătărie era întuneric. Deschise uşa, ieşi afară şi se duse în spatele casei, printre bălării. Pămîntul era umed de ploile de primăvară. În fundul curţii făcu o gaură mică cu un băţ ascuţit. Aruncă o serie de sticluţe mici, subţiri, şi o pipetă. Sparse sticla bucăţele cu băţul şi acoperi totul cu pămînt. Cînd Kate se întoarse în casă, începu să plouă.
În primul moment trebuiră s-o lege pe Kate, ca s-o împiedice să-şi dacă vreun rău. Apoi, de la violenţă, dădu într-o toropeală tristă. Trecu mult timp pînă se înzdrăveni. Şi uită complet de testament. Trixie fu aceea care îi reaminti în cele din urmă.

Capitolul 22

1

La fermă, Adam Trask se închisese în sine. Casa neterminată a Sanchezilor era deschisă în bătaia vîntului şi a ploii, iar podelele noi se îndoiau şi se deformau de umezeală. Grădina de zarzavat era plină de buruieni.
Adam părea scufundat în ceva vîscos care îi încetinea mişcările şi gîndirea. Vedea lumea ca printr-o perdea cenuşie. Din cînd în cînd, încerca să iasă la suprafaţă, dar cînd dădea de lumină, aceasta îi făcea numai rău, şi atunci se întorcea din nou în adîncuri. Era conştient de existenţa gemenilor pentru că le auzea ţipetele şi rîsul, dar îi stîrneau doar un uşor dezgust. Pentru Adam, ei constituiau simbolul pierderii sale. Vecinii au venit pînă în mica lui vale şi fiecare din ei ar fi putut să-i înţeleagă furia şi durerea ― şi astfel să-i fie de folos. Dar n-au putut s-o scoată la capăt cu norul care plutea în jurul lui. Adam nu li se împotrivea. Pur şi simplu nu-i băga în seamă şi, în scurt timp, vecinii încetară să mai urce drumul de sub stejari.
Un timp, Lee a încercat să-l readucă pe Adam la realitate, dar Lee era un om ocupat. Gătea şi spăla, îi îmbăia pe gemeni şi îi hrănea. Şi fiindcă muncea din greu şi fără răgaz, începu să-i îndrăgească pe cei doi băieţi. Le vorbea în limba cantoneză şi primele cuvinte pe care le-au recunoscut şi au încercat să le repete au fost chinezeşti.
Samuel se întoarse de două ori la Adam să-l smulgă din şocul lui. Pînă cînd interveni Liza.
― Vreau să nu mai dai pe-acolo, zise ea. Te întorci alt om. Samuel, n-ai să-l schimbi. El te schimbă pe tine. Văd privirea lui pe chipul tău.
― Te-ai gîndit la cei doi copii, Liza? întrebă el.
― M-am gîndit la propria ta familie, făcu ea pe un ton sec. Parcă sîntem în doliu zile în şir, după ce te întorci de acolo.
― Bine, mamă, zise el, dar lucrul acesta îl întrista, pentru că Samuel nu putea să nu se amestece cînd vedea supărare la altul. Nu era uşor pentru el să-l părăsească pe Adam în nenorocirea lui.
Adam îi plătise pentru muncă, îi plătise chiar şi pentru elementele de mori de vînt, pe care nu le mai voia. Samuel vîndu utilajul şi îi trimise banii lui Adam. Nu primi nici un răspuns.
Îşi dădu seama că era supărat pe Adam Trask. Lui Samuel i se părea că Adam se complăcea în durerea sa. Dar n-avea vreme să se frămînte pentru asta ― Joe plecase la colegiu, şcoala aia pe care Leland Stanford o construise pe ferma lui, lîngă Palo Alto. Tom îl îngrijora pe tatăl său pentru că se scufunda tot mai adînc în cărţi. Îşi făcea treaba destul de bine, dar Samuel simţea că Tom nu era în apele lui. Will şi George prosperau în afaceri, iar Joe scria acasă scrisori în versuri în care ataca toate adevărurile stabilite, dar numai în măsura în care era nimerit s-o facă.
Samuel îi scrise lui Joe:
"Aş fi fost dezamăgit dacă n-ai fi devenit ateu, şi am citit cu plăcere că, la vîrsta şi cu inteligenţa ta, ai acceptat agnosticismul aşa cum ai lua o prăjitură pe stomacul plin. Dar te-aş ruga din toată inima mea înţelegătoare să nu încerci s-o converteşti pe mama. Ultima ta scrisoare n-a avut alt rezultat decît s-o facă să creadă că eşti bolnav. Mama ta nu crede că există multe boli care să nu poată fi lecuite cu o supă bună, tare. Atacul tău curajos asupra structurii civilizaţiei noastre l-a pus pe seama unei deranjări de stomac. Asta o îngrijorează. Credinţa ei este ca un munte, iar tu, fiul ei, n-ai încă nici măcar o lopată."
Liza îmbătrînea. Samuel citea asta pe chipul ei, dar el nu putea să se simtă bătrîn, cu sau fără barba albă. Liza însă trăia în trecut, şi îmbătrînirea ei o dovedea.
Era o vreme cînd socotea planurile şii profeţiile lui ca ţipetele prosteşti ale unui copil. În schimb acum i se păreau chiar necuviincioase pentru un om matur. Erau doar ei trei la fermă, Liza, Tom şi Samuel. Una se căsătorise cu un străin şi plecase. Dessie avea magazinul ei de croitorie la Salinas. Olive se căsătorise cu tînărul ei, iar Mollie era căsătorită şi locuia, credeţi-mă sau nu, într-un apartament la San Francisco. Se parfuma şi avea în dormitor, în faţa căminului, o blană albă de urs, iar la cafeaua de după-masă Mollie fuma ţigări cu capătul auriu ― "Violet Milo".
Într-o zi, ridicînd un balot de fîn, Samuel fu apucat de dureri de şale şi durerea din suflet era mai rea decît cea din spate pentru că nu putea să-şi închipuie o viaţă în care Samuel Hamilton să nu aibă privilegiul să ridice un balot de fîn. Se simţi insultat de propriul său spate, la fel ca şi cînd unul din copiii săi ar fi fost necinstit.
La King City îl consultă doctorul Tilson. Cu trecerea anilor de muncă grea, doctorul devenise mai irascibil.
― Te-ai opintit din şale.
― Chiar aşa am făcut.
― Şi-ai bătut tot drumul ăsta ca să-ţi spun că te-ai opintit şi să-ţi iau doi dolari?
― Uite cei doi dolari.
― Şi vrei să ştii ce să faci?
― Bineînţeles.
― Nu mai forţa şalele. Ia-ţi banii înapoi. Doar nu eşti prost, Samuel, numai dacă n-ai dat cumva în mintea copiilor.
― Dar mă doare.
― Sigur că te doare. Cum ai fi ştiut că te-ai forţat, dacă nu te durea?
Samuel rîse:
― Bun tratament pentru mine. Face mai mult decît doi dolari. Ţine-ţi banii.
Doctorul îl privi atent.
― Cred că ai dreptate, Samuel. O să păstrez banii.
Samuel se duse să-l viziteze pe Will în prăvălia lui nouă şi frumoasă. Abia îşi recunoscu fiul, căci Will se îngrăşase, se vedea că-i merge bine şi purta o haină cu vestă şi un inel de aur pe degetul mic.
― Am pregătit un pachet pentru mama, zise Will. Nişte conserve din Franţa. Ciuperci, pastă de ficat şi nişte sardele atît de mici că de-abia le zăreşti.
― O să i le trimită lui Joe, spuse Samuel.
― Nu poţi s-o convingi să le mănînce?
― Nu. Dar o să se bucure să i le trimită lui Joe, răspunse tatăl.
Lee intră în prăvălie şi ochii i se luminară.
― Ce mai faceţi domnu?, spuse el.
― Bine, Lee. Ce fac băieţii?
― Băieţii bine.
Samuel zise:
― Mă duc alături să beau o bere, Lee. Aş fi bucuros să vii cu mine.
Lee şi Samuel se aşezară la o măsuţă rotundă în bar şi Samuel mîzgălea cifre pe lemnul uscat cu spuma de la paharul lui de bere.
― Am vrut să vin să vă văd, pe tine şi pe Adam, dar m-am gîndit că nu pot să fac mare lucru.
― Oricum, nu puteţi face nici un rău. Credeam că o să treacă peste asta. Dar tot mai umblă ca o stafie.
― A trecut mai mult de un an, nu-i aşa? întrebă Samuel.
― Şi trei luni.
― Ce crezi că aş putea face?
― Nu ştiu. Poate un şoc care să-l trezească. Nimic altceva n-a reuşit.
― Nu sînt bun la şocuri. Probabil că în cele din urmă aş suferi eu însumi un şoc. Apropo, ce nume le-a dat gemenilor?
― N-au nici un nume.
― Glumeşti, Lee.
― Nu fac glume.
― Dar cum le spune?
― Le spune "ei".
― Vreau să zic ― cînd le vorbeşte.
― Cînd le vorbeşte, le spune "tu", fie că e unul, fie că sînt amîndoi.
― Asta-i curată prostie, spuse Samuel furios. Omul ăsta e nebun?
― Am vrut să vin să vă spun. E un om mort, dacă nu puteţi să-l treziţi.
Samuel zise:
― O să vin. O să aduc un bici. Auzi, să n-aibă nume! Ai dreptate, Lee, o să vin.
― Cînd?
― Mîine.
― O să tai o găină. O să vă placă gemenii, domnule Hamilton. Sînt băieţi drăguţi. N-o să-i spun domnului Trask că veniţi.

2

Samuel îi dezvălui soţiei sale cu timiditate că ar vrea să-i facă o vizită lui Trask. Crezu că ea o să ridice un val de împotriviri şi că, aşa cum de puţine ori se întîmplase în viaţă, va trebui să treacă peste voinţa ei, indiferent de tăria obiecţiei. Simţea un rău la lingurică numai la gîndul că nu-şi va asculta nevasta. Îi explică scopul vizitei aproape ca şi cînd s-ar fi spovedit. În timp ce-i vorbea, Liza îşi puse mîinile în şolduri şi el simţi că i se taie picioarele. După ce încheie, continuă să-l privească cu răceală, aşa i se păru lui. În cele din urmă ea zise:
― Samuel, crezi că-l poţi mişca pe omul ăsta de piatră?
― Nu ştiu, mamă, nu ştiu.
Nu se aşteptase la aşa ceva.
― Crezi că e atît de important ca acei copii să fie botezaţi chiar acum?
― Mie aşa mi se pare, spuse el încurcat.
― Samuel, te-ai gîndit pentru ce vrei să te duci? Nu cumva e nevoia ta fără leac care te face să-ţi bagi nasul în treburile altora? Nu poţi să-ţi vezi de treburile tale?
― Liza, îmi cunosc destul de bine lipsurile. Cred însă că de data aceasta e ceva mai mult decît atît.
― Ar fi mai bine să fie mai mult decît atît, zise ea. Omul ăsta n-a vrut ca băieţii lui să trăiască. I-a lăsat în voia soartei.
― Aşa mi se pare şi mie, Liza.
― Şi dacă îţi spune să-ţi vezi de treaba ta, ce faci?
― Nu ştiu.
Ea închise gura şi scrîşni din dinţi.
― Dacă nu botezi băieţii, nu mai ai ce căuta în casa asta. Să nu îndrăzneşti să te întorci văicărindu-te că n-a vrut sau că nu te-a ascultat. Dacă se întîmplă aşa ceva, să ştii că mă duc chiar eu.
― O să-i ard un pumn să mă ţină minte, zise Samuel.
― Nu, asta n-o să faci. Nu eşti în stare de brutalităţi, Samuel. Te cunosc eu. O să-i spui cîteva cuvinte frumoase şi o să te întorci cu coada între picioare, şi o să încerci să mă faci să uit că te-ai dus.
― O să-i pocesc mutra, strigă Samuel.
Trînti uşa cînd intră în dormitor, şi Liza zîmbi în urma lui.
Se întoarse curînd, îmbrăcat în costumul lui negru, cu cămaşa strălucitoare şi guler tare. Se aplecă spre ea în timp ce îi lega cravata neagră. Barba albă fusese periată şi strălucea.
― Ar fi bine să dai cu puţină cremă pe pantofi, cu peria, zise ea.
În timp ce-şi lustruia pantofii vechi, privi în susspre ea.
― Pot să iau cu mine Biblia? întrebă el. În Biblie găseşti cele mai bune nume.
― Nu prea îmi place să fie scoasă din casă, spuse ea îngrijorată. Şi dacă vii tîrziu acasă, ce o să citesc eu? Şi numele copiilor sînt în ea.
Îl văzu că se întristează. Se duse în dormitor şi se întoarse cu o Biblie mică, veche şi jerpelită, cu coperta lipită cu hîrtie cafenie şi cu pap.
― Ia-o pe asta, spuse ea.
― Dar asta-i a maică-ti.
― Nu s-ar supăra. Şi toate numele de aici au cîte două date, afară de unul.
― S-o învelesc, să nu se strice, zise Samuel.
Liza vorbi tăios.
― De ce s-ar supăra mama tot de aia mă supăr şi eu, şi o să-ţi spun ce mă supără pe mine. Nu te mulţumeşti niciodată să laşi Evanghelia aşa cum e ea. Mereu îi găseşti cîte un cusur şi începi să pui întrebări. O întorci pe toate feţele, ca porcul care rîmă în pămînt, şi asta mă înfurie.
― Încerc doar să înţeleg, mamă.
― Ce-i de înţeles? Citeşte şi atît. E scris acolo negru pe alb. Cine îţi cere să înţelegi? Dacă Dumnezeu ar fi vrut să înţelegi, te-ar fi făcut să înţelegi sau ar fi scris altfel.
― Dar, mamă...
― Samuel, eşti cel mai cusurgiu om pe care l-am văzut vreodată în lume.
― Bine, mamă.
― Nu mă mai aproba tot timpul. Miroase a nesinceritate. Spune pe faţă ce gîndeşti.
Urmări silueta neagră din trăsură, în timp ce se depărta. Spuse cu glas tare:
― E un soţ bun, dar cusurgiu.
Iar Samuel se gîndea cu mirare: "Tocmai cînd credeam că o cunosc, face un lucru ca ăsta".

3

La ieşirea din Valea Salinas, pe ultima jumătate de milă, cînd o luă pe drumul cu hîrtoape de sub stejarii cei mari, Samuel încercă să se înfurie ca să-şi înlăture şovăiala. Îşi spuse cuvinte eroice.
Adam era mult mai slab decît şi-l amintea Samuel. Avea ochii trişti ca şi cînd n-ar mai fi privit cu ei de multă vreme. Îi trebui cîtva timp ca să observe că Samuel stătea în faţa lui. Colţurile gurii i se lăsară în jos, semn că vizita nu-i făcea plăcere.
Samuel spuse:
― Mă simt prost de astă dată, fiindcă am venit fără să mă fi poftit cineva.
Adam zise;
― Ce vrei? Nu ţi-am plătit?
― Plătit? Da, desigur. Da, Doamne, aşa-i. Şi să ştii că plata a fost mai mare decît meritam.
― Ce? Ce vrei să spui?
Furia lui Samuel încolţi şi crescu.
― Omul, cît trăieşte, caută să-şi afie valoarea. Şi dacă eu mă strădui o viaţă întreagă să-mi aflu valoarea, cum poţi tu, un biet om necăjit, să-mi scrii preţul într-un registru?
Adam exclamă:
― Voi plăti. Îţi spun că voi plăti. Cît costă? Voi plăti.
― Ai plătit, dar nu mie.
― Pentru ce-ai venit? Pleacă de-aici!
― Pe vremuri mă invitai.
― Acum nu te mai invit.
Samuel îşi puse mîinile în şolduri şi se aplecă înainte.
― Am să-ţi vorbesc acum cu calm. Într-o noapte amară, întunecoasă, şi anume noaptea trecută, mi-a venit un gînd bun şi întunericul s-a risipit şi s-a făcut lumină. Şi acest gînd a ţinut de la apariţia luceafărului de noapte la carul mare, înainte de-au mijit zorile, ― despre care vorbeau strămoşii noştri. Aşa încît m-am invitat singur.
― Nu eşti bine venit.
Samuel zise:
― Mi-am spus că printr-un noroc neobişnuit ţi s-au născut gemeni.
― Şi ce-i treaba dumitale?
Un fel de bucurie sclipi în ochii lui Samuel la auzul acestor vorbe aspre. Văzu că Lee stă la pîndă în casă şi din cînd în cînd aruncă o privire spre el.
― Pentru numele lui Dumnezeu, nu-mi zgîndări nervii. Sînt un om care sper că la înmormîntarea mea să las amintirea unui om.
― Nu te-nţeleg.
― Cum ai putea? Tu, Adam Trask, un lup cu o pereche de pui, un cocoş jumulit, tată al unui ou fecundat! Un bulgăre de pămînt murdar!
Obrajii lui Adam se întunecară şi pentru prima oară ochii lui păreau să vadă. Bucuros, Samuel simţea o furie fierbinte în stomac. Ţipă:
― Prietene, fugi din faţa mea! Te rog, te implor!
Saliva îi umezi colţurile gurii.
― Te rog! ţipă el. De dragul vreunui lucru sfînt de care-ţi aminteşti, fereşte-te din calea mea. Simt cum fierbe în mine mînia.
― Pleacă de-aici, spuse Adam. Hai, întinde-o. Eşti nebun. Pleacă. E locul meu. L-am cumpărat.
― Ţi-ai cumpărat ochii şi nasul! rînji Samuel. Ţi-ai cumpărat statul în două picioare! Ţi-ai cumpărat degetul mare! Ascultă la mine, pentru că după asta te ucid. Ai cumpărat! Ai cumpărat că ai avut o moştenire dulce. Şi acum, gîndeşte-te, îţi meriţi tu copiii, omule?
― Să-i merit? Există ― după cîte ştiu. Nu te înţeleg.
― Să mă ierte Dumnezeu, Liza, se rugă Samuel. Lucrurile nu stau aşa cum gîndeşti tu, Adam! Ascultă-mă, înainte ca degetele mele să găsească locul sensibil de pe gîtul tău. Gemenii aceştia nepreţuiţi, neştiutori, nebăgaţi în seamă, neîndrumaţi de nimeni, ― şi asta o spun liniştit, cu mîinile în jos ― tăinuiţi.
Adam spuse răguşit:
― Pleacă! Lee, adu o puşcă! Omul ăsta-i nebun, Lee!
Într-o clipă degetele lui Samuel se înfipseră în gîtul lui Adam, făcînd să-i bată tîmplele şi ochii să i se injecteze de sînge. Samuel mîrîi la el:
― Eliberează-te dacă poţi, cu degetele tale slabe. Băieţii ăştia nu i-ai cumpărat, nici nu i-ai furat, nici nu i-ai meritat. I-ai primit printr-o întîmplare stranie şi minunată.
Brusc îşi descleştă degetele puternice de pe gîtul vecinului său.
Adam gîfîia. Îşi pipăi gîtul în locul unde fuseseră mîinile fierarului.
― Ce vrei de la mine?
― Nu eşti în stare să iubeşti?
― Am iubit destul ca să mă ucidă,
― Nimeni n-a iubit destul. Inima ta de piatră arată că ai iubit prea puţin, nu prea mult.
― Nu te apropia de mine. Pot să mă bat şi eu. Să nu crezi că nu-s în stare să mă apăr.
― Ai două arme, dar ele n-au nume.
― O să mă lupt cu tine, bătrîne. Eşti un biet bătrîn.
Samuel spuse:
― Nu pot să-mi închipui un om, cît o fi el de prost, care să ridice o piatră şi pînă seara să nu-i dea un nume ― ca Petre de pildă. Iar tu ― ai trăit un an de zile cu inima ta rănită şi băieţilor nu le-ai dat nici măcar un nume.
Adam zise:
― Treaba mea ce fac.
Samuel îi trase un pumn zdravăn şi Adam căzu la pămînt. Îi spuse să se ridice şi, cînd acesta se supuse, îl lovi din nou, dar, de data aceasta, Adam nu se mai ridică. Se uită împietrit la bătrîn.
Mînia din ochii lui Samuel dispăru şi vorbi liniştit.
― Fiii tăi nu au nume.
Adam răspunse:
― Mama lor i-a lăsat fără mamă.
― Iar tu i-ai lăsat fără tată. Nu simţi cît de frig îi e noaptea unui copil singur? Ce căldură simte el, ce cîntec de pasăre, ce dimineaţă frumoasă îl încîntă? Nu-ţi aminteşti, Adam, cum era, nici un pic?
― Nu-i vina mea, spuse Adam.
― Ce-ai făcut ca să îndrepţi lucrurile? Băieţii nu au nume.
Se aplecă, îl cuprinse pe Adam pe după umeri şi-l ajută să se ridice. Spuse:
― O să le dăm nume. O să ne gîndim şi o să le găsim nume frumoase, care să li se potrivească.
Şterse cu mîinile praful de pe cămaşa lui Adam.
Adam avea o privire îndepărtată dar totuşi concentrată, ca şi cînd ar fi ascultat o muzică purtată de vînt, dar ochii lui nu mai erau morţi, aşa cum fuseseră. Zise:
― E greu de închipuit că se cuvine să-i mulţumeşti unui om pentru că m-a insultat şi m-a scuturat ca pe un preş. Dar îţi sînt recunoscător. E un mulţumesc dureros, dar e un mulţumesc.
Samuel zîmbi, încreţindu-şi ochii.
― Am fost natural? Am făcut-o cum se cuvine? întrebă el.
― Ce vrei să spui?
― I-am promis soţiei mele că o să fac treaba asta. Nu m-a crezut în stare. Nu sînt un om bătăios, după cum ştii. Ultima dată cînd am lovit o fiinţă omenească, a fost din cauza unei fete cu nasul roşu şi a unei cărţi de şcoală, la Country Derry.
Adam privi la Samuel dar, în închipuirea lui, îl vedea şi îl simţea pe fratele său Charles, întunecat şi gata să ucidă şi această imagine se transformă în imaginea lui Cathy, cu ochii ei, ţintind cu revolverul.
― Nu mi-a fost teamă. A fost mai degrabă o oboseală.
― Cred că n-am fost destul de furios.
― Samuel, vreau să te întreb doar o singură dată, şi atît. Ai auzit ceva? Este vreo veste despre ea ― se ştie ceva?
― Eu n-am auzit nimic.
― E aproape o uşurare, spuse Adam.
― O urăşti?
― Nu. Nu ― simt doar un gol în inimă. Poate mai tîrziu o să se schimbe în ură. N-a existat o perioadă de trecere de la frumuseţe la oroare. Aşa că sînt zăpăcit, zăpăcit.
Samuel zise:
― Într-o zi o să ne aşezăm şi o să aşterni totul pe masă, limpede ca o pasienţă, dar acum nu găseşti toate cărţile.
Dincolo de şopron, se auzi cîrîitul indignat al unui pui supărat, apoi o lovitură surdă.
― Se întîmplă ceva la găini, spuse Adam.
Se auzi un nou cîrîit
― E Lee la găini, zise Samuel. Dacă găinile ar avea guvern, biserică şi istorie, ar avea o părere oribilă şi plină de dezgust faţă de bucuria omenească. De îndată ce omul are o bucurie sau o speranţă, imediat nişte pui merg cîrîind la eşafod.
Acum, cei doi oameni tăceau, tăcerea fiind întreruptă doar de mici false amabilităţi ― întrebări fără sens despre sănătate şi vreme şi răspunsuri pe care nimeni nu le asculta.
Şi conversaţia aceasta ar fi putut continua astfel pînă ce s-ar fi înfuriat din nou unul pe celălalt, dacă n-ar fi intervenit Lee.
Lee scoase afară o masă şi două scaune şi aşeză scaunele faţă-n faţă. Mai făcu un drum şi aduse o sticlă de whisky şi două pahare şi aşeză pe masă cîte un pahar dinaintea fiecărui scaun. Apoi cără afară gemenii, cîte unul sub fiecare braţ şi îi aşeză pe jos, lîngă masă, dîndu-i fiecăruia cîte un beţişor în mînă, să-l mişte şi să facă umbre cu el.
Băieţii şedeau gravi şi priveau în jur, se uitau la barba lui Samuel şi-l căutau pe Lee. Aveau o îmbrăcăminte stranie, purtau pantaloni drepţi şi jachete brodate şi împodobite, cum au chinezii. Una era albastră turquoise, cealaltă de un roz pal, iar broderia neagră. Pe cap purtau pălărioare de mătase, negre, rotunde, cu cîte un nasture mare, roşu, în creştet.
Samuel întrebă:
― De unde Dumnezeu ai găsit hainele astea, Lee?
― Nu le-am găsit nicăieri, răspunse Lee înţepat. Le-am avut eu. Singurele haine pe care le mai au sînt făcute de mine din pînză de cort. Un băiat trebuie să fie îmbrăcat frumos la botez.
― Ai abandonat dialectul, Lee.
― Sper că pentru totdeauna. Bineînţeles că-l folosesc la King City.
Le adresă copiilor cîteva silabe scurte, cîntate; amîndoi îi zîmbiră şi-şi mişcară braţele în aer.
Le zise: 
― Am să vă torn ceva de băut. Am găsit ceva pe-aici.
― E ceva pe care l-ai cumpărat ieri la King City, spuse Samuel.
Acum, că Samuel şi Adam şedeau împreună şi barierele căzuseră, Samuel fu cuprins de timiditate. Nu putea compensa prea uşor ceea ce făcuse mai înainte cu pumnii. Se gîndi la curaj şi îndurare ca la nişte virtuţi care se moleşesc cînd nu ai la ce să le foloseşti. Îşi rîse de el însuşi în gînd.
Cei doi şedeau privind la gemenii îmbrăcaţi în hainele lor curioase, viu colorate. Samuel gîndi: "Uneori, duşmanul te poate ajuta mai mult decît prietenul". Îşi ridică privirea spre Adam.
― E greu să începi, spuse el. E ca o scrisoare amînată care, cu cît trece timpul, devine tot mai dificilă. Poţi să-mi dai o mînă de ajutor?
Adam ridică o clipă privirea, apoi o întoarse iar în jos, spre băieţi. Zise:
― Am impresia că mi se sfărîmă capul. Parcă aş auzi nişte zgomote pe sub apă. Trebuie să mă scutur de anul acesta care a trecut.
― Poate îmi povesteşti cum s-a întîmplat, ca să avem un punct de plecare.
Adam dădu băutura pe gît, îşi turnă din nou şi ţinu paharul aplecat în mînă. Whiskyul de culoare chihlimbarului ajunse la buza paharului şi aerul se umplu de mirosul lui înţepător de fructe şi alcool.
― Mi-e greu să-mi amintesc, spuse el. N-a fost o agonie, ci ceva trist, întunecat. Ba nu ― a fost şi ceva dureros. Spuneai că n-am toate cărţile pentru pasienţă ― eu tot la asta mă gîndeam. Poate n-o să am niciodată toate cărţile.
― E vorba de ea? Cînd un bărbat zice că nu vrea să vorbească despre un lucru, înseamnă de obicei că nu se poate gîndi la nimic altceva.
― Poate că aşa e. E amestecată în toată tristeţea asta, şi nu pot să-mi amintesc prea multe în afară de felul cum am văzut-o ultima oară înconjurată de foc.
― Ea te-a împuşcat, Adam, nu-i aşa?
Buzele i se subţiară şi ochii i se întunecară.
― Nu-i nevoie să-mi răspunzi, zise Samuel.
― Şi de ce nu? Da, ea.
― A vrut să te omoare?
― La asta m-am gîndit mai mult decît la toate. Nu, nu cred că a vrut să mă omoare. Nu mi-ar fi acordat o asemenea onoare. Nu era ură, nici pasiune. Am învăţat asta în armată. Dacă vrei să omori un om, ţinteşte la cap, în inimă sau în stomac. Nu, ea, m-a atins acolo unde a ţintit. Pot să şi văd cum se mişca ţeavă revolverului. Cred că nu mi-ar fi păsat chiar atît dacă mi-ar fi dorit moartea. Asta ar fi însemnat un fel de dragoste, dar eu nu reprezentam pentru ea decît un obstacol, nu un duşman.
― Te-ai gîndit mult la toate astea, spuse Samuel.
― Am avut o grămadă de timp pentru aşa ceva. Vreau să te întreb ceva. Nu-mi pot aminti nimic în afară de lucru acela groaznic. Era foarte frumoasă, Samuel?
― Era pentru tine, fiindcă aşa ai creat-o tu. Nu cred că ai văzut-o vreodată cu adevărat cum arată, ci doar cum ţi-ai imaginat-o tu însuţi.
Adam gîndi cu glas tare:
― Mă întreb cine era ― ce era. Eram mulţumit să nu ştiu.
― Şi acum vrei să ştii?
Adam îşi lăsă ochii în jos.
― Nu e o curiozitate. Dar aş vrea să ştiu ce fel de sînge curge în vinele băieţilor mei. Cînd vor creşte mari ― nu voi căuta oare ceva anume în ei?
― Ba da. Dar îţi atrag atenţia de pe acum că nu sîngele lor ci suspiciunile tale ar putea sădi răul în ei. Vor fi ceea ce aştepţi tu de la ei.
― Dar sîngele lor...
― Nu prea cred în sînge, zise Samuel. Cred mai degrabă că, dacă un om descoperă răul sau binele în copiii lui, el nu vede decît ceea ce a semănat în ei după ce s-au născut.
― Dar nu poţi face un cal de curse dintr-un porc.
― Nu, dar poţi face un porc de rasă.
― Nimeni de pe-aici n-o să fie de acord cu tine. Cred că nici măcar doamna Hamilton.
― E adevărat. Ea, mai mult ca oricine, nu va fi de acord, şi eu nu i-aş spune aşa ceva de teamă să nu tune şi să fulgere de nemulţumită ce-o să fie. Ea cîştigă orice discuţie în contradictoriu fiindcă se aprinde cînd vorbeşte şi e convinsă că orice deosebire de păreri constituie un afront personal. E o femeie bună, dar trebuie să ştii cum s-o iei. Dar hai să vorbim de băieţi.
― Mai bei un pahar?
― Asta da, mulţumesc. Numele reprezintă un mare mister. N-am ştiut niciodată dacă numele i se potriveşte copilului sau dacă copilul se schimbă ca să se potrivească numelui. Dar de un lucru poţi fi sigur ― ori de cîte ori un om are o poreclă, este o dovadă că numele care i s-a dat n-a fost bun. Ce părere ai despre numele obişnuite ― John, sau James, sau Charles?
Adam privea la gemeni şi, deodată, cînd auzi numele fratelui său, văzu imaginea lui în ochii unuia dintre băieţi. Se aplecă înainte.
― Ce s-a întîmplat? întrebă Samuel.
― Băieţii ăştia nu seamănă! Nu sînt la fel!
― Bineînţeles. Nu există gemeni identici.
― Ăsta ― asta seamănă cu fratele meu. Acum mi-am dat seama. Mă întreb dacă celălalt seamănă cu mine.
― Amîndoi seamănă cu tine. Un chip are toate trăsăturile întipărite chiar de la început.
― Acum nu mi se mai pare chiar aşa, spuse Adam. Dar, pentru o clipă, am crezut că văd o fantomă.
― Poate că asta şi sînt fantomele, observă Samuel.
Lee aduse tacîmurile şi le aşeză pe masă.
― La chinezi există fantome? întrebă Samuel.
― Milioane, răspunse Lee. Avem mai multe fantome decît orice altceva. Cred că nimic nu moare vreodată în China. E mare înghesuială. Oricum, asta era impresia pe care am avut-o cînd am fost acolo.
Samuel zise:
― Ştii, Lee, încercăm să ne gîndim ce nume să le dăm.
― Am puii la frigare. Sînt gata imediat.
Adam îşi ridică privirea de la gemeni şi ochii lui erau calzi şi blînzi.
― Bei ceva, Lee?
― Iau cîte o gură de ng-ka-py la bucătărie, spuse Lee şi se întoarse în casă.
Samuel se aplecă, ridică unul din băieţi şi-l aşeză pe genunchii lui.
― Ia-l pe celălalt, îi zise el lui Adam. Să vedem dacă nu au ceva care să ceară un nume oarecare.
Adam ţinea cu stîngăcie pe genunchi pe celălalt copil.
― Seamănă niţeluş, spuse el, dar nu cînd te uiţi de aproape la ei. Ăsta are ochii mai rotunzi decît celălalt.
― Da, şi capul mai rotund, şi urechi mai mari, adăugă Samuel. Dar ăsta seamănă mai curînd cu un ― cu un glonte. Ăsta poate o să se dezvolte şi el mai încolo, dar nu chiar atît de înalt. Şi ăsta o să fie mai negricios şi la păr şi la piele. Ăsta cred că o să fie viclean şi viclenia limitează inteligenţa. Viclenia te opreşte să faci ceva ce n-ar da dovadă de viclenie. Uite-te cum se ţine singur! E încă de pe acum mult mai avansat decît celălalt ― mai bine dezvoltat. Nu e curios ce mult se deosebesc cînd îi priveşti mai des.
Chipul lui Adam se schimba de parcă s-ar fi deschis şi s-ar fi întors la lumină. Ridică un deget şi copilul se repezi la el, dar nu-l prinse şi era gata să-i cadă din braţe.
― Hopa! Uşurel! Vrei să cazi?
― Ar fi o greşeală să le dăm nume după calităţile pe care ne închipuim că le au, zise Samuel. Am putea să greşim ― şi încă rău. Poate ar fi bine să le dăm o ţintă înaltă spre care să tindă, un nume care să-i călăuzească. Omul al cărui nume îl port şi-a auzit clar numele strigat de Dumnezeu, şi eu am ascultat toată viaţa. Mi s-a părut, o dată sau de două ori, că mi-am auzit numele strigat ― dar nu limpede, nu limpede.
Adam ţinea copilul de umeri: se aplecă şi turnă whisky în amîndouă paharele.
― Îţi mulţumesc c-ai venit, Samuel. Îţi mulţumesc chiar şi pentru că m-ai lovit. E straniu să spui un asemenea lucru.
― Şi pentru mine a fost straniu să-l fac. Liza n-ar crede în ruptul capului, aşa că nici n-o să-i spun vreodată. Un adevăr care nu e crezut, răneşte pe om mai mult decît o minciună. Ai nevoie de mare curaj ca să susţii un adevăr pe care în vremurile noastre nu poate nimenea să-l creadă. Există o pedeapsă pentru aşa ceva, care de obicei e răstignirea. Nu am curaj pentru una ca asta.
Adam zise:
― M-am întrebat de ce un om cu cunoştinţele dumitale munceşte pe un deal sterp.
― Pentru că nu am curaj, răspunse Samuel. Niciodată n-am fost în stare să-mi iau cu adevărat răspunderea. Cînd am văzut că nu mă strigă Dumnezeu, aş fi putut să-l strig eu pe el ― dar n-am făcut-o. Aici este diferenţa între măreţie şi mediocritate. Nu este o boală neobişnuită. Dar este plăcut pentru un om mediocru, să ştie că măreţia este, fără îndoială, lucrul cel mai rar din lume.
― Eu cred că există diverse trepte de măreţie, spuse Adam.
― Nu cred, zise Samuel. Asta ar fi ca şi cum ai spune că există o măreţie mică. Nu. Cred că atunci cînd ajungi la un asemenea moment de răscruce, n-ai de ales decît între măreţie şi tine. De o parte ai căldura, şi prietenia, şi dulcea înţelegere, iar de cealaltă parte ― răceala, singurătatea, măreţia. Atunci faci alegerea. Sînt bucuros ca am ales mediocritatea, dar de unde să ştiu ce răsplată m-ar fi aşteptat de cealaltă parte? Nici unul din copiii mei nu va ajunge mare, afară poate de Tom. El este tocmai în situaţia cînd trebuie să aleagă. E dureros să-l priveşti. Şi undeva, în mine, aş vrea să spun "da". Nu e curios? Un tată care doreşte ca fiul său să fie condamnat la măreţie! Ce egoism presupune asta!
Adam chicoti.
― Văd că nu-i o treabă uşoară, să dai un nume.
― Credeai că e simplu?
― Nu ştiam că poate fi atît de plăcut, răspunse Adam.
Lee ieşi cu un platou cu pui fript, un castron de cartofi fierţi, aburinzi, şi o farfurie adîncă cu salată de sfeclă, toate duse pe o scîndură de aluat.
― Nu ştiu cît de buni or fi, spuse el. Găinile sînt niţeluş cam bătrîne. Nu avem nici un pui. Anul ăsta nevăstuicile ne-au mîncat puişorii.
― Trage-ţi un scaun, zise Samuel.
― Staţi să-mi iau ng-ka-py-ul meu, răspunse Lee.
După plecarea lui, Adam spuse:
― Mi se pare curios ― parcă vorbea altfel.
― Acum are încredere în tine. Are un dar al credinţei resemnate care nu speră să fie răsplătită. Este, poate, un om mult mai bun decît vreunul din noi care ar putea să viseze vreodată să fie el însuşi.
Lee se întoarse şi îşi aşeză scaunul la capătul mesei.
― Lăsaţi-i jos pe băieţi, spuse el.
Gemenii protestară cînd fură aşezaţi jos. Lee se răsti la ei în limba cantoneză şi ei se liniştiră.
Bărbaţii mîncară tăcuţi, cum fac majoritatea oamenilor la ţară. Deodată, Lee se ridică şi intră grăbit în casă. Se întoarse cu o cană de vin roşu.
― Am uitat de el. L-am găsit în casă.
Adam rîse.
― Îmi amintesc că am mai băut vin aici înainte de a cumpăra locul. Poate că l-am cumpărat din pricina vinului. Pasărea e bună, Lee. De mult nu mi-am mai dat seama de gustul mîncării.
― Te înzdrăveneşti, făcu Samuel. Unii oameni consideră că e o insultă pentru gloria bolii lor să se facă bine. Dar cataplasma timpului nu respectă gloria. Fiecare se face bine dacă are răbdare să aştepte.

4

Lee a curăţat masa şi a dat fiecărui băiat o pulpă de pasăre. Şedeau solemni cu oasele lipicioase în mîini, cînd uitîndu-se la ele, cînd sugîndu-le. Vinul şi paharele rămaseră pe masă.
― Ar fi mai bine să continuăm să le căutăm nume, zise Samuel. Parcă o simt pe Liza cum îmi strînge puţintel funia de gît.
― Nu-mi vine în minte cum să-i botez, făcu Adam.
― Nu ai nici un nume în familie care să-ţi placă ― nici o capcană atrăgătoare pentru o rudă bogată, nici un nume mîndru care să fie reînviat?
― Nu, aş vrea ca ei s-o pornească în viaţă curaţi, pe cît e posibil.
Samuel se bătu cu mîna pe frunte.
― Ce păcat, zise el, că nu pot să primească numele ce li s-ar potrivi cel mai bine.
― Ce vrei să spui?
― Curaţi, ai zis? M-am gîndit noaptea trecută... Făcu o pauză. Ai reflectat la propriul tău nume?
― Al meu?
― Desigur. Primii născuţi ― Cain şi Abel.
Adam spuse:
― A, nu. Nu putem face una ca asta.
― Ştiu că nu putem. Ar însemna să pui destinul la încercare, oricare ar fi el. Dar nu-i curios că numele de Cain, poate cel mai cunoscut în întreaga lume, nu a fost purtat vreodată, după cîte ştiu eu, decît de un singur om?
Lee spuse:
― Poate asta-i pricina pentru care numele acesta nu şi-a schimbat niciodată semnificaţia.
Adam privi vinul roşu ca cerneala din paharul lui şi spuse:
― M-a trecut un fior cînd l-ai pomenit.
― Două poveşti ne-au obsedat şi ne-au urmărit de la începuturile noastre, zise Samuel. Le tîrîm după noi ca pe nişte cozi invizibile ― povestea păcatului originar şi povestea lui Cain şi Abel. Iar eu nu înţeleg nici una din ele. Nu le înţeleg, dar le simt. Liza se supără pe mine. Ea zice că nu trebuie să încerc să le înţeleg. La ce-i nevoie să încercăm să explicăm un adevăr, zice ea. Poate că are dreptate ― poate că are dreptate. Lee, mi-a spus Liza că eşti presbiterian ― tu ai înţeles cum e cu grădina Edenului şi cu Cain şi Abel?
― Ea crede că eu trebuie să fiu cineva, mai ales că am frecventat pe vremuri şcoala duminicală la San Francisco. Oamenilor le place să aparţii unei biserici, de preferinţă aceleia căreia îi aparţin şi ei.
Adam zise:
― Te-am întrebat dacă ai înţeles.
― Cred că înţeleg izgonirea din rai. Mai degrabă o intuiesc în mine însumi. Dar uciderea fratelui ― nu. Dar cine ştie, poate că nu-mi amintesc prea bine amănuntele.
Samuel spuse:
― Majoritatea oamenilor nu cunosc amănuntele. Iar pe mine tocmai amănuntele mă uimesc. Şi Abel n-a avut copii.
Privi în sus, spre cer.
― Doamne, cum trece ziua! Ca şi viaţa, atît de repede cînd nu-i dăm atenţie şi atît de încet cînd o observăm. Nu, eu mă bucur. Şi mi-am făgăduit mie însumi să nu socot că bucuria e un păcat. Îmi face plăcere să cercetez lucrurile. Nu m-am mulţumit niciodată să trec pe lîngă o piatră fără să mă uit sub ea. Şi mă simt adînc dezamăgit că nu pot să văd niciodată faţa întunecată a lunii.
― Nu am o Biblie, zise Adam. Cea a familiei am lăsat-o în Connecticut.
― Am eu, mă duc s-o iau, zise Lee.
― Nu-i nevoie, interveni Samuel. Liza m-a lăsat s-o iau pe a maică-si. O am aici, în buzunar.
Scoase pacheţelul şi desfăşură cartea jerpelită. Zise:
― Asta a fost ruptă şi roasă. Mă întreb cîte agonii şi-au găsit rezolvarea în ea. Daţi-mi o Biblie uzată şi cred că aş fi în stare să vă vorbesc despre stăpînul ei după locurile marcate de urmele degetelor înfrigurate. Liza uzează Biblia peste tot la fel. Iată am găsit-o ― cea mai veche poveste. După citirea ei ne tulbură, trebuie să fie din pricină că tulburarea e în noi înşine.
― N-am mai ascultat-o de cînd eram copil, spuse Adam.
― Atunci aveai impresia că e lungă, dar ea e foarte scurtă, spuse Samuel. O s-o citesc toată şi apoi o să ne întoarcem. Mai dă-mi puţin vin, căci mi s-a uscat gîtlejul. Iată o poveste atît de scurtă, în stare să facă o rană atît de adîncă.
Se uită în jos spre pămînt.
― Uite! Băieţii au adormit, acolo, în praf.
Lee se ridică.
― Mă duc să-i învelesc.
― Pămîntul e cald, spuse Samuel. Şi acum iată ce spune povestea:
"Adam s-a împreuna cu nevastă-sa Eva; ea a rămas însărcinată şi a născut pe Cain; Şi a zis: Am căpătat un om cu ajutorul Domnului!"
Adam vru să zică ceva şi Samuel îşi ridică privirea spre el, dar el tăcu şi îşi acoperi ochii cu mîna. Samuel citi mai departe:
"A mai născut şi pe fratele său Abel. Abel era cioban, iar Cain era plugar.
După o bucată de vreme, Cain a adus Domnului o jertfă de mîncare din roadele pămîntului. Abel a adus şi el o jertfă de mîncare din oile întîi născute ale turmei lui şi din grăsimea lor. Domnul a privit cu plăcere spre Abel şi spre jertfa lui, dar spre Cain şi spre jertfa lui n-a privit cu plăcere."
Lee spuse:
― Uite aici ― adică nu, citeşte mai departe, citeşte. O să ne întoarcem.
Samuel citi:
"Cain s-a mîniat foarte tare, şi i s-a posomorît faţa. Şi Domnul a zis lui Cain: Pentru ce te-ai mîniat, şi pentru ce ţi s-a posomorît faţa? Nu-i aşa? Dacă faci bine, vei fi bine primit; dar dacă faci rău, păcatul pîndeşte la uşă; dorinţa lui se ţine după tine, dar tu să-l stăpîneşti.
Însă Cain a zis fratelui său Abel: Haidem să ieşim la cîmp. Dar pe vremea cînd erau la cîmp, Cain s-a ridicat împotriva fratelui său Abel, şi l-a omorît.
Domnul a zis lui Cain: Unde este fratele tău Abel?
El a răspuns: Nu ştiu. Sînt eu păzitorul fratelui meu?
Şi Dumnezeu a zis: Ce-ai făcut? Glasul sîngelui fratelui tău strigă din pămînt la Mine. Acum blestemat eşti tu, izgonit din ogorul acesta care şi-a deschis gura ca să primească din mîna ta sîngele fratelui tău! Cînd vei lucra pămîntul, să nu-ţi mai dea bogăţia lui. Pribeag şi fugar să fii pe pămînt.
Cain a zis Domnului: Pedeapsa mea e prea mare ca s-o pot suferi. Iată că Tu mă izgoneşti azi de pe faţa pămîntului; eu voi trebui să mă ascund de faţa Ta, şi să fiu pribeag şi fugar pe pămînt; şi oricine mă va găsi, mă va omorî.
Domnul i-a zis: Nicidecum; ci dacă va omorî cineva pe Cain, Cain să fie răzbunat de şapte ori.
Şi Domnul a hotărît un semn pentru Cain, ca oricine îl va găsi, să nu-l omoare. Apoi, Cain a ieşit din faţa Domnului, şi a locuit în ţara Nod, la răsărit de Eden."
Samuel închise coperta deschisă a cărţii; era cam obosit.
― Asta-i. Şaisprezece versete, nu mai mult. Dumnezeule! Uitasem cît de ameninţătoare este ― nici o vorbă de încurajare. Nu-i nimic de înţeles.
Adam oftă adînc.
― Nu e o poveste care te face să te simţi bine ― nu-i aşa?
Lee turnă un pahar plin de băutură de culoare închisă din sticla lui rotundă de ceramică, sorbi şi-şi dezlipi buzele ca să-i simtă mai bine gustul pe limbă şi în cerul gurii.
― Nici o poveste n-are forţă şi nu rezistă în timp, decît dacă simţim în noi înşine că e adevărată şi că ni se potriveşte, zise el. Ce povară grea de vinovăţie au oamenii!
Samuel i se adresă lui Adam.
― Şi tu ai încercat s-o porţi toată.
Lee spuse:
― Şi eu am făcut la fel, şi fiecare din noi. Îmbrăţişăm păcatul cu amîndouă braţele ca şi cum ar fi un lucru de preţ. Poate că aşa vrem noi să fie.
Adam interveni:
― Mă face să mă simt mai bun, nu mai rău.
― Cum adică? întrebă Samuel.
― Iată, fiecare băieţel îşi închipuie că el a inventat păcatul. Avem credinţa că virtutea se învaţă, pentru că ni se vorbeşte despre ea. Dar păcatul este creaţia noastră, proprie.
― Da, înţeleg. Dar cum poate povestea asta să-l facă mai bun?
Adam răspunse aprins:
― Pentru că descindem din el. El e tatăl nostru. O parte din vina noastră apasă asupra strămoşilor noştri. Ce vină am avut noi? Sîntem copiii tatălui nostru, înseamnă că nu am fost noi primii. Este o scuză, şi în lumea nu există sufieciente scuze.
― În orice caz, nu e una prea convingătoare, spuse Lee. Altfel, de mult am fi şters păcatul, şi lumea nu ar fi plină de oameni trişti, pedepsiţi.
Samuel zise:
― Ce alt tablou ne-am putea imagina?
― Scuză sau nu, fapt e că sîntem legaţi de strămoşii noştri. Purtăm cu noi păcatul.
Adam zise:
― Îmi amintesc că am fost puţin cam supărat pe Dumnezeu. Atît Cain cît şi Abel i-au dat lui Dumnezeu ce au avut, iar Dumnezeu l-a acceptat pe Abel şi l-a respins pe Cain. Am gîndit întotdeauna că n-a fost un lucru drept. Nu l-am înţeles niciodată. Tu l-ai înţeles?
Lee răspunse:
― Poate că privim lucrurile dintr-un punct de vedere diferit. Îmi amintesc că povestea a fost scrisă de către şi pentru un popor de păstori. Nu erau agricultori. Dumnezeul păstorilor nu e oare înclinat să preţuiască mai mult un miel gras decît un snop de orz? Un sacrificiu trebuie să fie făcut cu ce ai mai bun şi mai de valoare.
Samuel zise:
― Da, asta înţeleg. Dar îţi atrag atenţia, Lee, să nu cumva să-i expui Lizei raţionamentul tău oriental.
Adam era emoţionat.
― Bine, dar de ce l-a condamnat Dumnezeu pe Cain? E o nedreptate.
Samuel zise:
― E bine să reţinem cuvintele aşa cum sînt ele. Dumnezeu nu l-a condamnat defel pe Cain. Chiar şi Dumnezeu poate avea o preferinţă, nu? Să presupunem că lui Dumnezeu îi plăcea mai mult mielul decît legumele. Cred că şi eu aş prefera mielul. Poate că, cine ştie, Cain i-o fi adus o legătură de morcovi. Şi Dumnezeu i-a spus: "Astea nu-mi plac. Mai încearcă o dată. Adu-mi ceva care-mi place şi am să te preţuiesc la fel ca pe fratele tău." Dar Cain s-a supărat. Sentimentele lui au fost rănite. Iar cînd sentimentele unui om sînt rănite, el vrea să lovească în ceva şi Abel se afla în calea mîniei lui..
Lee spuse:
― Sfîntul Pavel le zice evreilor că Abel avea credinţă.
― În "Geneză" nu este nici o referire la asta, interveni Samuel. Nici despre credinţă, nici despre necredinţă. Nu e decît o aluzie la furia lui Cain.
Lee întrebă:
― Ce părere are doamna Hamilton despre paradoxurile din Biblie?
― N-are nici o părere, pentru că nu admite existenţa lor.
― Dar...
― Taci, omule. Întreab-o pe ea. După discuţie, o să te alegi mai bătrîn, dar cu idei la fel de neclare.
Adam spuse:
― Voi doi aţi studiat asta. Eu am trecut prin ea superficial şi nu s-a lipit prea mult de mine. Deci Cain a fost împins la crimă?
― Aşa-i ― la crimă.
― Şi Dumnezeu l-a însemnat?
― N-ai auzit? Cain purta un semn ca să nu fie distrus, ci cruţat. Şi s-a aruncat un blestem asupra oricărui om care l-ar ucide. Era un semn care să-l apere.
― Nu pot să mă lepăd de sentimentul că, în ce-l priveşte, Cain a fost pedepsit pe nedrept.
― Poate că da, spuse Samuel. Dar Cain a trăit şi a avut copii, pe cînd Abel trăieşte numai în poveste. Noi sîntem copiii lui Cain. Nu e straniu că trei oameni în toată firea discută această crimă aici, după atîtea mii de ani, ca şi cînd ea s-ar fi întîmplat ieri la King City şi sentinţa nu s-a pronunţat încă?
Unul din gemeni se trezi, căscă, se uită la Lee şi adormi din nou.
Lee zise:
― Îşi aminteşte domnul Hamilton, am spus că am încercat să traduc în englezeşte nişte poezii vechi chinezeşti? Nu, n-aveţi grijă. Nu le citesc. Dar făcînd treaba asta, am descoperit că unele din lucrurile de demult sînt şi acum la fel de proaspete şi de limpezi ca dimineaţa de astăzi. Şi n-am întrebat de ce. Bineînţeles că pe oameni îi interesează numai ceva ce-i priveşte personal. Dacă o poveste nu-l priveşte pe cel care o ascultă, n-o va asculta. Şi eu spun că e o lege ― o poveste ori se potriveşte fiecărui om, şi atunci este măreaţă şi trainică, ori nu rezistă timpului. Ceea ce este straniu şi străin nu interesează ― numai ceea ce este foarte personal şi familiar rezistă.
― Aplică-mi asta la povestea lui Cain şi Abel, zise Samuel.
Iar Adam adăugă:
― Eu nu mi-am omorît fratele.
Se opri deodată şi gîndurile îi zburară înapoi, în trecut.
― Cred că pot, îi răspunse Lee lui Samuel. Cred că asta este povestea cea mai cunoscută din lume pentru că este povestea fiecăruia. Cred că este povestea simbol a sufletului omenesc. Îmi formulez ideile chiar acum ― aşa că nu vă repeziţi la mine dacă nu sînt clar. Cea mai teribilă groază pe care o poate simţi un copil este să nu fie iubit, şi se teme ca de dracu să nu fie izgonit. Cred că fiecare om din lume a simţit mai mult sau mai puţin ce înseamnă să fii izgonit. Iar odată cu izgonirea vine şi furia, iar furia atrage după sine o faptă rea, răzbunarea pentru izgonire, iar fapta rea aduce păcatul ― aceasta este istoria omenirii. Cred că dacă ar fi exclusă posibilitatea de a fi izgonit, omul n-ar mai fi ceea ce este. Poate că ar exista mai puţini oameni nebuni. Sînt convins în sinea mea că n-ar mai exista atîtea închisori. Aici este totul ― începutul, izvorul. Unui copil i se refuză dragostea după care tînjeşte, şi atunci bate pisica şi îşi ascunde această tainică vină, un altul fură, crezînd că banii îl vor face să fie iubit, iar un al treilea cucereşte lumea ― aşa e mereu: păcat, răzbunare şi apoi un păcat şi mai mare. Omul este singurul animal care are sentimentul vinovăţiei. Şi acum fiţi atenţi o clipă! Aşadar, eu cred că această poveste veche şi îngrozitoare este importantă pentru că este o hartă a sufletului ― acest suflet ascuns, izgonit şi vinovat. Domnule Trask, aţi spus că nu v-aţi omorît fratele, dar apoi v-aţi amintit ceva. Nu vreau să ştiu ce anume, dar era chiar aşa departe de povestea lui Cain şi Abel? Şi dumneata, domnule Hamilton, ce părere ai de raţionamentul meu oriental? Ştii doar că nu sînt mai oriental decît dumneata.
Samuel îşi sprijinise coatele pe masă şi palmele îi acopereau ochii şi fruntea.
― Vreau să mă gîndesc, spuse el. Să te ia naiba, vreau să mă gîndesc. Vreau să iau cu mine singur povestea asta ca s-o desfac în bucăţele şi să văd. Poate că mi-ai dărîmat o lume. Şi nu ştiu ce pot construi în locul lumii mele.
Lee zise blînd:
― Nu s-ar putea clădi o lume în jurul unor adevăruri necunoscute? Nu s-ar putea dezrădăcina nişte dureri şi nebunii dacă le-am cunoaşte cauzele?
― Nu ştiu, afurisitule. Mi-ai tulburat frumosul meu univers. Ai pornit de la o discuţie dusă în joacă, şi ai scos din ea un răspuns. Lasă-mă în pace ― lasă-mă în pace să mă gîndesc! Ideea ta, căţeaua asta afurisită, a şi făcut pui în mintea mea. Oare ce o să gîndească Tom al meu despre ideea asta? O s-o legene în palmele gîndului. O s-o răsucească în minte ca pe o friptură de porc în faţa focului. Şi acum trezeşte-te, Adam. Te-ai scufundat destul în amintiri, oricare ar fi ele.
Adam tresări. Oftă adînc.
― Nu cumva e prea simplu? întrebă el. Întotdeauna mă tem de lucrurile simple.
― Nu e simplu deloc, răspunse Lee. Este complicat pînă la disperare. Dar la capăt se zăreşte lumină.
― N-o să mai fie multă vreme lumină, spuse Samuel. Am stat de vorbă şi iată că s-a înserat. Am venit încoace să dau ajutor să botezăm gemenii şi iată că încă n-au nume. Ne-am lansat într-o discuţie pe muchie de cuţit... Iar tu, Lee, ai face bine să-ţi ţii ideile complicate cît mai departe de angrenajul bisericilor recunoscute, altfel s-ar putea să mai vedem şi un chinez răstignit cu cuie în mîini şi picioare. Lor le plac complicaţiile, dar cele ale lor proprii. E timpul să mă îndrept spre casă.
Adam zise disperat:
― Spune-mi cîteva nume.
― Din Biblie?
― De oriunde.
― Păi, să vedem. Din toţi cei care au ieşit din Egipt, numai doi au ajuns în Ţara Făgăduinţei. Ţi-ar place numele lor ca simbol?
― Cine au fost?
― Caleb şi Josuha.
― Josuha era militar, general. Mie nu-mi place armata.
― Caleb era căpitan.
― Dar nu general. Parcă-mi place Caleb ― Caleb Trask.
Unul dintre gemeni se trezi şi începu numaidecît să plîngă.
― I-ai rostit numele, zise Samuel. Josuha nu-ţi place aşa că l-ai numit Caleb. El e cel şmecher ― cel negricios. Uite că s-a trezit şi celălalt. Mie mi-a plăcut totdeauna numele de Aaron, dar acesta n-a ajuns în Ţara Făgăduinţei.
Al doilea băiat începu să strige aproape vesel.
― E destul de bine, spuse Adam.
Deodată Samuel rîse.
― Ne-au trebuit doar două minute, şi asta după un potop de cuvinte. Caleb şi Aaron, acum sînteţi oameni, faceţi parte din frăţia noastră şi aveţi dreptul să fiţi condamnaţi.
Lee luă băieţii, cîte unul sub braţ.
― Îi recunoaşteţi? întrebă el.
― Desigur. Ăsta-i Caleb, iar tu eşti Aaron, spuse Adam.
Lee cără în casă, pe înserat, gemenii care urlau.
― Ieri nu-i puteam deosebi, spuse Adam. Aaron şi Caleb.
― Mulţumeşte-i lui Dumnezeu că gîndirea noastră răbdătoare a dat roade. Liza ar fi preferat Josuha. Îi plac zidurile Ierihonului care cad. Dar îi place şi Aaron, aşa că mi se pare că-i în regulă. Mă duc să-mi înham trăsurica.
Adam se duse cu el la grajd.
― Mă bucur că ai venit. Mi s-a luat o piatră de pe inimă, spuse el.
Samuel trecu frîul în gura lui Doxology care se ferea, îi aşeză hamurile pe frunte şi la gît.
― Poate acum o să te gîndeşti la grădina de pe terenul cel întins. O şi văd acolo, aşa cum ţi-ai închipuit-o, spuse el.
Trecu mult timp pînă cînd Adam dădu un răspuns. În cele din urmă zise:
― Cred că o asemenea energie s-a scurs din mine. Nu-i mai simt îndemnul. Am bani destui ca să trăiesc. N-am dorit-o niciodată pentru mine însumi. Nu am cui să-i arăt grădina.
Samuel se apropie de el şi ochii lui erau plini de lacrimi. Îi strigă:
― Să nu crezi că aşa ceva moare vreodată. Să nu te aştepţi la asta. Eşti oare mai bun decît alţi bărbaţi? Îţi spun că n-o să moară decît odată cu tine.
Stătu o clipă gîfîind, apoi se urcă în trăsurică, o biciui pe Doxology şi porni, cu umerii lăsaţi, fără să-şi mai ia rămas bun.

PARTEA A TREIA

Capitolul 23

1

Membrii familiei Hamilton erau oameni ciudaţi, tensionaţi, ca nişte corzi întinse, iar unii dintre ei erau întinşi prea mult şi plesneau. În lume se întîmplă deseori asemenea lucruri.
Dintre toate fetele, Una îi era cea mai dragă lui Samuel. Încă de pe cînd era fetiţă, era avidă de învăţătură, aşa cum doreşte un copil pofticios o prăjitură după-masă. Una şi tatăl ei conspirau în privinţa învăţăturii ― împrumutau şi citeau cărţi în taină, şi-şi împărtăşeau impresiile.
Una avea cel mai puţin umor dintre toţi copiii. A cunoscut şi s-a căsătorit cu un om foarte posomorît ― un bărbat ale cărui degete erau pătate cu chimicale, mai ales cu nitrat de argint. Era unul dintre acei oameni ce trăiau în lipsuri, numai ca problemele care-l pasionau să-şi poată urma cursul. Îl pasiona fotografia. Era încredinţat că lumea exterioară putea fi transpusă pe hîrtie ― nu în culorile de umbră alb-negru, ci în culorile percepute de ochiul omului.
Se numea Anderson şi era prea puţin comunicativ. Aidoma majorităţii tehnicienilor, îi era groază de speculaţie şi o dispreţuia. Saltul inductiv nu-i era familiar. El păşea treaptă cu treaptă, încet, aşa cum se caţără un om pe ultima parte a unei creste. Nutrea un mare dispreţ, izvorît din teamă, pentru cei din familia Hamilton, deoarece aceştia erau pe jumătate convinşi că au aripi ― şi astfel li se întîmpla să aibă şi nişte căderi spectaculoase.
Anderson nu cădea niciodată, nu aluneca niciodată în jos, nu zbura niciodată. Urca încet, pas cu pas, şi în cele din urmă se zice că a descoperit ceea ce şi-a dorit — filmul color. S-a căsătorit cu Una pentru că aceasta nu avea prea mult umor, ceea ce îl liniştea. Şi întrucît familia îl speria şi îl punea în încurcătură, o luă cu el în nord, într-un loc întunecat şi pierdut, undeva la graniţele Oregonului. Probabil că dusese o viaţă foarte primitivă cu sticluţele şi hîrtiile lui.
Una scria scrisori triste, lipsite de bucurie, dar şi de văicăreli. Era sănătoasă şi spera că şi familia îi era sănătoasă. Soţul ei era pe punctul de a-şi realiza descoperirea lui.
Apoi ea muri, iar trupul îi fu transportat acasă cu vaporul.
N-am cunoscut-o niciodată pe Una. Eram prea mic cînd a murit ca să păstrez amintiri, dar George Hamilton mi-a vorbit despre ea mulţi ani mai tîrziu şi, în timp ce povestea, ochii i se umpleau de lacrimi, iar vocea îi era sugrumată.
― Una nu era o fată frumoasă ca Mollie. Dar avea cele mai drăguţe mîini şi picioare. Încheieturile ei erau fine ca iarba şi unduia la fel ca aceasta. Avea degete lungi cu unghii înguste de forma alunelor. Una avea şi o piele frumoasă, transparentă, ba chiar strălucitoare. Nu rîdea şi nu se juca cum ne jucam noi ceilalţi. Avea ceva deosebit, aparte. Mereu părea că ascultă ceva. Cînd citea, chipul ei era asemenea chipului unui om care ascultă muzică. Iar cînd o întrebam ceva, ne dădea răspunsul ― dacă ştia ― cît se poate de simplu, fără înflorituri, fără "poate", sau "s-ar putea", aşa cum obişnuiam noi ceilalţi. Noi eram întotdeauna preţioşi. Una avea un fel de simplitate, spunea George. Şi apoi au adus-o acasă. Avea unghiile tocite pînă în carne, iar degetele crăpate şi roase. Sărmanele ei picioruşe ― George nu putu să continue un timp, apoi spuse cu violenţa unui bărbat care încearcă să se stăpînească: Picioarele îi erau julite şi zgîriate de pietriş şi spini. Sărmanele ei picioare nu purtaseră multă vreme pantofi. Avea pielea aspră ca o piele netăbăcită. După părerea noastră, a fost un accident, spuse el. Cu atîtea chimicale în jur. Aşa credeam noi că s-a întîmplat.
Dar Samuel gîndea şi plîngea în sinea lui pentru că accidentul însemnase durere şi disperare.
Moartea lui Una l-a lovit pe Samuel ca un cutremur surd. Nu a spus cuvinte curajoase şi liniştitoare, ci stătea pur şi simplu singur şi se legăna. I se părea că neglijenţa lui a fost de vină.
Şi de data asta, organismul său, care luptase bucuros împotriva timpului, începu să cedeze. Pielea lui tînără îmbătrîni, ochii limpezi se întristară, iar umerii lui solizi începură să se lase. Liza, cu spiritul ei dispus să accepte orice, a îndurat tragedia; nu nutrea speranţe reale pe lumea asta. Dar Samuel ridicase un zid al veseliei împotriva legilor naturale, iar moartea Unei îi provocase o breşă în forturile sale. Ajunse un om bătrîn.
Celorlalţi copii le mergea bine. George lucra în domeniul asigurărilor. Will se îmbogăţea. Joe se dusese în Est şi contribuia la crearea unei noi profesii numită publicitate. În acest sector, defectele lui Joe deveneau calităţi. Constată că putea comunica tuturor ceea ce visa cu ochii deschişi ― şi că aceste vise, aplicate acolo unde trebuie, însemnau tocmai esenţa publicităţii. Joe era un om important într-un sector nou.
Fetele se măritaseră, în afară de Dessie, care avea o casă de mode înfloritoare la Salinas. Doar Tom nu-şi lua niciodată zborul.
Samuel îi spusese lui Adam Trask că Tom se înfruntă cu măreţia. Iar tatăl îşi urmărea fiul şi simţea cum e avîntat sau înspăimîntat, cum înaintează sau se retrage, pentru că şi el simţea aşa ceva.
Tom nu avea blîndeţea lirică şi frumuseţea vioaie a tatălui său. Dar cînd te apropiai de Tom, simţeai forţă şi căldură şi o integritate de fier. Iar sub toate astea o rezervă, o rezervă timidă. Putea să fie la fel de vesel ca şi tatăl său şi, dintr-o dată, aşa cum plesneşte o coardă de vioară, veselia i se curma în toiul ei şi-l vedeai pe Tom copleşit de tristeţe.
Avea obrazul negricios, pielea lui era de un roşu întunecat, probabil din pricina soarelui, ca şi cînd în el ar fi curs sînge nordic sau vandal. Părul, barba şi mustaţa erau de un roşu-închis, iar ochii îi străluceau izbitor de albaştri pe acest colorit al lui. Era puternic, cu umeri şi braţe vînjoase, dar cu şolduri înguste. Putea să ridice greutăţi, să alerge, să mărşăluiască şi să călărească la fel de bine ca oricare altul, dar nu avea deloc gustul întrecerii. Will şi George erau jucători şi încercau adesea să-şi atragă fratele la bucuriile şi amărăciunile pe care ţi le trezeşte hazardul.
Tom spunea:
― Am încercat şi pur şi simplu mi s-a părut obositor. Mă întreb de ce oare se întîmplă aşa. Nu simt mare fericire cînd cîştig, şi nici nu fac o tragedie cînd pierd. Fără asta, jocul n-are nici un sens. Nu este un mod de a cîştiga bani, o ştiu prea bine, şi întrucît nu poate întruchipa viaţa şi moartea, bucuria şi durerea, pare, cel puţin aşa simt eu, că e ceva fără rost. Aş face-o dacă aş simţi ceva, bun sau rău.
Will nu înţelegea asta. Toată viaţa lui era o întrecere şi trăia într-un fel sau altul jocul hazardului. Îl iubea pe Tom şi încerca să-i ofere lucrurile pe care el însuşi le găsea plăcute. Îl luă în afaceri şi încercă să-i insufle bucuria de a cumpăra şi a vinde, de a înşela alţi oameni, de a-i amăgi, de a trăi din diverse combinaţii.
De fiecare dată, Tom revenea la fermă, mirat, nu nemulţumit, dar simţind că într-un fel, îşi pierduse busola. Îşi dădea seama că ar trebui să simtă bucurie în plăcerile întrecerii, dar nu se putea înşela pe sine însuşi.
Samuel spunea că Tom doreşte mai mult decît e în stare să facă, fie că e vorba de mîncare, fie în ce priveşte femeile. Iar Samuel era înţelept, dar cred că el cunoştea doar o singură latură a lui Tom. Poate că Tom era ceva mai deschis faţă de copii. Ceea ce scriu despre Tom, va fi rezultatul amintirilor mele, la care se adaugă ceea ce ştiu că e adevărat, precum şi ipoteze construite pe combinaţia acestora două. Cine ştie dacă va corespunde?
Locuiam la Salinas şi ştiam cînd venea Tom ― cred că venea totdeauna noaptea ― pentru că găseam sub perna mea şi a lui Mary pacheţele de gumă de mestecat. Iar guma, în zilele acelea, avea valoare la fel ca şi bănuţii. Erau luni întregi cînd nu venea, dar în fiecare dimineaţă, de îndată ce ne trezeam, puneam mîna sub pernă. Mai fac gestul şi acum, deşi au trecut mulţi ani de cînd n-a mai fost acolo gumă de mestecat.
Surorii mele Mary nu-i plăcea să fie fată. Era o nenorocire cu care nu se putea obişnui. Era atletă, jucătoare de bile şi o aruncătoare de prima clasă, iar infirmitatea de a fi fată o inhiba. Bineînţeles că asta se întîmpla cu mult înainte ca ea în înţeleagă limpede ce compensaţie putea avea ca fată.
La fel cum ne închipuiam că undeva pe trupul nostru, probabil sub braţ, trebuie să fi fost vreun buton care, apăsat cum se cuvine, ne va face să zburăm, tot aşa Mary şi-a creat un sistem magic în stare să o transforme într-un băieţel dur, aşa cum ar fi vrut ea să fie. Dacă s-ar fi culcat într-o poziţie magică, cu genunchii strînşi într-un anume fel, cu capul într-un unghi magic, cu degetele încrucişate, dimineaţa ar fi devenit băiat. În fiecare noapte încerca să găsească combinaţia exactă, dar nu reuşea niciodată. Eu o ajutam să-şi încrucişeze degetele. O cuprinsese disperarea la gîndul că nu va reuşi, cînd într-o dimineaţă a găsit gumă sub pernă. Am desfăcut fiecare cîte o bucăţică şi solemni am început să mestecăm: era "Beeman" cu mentă şi niciodată n-a existat ceva mai delicios.
Mary îşi trăgea ciorapii lungi, negri, cu macaroane, cînd spuse cu mare uşurare:
― Bineînţeles.
― Bineînţeles, ce? am întrebat eu.
― Unchiul Tom, spuse ea şi-şi mestecă guma plescăind zgomotos.
― Ce-i cu unchiul Tom? am întrebat.
― El trebuie să ştie ce să fac ca să devin băiat.
Asta era ― simplu ca bună ziua. Mă miram cum de nu-mi trecuse şi mie prin gînd.
Mama era în bucătărie, supraveghind o tînără daneză care servea la noi. Am avut o grămadă de asemenea fete. Familiile de fermieri sosite de curînd îşi trimiteau fetele să se angajeze la familii americane, şi astfel învăţau nu numai limba engleză, dar şi bucătăria americană, aranjatul mesei, bunele maniere şi toate fineţurile înaltei societăţi din Salinas. După cîţiva ani de serviciu, cu doisprezece dolari pe lună, fetele erau soţii foarte căutate de tinerii americani. Nu numai că aveau maniere americane, dar puteau să şi muncească la cîmp ca vitele. Unele din cele mai elegante familii de azi din Salinas descind din asemenea fete.
Atunci se afla în bucătărie Mathilde, cea cu părul ca inul, şi mama care o dăscălea.
Am dat buzna.
― S-a sculat?
― Sst! făcu mama. A venit tîrziu. Lăsaţi-l să doarmă.
Dar în dormitorul din fund se auzea apa curgînd în lighean aşa că ştiam că se trezise. Ne-am ghemuit ca pisicile la uşa lui, aşteptîndu-l să iasă.
Întotdeauna, în primele momente, era între noi o uşoară sfială. Cred că unchiul Tom era tot atît de timid ca şi noi. Cred că ar fi vrut să iasă în fugă şi să ne ridice în sus, dar în loc de aşa ceva, eram cu toţii foarte băţoşi.
― Mulţumim pentru gumă, unchiule Tom.
― Mă bucur că vă place.
― Crezi că dacă eşti aici o să avem stridii diseară?
― Să încercăm, dacă vă lasă mama.
Ne-am mutat în salon şi ne-am aşezat. Glasul mamei se auzi din bucătărie.
― Copii, lăsaţi-l în pace.
― Sînt cuminţi, Olive, strigă el.
Şedeam în triunghi în salon. Obrazul lui Tom era foarte negru şi ochii foarte albaştri. Purta haine bune, dar niciodată nu părea bine îmbrăcat. În privinţa asta, se deosebea de tatăl lui. Mustaţa lui roşie nu era niciodată linsă, părul nu-i şedea cum trebuie, iar mîinile îi erau bătătorite de muncă.
Mary spuse:
― Unchiule Tom, ce trebuie să faci ca să fii băiat?
― Ce să faci? Păi, Mary, aşa te naşti.
― Nu, nu asta voiam să spun. Ce să fac eu ca să fiu băiat?
Tom o analiză cu gravitate.
― Tu? întrebă el.
Gura ei începu să turuie:
― Nu vreau să fiu fată, unchiule Tom. Vreau să fiu băiat. O fată nu ştie altceva decît sărutări şi păpuşi. Nu vreau să fiu fată. Nu vreau.
Lacrimi de furie apărură în ochii lui Mary.
Tom îşi lăsă ochii în jos, privindu-şi mîinile şi, cu o unghie ruptă, îşi scormoni o bătătură. Cred că voia să spună ceva frumos. Căuta cuvinte ca ale tatălui său, dulci, înaripate, mîngîietoare şi plăcute.
― Nu mi-ar place să fii băiat, zise el.
― De ce nu?
― Îmi placi ca fată.
În templul lui Mary se dărîma un idol.
― Vrei să spui că-ţi plac fetele?
― Da, Mary, îmi plac foarte mult fetele.
Pe chipul lui Mary apăru un aer de dezgust. Dacă aşa stăteau lucrurile, Tom era un prost. Adoptă tonul "nu-mi umbla mie cu de-alde-astea".
― Foarte bine, zise, dar cum să fac eu ca să fiu băiat?
Tom avea un simţ ascuţit. Şi-a dat seama că începuse să scadă în ochii lui Mary şi dorea ca ea să-l iubească şi să-l admire. Dar în acelaşi timp adevărul era împlîntat în el ca un fel de sîrmă fină de oţel care reteza din rădăcini minciunile uşuratice. Se uită la părul lui Mary, atît de deschis încît era aproape alb, împletit strîns ca să n-o încurce şi murdar la capetele cozilor, pentru că Mary îşi ştergea mîinile de cozi înainte de fiecare aruncare grea la bile. Tom îi studia privirea rece şi ostilă.
― Nu cred că vrei să te schimbi cu adevărat.
― Ba da.
Tom greşea. Ea o dorea cu adevărat.
― Ei bine, spuse el, nu se poate. Şi într-o zi vei fi bucuroasă.
― N-o să fiu bucuroasă, zise Mary, şi se întoarse spre mine rostind cu dispreţ rece: Nu ştie!
Tom a rămas uimit şi eu m-am cutremurat de enormitatea acuzaţiei ei criminale. Mary era mai curajoasă şi mai aspră decît mulţi. De aceea cîştiga toate jocurile de bile din Salinas.
Tom spuse încurcat:
― Dacă mama ne dă voie, mă duc acum dimineaţă să comand budincă cu stridii şi o iau diseară.
― Nu-mi place budinca cu stridii, spuse Mary şi păşi plină de aroganţă în dormitorul nostru, trîntind uşa.
Tom se uită trist după ea.
― E o fată adevărată, spuse el.
Eram singuri amîndoi, şi simţeam că trebuie să vindec rana pe care o făcuse Mary.
― Mie îmi place budinca cu stridii, am zis.
― Bineînţeles. Şi lui Mary îi place.
― Unchiule Tom, nu crezi că există totuşi o cale să devină băiat?
― Nu, nu cred, spuse trist. I-aş fi spus-o dacă aş fi ştiut.
― E cea mai bună aruncătoare din West End.
Tom oftă şi se uită din nou în jos la mîini, şi puteam să citesc pe chipul lui înfrîngerea şi-mi părea rău, dureros de rău. Am scos dopul meu scobit, cu ace înfipte în el ca nişte gratii.
― Vrei să-ţi dau capcana mea de muşte, unchiule Tom?
Ce mai, era un adevărat domn.
― Vrei să mi-o dai mie?
― Da. Vezi, ridici un ac cît să intre musca şi apoi ea stă acolo şi bîzîie.
― Mi-ar place tare mult s-o am. Mulţumesc, John.
Toată ziua a lucrat cu un briceag mic ascuţit pe o bucăţică de lemn şi cînd ne-am întors acasă de la şcoală sculptase un chip micuţ. Ochii, urechile şi buzele erau mobile, unite prin mici pîrghii cu interiorul gol al capului. În partea de jos a gîtului era o gaură, astupată cu un dop. Era un lucru minunat. Prindeai o muscă, îi dădeai drumul înăuntru prin gaură şi puneai dopul. Şi deodată capul devenea viu. Ochii se mişcau, buzele vorbeau şi urechile se bălăbăneau cînd musca înnebunită se căţăra pe micile pîrghii. Chiar şi Mary l-a iertat niţeluş, dar n-a mai avut încredere cu adevărat în el, decît după ce a ajuns să-i pară bine că era fată, şi atunci era prea tîrziu. Capul acela nu mi l-a dat mie, ci ni l-a dat nouă. Îl mai avem şi acum pus bine pe undeva şi tot mai funcţionează.
Uneori, Tom mă lua la pescuit. O porneam înainte de răsăritul soarelui şi mînam trăsurica direct spre vîrful Fremont, iar cînd ne apropiam de munţi, stelele păleau şi zorile făceau ca munţii să pară şi mai întunecaţi. Îmi amintesc că îmi lipeam urechea şi obrazul de haina lui Tom. Şi îmi amintesc că braţul lui se sprijinea uşor pe umerii mei şi mă bătea cu palma pe braţ din cînd în cînd. În cele din urmă, trăgeam sub un stejar şi deshămam calul, îl adăpam la izvor şi-l priponeam în spatele trăsuricii.
Nu-mi mai amintesc dacă Tom vorbea. Acum, cînd mă gîndesc la asta, nu pot să-mi amintesc sunetul glasului lui sau cuvintele pe care obişnuia să le folosească. Mi le amintesc pe-ale bunicului meu, dar cînd mă gîndesc la Tom, mi-a rămas în amintire doar o tăcere caldă. Poate că nu vorbea deloc. Tom avea unelte frumoase pentru pescuit şi îşi făcea singur musculiţele de nadă. Dar nu-i păsa dacă prindeam sau nu păstrăvi. Nu simţea nevoie să biruie animalele.
Îmi amintesc de ferigile palmate care creşteau pe sub căderile de apă, cum îşi clătinau degetele verzi lovite de picăturile de apă. Şi-mi amintesc mireasma dealurilor, azaleele sălbatice, de un sconcs îndepărtat, şi cîmpurile de lupin, şi năduşeala calului înhămat. Îmi amintesc dansul gingaş al bărzăunilor spre înaltul cerului şi pe Tom uitîndu-se la ei, dar nu-mi amintesc să fi spus vreodată ceva despre ei. Îmi amintesc cum ţineam băţul undiţei în timp ce Tom punea momeala. Îmi amintesc mirosul frunzelor strivite în coş şi parfumul dulce şi delicat de păstrăv proaspăt şi ud, atît de frumos pe acel pat de verdeaţă. Îmi amintesc, în sfîrşit, întoarcerea la trăsură, cum turnam ovăz în sacul de piele şi-l prindeam de capul calului, fixîndu-l pe după urechi. Şi totuşi, nu-mi sună în urechi timbrul glasului său şi nici cuvintele rostite; mi-a rămas în memorie închis în sine şi tăcut, dar de o căldură uriaşă.
Tom îşi dădea seama că era tăcut şi închis. Tatăl lui era frumos şi deştept, mama ― mică şi de o siguranţă matematică. Fiecare din fraţii şi surorile lui fie că erau frumoşi, fie că aveau calităţi, fie că erau bogaţi. Tom îi iubea pe toţi cu pasiune, dar se simţea greoi şi ţintuit la pămînt. Se căţăra pe munţi în extaz şi se pierdea în întunecimea bolovănoasă dintre vîrfuri. Avea accese de curaj, încadrate însă de momente de laşitate.
Samuel spunea că Tom şovăia, dînd tîrcoale măreţiei, încercînd să se hotărască dacă putea să-şi asume răspunderea cu sînge rece. Samuel cunoştea calităţile fiului său şi simţea că e capabil de violenţă şi asta îl speria, căci în Samuel nu exista violenţă ― chiar şi atunci cînd l-a lovit pe Adam Trask cu pumnul, n-a făcut-o cu violenţă. Iar cît priveşte cărţile care intrau în casă ― unele din ele pe ascuns ― Samuel era în stare să frunzărească o carte menţinîndu-se la suprafaţă, într-un echilibru fericit faţă de ideile cuprinse în ea, ca un om care pluteşte pe un rîu repede într-o canoe. Dar Tom se cufunda în carte, se tîra şi scormonea între coperţi, îşi croia un tunel printre idei, ca o cîrtiţă şi ieşea din lectură mînjit pe mîini şi pe obraz.
Violenţă şi timiditate ― Tom avea nevoie de femei şi în acelaşi timp nu se considera demn pentru o femeie. Perioade îndelungate se retrăgea într-un celibat dureros, apoi lua un tren spre San Francisco şi se sătura acolo de femei, iar pe urmă se întorcea tăcut la fermă, simţindu-se slab, neîmplinit şi nedemn şi se pedepsea singur muncind, arînd şi plantînd terenuri nedefrişate, tăind stejari viguroşi, pînă ce i se frîngea spinarea, iar braţele îi atîrnau ca nişte cîrpe.
Probabil că între Tom şi soare stătea tatăl lui, Samuel, care îl umbrea. Tom scria poezii pe ascuns şi în vremea aceea era mai prudent să ascunzi aşa ceva. Poeţii erau nişte masculi palizi şi neputincioşi şi oamenii din Vest îi dispreţuiau. Poezia nu era decît un semn al slăbiciunii, al degenerării şi decăderii. Dacă o citeai, riscai să fii fluierat. Dacă o scriai, erai suspectat şi ostracizat. Poezia era un viciu secret, sau cam aşa ceva. Nimeni nu ştie dacă poeziile lui Tom erau bune sau nu, pentru că nu le-a arătat decît unei singure persoane, iar înainte de a muri, le-a ars pînă la ultimul cuvînt. După cenuşa din sobă, trebuie să fi fost multe.
Din toată familia, Tom o iubea cel mai mult pe Dessie. Ea era veselă. Unde era ea, era şi veselia.
Magazinul ei era o instituţie unică în Salinas. Era o lume de femei. Aici, toate legile, ca şi temerile care creează legile de fier, dispăreau. Uşa le era închisă bărbaţilor. Era un sanctuar unde femeile puteau fi ele însele ― urît mirositoare, senzuale, mistice, încrezute, încrezătoare şi interesate. La Dessie, se scoteau corsetele cu balene, acele corsete sacre care modelează şi strîng carnea femeilor făcîndu-le zeiţe. La Dessie erau femei care se duceau la toaletă, aveau indigestii, se scărpinau şi aveau gaze. Iar din această libertate se năştea rîsul, hohote de rîs.
Bărbaţii puteau auzi rîsul prin uşa închisă, şi probabil erau de-a dreptul înspăimîntaţi, gîndindu-se ce se petrece dincolo, simţind, poate, că ei erau ţinta rîsetelor ― ceea ce în linii mari era adevărat.
Parc-o văd şi acum pe Dessie, cu pince-nez-ul ei de aur bălăbănindu-se pe un nas care nu era prea bine construit pentru aşa ceva, cu ochii înlăcrimaţi de rîs şi cu toată fruntea încreţită de spasmul muscular al rîsului. Părul îi cădea şi pătrundea în dosul ochelarilor, iar aceştia alunecau de pe nasul ud şi se răsuceau şi se clătinau la capătul panglicii lor negre.
La Dessie trebuia să comanzi o rochie cu luni înainte şi făceai vreo douăzeci de vizite la magazin pînă să alegi materialul şi modelul. În Salinas nu exista nimic atît de sănătos ca Dessie. Bărbaţii îşi aveau lojile, cluburile şi bordelurile lor, dar femeile, pînă la venirea lui Dessie, nu aveau altceva decît Liga Altarului şi micile cochetării cu preotul.
Şi deodată, Dessie s-a îndrăgostit. Nu cunosc amănunte despre dragostea ei ― cine era bărbatul şi care au fost împrejurările potrivnice, dacă era religia, o soţie în viaţă, o boală sau egoismul. Bănuiesc că mama ştia, dar era unul din lucrurile care se ţin ascunse în scrinul familiei şi nu se scot niciodată la lumină. Iar dacă au ştiut şi alţi oameni din Salinas, au păstrat taina cu credinţă, ca pe un secret al oraşului. Tot ceea ce ştiu este că a fost o dragoste fără nădejde, cenuşie şi îngrozitoare. După un an, toată veselia lui Dessie dispăruse şi rîsul încetase.
Tom umbla furios prin munţi ca un leu rănit de moarte. Odată, în toiul nopţii, înşeuă calul şi porni spre Salinas, fără să mai aştepte trenul de dimineaţă. Samuel se luă după el şi trimise o telegramă din King City la Salinas. Iar dimineaţa, cînd Tom, cu chipul întunecat, îşi mîna calul sfîrşit pe John Street, în Salinas, şeriful îl aştepta. Îl dezarmă pe Tom, îl băgă într-o celulă şi îi dădu cafea şi rachiu pînă cînd Samuel veni să-l ia.
Samuel nu i-a făcut morală lui Tom. L-a luat acasă şi nu a mai pomenit niciodată de acest incident. Şi în casa Hamiltonilor se lăsă un fel de linişte.

2

În anul 1911, la sărbătoarea Thanksgiving, familia s-a adunat la fermă ― toţi copiii în afară de Joe, care era la New York, de Lizzie, care-şi părăsise familia şi se alăturase alteia, şi de Una care murise. Au venit cu cadouri şi mîncare mai multă decît putea consuma tot clanul. Erau cu toţii căsătoriţi, în afară de Dessie şi Tom. Copiii lor umpleau locul de larmă. Toată casa reînvie ― mai zgomotoasă decît fusese vreodată. Copii strigau, ţipau şi se băteau. Bărbaţii băteau într-una drumul spre fierărie şi se întorceau plini de ei, ştergîndu-şi mustăţile.
Obrazul rotund al Lizei deveni tot mai stacojiu. Ea organiza şi dădea ordine. Soba de la bucătărie nu se mai stingea. Paturile erau pline, iar pe jos erau întinse saltele şi perne pentru copii.
Samuel îşi dezgropă vechea lui veselie. Spiritul lui ironic strălucea, iar vorba lui îşi recăpătă vechiul ritm cîntat. Nu mai contenea vorbind, cîntînd şi povestind amintiri cînd, deodată, înainte de miezul nopţii, se simţi obosit, îl cuprinse moleşeală şi se duse să se bage în patul lui, unde Liza dormea de două ore. Era mirat de el însuşi, nu pentru faptul că se dusese la culcare, ci pentru că dorise acest lucru.
După retragerea părinţilor, Will aduse whisky-ul din fierărie şi clanul se reuni în bucătărie, unde băutura trecea din mînă în mînă în borcănele de dulceaţă. Mamele se strecurară în dormitoare să vadă dacă copiii erau înveliţi şi apoi se întoarseră. Vorbeau cu toţii în şoaptă ca să nu-i deranjeze pe copii şi pe bătrîni. Erau acolo Tom şi Dessie, George cu drăguţa lui Mamie, care era din familia Dempsey, Mollie cu William J. Martin, Olive şi Ernest Steinbeck, Will cu Deila lui.
Toţi cei zece doreau să spună acelaşi lucru. Samuel îmbătrînise. Era o descoperire la fel de uimitoare ca apariţia bruscă a unei stafii. Nu credeau că se va întîmpla vreodată. Îşi băură whisky-ul şi discutară în şoaptă despre acest gînd nou.
Umerii ― aţi văzut cum i s-au lăsat? Şi paşii lui nu mai sînt săltăreţi. Îşi trage niţeluş picioarele, dar nu asta contează, ci ochii. I-au îmbătrînit ochii.
Întotdeauna se ducea ultimul la culcare. Aţi observat că a uitat ce voia să spună chiar în mijlocul unei povestiri? Am văzut asta pe pielea lui. E plină de riduri iar mîinile i-au devenit transparente. Şchioapătă de piciorul drept. Da, dar ăsta-i cel pe care i l-a rupt calul. Ştiu, dar înainte nu şchiopăta.
Spuneau toate astea cu amărăciune. Nu poate fi adevărat, îşi ziceau. Tata nu poate fi un om bătrîn. Samuel e tînăr ca zorile ― zorile veşnice.
Ar putea eventual să se treacă, aşa ca amiaza, dar, Dumnezeule! poate veni înserarea şi noaptea? Doamne, asta nu se poate.
Era firesc ca gîndurile lor să meargă pînă acolo şi să dea înapoi, nu vorbeau despre asta, dar în mintea lor îşi spuneau: nu poate exista lumea fără Samuel.
Cum am mai putea reflecta la ceva fără să ştim ce părere are el despre lucrul acela?
Ce-ar mai fi primăvara, sau Crăciunul, sau ploaia? Nici n-ar mai exista Crăciun!
Minţile lor respingeau asemenea gînduri şi atunci îşi căutară o victimă ― pe cineva pe care să-l rănească pentru că şi ei erau răniţi. S-au năpustit asupra lui Tom.
Tu ai fost aici. Tu ai fost aici tot timpul! Cum de s-a întîmplat una ca asta? Cînd s-a întîmplat?
Cine-i de vină?
Nu cumva tu cu nebunia ta?
Iar Tom putea îndura asta pentru că el fusese de faţă.
― Din cauza lui Una, zise el răguşit. N-a putut suporta. Îmi spunea că un bărbat, un bărbat adevărat, nu are dreptul să se lase doborît de durere. Îmi repeta într-una că trebuie să am încredere, că timpul vindecă totul. O spunea atît de des, încît mi-am dat seama că e pierdut.
― De ce nu ne-ai spus? Poate am fi putut face ceva?
Tom sări în sus violent şi crispat.
― La naiba! Ce era de spus? Că moare de durere? Că i s-a uscat măduva în oase? Ce era de spus? Voi nu eraţi aici... Mi-a fost dat mie să-l privesc şi să văd cum i se sting ochii ― fir-ar să fie.
Tom ieşi din cameră şi ceilalţi îi auziră paşii greoi călcînd cu zgomot pe pămîntul pietros.
Le era ruşine. Will Martin zise:
― Mă duc afară să-l aduc înapoi.
― Nu, nu face asta, spuse repede George şi rudele de sînge îl aprobară. Nu. Lasă-l în pace. Noi ne dăm seama de simţămîntul lui după ceea ce simţim noi înşine.
După cîtva timp, Tom se întoarse.
― Vreau să-mi cer iertare, zise el. Îmi pare rău. Poate sînt puţin cam beat. Tata zice că sînt "vesel" cînd mi se întîmplă aşa ceva. Într-o noapte am venit acasă călare ― mărturisi el ―, am traversat curtea împleticindu-mă şi am căzut în trandafiri, m-am tîrît pe scări în patru labe şi am vomitat pe podea lîngă pat. Dimineaţa am încercat să-i spun că-mi pare rău, şi ştiţi ce mi-a răspuns? "Tom, ai fost pur şi simplu vesel. " "Vesel", după ce eu am făcut aşa ceva. "Un om beat nu se tîrăşte acasă. Chiar aşa vesel."
George îi opri torentul de cuvinte.
― Tom, noi vrem să-ţi cerem iertare. Am vorbit de parcă tu ai fost vinovat şi n-am avut intenţia asta. Sau poate că am avut-o. Dar ne pare rău.
Will Martin, foarte realist, spuse:
― Aici viaţa e grea. De ce nu-l convingem să vîndă totul şi să se mute la oraş? Ar putea să ducă o viaţă lungă şi fericită. Mollie şi cu mine am fi bucuroşi să vină să locuiască la noi.
― Nu cred că ar accepta, zise Will Hamilton. E încăpăţînat ca un catîr şi mîndru ca un păun. E teribil de mîndru.
Ernest, soţul Oliviei, spuse:
― N-ar fi nici o nenorocire dacă l-am întreba. Şi noi am fi bucuroşi să-l găzduim, chiar pe amîndoi.
Apoi tăcură din nou cu toţii, căci ideea de a nu mai avea fermă, pămîntul acela uscat, pietros, aşezat pe dealuri şi necultivabil, era pentru ei o lovitură groaznică.
Will Hamilton, din instinct şi din experienţa lui în afaceri, devenise un cunoscător priceput al sentimentelor nu atît de profunde ale bărbaţilor şi femeilor. Zise:
― Dacă-i cerem să închidă atelierul, ar însemna să-i cerem să-şi încheie viaţa şi asta n-o s-o facă.
― Are dreptate Will, fu de acord George. Va crede că părăseşte totul. Se va simţi laş. Nu, niciodată n-o să vîndă locul, şi dacă ar face-o, nu cred că ar supravieţui nici o săptămînă.
― Mai există o cale, zise Will Martin. Poate ar veni în vizită. Tom s-ar ocupa de fermă. Este timpul ca tata şi mama să mai vadă ceva pe lumea asta. Se întîmplă atîtea lucruri. Asta l-ar înviora şi s-ar putea întoarce apoi să muncească din nou. Iar după un timp, s-ar putea să nu se mai întoarcă aici. Chiar el singur spune că timpul schimbă lucruri pe care nici dinamita nu le poate clinti.
Dessie îşi dădu la o parte părul ce-i cădea în ochi.
― Mă întreb dacă îl credeţi chiar atît de prost, zise ea.
Iar Will spuse din experienţa lui:
― Uneori un om vrea să facă pe prostul, dacă asta îi permite să facă un lucru pe care inteligenţa nu i-l îngăduie. Oricum, putem încerca. Voi, cu toţii, ce credeţi?
Toţi din bucătărie încuviinţară dînd din cap în afară de Tom, care stătea ca o stană de piatră, supărat.
― Tom, nu vrei să te ocupi de fermă? întrebă George.
― Eh, asta-i un fleac, răspunse Tom. Nu-i nici o greutate să conduci ferma pentru că de fapt ea nu e condusă şi n-a fost niciodată.
― Atunci de ce nu eşti de acord?
― M-aş simţi prost să-l insult pe tata. O să înţeleagă.
― Dar ce e rău dacă-i sugerăm aşa ceva?
Tom îşi frecă urechile pînă-şi alungă tot sîngele din ele, încît, pentru o clipă, se albiră.
― Nu vă opresc, răspunse. Dar eu nu pot să fac una ca asta.
George spuse:
― Am putea să-i scriem o scrisoare ― un fel de invitaţie plină de glume. Iar cînd s-ar plictisi de unul din noi, ar putea să se ducă la altul. Ar dura ani de zile ca să ne viziteze pe toţi.
Şi aşa au rămas lucrurile.

3

Tom aduse scrisoarea Oliviei de la King City şi, dat fiind că îi cunoştea conţinutul, aşteptă să-l prindă pe Samuel singur ca să i-o dea. Samuel lucra la forjă şi avea mîinile negre. Apucă plicul de un colţişor, îl puse pe nicovală şi apoi îşi spălă mîinile în butoiaşul pe jumătate umplut cu apă neagră în care scufunda fierul înroşit. Desfăcu plicul cu un cui de potcoavă şi se duse să citească la soare. Tom scosese roţile de la trăsurică şi ungea osiile cu o unsoare galbenă. Îi urmărea pe taică-său cu coada ochiului.
Samuel termină scrisoarea, o pături şi o puse înapoi în plic. Se aşeză pe banca din faţa atelierului şi privi în gol. Apoi desfăcu scrisoarea şi o citi din nou, o pături iar şi o băgă în buzunarul cămăşii albastre. Apoi Tom îl văzu cum se ridică şi porneşte încet spre colina dinspre miazăzi, dînd cu piciorul în pietrele de pe drum.
Plouase un pic. Firişoare plăpînde de iarbă începuseră să crească. La jumătatea dealului, Samuel se aplecă, luă un pumn de pămînt pietros, şi îl întinse în palmă cu degetul arătător ― cremene, nisip şi bucăţele strălucitoare de mică, o rădăcină subţirică şi o piatră cu vinişoare. Îl lăsă să-i cadă din mînă şi îşi scutură palmele. Rupse un fir de iarbă şi-l puse între dinţi şi privi în sus spre cer, dincolo de dealuri. Un nor cenuşiu ameninţător se îndrepta spre răsărit, căutînd copaci peste care să se reverse.
Samuel se ridică şi o porni la vale pe colină. Se uită prin magazia de unelte şi mîngîie stîlpii de susţinere. Se opri lîngă Tom, învîrti una din roţile trăsuricii şi îl arătă spre Tom de parcă l-ar fi văzut pentru prima oară.
― Eşti un bărbat în toată firea, zise el.
― Nu ştiai?
― Ba cred că da... cred că da, făcu Samuel şi porni mai departe. Chipul lui avea o expresie pe care familia i-o cunoştea foarte bine ― ironia faţă de el însuşi era aceea care îl făcea să aibă acest rîs interiorizat. Se plimba prin grădiniţa tristă şi prin jurul casei care nu mai era o casă nouă. Chiar şi ultimile două dormitoare adăugate erau vechi şi ponosite, iar chitul din jurul geamurilor căzuse în unele locuri. La uşă, înainte de a intra în casă, se întoarse şi aruncă o privire asupra întregii ferme.
Liza întindea aluatul de tarte pe planşetă. Era atît de expertă în mînuirea făcăleţului, încît aluatul părea viu. Se întindea şi apoi se strîngea puţintel la loc din pricina apăsării. Liza ridică foaia gălbuie, o aşeză într-o formă de tartă şi îndreptă marginile cu un cuţit. Murele, pregătite dinainte, stăteau scufundate în zeamă roşie, într-un vas.
Samuel se aşeză pe un scaun de bucătărie, picior peste picior, şi o privi. Ochii îi zîmbeau.
― Nu poţi să-ţi găseşti ceva de lucru la ora asta? întrebă ea.
― Cred că dacă aş vrea, aş găsi, mamă.
― Atunci nu mai sta priponit aici, că mă enervează. Ziarul e în cealaltă cameră, dacă ţi-e lene.
― L-am citit, zise Samuel.
― Pe tot?
― Tot ce mă interesează.
― Samuel, ce-i cu tine? Te frămîntă ceva. Se vede pe faţa ta. Dă-i drumul şi lasă-mă să-mi văd de tartele mele.
El îşi întinse picioarele şi îi zîmbi.
― Ce mai nevastă mititică. Ai avea nevoie de trei ca ea să faci o singură îmbucătură.
― Samuel, termină acum cu astea. Nu mă supără cîte o glumă, seara, din cînd în cînd, dar nu e încă nici unsprezece. Hai, şterge-o.
― Liza, spuse Samuel. Tu cunoşti înţelesul cuvîntului "vacanţă"?
― Hai, nu mai face glume de dimineaţă.
― Spune, Liza, îl cunoşti?
― Bineînţeles că da. Doar nu mă crezi o proastă.
― Ce înseamnă?
― Să pleci să te odihneşti la mare, pe plajă. Şi acum, Samuel, hai, lasă prostiile.
― Mă întreb de unde cunoşti acest cuvînt?
― Vrei să-mi spui şi mie ce ai de gînd? De ce adică să nu ştiu?
― Ai avut vreodată aşa ceva, Liza?
― Păi, eu... 
Se opri.
― În cincizeci de ani, ai avut vreodată o vacanţă, tu nevestică mică şi prostuţă?
― Samuel, te rog, pleacă din bucătărie, spuse ea cu neîncredere.
El scoase din buzunar scrisoare şi o desfăcu.
― E de la Olive. Vrea să venim în vizită la Salinas. Au aranjat camerele de la etaj. Vrea să-i cunoaştem copiii. Ne-a luat bilete pentru spectacolele Chautauqua. Billy Sunday boxează cu diavolul şi Bryan ţine o conferinţă despre Crucea de Aur. Mi-ar place să-l ascult. E o conferinţă învechită şi naivă, dar se spune că o rosteşte într-un fel care aproape mai reuşeşte să-ţi stoarcă lacrimi.
Liza îşi frecă nasul şi se mînji cu făină de pe degete.
― Costă scump? întrebă ea grijulie.
― Scump? Biletele le-a cumpărat Olive. Sînt un cadou.
― Nu putem merge, zise Liza. Cine o să aibă grijă de fermă?
― Tom ― ce treabă e aici iarna?
― O să-i fie urît.
― Poate că o să vină şi George să stea un timp ca să vîneze pitpalaci. Ia uită-te, Liza, ce este în scrisoare!
― Ce-s astea?
― Două bilete de tren pentru Salinas. Olive spune că nu vrea să ne lase nici o portiţă de scăpare.
― Nu se poate să le restitui pur şi simplu şi să-i trimiţi banii înapoi?
― Nu, nu se poate Liza ― mamă ― te rog, nu face asta. Ia, uite o batistă.
― Asta-i cîrpă de vase, spuse Liza.
― Stai jos aici, mamă. Aşa! Am impresia că gîndul unei odihne ţi-a provocat un şoc care te-a descumpănit. Aşa. Ştiu că e o cîrpă de vase. Se spune că Billy Sunday mînă diavolul pe scenă.
― Asta-i blasfemie, spuse Liza.
― Dar mi-ar place să văd treaba asta, ţie nu? Ce-ai spus? Ridică-ţi capul. N-am auzit. Ce-ai spus?
― Am spus da, răspunse Liza.
Tom desena ceva, cînd Samuel intră la el. Tom îl privi pe tatăl său cu ochi indiferenţi, încercînd să desluşească efectele scrisorii lui Olive.
Samuel privi desenul.
― Ce-i asta?
― Încerc să-i dau de capăt unei deschideri de poartă, ca omul să nu mai fie nevoit să coboare din brişcă. Aici este bara care deschide zăvorul.
― Şi ce-l face să se deschidă?
― M-am gîndit la un arc puternic.
Samuel studie desenul.
― Şi ce-l face să se închidă?
― Bara cealaltă. O să alunece în sens invers, împinsă de resort.
― Înţeleg, făcu Samuel. S-ar putea să funcţioneze dacă poarta ar fi bine montată. Dar ca s-o faci şi s-o întreţii ţi-ar trebui de două ori atîta timp cît pierzi în douăzeci de ani ca să te dai jos şi să deschizi poarta cu mîna.
Tom protestă:
― Uneori, cu un cal nervos...
― Ştiu, spuse tatăl. Dar principalul este că-i interesant.
Tom rînji:
― M-ai prins.
― Tom, crezi că ai putea să ai grijă de fermă dacă mama şi cu mine am face o scurtă călătorie?
― Cum să nu, zise Tom. Şi unde aveţi de gînd să plecaţi?
― Olive vrea să stăm cîtva timp cu ea la Salinas.
― Asta ar fi minunat, spuse Tom. Mama este de acord?
― Da, a uitat şi de cheltuieli.
― Foarte bine. Şi cît aveţi de gînd să fiţi plecaţi?
Ochii strălucitori, ironici, ai lui Samuel se pironiră pe chipul lui Tom pînă cînd acesta spuse:
― Ce s-a întîmplat, tată?
― Fiule, am simţit ceva în tonul tău ― de care e greu să-ţi dai seama. Dar e ceva, Tom; fiule, dacă ai vreun secret cu fraţii şi surorile tale, nu-mi pare rău. Cred că e bine.
― Nu ştiu ce vrei să spui, făcu Tom.
― Poţi să-i mulţumeşti Domnului că n-ai vrut să devii actor, Tom, ai fi fost unul foarte prost. Bănuiesc că aţi pus treaba la cale de sărbătorile Thanksgiving, cînd v-aţi adunat cu toţii. Şi totul merge ca pe roate. Văd aici mîna lui Will. Nu-i nevoie să-mi spui dacă nu vrei.
― Eu n-am fost de acord, spuse Tom.
― Nu ţi se potriveşte. Tu ai fost de părere să se fluture adevărul în soare, ca să-l văd. Să nu le spui celorlalţi că ştiu.
Plecă, apoi se întoarse şi îşi puse mîna pe umărul lui Tom.
― Îţi mulţumesc, fiule, că ai vrut să mă onorezi cu adevărul. Nu e prea inteligent, dar e mai sigur.
― Mă bucur că vă duceţi.
Samuel stătea în uşa fierăriei cu ochii în pămînt.
― Se spune că o mamă iubeşte cel mai mult copilul cel urît, zise el şi dădu cu putere din cap. Tom, o să-ţi răspund la onoare cu onoare. Te rog ― să păstrezi cele ce-ţi spun în cel mai tainic colţişor şi să nu dezvălui nimic vreunuia din fraţi sau surori ― ştiu de ce mă duc ― şi mai ştiu unde mă duc şi sînt mulţumit.

Capitolul 24

1

Mi-am pus deseori întrebarea de ce oare unii oameni se simt mai puţin loviţi şi măcinaţi de adevărurile vieţii şi morţii decît alţii. Lui Samuel, moartea Unei i-a despicat pămîntul sub picioare, i-a deschis porţile cetăţii sale de apărare şi a făcut din el un om bătrîn.
Pe de altă parte, Liza, care cu siguranţă că îşi iubea familia tot atît de mult ca şi soţul ei, nu a fost tot atît de distrusă sau copleşită. Viaţa ei a continuat la fel ca mai înainte. Simţea durerea, dar îi supravieţuia.
Probabil că Liza accepta lumea la fel cum accepta Biblia, cu toate paradoxurile şi contradicţiile ei. Nu-i plăcea moartea, dar ştia că aceasta există, iar cînd venea, nu o surprindea.
Samuel se gîndea, se amuza şi filozofa cu privire la moarte, dar nu credea cu adevărat în ea. Moartea nu era un membru al universului său. El şi toţi cei ce-l înconjurau erau nemuritori. Cînd a apărut moartea adevărată, a fost o ofensă, o negare a nemuririi pe care o simţea adînc şi această singură fisură în zidul lui a făcut să se prăbuşească întregul edificiu. Bănuiesc că a crezut întotdeauna că poate să polemizeze cu moartea. Era un duşman personal, unu pe care-l putea înfrînge.
Pentru Liza era pur şi simplu moartea ― sfîrşitul promis şi aşteptat. În durerea ei a mai fost în stare să pună o oală cu fasole la cuptor, să coacă şase tarte şi să socotească exact cîtă mîncare va fi necesară pentru a hrăni oaspeţii la înmormîntare. Şi a mai fost în stare, în ciuda durerii, să aibă grijă ca Samuel să poarte o cămaşă albă curată şi ca haina lui neagră să fie periată şi fără pete şi să aibă pantofii făcuţi. Poate că este nevoie de aceste două tipuri pentru a face o căsnicie durabilă, sudată prin forţe variate, ce se completează reciproc.
Odată împăcat cu gîndul, Samuel putea probabil să fie mai tare decît Liza, dar procesul resemnării l-a sfîrşit. După ce luă hotărîrea de a merge la Salinas, Liza îl urmări îndeaproape. Nu ştia întocmai ce anume urmăreşte, dar, ca o mamă bună şi grijulie, ştia că pune ceva la cale.
Ea era o realistă desăvîrşită. Fiindu-i totul egal, era bucuroasă să-şi viziteze copiii. Era curioasă în legătură cu ei şi copiii lor. Nu era legată de un anumit loc. Locul unde te afli este doar o etapă de odihnă în drumul spre rai. Nu iubea munca în sine, dar o făcea pentru că trebuia făcută. Şi era obosită. Iar pe deasupra, îi era tot mai greu să lupte cu durerile şi junghiurile care încercau să o reţină în pat dimineaţa ― deşi nu au izbutit niciodată.
Se gîndea la rai ca la un loc unde hainele nu se murdăresc, unde nu mai trebuie să găteşti mîncare şi unde nu se spală vase. Erau unele lucruri în rai pe care, în mod particular, nu prea le aproba. Era prea multă muzică şi nu înţelegea cum, fie chiar şi cei aleşi, puteau supravieţui multă vreme în lenevia cerească ce le era promisă. Ea va găsi ceva de făcut în rai. Trebuie să existe ceva cu care să-ţi ocupi timpul ― nişte nori de cîrpit, nişte aripi obosite de frecţionat. Poate că gulerele hainelor aveau nevoie să fie întoarse din cînd în cînd, şi dacă te gîndeşti bine, ea nu putea crede că, fie şi în rai, nu se găsesc niscaiva pînze de păianjeni în vreun colţişor pe care să le dai jos cu o mătură înfăşurată într-o cîrpă.
Era bucuroasă şi speriată totodată de vizita la Salinas. Îi plăcea atît de mult ideea, încît simţea că aici trebuie să fie ceva foarte aproape de păcat. Şi spectacolele Chautuqua? În definitiv nu era obligată să meargă şi probabil că nici n-o să se ducă. Samuel o să se dezlănţuie ― va trebui să-l supravegheze. Avea mereu sentimentul că el era tînăr şi neajutorat. Era bine că nu ştia ce gînduri îi treceau prin minte, şi să afle în felul ăsta ce se întîmpla cu trupul lui.
Samuel, însă, era strîns legat de locul acela. Ferma era pentru el ca un fel de rudă şi, cînd a părăsit-o, parcă a înjunghiat o fiinţă iubită. Dar odată hotărît, Samuel s-a apucat să aranjeze lucrurile cum se cuvine. Făcu vizite ceremonioase tuturor vecinilor săi, celor vechi, care îşi aminteau cum fusese cîndva ferma şi cum era acum. Iar cînd plecă de la vechii prieteni, aceştia erau conştienţi că nu-l vor mai vedea niciodată, deşi nu le spusese aşa ceva. Începu să privească munţii şi copacii, chiar şi chipurile oamenilor, ca şi cînd ar fi vrut să le ţină minte pentru veşnicie.
Ultima vizită a rezervat-o familiei Trask. Nu mai fusese pe acolo de luni de zile. Adam nu mai era tînăr. Băieţii aveau unsprezece ani, iar Lee, el nu se schimbase prea mult. Lee îl însoţi pe Samuel la grajd.
― Am vrut de mult să vă vorbesc, zise Lee. Dar sînt atîtea de făcut. Şi încerc să mă duc la San Francisco măcar o dată pe lună.
― Ştii cum e, spuse Samuel. Cînd ştii că prietenul e colea, lîngă tine, nu te duci să-l vezi. Apoi dispare şi te mustră conştiinţa că nu l-ai văzut.
― Am auzit de fata dumitale. Îmi pare rău.
― Am primit scrisoarea ta, Lee. O păstrez. Ai spus lucruri simţite.
― Chinezării, făcu Lee. Pe măsură ce îmbătrînesc, parcă devin tot mai mult chinez.
― E ceva schimbat la tine, Lee. Ce anume?
― Coada, domnule Hamilton. Mi-am tăiat coada.
― Asta era.
― Am făcut-o cu toţii. N-aţi auzit? Împărăteasa moştenitoare a murit. China e liberă. Dinastia Manciu nu mai este stăpînitoare şi nu mai purtăm coadă. A fost o proclamaţie a noului guvern. N-a mai rămas o coadă, nicăieri.
― E vreo deosebire, Lee?
― Nu prea mare. E mai uşor. Dar am o senzaţie de gol la cap care mă face să mă simt prost. Te obişnuieşti greu cu un lucru bun.
― Ce face Adam?
― E bine. Dar nu s-a schimbat prea mult. Mă întreb cum o fi fost înainte.
― Da, m-am întrebat şi eu. A avut o primăvară scurtă. Băieţii trebuie să fie mari.
― Sînt mari. Mă bucur că am rămas aici. Am învăţat multe văzînd cum cresc băieţii şi ajutîndu-i niţel.
― I-ai învăţat chinezeşte?
― Nu. Domnul Trask n-a vrut. Şi cred că a avut dreptate. Ar fi fost o complicaţie inutilă. Dar sînt prietenul lor ― da, le sînt prieten. Îl admiră pe tatăl lor, dar cred că pe mine mă iubesc. Şi se deosebesc foarte mult între ei. Nici nu vă puteţi închipui cît de deosebiţi sînt.
― În ce fel, Lee?
― O să vedeţi cînd vin acasă de la şcoală. Sînt ca două feţe ale unei medalii. Cal este şiret, întunecat şi bănuitor, pe cînd fratele lui ― e un băiat care îţi cade la inimă încă înainte de a scoate o vorbă şi mai mult încă după aceea.
― Şi nu-ţi place Cal?
― Mă trezesc că îl apăr ― faţă de mine. El luptă pentru viaţă, în timp ce fratele său nu trebuie să lupte.
― La fel se întîmplă şi cu copiii mei, spuse Samuel. Nu înţeleg. Ai crede că, avînd aceeaşi educaţie şi acelaşi sînge, sînt la fel, dar nu sînt ― chiar deloc.
Mai tîrziu, Samuel şi Adam coborîră drumul umbrit de stejari spre intrarea în vale, de unde puteau privi spre Valea Salinas.
― Rămîi la masă? întrebă Adam.
― Nu vreau să mai am pe conştiinţă sacrificare altor pui, spuse Samuel.
― Lee are o friptură înăbuşită.
― Ei, în cazul ăsta...
Adam mai avea şi acum un umăr mai lăsat decît celălalt de pe urma vechii răni. Avea chipul aspru şi închis, iar ochii lui priveau lucrurile la suprafaţă, fără să se oprească la amănunte. Cei doi bărbaţi se opriră pe drum şi priviră în valea cea înverzită în urma ploilor timpurii.
Samuel zise blînd:
― Mă miră cum de nu ţi-e ruşine să laşi pămîntul ăla nelucrat.
― N-am avut nici un motiv să-l cultiv, răspunse Adam. Am mai vorbit despre asta. Ai crezut că mă voi schimba Nu m-am schimbat.
― Eşti mîndru de durerea ta? întrebă Samuel. Te face să te crezi măreţ şi tragic?
― Nu ştiu.
― Gîndeşte-te la asta. Poate că joci un rol pe o scenă imensă, avîndu-te ca unic spectator.
În vocea lui Adam se simţi o uşoară supărare.
― De ce vii să-mi faci morală? Îmi pare bine că ai venit, dar de ce scormoneşti în mine?
― Ca să văd dacă pot stîrni în tine mînia. Sînt un om curios. E o grămadă de teren sterp prin locurile, astea, iar aici lîngă mine, iată un om tot atît de sterp. Mi se pare o risipă. Nu pot să sufăr risipa, n-am putut niciodată să mi-o permit. Este un sentiment plăcut să-ţi laşi viaţa stearpă?
― Ce pot să fac?
― Ai putea să încerci din nou.
Adam se întoarse spre el.
― Mi-e teamă, Samuel. Aş prefera să merg mai departe tot aşa. Poate îmi lipseşte energia sau curajul.
― Dar cu băieţii cum e ― îi iubeşti?
― Da... da.
― Îl iubeşti pe vreunul mai mult decît pe celălalt?
― Ce te face să crezi asta?
― Nu ştiu. Ceva în tonul tău.
― Să ne întoarcem în casă, spuse Adam.
O porniră înapoi pe sub copaci. Deodată Adam zise:
― Ai auzit vreodată de Cathy că s-ar afla la Salinas? Ai auzit vreodată un zvon ca ăsta?
― Dar tu?
― Da... dar n-am crezut. Nu pot crede una ca asta.
Samuel păşea tăcut pe făgaşul prăfuit lăsat de urma roţilor pe drum. Mintea lui, ca şi a lui Adam, era frămîntată de aceleaşi idei şi, aproape obosit, reluă un gînd pe care-l crezuse dispărut. În cele din urmă spuse:
― N-ai uitat-o de fel.
― Cred că nu. Împuşcătura am uitat-o, însă. Nu mă mai gîndesc la asta.
― Nu pot să-ţi spun cum să-ţi trăieşti viaţa, zise Samuel, deşi iată că o fac. Ştiu că ar fi mai bine pentru tine să te eliberezi de aceste "s-ar fi putut", să ieşi la lumină, în bătaia vîntului. Şi în timp ce îţi vorbesc, îmi trec eu însumi prin sită amintirile, la fel cum fac oamenii cu gunoiul de pe podeaua unui bar, căutînd mărunţişul care cade în crăpături. E un minerit meschin, într-adevăr meschin. Eşti prea tînăr, Adam, ca să-ţi treci de pe acum prin sită amintirile. Ar trebui să-ţi faci altele noi, astfel încît mineritul să-ţi fie mai bogat cînd vei îmbătrîni.
Adam stătea cu faţa plecată în jos şi, de atîta încleştare, maxilarul îi ieşea afară, pe sub tîmplă. Samuel îl privi pe furiş.
― Asta e, zise el. Ia taurul de coarne. Cît de mult ne apărăm o greşeală! Vrei să-ţi spun eu ce faci, ca să nu-ţi închipui că e o invenţie de-a ta? Cînd te culci şi stingi lumina ― ea stă în uşă, luminată din spate, şi-i vezi cămaşa de noapte fluturînd. Vine blînd în patul tău, iar tu, abia respirînd, dai plapuma la o parte ca s-o primeşti şi-ţi muţi capul de pe pernă ca să-i faci loc lîngă capul tău. Simţi mirosul dulce al pielii ei, şi ţi se pare că nu mai e altul pe lume...
― Încetează, strigă Adam la el. Naiba să te ia, încetează! Nu-ţi mai băga nasul în viaţa mea! Eşti ca un coiot care adulmecă leşul unei vaci.
― Eu o ştiu, zise Samuel cu blîndeţe, pentru că şi la mine a venit una din aceste fantome, tot aşa, nopţi, luni, ani în şir, ba chiar şi acum. Cred că ar fi trebuit să-mi ferec mintea şi să-mi pecetluiesc inima împotriva ei, dar n-am făcut-o. Toţi anii aceştia am înşelat-o pe Liza. I-am oferit un neadevăr, o imitaţie, am păstrat ce am avut mai bun pentru orele acelea dulci, întunecate. Iar acum aş dori să fi avut şi ea un oaspete secret. Dar n-am ştiut niciodată. Cred mai curînd că ea şi-a ferecat inima şi a aruncat cheia în iad.
Mîinile lui Adam se încleştaseră atît de puternic încît falangele, lipsite de sînge, se albiseră.
― Mă faci să mă îndoiesc de mine însumi, spuse el cu furie. Întotdeauna ai făcut aşa. Mi-e teamă de tine. Ce trebuie să fac, Samuel? Spune-mi! Nu ştiu cum de ai văzut lucrurile atît de clar. Ce trebuie să fac?
― Eu ştiu ce trebuie, deşi niciodată nu o pun în aplicare. Ştiu întotdeauna ce trebuie. Ar trebui să-ţi găseşti o nouă Cathy. Ar trebui să laşi pe noua Cathy să ucidă visul Cathy ― să le laşi pe amîndouă să se lupte. Iar tu, stînd pe de lături, să-ţi uneşti gîndurile cu cea care va învinge. Asta ar fi un "trebuie" de calitatea a doua. Cel mai bun lucru ar fi însă să găseşti o dragoste nouă, proaspătă, care s-o alunge pe cea veche.
― Mi-e teamă să încerc, făcu Adam.
― Asta mi-ai mai spus-o. Şi acum, iată că devin egoist faţă de tine. Plec, Adam. Am venit să-mi iau rămas bun.
― Ce vrei să spui?
― Fiica mea, Olive, ne-a chemat, pe Liza şi pe mine, să-i facem o vizită la Salinas, şi plecăm, poimîine.
― Bine, dar o să vă întoarceţi.
Samuel continuă:
― După ce o să stăm la Olive, o lună sau poate două, o să vină o scrisoare de la George. O să se simtă jignit dacă n-o să-i facem o vizită, la Paso Robles. Iar după asta, Mollie o să vrea să venim la San Francisco, şi apoi Willy şi poate chiar Joe în Est, dacă o să mai trăim atît.
― Şi nu vă face plăcere? O meritaţi. Aţi muncit destul pe dealurile astea pline de praf.
― Iubesc dealul ăsta plin de praf! zise Samuel. Îl iubesc aşa cum îşi iubeşte căţeaua puiul de-o şchioapă. Mi-e dragă fiecare piatră, buruienile tari ca oţelul care rup fierul plugului, stratul subţire golaş de pămînt fertil, adîncurile lui lipsite de apă. Există o bogăţie, undeva, în dealul meu plin de praf.
― Meriţi să te odihneşti.
― Şi asta ai mai spus-o. Iată ce a trebuit să accept şi am acceptat. Cînd zici că merit să mă odihnesc e ca şi cum ai spune că viaţa mea s-a terminat.
― Crezi aşa ceva?
― Asta este ceea ce am acceptat.
Adam spuse emoţionat:
― Nu poţi face una ca asta. Dacă accepţi aşa ceva, nu vei mai trăi.
― Ştiu, răspunse Samuel.
― Dar nu poţi să faci asta.
― De ce nu?
― Nu vreau s-o faci.
― Sînt un bătrîn curios, Adam. Şi ceea ce e mai trist pentru mine, e că-mi pierd curiozitatea. Asta e, poate, ceea ce mă face să cred că a venit vremea să-mi vizitez copiii. Va trebui s-o fac pe curiosul o bună bucată de timp.
― Aş prefera să-ţi dai sufletul muncind pe dealul ăsta plin de praf.
Samuel îi zîmbi.
― Ce plăcut e să auzi asta! Îţi mulţumesc. E un lucru plăcut să fii iubit, chiar şi mai tîrziu.
Deodată, Adam se întoarse spre el, încît Samuel fu nevoit să se oprească.
― Ştiu ce ai făcut pentru mine, zise Adam. Nu pot să-ţi dau nimic în schimb. Dar pot să-ţi mai cer încă un lucru. Dacă ţi-o cer, poţi să-mi mai faci un singur bine, şi, poate, să-mi salvezi astfel viaţa?
― Aş face-o, dacă aş putea.
Adam întinse mîna şi descrise un arc spre apus.
― Pe pămîntul acela de acolo ― vrei să mă ajuţi să fac grădina de care am vorbit, cu morile de vînt şi puţurile şi lanurile de lucernă? Am putea face culturi de seminţe de flori. Se cîştigă bani buni cu asta. Ia gîndeşte-te cum ar arăta, acri întregi de mazăre şi pătrate aurii de calendula. Poate şi vreo zece acri cu trandafiri din West. la închipuie-ţi cum ar mirosi cînd bate vîntul de apus!
― Mă faci să plîng, zise Samuel, şi asta e un lucru caraghios pentru un om bătrîn.
Într-adevăr ochii îi erau umezi.
― Îţi mulţumesc, Adam, frumoasa ta ofertă are aroma plăcută a vîntului de apus.
― Atunci accepţi?
― Nu, nu accept. Dar am să mi-o imaginez cînd voi fi la Salinas, ascultîndu-i pe Williams Jennings Bryan. Şi poate că o să ajung să cred că s-a şi realizat.
― Dar vreau să o fac.
― Stai de vorbă cu Tom al meu. El o să te ajute. El ar planta, sărmanul, toată lumea cu trandafiri, dacă ar putea.
― Îţi dai seama ce faci, Samuel?
― Da, ştiu ce fac, ştiu atît de bine încît treaba e pe jumătate făcută.
― Ce om încăpăţînat eşti!
― Arţăgos, făcu Samuel. Liza spune că sînt arţăgos, dar acum sînt prins într-o plasă a copiilor mei ― şi cred că-mi place.

2

În casă se întinsese masa.
― Aş fi vrut să servesc sub copac, spuse Lee, ca altădată, dar aerul e rece.
― Aşa e, Lee, aprobă Samuel.
Gemenii intrară în linişte şi rămaseră pe loc timizi privindu-l pe musafir.
― E mult de cînd nu v-am văzut, băieţi. Dar v-am botezat bine. Tu eşti Caleb, nu?
― Eu sînt Cal.
― Bine, Cal aşadar. Şi se întoarse spre celălalt. Dar tu ai descoperit cum să-ţi pronunţi mai uşor numele?
― Poftim?
― Pe tine te cheamă Aaron?
― Da, domnule;
― El îl pronunţă cu un singur a, chicoti Lee. Prietenilor lui i se pare cam nostim cu doi de a.
― Am treizeci, şi cinci de iepuri belgieni, domnule, spuse Aaron. Aţi vrea să-i vedeţi, domnule? Cu primăvara li s-a mărit numărul. Am opt nou-născuţi ― chiar ieri s-au născut.
― Aş vrea să-i văd, Aron. Schiţă un zîmbet. Cal, ia spune-mi, tu eşti grădinar?
Lee întoarse brusc capul şi îl analiză pe Samuel.
― Nu faceţi asta, spuse Lee nervos.
Cal zise:
― La anul, tata o să-mi dea un acru de pămînt.
Aron zise:
― Am un iepure care cîntăreşte cincisprezece livre. Am să i-l dau tatei de ziua lui.
Auziră deschizîndu-se uşa dormitorului lui Adam.
― Nu-i spuneţi, făcu Aron grăbit. E secret.
Lee tăie friptura.
― Întotdeauna îmi tulburaţi gîndurile, domnule Hamilton, zise el. Şedeţi, băieţi.
Adam intră, dîndu-şi în jos mînecile, şi îşi luă locul în capul mesei.
― Bună seara, băieţi, rosti el, iar ei răspunseră la unison:
― Bună seara, tată.
― Să nu-i spuneţi, şopti Aron.
― Nu-i spun, îl asigură Samuel.
― Ce să nu-mi spui? întrebă Adam.
Samuel zise:
― Nu pot exista probleme personale? Am un secret cu fiul tău.
Cal întrerupse:
― Am şi eu să vă spun un secret, îndată după masă.
― Am să-l ascult bucuros, răspunse Samuel. Şi sper că nu ştiu de pe acum despre ce-i vorba.
Lee îşi ridică ochii de la treaba lui şi îl privi pe Samuel. Începu să împartă carnea în farfurii.
Băieţii mîncară repede şi în tăcere, înfulecînd bucăţelele. Aron spuse:
― Ne dai voie, tată?
Adam dădu din cap, şi cei doi băieţi ieşiră repede.
Samuel se uită după ei.
― Par mai mari de unsprezece ani, spuse el. Pe cît mi-aduc aminte, la unsprezece ani copiii mei urlau, ţipau şi se învîrteau într-una. Ăştia arată ca nişte oameni maturi.
― Într-adevăr? întrebă Adam.
Lee spuse:
― Cred că ştiu de ce se întîmplă asta. Nu există o femeie în casă care să preţuiască copiii. Nu cred că bărbaţilor le pasă prea mult de copii, aşa că băieţii n-au simţit niciodată avantajul de a fi copii. N-au avut nimic de cîştigat din asta. Nu ştiu dacă e bine sau e rău aşa.
Samuel şterse rămăşiţele de sos din farfurie cu o bucată de pîine.
― Adam, mă întreb dacă îţi dai seama ce înseamnă pentru tine Lee. Un filozof care se pricepe să gătească sau un bucătar care ştie să gîndească? M-a învăţat multe. Trebuie să fi învăţat de la el, Adam.
Adam răspunse:
― Mă tem că n-am ascultat suficient ― sau poate că el n-a prea vorbit.
― Adam, de ce n-ai vrut ca băieţii să înveţe chinezeşte?
Adam se gîndi o clipă.
― Mi se pare că e momentul sincerităţii, spuse el în cele din urmă. Cred că pur şi simplu din gelozie. I-am spus altfel, dar poate că de fapt n-am vrut ca ei să poată să se depărteze de mine atît de uşor într-o direcţie în care nu-i puteam urma.
― E un lucru destul de raţional şi aproape prea omenesc, zise Samuel. Dar faptul că îl recunoşti, e un mare salt. Mă întreb dacă eu însumi am mers atît de departe.
Lee aduse la masă cafetiera cenuşie emailată, umplu ceştile şi se aşeză. Îşi încălzi palma, ţinînd ceaşca în mînă. Apoi rîse:
― Mi-aţi făcut multe necazuri, domnule Hamilton, şi aţi tulburat liniştea chinezească.
― Ce vrei să spui, Lee?
― Parcă v-am mai povestit asta, spuse Lee. Sau poate mi-am formulat ideile doar în minte, cu gîndul să vi le spun. E o poveste amuzantă, în orice caz.
― Vreau s-o ascult, spuse Samuel şi îl privi pe Adam. Nu vrei să asculţi şi tu, Adam? Sau eşti pe cale să te scufunzi în baia ta de nori?
― Tocmai mă gîndeam la asta, răspunse Adam. E curios ― m-a cuprins un fel de emoţie.
― Asta-i bine, făcu Samuel. Asta-i poate cel mai bun lucru care i se poate întîmpla unui om. Să-ţi auzim povestea, Lee.
Chinezul îşi duse mîna spre ceafă şi zîmbi.
― Mă întreb dacă mă voi obişnui vreodată fără coadă, spuse el. Cred că o foloseam mai mult decît îmi dădeam seama. V-am spus, domnule Hamilton, că devin tot mai mult chinez. Dumneata nu devii tot mai mult irlandez?
― Cîteodată, spuse Samuel.
― Îţi aminteşti cînd ne-ai citit cele şaisprezece versete din capitolul patru al Genezei şi am discutat despre ele?
― Da, într-adevăr. Şi e mult de atunci.
― Aproape zece ani, spuse Lee. Povestea m-a impresionat adînc şi am reluat-o, vorbă cu vorbă. Cu cît mă gîndesc mai mult la povestea asta, cu atît mai profundă a devenit pentru mine. Apoi am comparat traducerile pe care le avem ― şi erau destul de asemănătoare. Un singur pasaj mă nelinişteşte. Versiunea King James sună astfel. Acolo unde Domnul l-a întrebat pe Cain de ce este supărat, Domnul spune: "Dacă faci bine, vei fi bine primit, dar dacă faci rău, păcatul pîndeşte la uşă; dorinţa lui se ţine după tine dar tu îl vei stăpîni". Acest "tu îl vei stăpîni" m-a izbit pentru că era o promisiune făcută lui Cain că va învinge păcatul.
Samuel dădu din cap.
― Dar copiii lui nu l-au învins întru totul, spuse el.
Lee sorbi cafeaua.
― Apoi am luat un exemplu din Biblia americană populară. Pe atunci aceea era foarte nouă. Pasajul acesta era deosebit. Se spunea "Tu să-l stăpîneşti". Asta e cu totul altceva. Nu e o promisiune, e un ordin. Şi am început să mă frămînt. Mă întrebam care fusese de fapt cuvîntul scriitorului original care putuse fi tradus atît de diferit.
Samuel îşi puse palmele pe masă, se aplecă înainte şi vechea licărire tinerească îi apăru în ochi.
― Lee, să nu-mi spui că ai studiat ebraica!
Lee zise:
― O să vă povestesc. E o istorie destul de lungă. Vreţi o înghiţitură de ng-ka-py?
― Băutura aceea cu gust bun de mere putrede?
― Da. Vorbesc mai uşor cu ea.
― Poate şi eu ascult mai bine.
Cînd Lee se duse la bucătărie, Samuel îl întrebă:
― Adam, ai ştiut de asta?
― Nu, răspunse Adam. Nu mi-a spus, sau poate că n-am ascultat eu.
Lee se întoarse cu sticla lui de ceramică şi cu trei ceşcuţe de porţelan, atît de subţiri şi delicate încît trecea lumina prin ele.
― Să bem moda chinezeşte, spuse el şi turnă băutura aproape neagră. Are o grămadă de pelin. Bună băutură. Dacă bei destul de mult, are cam acelaşi efect ca şi absintul.
Samuel sorbi licoarea.
― Vreau să ştiu de ce te interesa atît de mult, spuse el.
― Mi se părea că omul care a putut concepe această măreaţă poveste, trebuia să ştie exact ceea ce voia să spună şi că nu poate fi o confuzie în exprimare.
― Zici "omul". Deci nu crezi că e o carte divină, scrisă cu degetul de cerneală al lui Dumnezeu?
― Cred că mintea care a putut să gîndească această poveste a fost o minte curios de divină. Am avut şi în China cîteva asemenea minţi.
― Voiam doar să ştiu, spuse Samuel. Aşadar nu eşti totuşi prezbiterian.
― V-am spus că devin din ce în ce mai chinez. Dar să continui. Am plecat la San Francisco la sediul asociaţiei noastre familiale. Aţi auzit de asta? Familiile noastre mari au centre unde orice membru al ei poate primi ajutor sau îl poate oferi. Familia Lee este foarte mare. Se îngrijeşte de membrii ei.
― Am auzit de asta, spuse Samuel.
― Vă gîndiţi la lupta chinezilor împotriva sclaviei fetelor?
― Da, cred că da.
― E o mică diferenţă, spuse Lee. M-am dus acolo pentru că în familia noastră există un număr de domni bătrîni veneraţi, foarte învăţaţi. Sînt gînditori foarte meticuloşi. Un om poate pierde ani întregi cîntărind o frază a învăţatului pe care voi îl numiţi Confucius. M-am gîndit că ar putea exista experţi în ce priveşte sensul cuvintelor care ar putea să mă îndrume. Sînt bătrîni simpatici. Fumează două pipe cu opium după-amiaza şi asta îi odihneşte şi le ascute spiritul, şi stau toată noaptea cu mintea limpede. Cred că nici un alt popor nu a fost în stare să folosească cum trebuie opiumul.
Lee îşi înmuie limba în băutura neagră.
― Mi-am supus respectuos problema unuia dintre aceşti înţelepţi, i-am citit povestea şi i-am spus ce am înţeles din ea. În noaptea următoare, s-a întîlnit patru dintre ei şi m-au chemat şi pe mine. Am discutat povestea toată noaptea.
Lee rîse.
― Cred că e caraghios, zise el. Ştiu că n-aş îndrăzni să povestesc asta multor oameni. Puteţi să vă închipuiţi patru domni bătrîni, cel mai tînăr are acum peste nouăzeci de ani, apucîndu-se să studieze ebraica? Au angajat un rabin învăţat. S-au apucat să studieze de parcă ar fi fost copii. Caiete, gramatică, vocabular, fraze simple. Puteaţi vedea ebraica scrisă cu cerneală chinezească şi cu pensula! Scrisul de la dreapta la stînga nu-i deranja atît de rău cum te-ar deranja pe dumneata, pentru că noi scriem de sus în jos. Ei aveau simţul perfecţiunii! Au mers la rădăcina problemei!
― Şi tu? spuse Samuel.
― Eu m-am ţinut alături de ei, minunîndu-mă de mintea lor mîndră şi limpede. Am început să-mi iubesc rasa şi pentru prima oară am dorit să fiu chinez. La fiecare două săptămîni mă duceam la o întîlnire cu ei, şi aici, în camera mea, am scris pagini întregi. Am cumpărat toate dicţionarele ebraice cunoscute. Dar domnii cei bătrîni mi-o luau mereu înainte. Nu peste mult timp, l-au întrecut pe rabin; el a adus un coleg al său. Domnule Hamilton, ar fi trebuit să asistaţi la unele nopţi de argumentări şi discuţii. Ce întrebări, ce analize, ce judecată frumoasă, ce judecată minunată. După doi ani, am simţit că putem să ne apropiem de cele şaisprezece versete ale capitolului patru din Geneză. Domnii mei cei bătrîni simţeau şi ei că vorbele acelea sînt importante ― "tu îl vei stăpîni" şi "tu să-l stăpîneşti". Şi iată aurul extras din mineritul nostru: "Tu poţi să-l stăpîneşti. Poţi să stăpîneşti păcatul". Bătrînii domni au zîmbit, au dat aprobator din cap şi au considera că anii au fost bine folosiţi. Asta i-a scos şi din carapacea lor chinezească, iar acum studiază greaca.
Samuel spuse:
― E o poveste fantastică. Am încercat să te urmăresc şi poate mi-a scăpat ceva. De ce este atît de important cuvîntul acela?
Mîna lui Lee tremură în timp ce umplu ceştile delicate. Şi o bău pe a lui dintr-o înghiţitură.
― Nu înţelegi? strigă el. Traducerea populară americană le ordonă oamenilor să învingă păcatul, şi păcatul poate fi numit ignoranţă. Traducerea lui King James face o promisiune în "tu îl vei stăpîni", dînd să se înţeleagă că omul va învinge cu siguranţă păcatul. Dar cuvîntul ebraic, cuvîntul timshel, "tu îl poţi stăpîni" îţi dă o posibilitate de alegere. Poate că e cel mai important cuvînt din lume. Asta înseamnă că drumul este deschis. Dreptul de a alege revine omului. Pentru că dacă e adevărat "îl poţi stăpîni", este tot atît de adevărat şi că "nu-l poţi stăpîni". Nu înţelegi?
― Ba da, înţeleg. Înţeleg. Dar tu nu crezi că asta este o lege divină. De ce îi simţi atunci importanţa?
Lee răspunse:
― Am vrut să vă spun asta mai de mult. Am şi anticipat întrebările dumitale şi sînt bine pregătit. Orice scriere care a influenţat gîndirea şi viaţa unui mare număr de oameni este importantă. Există milioane de secte şi biserici care simt ordinul "tu să-l stăpîneşti", şi fac totul ca să-l asculte. Şi sînt alte milioane care cred în predestinare, "tu îl vei stăpîni". Nimic din ceea ce ar face nu ar putea opri destinul. Dar "tu poţi". Asta îl face pe om măreţ, îi dă ceva asemănător zeilor, pentru că în slăbiciunea şi murdăria lui, în uciderea fratelui lui, el are totuşi posibilitatea alegerii. Îşi poate alege drumul, poate lupta şi cîştiga. Vocea lui Lee era un cîntec de triumf.
Adam spuse;
― Tu crezi asta, Lee?
― Da. Da, cred. Este uşor ca din lenevie, din slăbiciune, să te arunci în braţele lui Dumnezeu spunînd: "N-am avut încotro; drumul era dinainte stabilit". Dar gîndeşte-te la măreţia alegerii. Îl face pe om, om. Pisica n-are nici o posibilitate de alegere, albina trebuie să facă miere. Nu este nimic divin în asta. Şi ce credeţi, domnii aceia bătrîni care alunecau uşor spre moarte, mai doresc acum să moară?
Adam spuse:
― Vrei să zici că chinezii aceştia cred în Vechiul Testament?
Lee răspunse:
― Bătrînii aceştia cred într-o poveste adevărată, şi îşi dau seama dacă o poveste e adevărată, atunci cînd o ascultă. Ei sînt criticii adevărului. Ei ştiu că cele şaisprezece versete sînt o poveste a omului în orice epocă, sau cultură, sau rasă. Ei nu cred că un om e în stare să scrie adevărul în cincisprezece versete şi trei sferturi şi să spună o minciună într-un singur verb. Confucius îi învaţă pe oameni cum trebuie să trăiască pentru a avea o viaţă bună şi fericită. Dar aceasta ― aceasta este o scară pe care să ajungi la stele. Lui Lee îi străluceau ochii. Niciodată nu trebuie să pierzi din vedere asta. Ea alungă de sub picioare slăbiciunea, laşitatea şi lenevia.
Adam zise:
― Nu ştiu cum ai putut să găteşti, să creşti băieţii, să mă îngrijeşti pe mine şi să mai faci toate astea.
― Nici eu nu ştiu, făcu Lee. Dar îmi fumez cele două pipe după-amiază, nici mai mult, nici mai puţin, ca bătrînii. Şi simt că sînt om. Şi simt că omul este un lucru foarte important ― poate mai important decît o stea. Asta nu înseamnă teologie. Nu sînt înclinat spre divinitate. Dar simt o dragoste nouă pentru acel instrument strălucitor, sufletul omenesc. Este un lucru frumos şi unic în univers. Este mereu atacat, dar niciodată distrus ― pentru că "tu poţi".

3

La plecare, Lee şi Adam l-au condus pe Samuel pînă la remiză. Lee ducea o lanternă de tinichea, ca să lumineze calea, căci era una din acele nopţi senine de iarnă timpurie, cînd cerul este plin de stele şi, din cauza lor, pămîntul pare şi mai întunecos. Pe dealuri era linişte. Nici un animal nu umbla prin locul acela, nici ierbivor, nici de pradă, iar aerul era atît de liniştit încît trunchiurile şi frunzele negre ale stejarilor se profilau nemişcate pe calea laptelui. Cei trei bărbaţi erau tăcuţi. Inelul micii lanterne scîrţîia niţeluş, cînd Lee deplasa fascicolul luminos.
Adam întrebă:
― Cînd crezi că te întorci din călătorie?
Samuel nu răspunse.
Doxology stătea liniştită în grajd, cu capul în jos şi ochii ei lăptoşi priveau paiele de sub picioarele lui.
― Ai calul ăsta de-o veşnicie, spuse Adam.
― Are treizeci şi trei de ani, răspunse Samuel. I-au căzut dinţii. Trebuie să-l hrănesc cu fiertură caldă din mînă. Are coşmaruri. Tremură şi plînge uneori în somn,
― E mai urît ca cea mai urîtă sperietoare de ciori pe care am văzut-o vreodată, zise Adam.
― Ştiu. Cred că de asta l-am ales cînd era mînz. Ştii că am plătit pe el doi dolari acum treizeci şi trei de ani? N-avea nimic ca lumea, copitele ― plate ca nişte clătite, picioarele ― atît de groase, de drepte şi de scurte de parcă nu ar avea încheieturi deloc. Capul e turtit şi spatele curbat. Are coastele ieşite şi crupa mare. Gura-i e de fier şi mai luptă şi acum cu zăbala. Cînd îl călăreşti, ai impresia că mergi cu sania pe un drum bolovănos. Nu ştie să meargă la trap, iar cînd umblă, se împiedică în propriile-i picioare. În treizeci şi trei de ani nu i-am găsit nici o calitate. Are chiar şi un caracter urît. Este egoist şi cîrcotaş, meschin şi neascultător. Chiar şi acum nu îndrăznesc să merg în spatele lui, cu siguranţă că mi-ar trage o copită. Cînd îl hrănesc cu fiertura, încearcă să mă muşte de mînă. Şi îl iubesc.
Lee zise:
― Şi i-ai dat numele "Doxology".
― Desigur, răspunse Samuel, m-am gîndit că o fiinţă atît de puţin înzestrată merită să aibă şi ceva mai deosebit. Acum n-o mai duce mult.
Adam spuse:
― Poate ar trebui să-i pui capăt chinurilor.
― Ce chinuri? întrebă Samuel. Este una din puţinele fiinţe fericite şi mulţumite pe care le-am întîlnit.
― Trebuie să aibă dureri şi suferinţe.
― Cred că el nu-i de aceeaşi părere. Doxology se mai consideră încă un cal grozav. Tu, Adam, l-ai împuşca?
― Da. Cred că da. Da.
― Ţi-ai luat răspunderea?
― Da. Cred că da. Are treizeci şi trei de ani. A trăit şi aşa prea mult.
Lee îşi aşeză lanterna pe pămînt. Samuel se lăsă pe vine lîngă ea şi instinctiv întinse mîinile spre căldura fluturaşului de lumină galbenă.
― Mă indispune ceva, Adam, zise el.
― Ce anume?
― Mi-ai împuşca într-adevăr calul pentru că moartea ar fi mai uşoară pentru el?
― Voiam să spun...
Samuel spuse repede:
― Tu ţii la viaţă, Adam?
― Bineînţeles că nu.
― Dacă aş avea o doctorie care te-ar putea vindeca, dar în acelaşi timp te-ar putea ucide, ar trebui să ţi-o dau? Scrutează-ţi bine gîndurile, omule.
― Ce doctorie?
― Ei bine, cînd îţi spun că ar putea să te omoare, crede-mă.
Lee spuse:
― Aveţi grijă, domnule Hamilton. Aveţi grijă!
― Ce înseamnă asta? întrebă Adam. Spuneţi-mi, la ce vă gîndiţi?
Samuel spuse blînd:
― Cred că de data asta nu voi fi grijuliu, Lee, dacă greşesc, ― ascultă aici ― dacă fac vreo greşeală, îmi asum răspunderea şi primesc orice mustrare mi se cuvine.
― Sînteţi sigur că aveţi dreptate? întrebă Lee cu îngrijorare.
― Bineînţeles că nu sînt sigur. Adam, vrei doctoria?
― Da. Nu ştiu ce este, dar dă-mi-o.
― Adam, Cathy este la Salinas. Are un bordel, cel mai vicios şi mai depravat din toată regiunea asta. Acolo se găseşte de vînzare tot ce este mai rău şi urît, împotriva naturii şi murdar, cele mai rele lucruri la care se poate gîndi o fiinţă omenească. Acolo vin să-şi caute satisfacţia infirmii şi depravaţii. Dar e şi mai rău decît atît. Cathy, care acum se numeşte Kate, atrage tot ce este proaspăt, tînăr şi frumos şi îi mutilează într-atît încît sînt pierduţi pentru totdeauna. Ei, iată-ţi doctoria. Să vedem ce efect o să facă asupra ta.
― Eşti un mincinos! făcu Adam.
― Nu, Adam. Am multe defecte, dar mincinos nu sînt.
Adam se răsuci spre Lee.
― E adevărat?
― Eu nu sînt un antidot. Da, e adevărat.
Adam stătu clătinîndu-se în lumina lămpii, apoi se întoarse şi o luă la fugă. Îi auziră paşii care alergau şi se împiedicau. Îl auziră căzînd peste hăţiş, scurmînd şi făcîndu-şi drum în sus pe pantă. Zgomotele încetară abia atunci cînd el dispăru dincolo de creasta dealului.
Lee zise:
― Doctoria dumitale acţionează ca o otravă.
― Îmi asum răspunderea, făcu Samuel. De mult am învăţat următorul lucru: Cînd un cîine a înghiţit stricnină şi urmează să moară, trebuie să iei o secure şi să-l duci la un butuc. Apoi trebuie să aştepţi convulsia următoare, iar în clipa aceea să-i tai coada. Dacă otrava n-a mers prea departe, cîinele se poate face bine. Şocul durerii poate combate otrava. Fără acest şoc, el va muri cu siguranţă.
― Dar de unde ştiţi că e o situaţie asemănătoare? întrebă Lee.
― Nu ştiu, dar fără asta ar muri cu siguranţă.
― Sînteţi un om curajos, spuse Lee.
― Nu, sînt bătrîn. Şi dacă voi avea ceva pe conştiinţă, nu va fi pentru mult timp.
Lee întrebă:
― Ce credeţi că va face?
― Nu ştiu, dar cel puţin nu va sta să lîncezească. Ţine-mi, te rog, lanterna, vrei?
În lumina gălbuie, Samuel băgă zăbala în gura calului, o zăbală atît de veche şi subţiată ca o sîrmă de oţel. Frîul fusese abandonat de mult. Bătrînul cap turtit era liber să-şi lase nasul în pămînt dacă voia, sau să se oprească şi să pască iarba de la marginea drumului. Lui Samuel nu-i păsa. Îl înhămă cu blîndeţe, iar calul se învîrtea încercînd să-l lovească.
Cînd Dox fu aşezată între hulubele căruţei, Lee întrebă:
― Vă supără dacă vă însoţesc puţin? Mă întorc pe jos.
― Haide, făcu Samuel, şi încercă să nu observe că Lee îl ajută să se urce în căruţă.
Noaptea era foarte întunecată, iar Dox îşi arătă nemulţumirea faţă de călătoria nocturnă, împiedicîndu-se la fiecare cîţiva paşi.
Samuel zise:
― Dă-i drumul, Lee. Ce-ai vrut să-mi spui?
Lee nu păru surprins.
― Poate că sînt curios, aşa cum spui dumneata că eşti. Am stat şi m-am gîndit. Ştiu să calculez probabilităţile, dar în seara asta m-ai păcălit. Aş fi făcut pariu că, din toţi, dumneata ai fi ultimul care i-ai spune lui Adam.
― Ştiai de ea?
― Desigur, răspunse Lee.
― Băieţii ştiu?
― Nu cred, dar e o chestiune de timp. Ştiţi cît de cruzi sînt copiii. Într-o zi, li se va striga în faţă în curtea şcolii.
― Poate ar trebui să-i ducă de aici, spuse Samuel. Gîndeşte-te la asta.
― Nu mi-aţi răspuns la întrebare, domnule Hamilton. Cum de aţi fost în stare să faceţi asta?
― Crezi că a fost o greşeală atît de mare?
― Nu, nu mă gîndeam deloc la asta. Dar nu vă vedeam luînd o poziţie atît de fermă în nici o problemă. Asta a fost părerea mea. Vă interesează?
― Arată-mi omul pe care nu-l interesează să fie analizat, spuse Samuel. Zi mai departe.
― Sînteţi un om bun, domnule Hamilton. Am crezut întotdeauna că este o bunătate care provine din dorinţa de a nu produce neplăceri. Gîndirea dumitale este atît de sprintenă ca un miel care ţopăie pe un cîmp cu margarete. După cîte ştiu eu, niciodată nu aţi înhăţat ceva cu dinţii, ca un buldog. Dar în seara asta aţi făcu un lucru care distruge toată imaginea pe care mi-am creat-o despre dumneavoastră.
Samuel înfăşură hăţurile pe un băţ înfipt în lăcaşul biciului şi Doxology continuă să se împleticească pe făgaşul drumului. Bătrînul îşi mîngîie barba care strălucea foarte albă la lumina stelelor. Îşi scoase pălăria neagră şi şi-o puse în poală.
― Cred că m-a surprins şi pe mine tot atît cît şi pe tine, spuse el. Dar dacă vrei să ştii de ce ― priveşte în tine însuţi.
― Nu vă înţeleg.
― Dacă mi-ai fi vorbit mai din vreme despre studiile tale ar fi fost cu totul altceva, Lee.
― Tot nu vă înţeleg.
― Fii atent, Lee, o să mă faci să vorbesc. Ţi-am spus doar, caracterul meu irlandez apare şi dispare. Acum e pe cale să apară.
Lee spuse:
― Domnule Hamilton, plecaţi şi n-o să vă mai întoarceţi. Nu mai vreţi să mai trăiţi mult.
― E adevărat, Lee. De unde ştii?
― Moartea se simte pretutindeni în jurul dumitale. Se vede pe chip.
― N-am ştiut că şi altcineva poate să vadă, zise Samuel. Ştii, Lee, mă gîndesc la viaţa mea ca la un fel de muzică, o muzică nu întotdeauna bună, dar totuşi cu formă şi melodie. Dar de multă vreme, viaţa mea n-a mai răsunat ca o orchestră completă. N-a mai scos decît o singură notă şi această notă era o durere continuă. Nu sînt singurul care am această atitudine, Lee. Mi se pare că prea mulţi dintre noi socot că viaţa se termină cu o înfrîngere.
― Poate că sînt prea bogaţi cu toţii, spuse Lee. Am observat că nu există nemulţumire mai mare decît a bogătaşilor. Hrăneşte un om, îmbracă-l, instalează-l într-o casă bună şi va muri de disperare.
― Traducerea ta, Lee, alcătuită din două cuvinte, ― "tu poţi" ― ea e de vină. M-a prins de gît şi m-a scuturat. Iar cînd ameţeala a trecut, s-a deschis o cale nouă şi luminoasă. Iar viaţa mea, care se termină, merge parcă sub un sfîrşit minunat. Muzica mea are o ultimă nouă melodie, ca un cîntec de pasăre în noapte.
Lee îl privea prin întuneric.
― Acelaşi lucru l-au simţit şi bătrînii din familia mea.
― "Tu poţi să învingi păcatul", Lee. Asta este. Nu cred că toţi oamenii sînt doborîţi. Pot să-ţi numesc o duzină care nu sînt şi numai ei sînt aceia prin care trăieşte lumea. Cu spiritele e la fel ca şi cu bătăliile ― ne amintim doar de învingători. Desigur, majoritatea oamenilor se simt doborîţi, dar sînt alţii care, ca nişte coloane de foc, conduc oamenii înfricoşaţi prin întuneric. "Tu poţi! Tu poţi!" Ce măreţie! E adevărat că sîntem slabi, bolnavi şi arţăgoşi, dar dacă am fi fost doar atît, am fi dispărut cu milenii în urmă de pe faţa pămîntului. Omul ar fi lăsat ca singure urme ale existenţei sale pe pămînt doar nişte rămăşiţe de maxilare fosilizate, cîţiva dinţi rupţi în straturi de calcar. Dar posibilitatea de a alege, Lee, posibilitatea de a alege şi cîştiga! N-am înţeles şi n-am acceptat aşa ceva niciodată înainte. Acum înţelegi de ce i-am spus lui Adam în seara asta? Am exersat dreptul de a alege. Poate am greşit dar, spunîndu-i, l-am obligat şi pe el să trăiască sau să dea ortul popii. Care e cuvîntul acela, Lee?
― Timshel, spuse Lee. Vreţi să opriţi căruţa?
― O să ai mult de mers înapoi.
Lee sări jos.
― Samuel! zise el.
― Aicea-s. Bătrînul chicoti. Liza nu poate să sufere cînd răspund aşa.
― Samuel, ai mers mai departe decît mine.
― Era timpul, Lee.
― La revedere, Samuel, spuse grăbit Lee şi o porni înapoi pe drum.
Auzi roţile de fier ale căruţei scîrţîind pe drum. Se întoarse şi se uită după ea, şi pe coamă îl văzu pe bătrînul Samuel profilîndu-se pe cer, cu păru-i alb care strălucea în lumina stelelor.

Capitolul 25

1

În valea Salinas, iarna a fost ca pe timpuri, umedă şi minunată. Ploile au căzut treptat, au pătruns în pămînt, astfel că apele nu s-au revărsat. În ianuarie păşunea se şi îndesise, iar în februarie dealurile erau acoperite cu iarbă iar vitele erau grase şi cu blana lucioasă. În martie, ploile slabe continuară, fiecare aşteptînd însă politicoasă ca cea dinaintea ei să fie absorbită de pămînt. Apoi căldura cuprinse valea şi pămîntul înflori ― galben, albastru şi auriu.
Tom rămăsese singur la fermă, şi chiar dealurile acelea uscate erau bogate şi frumoase, pietroaiele erau ascunse în iarbă, vacile familiei Hamilton erau grase şi oile păşteau iarba de pe coamele umede.
La 15 martie, la ora prînzului, Tom şedea pe o bancă în uşa fierăriei. Trecuse dimineaţa însorită şi nori cenuşii pluteau spre munţi venind dinspre ocean, iar umbrele lor alunecau sub ei pe pămîntul luminos.
Tom auzi zgomote de copite de cal şi văzu un băieţaş, cu coatele depărtate, care îndemna un cal obosit în direcţia casei. Se ridică şi o porni spre drum. Băiatul galopă pînă la uşă, îşi scoase şapca, aruncă pe jos un plic galben, îşi întoarse calul şi o porni din nou în galop.
Tom vru să-l strige, dar apoi se aplecă obosit şi ridică telegrama. Se aşeză la soare pe banca din faţa fierăriei, ţinînd telegrama în mînă. Privi dealurile şi casa cea veche, ca şi cînd ar fi vrut să păstreze ceva înainte de a deschide plicul şi citi cele patru cuvinte inevitabile: persoana, ce s-a petrecut şi cînd.
Tom împături încet telegrama, o împături din nou pînă ajunse cît degetul lui cel mare. O porni spre casă, trecînd prin bucătărie, prin camera mică de toate zilele şi apoi intră în dormitorul lui. Scoase din dulap costumul negru şi-l puse pe spătarul unui scaun, iar pe scaun puse o cămaşă albă şi o cravată neagră. Apoi se întinse pe pat şi se întoarse cu faţa la perete.

2

Trăsurile şi docarele părăsiseră cimitirul din Salinas. Familia şi prietenii s-au întors acasă la Olive pe Central Avenue să mănînce şi să bea cafele, să vadă cum priveşte lucrurile fiecare, să facă şi să spună ceea ce se cuvine.
George se oferi să-l conducă pe Adam Trask cu trăsura lui închiriată, dar Adam refuză. El se plimbă prin cimitir şi se aşeză pe gardul de ciment al unei familii Williams. Obişnuiţii chiparoşi întunecaţi gemeau la marginile cimitirului şi pansele albe creşteau sălbatice pe alei. Cineva le adusese aici şi acum deveniseră buruieni.
Vîntul rece sufla deasupra mormintelor şi plîngea în ramurile chiparoşilor. Erau multe stele de fontă ce marcau mormintele celor din Marea Armată, iar în fiecare stea era un mic steguleţ bătut de vînt, rămas de la sărbătoarea Decorării din anul trecut.
Adam şezu privind la munţii dinspre răsărit de Salinas, dominaţi de nobilul vîrf Fremont. Aerul era cristalin, cum e uneori înainte de ploaie. Şi atunci ploaia uşoară începu să cadă suflată de vînt, deşi cerul nu era complet acoperit cu nori.
Adam venise cu trenul de dimineaţă. Intenţionase să nu vină deloc, dar îl mîna ceva şi n-avea putere să reziste. Pe de o pare, nu-i venea să creadă că Samuel a murit. Îi rămînea în urechi vocea lui bogată, melodioasă, tonurile care urcau şi coborau şi muzicalitatea curioasă a cuvintelor straniu alese, înşirîndu-se astfel încît nu erai niciodată sigur care va fi cuvîntul următor. În vorbirea majorităţii oamenilor, poţi şti cu siguranţă care va fi cuvîntul următor.
Adam îl privise pe Samuel în sicriu şi îşi dădu seama că nu voia ca acesta să fi murit. Întrucît chipul din sicriu nu semăna cu Samuel, Adam se îndepărtă ca să fie singur şi să păstreze imaginea omului viu.
A trebuit să se ducă la cimitir. Altfel ar fi încălcat obiceiul. Dar stătu mai în spate, de unde nu putea auzi cuvintele, iar cînd băieţii astupară groapa, el plecă şi se plimbă pe cărările unde crescuseră pansele albe.
Cimitirul era pustiu şi şuieratul lugubru al vîntului apleca chiparoşii greoi. Picăturile de ploaie se făcură mai mari şi acum turna cu găleata.
Adam se ridică, tremură, şi o porni încet peste panselele albe, pe lîngă mormîntul cel nou. Florile fusese aşezate uniform ca să acopere movila de pămînt reavăn şi umed, iar vîntul răscolise deja petalele şi aruncase pe cărare bucheţele mici. Adam le culese şi le puse înapoi pe movilă.
Ieşi din cimitir. Vîntul şi ploaia îl băteau în spate, dar el nu lua seama la umezeala care trecea prin haina lui neagră. Romie Lane era plină de noroi şi băltoace formate de făgaşele proaspete ale roţilor, ovăzul sălbatic şi muştarul creşteau pe lîngă drum, napii sălbatici se luptau să iasă la lumină, iar florile roşii ale scaieţilor se ridicau deasupra verdeţii luxuriante a acestei primăveri umede.
Noroiul argilos, negru, acoperi pantofii lui Adam şi-i stropi marginile pantalonilor lui negri. Era aproape o milă pînă la şoseaua Monterey. Adam era murdar şi ud cînd ajunse acolo şi o luă spre răsărit, spre centrul oraşului Salinas. Apa se aduna în borul întors al pălăriei, iar gulerul era ud şi lăbărţat. După John Street, drumul o cotea şi devenea Main Street. Adam îşi curăţă noroiul de pe pantofi, cînd ajunse la pavaj. Clădirile îl fereau de vînt, şi numaidecît începu să tremure de frig. Mări pasul. Aproape de capătul celălalt al lui Main Street intră în barul Abbot. Ceru un coniac, îl bău repede şi tremură mai rău.
Domnul Lapierre din spatele tejghelei îl văzu cum tremură.
― Mai bine aţi mai lua unul, zise el. O să răciţi. Aţi vrea un rom fierbinte? O să vă facă bine.
― Da, aş vrea, răspunse Adam.
― Poftim. Mai luaţi un coniac pînă aduc apă fierbinte.
Adam îşi luă paharul la o masă şi se aşeză înţepenit în hainele lui ude. Domnul Lapierre aduse de la bucătărie un ceainic aburind. Puse pe tavă sticla pîntecoasă şi-o aduse la masă.
― Bea-l cît poţi de fierbinte. Cu asta, şi un plop ar înceta să mai tremure.
Îşi trase un scaun, se aşeză, apoi se ridică din nou.
― M-ai făcut să-mi fie frig şi mie, spuse el. Îmi pun şi mie unul.
Îşi aduse paharul la masă şi se aşeză în faţa lui Adam.
― Îşi face efectul, zise. Erai atît de palid cînd ai intrat, încît m-am speriat. Eşti străin?
― Sînt de lîngă King City, răspunse Adam.
― Ai venit pentru înmormîntare?
― Da ― era un prieten vechi.
― Înmormîntare frumoasă?
― Da.
― Nu mă miră. Avea mulţi prieteni. Păcat că nu a fost o zi frumoasă. Ar trebui să mai bei unul şi să te culci.
― Aşa o să fac, spuse Adam. Mă face să mă simt bine şi liniştit.
― Şi asta e bine. Poate te-a salvat şi de la o pneumonie.
După ce servi încă un grog, aduse o cîrpă udă din spatele barului.
― Poţi să mai ştergi din noroiul ăla. O înmormîntare nu-i un lucru vesel, dar cînd mai şi plouă ― e cu adevărat trist.
― N-a plouat decît după aceea, făcu Adam: M-am udat la întoarcere.
― De ce nu iei o cameră bună chiar aici? Te bagi în pat şi îţi trimit un grog, iar dimineaţa o să te simţi bine.
― Cred că aşa voi face, răspunse Adam.
Simţea cum sîngele-i înţeapă obrajii şi-i aleargă fierbinte prin braţe, de parc-ar fi fost un fluid străin, cald, care punea stăpînire pe trupul lui. Apoi, căldura pătrunse în colţişorul îngheţat al minţii, acolo unde păstra gîndurile interzise, iar acestea apărură timid la suprafaţă, ca nişte copii care nu ştiu dacă vor fi primiţi. Adam luă cîrpa udă şi se aplecă să-şi şteargă manşetele pantalonilor. Sîngele îi năvăli în cap.
― Aş mai vrea încă un grog.
Domnul Lapierre spuse:
― Dacă e pentru răceală, ai băut destul. Dar dacă vrei pur şi simplu să bei, am nişte rom vechi de Jamaica. Aş prefera ca pe ăsta să-l bei simplu. Are cincizeci de ani. Apa i-ar distruge aroma.
― Vreau să beau ceva, zise Adam.
― Am să beau şi eu unul cu dumneata. N-am mai deschis sticla asta de luni de zile. Nu se prea cere. În oraşul ăsta sînt băutori de whisky.
Adam îşi şterse pantofii şi aruncă cîrpa pe podea. Luă o înghiţitură din romul închis la culoare şi tuşi. Băutura tare îi învălui mintea cu aroma ei. Camera păru că se pleacă într-o parte, apoi se îndreptă iar.
― E bun, nu-i aşa? întrebă domnul Lapierre. Dar e în stare să te doboare. Eu n-aş bea mai mult decît unul ― bineînţeles doar dacă vrei să te îmbeţi. Unii o fac.
Adam îşi sprijini coatele pe masă. Simţi că-l cuprinde nevoia de a sporovăi şi se sperie de acest impuls. Vocea nu suna ca vocea lui şi cuvintele îl uimeau.
― Nu vin prea des pe aici, zise el. Cunoşti un local numit "La Kate"?
― Isuse! Romul ăsta e mai bun decît credeam, spuse domnul Lapierre şi continuă sever. Trăieşti la o fermă?
― Da. Am un loc lîngă City. Mă numesc Trask.
― Încîntat de cunoştinţă. Căsătorit?
― Nu. Acum nu.
― Văduv?
― Da.
― Du-te la Jenny. Las-o pe Kate. Nu face pentru dumneata. Casa lui Jenny este chiar alături. Du-te acolo şi ai să fii mulţumit.
― Chiar alături?
― Sigur, mergi un cvartal şi jumătate de case şi o iei la dreapta. Oricine o să-ţi spună unde e calea ferată.
Lui Adam i se încleia limba.
― Dar cu Kate ce-i?
― Dumneata du-te la Jenny, spuse domnul Lapierre.

3

Noaptea era urîtă, furtunoasă. Strada Castroville era plină de un noroi cleios, iar cartierul chinezesc era atît de inundat, încît locuitorii aşezaseră scînduri de-a latul străduţelor înguste care despărţeau cabanele lor. Pe cerul de seară, norii aveau culoarea cenuşie a şobolanilor şi aerul nu era doar umed, ci fetid. Cred că deosebirea este că umezeala vine de sus, în timp ce aerul fetid se ridică de jos, din putreziciune şi fermentaţie. Vîntul de după-amiază încetase şi lăsase o atmosferă aspră şi tăioasă. Era destul de frig ca perdelele de rom din minte lui Adam să se destrame, fără să-l facă să se simtă iar timid. Merse repede de-a lungul străzilor nepavate, cu ochii în pămînt, ca să se ferească să calce în băltoace. Şirul de case era slab luminat de lampa de semnalizare de la încrucişarea străzii cu calea ferată şi de becul cu filament de cărbune care ardea la poarta lui Jenny.
Adam avea indicaţiile lui. Numără două case şi era cît pe ce s-o scape pe a treia, atît de înalte şi de stufoase erau boschetele întunecate din faţa casei. Privi spre intrarea neagră a casei prin gard, deschise încet poarta şi o porni pe aleea înverzită. În semiobscuritate, putea să vadă intrarea lăsată, dărăpănată şi treptele şubrede. Zugrăveala dispăruse de mult de pe pereţii de scînduri, iar în grădină nu se lucrase niciodată. Dacă n-ar fi fost dîrele de lumină de la marginile obloanelor trase, ar fi trecut mai departe, crezînd că este o casă părăsită. Treptele păreau că se dărîmă sub greutatea lor, iar pragul uşii scîrţîi cînd îl trecu.
Uşa din faţă se deschise şi văzu o siluetă ştearsă, ţinînd clanţa.
O voce blîndă spuse:
― Nu intri?
Camera de primire era slab luminată de becuri aşezate sub abajururi roz. Adam simţea sub picioare un covor gros. Vedea luciul mobilelor lustruite şi strălucirea ramelor aurii ale tablourilor. Avu o impresie rapidă de bogăţie şi de ordine.
Vocea cea blîndă spuse:
― Ar fi trebuit să porţi o haină de ploaie. Te cunoaştem?
― Nu, nu mă cunoaşteţi, spuse Adam.
― Cine te-a trimis?
― Un cetăţean de la hotel.
Adam o privi pe fata din faţa lui. Era îmbrăcată în negru şi nu avea podoabe. Chipul îi era ascuţit ― drăguţ şi ascuţit. Încercă să-şi dea seama de ce animal, de ce fiară care dă tîrcoale îi aminteşte. Era un animal ascuns, de pradă.
Fata spuse:
― Mă mut mai aproape de lampă, dacă vrei.
― Nu.
Ea rîse.
― Şezi ― aici. Ai venit aici pentru ceva anume, nu? Dacă îmi spui ce anume vrei, am s-o chem pe fata care îţi trebuie.
Vocea joasă avea o forţă precisă, răguşită. Îşi alegea cuvintele ca un om care culege flori într-o grădină amestecată şi îi trebui timp să aleagă.
Îl făcu pe Adam să nu se simtă în apele lui. Lăsă să-i scape:
― Vreau s-o văd pe Kate.
― Domnişoara Kate e ocupată acum. Te aşteaptă?
― Nu.
― Să ştii că şi eu pot să mă ocup de tine.
― Vreau s-o văd pe Kate.
― Poţi să-mi spui în ce problemă?
― Nu.
Vocea fetei deveni tăioasă, ca o lamă ascuţită pe o piatră.
― Nu poţi s-o vezi. E ocupată. Dacă nu vrei o fată sau altceva, ar fi mai bine să pleci.
― Vrei să-i spui că sînt aici?
― Te cunoaşte?
― Nu ştiu.
Simţea că-şi pierde curajul. Îşi amintea de răceala asta.
― Nu ştiu. Dar vrei să-i spui că Adam Trask ar vrea s-o vadă? Ea o să ştie dacă o cunosc sau nu.
― Înţeleg. Am să-i spun.
Se îndreptă tăcută spre o uşă din dreapta şi o deschise. Adam auzi cîteva cuvinte înfundate şi un bărbat se uită pe uşă. Fata lăsă uşa deschisă ca Adam să ştie că nu e singur. Într-o parte a camerei, nişte draperii întunecate, grele, închideau o intrare. Fata desfăcu faldurile adînci şi dispăru. Adam se aşeză confortabil pe fotoliu. Cu coada ochiului văzu capul bărbatului apărînd şi dispărînd.
Camera lui Kate era confortabilă şi practică. Nu semăna deloc cu aceea în care locuise Faye. Pereţii erau tapisaţi în mătase de culoarea şofranului, iar draperiile erau de un verde deschis. Era o cameră mătăsoasă ― fotolii adînci cu perne îmbrăcate în mătase, lămpi cu abajururi de mătase, un pat mare într-un capăt al camerei cu o cuvertură albă de saten pe care erau îngrămădite perne uriaşe. Pe pereţi nu se vedea nici un tablou, nici o fotografie sau vreun obiect personal. Măsuţa de toaletă de lîngă pat nu avea nici o sticlă sau flacon pe placa ei de abanos şi strălucirea ei se reflecta în trei oglinzi. Covorul era chinezesc, vechi şi gros, cu un dragon verde deschis pe fondul şofran. Un colţ al camerei servea de dormitor, mijlocul era loc de primire, iar în celălalt colţ se aflau biroul, clasoare de stejar galben, o casă de bani mare, neagră, cu litere aurii şi o masă cu sertare care avea pe ea o lampă dublă cu abajur verde, în spate un fotoliu turnant şi alături de acesta un scaun drept.
Kate şedea pe fotoliul turnant, îndărătul mesei. Încă mai era drăguţă. Părul îi era iarăşi blond. Gura mică şi hotărîtă, cu colţurile ridicate ca totdeauna. Dar formele ei nu mai erau ascuţite. Umerii i se împliniseră, în timp ce mîinile erau slabe şi zbîrcite. Avea obrajii dolofani şi făcuse guşă sub bărbie. Pieptul îi era tot micuţ, dar pîntecul i se acoperise cu un strat de grăsime. Avea şolduri zvelte, dar pulpele şi picioarele i se îngroşaseră atît, încît i se revărsau peste pantofii fără tocuri. Prin ciorapi, i se puteau zări bandajele elastice care îi ţineau varicele. Totuşi, mai era încă drăguţă şi bine. Doar mîinile îi îmbătrîniseră cu adevărat, palmele şi buricele degetelor erau lucioase şi întinse, iar dosul palmelor plin de riduri şi cu pete maronii. Era îmbrăcată sobru, într-o rochie neagră cu mîneci lungi, iar singurul contrast îl făcea dantela albă spumoasă de la manşete şi gît.
Timpul acţionase pe nesimţite. Dacă cineva ar fi stat în apropierea ei, probabil că nu ar fi observat nici o schimbare. Obrajii lui Kate n-aveau riduri, ochii îi erau vioi şi foarte mari, nasul delicat, buzele subţiri şi ferme. Cicatricea de pe frunte abia se vedea. Era acoperită cu o pudră de culoarea pielii.
Kate studia un pachet de fotografii aflat pe masa ei, toate de aceeaşi mărime, luate cu acelaşi aparat şi luminate cu lampă de magneziu. Şi cu toate că personajele erau diferite, de la o fotografie la alta, exista totuşi o tristă asemănare în ce priveşte compoziţia. Feţele femeilor nu erau niciodată îndreptate spre aparat.
Kate aranjă fotografiile în patru grupuri şi puse fiecare teanc în cîte un plic gros de manila. Cînd se auzi bătaia în uşă, puse plicurile într-un sertar al mesei.
― Intră. Intră, Eva. A venit?
Fata se apropie de masă înainte de a răspunde. La lumina tot mai puternică i se vedea faţa crispată şi ochii strălucitori.
― Este unul nou. Un străin. Spune că vrea să vă vadă.
― Nu se poate, Eva. Ştii doar cine vine.
― I-am spus că nu-l puteţi vedea. A zis că crede că vă cunoaşte.
― Ei, cine-i ăsta, Eva?
― E un tip înalt, puţin cam beat. Spune că-l cheamă Adam Trask.
Deşi Kate nu făcu nici o mişcare, nu scoase nici un sunet, Eva simţi că a atins o coardă sensibilă. Degetele de la mîna dreaptă i se îndoiră încet spre palmă, în timp ce mîna dreaptă se tîrî ca o pisică slabă spre marginea mesei. Kate stătu nemişcată de parcă-şi ţinea răsuflarea. Eva era descumpănită. Gîndul îi zbură la cutia din dulapul ei unde îşi ţinea seringa.
Kate spuse în cele din urmă:
― Stai acolo, Eva, pe scaunul acela mare. Stai liniştită numai o clipă.
Cum fata nu se mişcă, Kate o biciui cu un singur cuvînt.
― Şezi!
Cu teamă, Eva se îndreptă spre scaunul cel mare.
― Nu-ţi roade unghiile, îi spuse Kate.
Eva îşi despărţi mîinile şi se prinse cu fiecare de cîte un braţ al fotoliului.
Kate privea drept înainte, cu ochii ţintă la abajurul de sticlă verde al lămpii de pe masa ei. Apoi făcu o mişcare atît de bruscă, încît Eva sări în sus şi buzele începură să-i tremure. Kate deschise sertarul mesei şi scoase o hîrtie împăturită.
― Ia! Du-te în camera ta şi refă-te. Nu lua tot odată ― nu, n-am încredere în tine.
Kate scutură hîrtia şi o rupse în două; cînd îndoi capetele, se scutură niţeluş de praf şi o parte i-l dădu Evei.
― Acum grăbeşte-te! Cînd cobori, spune-i lui Ralph că vreau să stea în hol, destul de aproape ca să audă clopoţelul, dar nu şi glasurile. Ai grijă să nu se apropie prea mult. Dacă aude clopoţelul... nu, spune-i... nu, lasă-l să facă ce crede el. După asta, adu-l pe domnul Adam Trask la mine.
― Totul va fi în regulă, domnişoară Kate?
Kate o privi pînă ce plecă. Strigă după ea.
― O să primeşti cealaltă jumătate de îndată ce pleacă. Acum grăbeşte-te.
După ce uşa se închise, Kate deschise sertarul din dreapta al biroului şi scoase un revolver cu ţeava scurtă. Trase butoiaşul într-o parte şi se uită la cartuşe, îl închise cu zgomot, îl puse pe birou şi îl acoperi cu o foaie de hîrtie. Stinse una din lămpi, şi se cufundă din nou în fotoliu. Îşi înfipse mîinile în biroul din faţa ei.
Cînd se auzi bătaia în uşă, abia mişcîndu-şi buzele, spuse:
― Intră.
Eva avea ochii umezi şi era destinsă.
― Iată-l, zise ea şi închise uşa în urma lui Adam.
El aruncă o privire grăbită înainte de a o vedea pe Kate şezînd atît de liniştită în spatele biroului ei. O privi şi apoi se îndreptă încet spre ea.
Mîinile ei se desprinseră şi mîna dreaptă se mişcă spre hîrtie. Ochii ei reci şi fără expresie rămaseră aţintiţi asupra ochilor lui.
Adam îi văzu părul, cicatricea, buzele, gîtul cu riduri, braţele, şi umerii, pieptul plat. Oftă adînc.
Mîna lui Kate tremură uşor. Întrebă:
― Ce doreşti?
Adam se aşeză pe scaunul cel drept din partea cealaltă a biroului. Îi venea să urle de uşurare, dar spuse:
― Acum nimic. Am vrut doar să te văd. Sam Hamilton mi-a zis că eşti aici.
În clipa în care el se aşeză, mîinile ei încetară să-i tremure.
― N-ai ştiut pînă acum?
― Nu. N-am ştiut. La început am fost nebun de furie, dar acum mi-a trecut.
Kate se linişti, gura începu să zîmbească şi i se vedeau dinţişorii mici şi caninii ascuţiţi şi albi. Spuse:
― M-ai speriat.
― De ce?
― N-am ştiut ce ai de gînd să faci.
― Nici eu, răspunse Adam şi continuă să o privească fix, ca şi cum n-ar fi fost vie.
― Te-am aşteptat multă vreme, dar cînd am auzit că n-ai venit, cred că te-am uitat.
― Eu nu te-am uitat, făcu el. Dar acum sînt în stare.
― Ce vrei să spui?
El rîse încîntat.
― Vreau să spun că acum te văd. Mi se pare că Samuel a fost acela care mi-a spus că nu te-am văzut niciodată cu adevărat şi aşa e. Îmi amintesc chipul tău, dar nu l-am văzut niciodată. Acum pot să-l uit.
Buzele ei se strînseră şi ochii depărtaţi i se micşorară plini de cruzime.
― Crezi că poţi?
― Sînt sigur.
Ea îşi schimbă atitudinea.
― Poate că n-o să fie nevoie, zise ea Dacă ai înţeles totul, poate că ne putem împăca.
― Nu cred, spuse Adam.
― Ce prost mai erai, zise ea. Ca un copil. Nu ştiai ce anume să faci cu tine însuţi. Acum cred că te-aş putea învăţa. Se pare că ai devenit bărbat.
― M-ai învăţat, zise el. A fost o lecţie cam dureroasă.
― Vrei să bei ceva?
― Da.
― După miros, ai băut rom.
Se ridică şi se duse spre un dulăpior de unde scoase o sticlă şi două pahare, iar cînd se întoarse observă că ei privea la gleznele ei îngroşate. Furia care i se stîrni în acea clipă nu-i alungă zîmbetul de pe buze. Duse sticla la masa rotundă din mijlocul camerei şi umplu cu rom cele două păhărele.
― Vino şi şezi aici. E mai comod.
Cînd el se mută pe fotoliu, ea observă că ochii îi erau îndreptaţi spre pîntecele ei umflat. Îi întinse un pahar, se aşeză şi îşi încrucişă mîinile pe pîntece.
El şedea ţinîndu-şi paharul, iar ea zise:
― Bea. E un rom foarte bun.
El îi zîmbea, era un zîmbet pe care nu-l văzuse niciodată.
― Cînd Eva mi-a spus că eşti aici, spuse ea, m-am gîndit întîi să te dau afară.
― M-aş fi întors. Trebuia să te văd ― nu că n-aş fi avut încredere în Samuel, ci doar aşa, ca să-mi dovedesc mie însumi.
― Bea-ţi romul, zise ea.
El se uită la paharul ei.
Se opri enervată de vorbele ce i-au scăpat.
Zîmbind, el continuă să privească la paharul ei. Lui Kate furia îi năvăli în obraji. Îşi luă paharul şi-l duse la buze.
― Alcoolul îmi face rău. Nu beau niciodată. Mă otrăveşte.
Îşi strînse gura şi dinţii ascuţiţi muşcară în buza de jos.
Adam continua să zîmbească. Furia ei creştea fără să o poată stăpîni. Kate dădu romul pe gît şi tuşi, ochii i se umeziră şi-şi şterse lacrimile cu dosul palmei.
― Nu prea ai încredere în mine, zise ea.
― Nu, n-am.
Adam ridică paharul, bău romul, apoi se ridică şi umplu amîndouă paharele.
― Nu mai beau, spuse ea înspăimîntată.
― Nu eşti obligată. Eu îl mai beau doar pe ăsta şi plec.
Alcoolul tare o ardea pe gît şi simţi în ea acea senzaţie care o înfricoşa.
― Nu mi-e teamă de tine, şi de nimeni altcineva, zise ea şi goli al doilea pahar.
― N-ai nici un motiv să-ţi fie teamă de mine, spuse Adam. Acum poţi să mă uiţi. De altfel, ai spus că m-ai şi uitat.
Se simţea minunat de bine şi sigur pe el, cum nu mai fusese de mulţi ani.
― Am venit la înmormîntarea lui Samuel Hamilton. Era un om foarte cumsecade. O să-mi lipsească. Îţi aminteşti, Cathy, că el ţi-a ajutat la naşterea gemenilor?
Alcoolul făcea ravagii în corpul lui Kate. Se lupta să reziste şi oboseala luptei i se vedea pe chip.
― Ce-i cu tine? întrebă Adam.
― Ţi-am spus că mă otrăveşte... Ţi-am spus că-mi face rău.
― N-am vrut să risc, spuse el calm. Odată m-ai împuşcat. Ştiu eu ce-ai mai făcut de atunci?
― Ce vrei să spui?
― Am auzit ceva scandalos... ceva scandalos de murdar.
Kate uitase pentru o clipă de lupta pe care voinţa ei o ducea împotriva alcoolului şi acum pierduse bătălia. Ameţeala i se urcase în creier, teama dispăruse şi îi luase locul cruzimea imprudentă. Apucă sticla şi îşi umplu paharul.
Adam trebui să se ridice ca să şi-l umple pe al lui. Încerca un sentiment care îi era complet străin. Se bucura văzînd-o aşa cum era. Îi părea bine că se chinuie. Se simţea bine că o pedepseşte, dar era şi grijuliu în acelaşi timp.
"Acum trebuie să fiu atent, îşi spuse în sinea sa. Să nu vorbesc, să nu vorbesc."
Spuse cu glas tare:
― Sam Hamilton mi-a fost prieten bun în toţi anii aceştia. O să-mi lipsească.
Ea vărsă puţin rom din pahar şi acesta i se scurgea pe la colţurile gurii. Zise:
― L-am urît. L-aş fi omorît, dacă aş fi putut.
― De ce? A fost drăguţ cu noi.
― Citea... citea în mine.
― Şi ce-i rău în asta? A citit şi în mine şi m-a ajutat.
― Îl urăsc. Îmi pare bine că a murit.
― Ar fi fost mai bine dacă citeam eu în tine, spuse Adam.
Ea îşi ridică buza.
― Tu eşti un prost. Pe tine nu te urăsc. Tu eşti doar un prostănac fără voinţă.
Pe măsură ce tensiunea ei creştea, Adam era tot mai stăpîn pe sine.
― Şezi acolo şi rînjeşti, ţipă ea. Crezi că eşti liber, nu-i aşa? Cîteva pahare şi crezi că eşti bărbat! Dacă ţi-aş face un semn cu degetul cel mic, ai veni înapoi cu bale la gură, tîrîndu-te în genunchi. Nevoia ei de a domina se dezlănţui şi renunţă la şiretenia de vulpe. Te cunosc eu, ştiu ce inimă laşă ai.
Adam continua să zîmbească. Mai luă o înghiţitură, iar asta îi aminti ei să-şi mai toarne un pahar. Gîtul sticlei sună lovindu-se de pahar.
― Cînd eram rănită, aveam nevoie de tine, zise ea. Dar erai un mototol. Iar cînd n-am mai avut nevoie de tine, ai încercat să mă reţii. Încetează cu rînjetul ăsta nesuferit.
― Mă întreb ce urăşti tu atît de mult?
― Te întrebi, nu-i aşa? Spiritul ei de precauţie dispăruse aproape cu totul. Nu e ură, e dispreţ. Încă de pe cînd eram fetiţă, ştiam ce mincinoşi, ce proşti şi stupizi erau ― mama şi tatăl meu pretindeau că sînt buni. Dar nu erau buni. Îi ştiam eu. Puteam să fac din ei ce voiam. Întotdeauna puteam să-i fac pe oameni să facă ce voiam. Cînd eram o puştoaică, am făcut un bărbat să se sinucidă. Şi el pretindea că e bun, da' tot ce urmărea era să se culce cu mine ― o fetiţă.
― Dar ai spus că s-a sinucis. Trebuie să fi fost foarte amărît de ceva.
― Era un prost, spuse Kate. L-am auzit venind la uşă şi implorînd. Am rîs toată noaptea.
Adam zise:
― Nu mi-ar place să mă gîndesc că am împins pe cineva la moarte.
― Şi tu eşti un prost. Îmi amintesc cum vorbeau: "Nu-i aşa că-i drăguţă, e aşa de dulce şi de delicată". Dar nimeni nu mă cunoştea cu adevărat. Îi făceam să sară prin cercuri şi ei habar n-aveau.
Adam îşi goli paharul. Se simţea desprins de tot ce era în jur şi o analiza. Avea impresia că-i vede impulsurile cum îi umblă pe faţă ca furnicile şi era în măsură să le citească. Avea senzaţia de înţelegere profundă pe care ţi-o dă cîteodată alcoolul. Spuse:
― N-are importanţă dacă îţi place sau nu Sam Hamilton. Eu îl consideram înţelept. Îmi amintesc că a spus odată că o femeie care ştie totul despre bărbaţi, cunoaşte de obicei o singură latură şi nu le poate concepe pe celelalte, dar asta nu înseamnă că ele nu există.
― Şi el era un mincinos şi un ipocrit. Kate scuipa cuvintele. Tocmai asta urăsc eu, mincinoşii, toţi sînt mincinoşi. Asta-i. Îmi place să le dau peste nas. Să le vîr nasul în propriile lor scîrnăvii.
Adam ridică din sprîncene.
― Vrei să spui că în lume nu există decît răutate şi prostie?
― Exact asta voiam să spun.
― Nu cred, zise Adam calm.
― Nu crezi! Nu crezi! îl imită ea. Ai vrea să-ţi dovedesc?
― Nu poţi, răspunse el.
Ea sări în sus, se repezi la birou şi aduse pe masă plicurile cafenii.
― Uită-te la astea, spuse ea.
― Nu vreau.
― Oricum, tot am să ţi le arăt.
Scoase o fotografie.
― Uite-te. Ăsta-i senator. Se gîndeşte să candideze în alegeri pentru Congres. Priveşte-i burta grasă. Are sîni ca o femeie. Îi place biciul. Dunga asta de aici ― e un semn de la bici. Uită-te la expresia de pe faţa lui! Are o nevastă şi patru copii şi o să candideze pentru Congres. Nu crezi! Iat-o pe asta! Bucata asta de slănină albicioasă e consilier, suedezul ăsta roşcovan are o fermă lîngă Blanco. Priveşte aici! Ăsta-i profesor la Berkeley. Vine tot drumul ăsta pînă aici ca să i se arunce oala de noapte în faţă ― profesor de filozofie. Priveşte şi aici! Ăsta-i predicator al Bibliei, un frăţior al lui Isus. Trebuia să dea foc la o casă ca să obţină ce dorea. Noi îi oferim asta pe altă cale. Vezi chibritul aprins lîngă coastele lui slabe?
― Nu vreau să văd asemenea lucruri, spuse Adam.
― Şi totuşi le-ai văzut. Şi nu crezi! Am să te fac să te rogi să intri aici. Am să te facă să urli la lună.
Încercă să-şi impună voinţa, dar văzu că el era departe de ea şi liber. Ura ei se transformă în otravă.
― Nimeni nu mi-a scăpat vreodată, spuse ea moale.
Avea ochii inexpresivi şi reci, dar unghiile înfipte în capitonajul fotoliului zgîriau şi destrămau mătasea. Adam oftă.
― Dacă eu aş avea fotografiile astea şi bărbaţii ăştia ar şti că le am, nu m-aş simţi deloc în siguranţă. Cred că o singură fotografie din astea ar putea distruge toată viaţa unui bărbat. Nu eşti în pericol?
― Crezi că sînt un copil? întrebă ea.
― Nu mai cred, răspunse Adam. Încep să cred că eşti o fiinţă perversă ― sau că nu eşti deloc o fiinţă umană.
Ea zîmbi.
― Poate că aici ai nimerit. Crezi că vreau să fiu o fiinţă omenească? Priveşte fotografiile astea! Aş prefera să fiu cîine, decît om. Dar nu sînt cîine. Sînt mai deşteaptă decît fiinţele omeneşti. Nimeni nu mă poate lovi. Nu-ţi fie teamă de pericol. Făcu un gest spre fişier. Am acolo o sută de fotografii, care mai de care, iar bărbaţii aceia ştiu că dacă mi s-ar întîmpla ceva ― cel mai mic lucru ― o sută de scrisori, fiecare conţinînd cîte o fotografie, vor fi aruncate la cutia poştală şi fiecare scrisoare se va duce acolo unde poate face cel mai mare rău. Nu, n-o să se atingă de mine.
Adam întrebă:
― Dar închipuie-ţi că ai avea un accident, sau că ai fi bolnavă?
― Asta n-ar schimba nimic, zise ea. Se aplecă mai aproape de el. Să-ţi spun un secret pe care nici unul din bărbaţii ăştia nu-l ştie. Peste cîţiva ani, voi pleca de aici. Şi atunci plicurile astea vor fi aruncate oricum în cutia poştală.
Se lăsă apoi în fotoliu, rîzînd.
Adam se cutremură. O privi cu atenţie. Chipul şi rîsul ei erau copilăreşti şi nevinovate. Se ridică şi îşi turnă un pahar nu prea plin. Sticla era aproape goală.
― Ştiu ce urăşti. Urăşti la ei un lucru pe care nu-l poţi înţelege. Nu urăşti ce e rău în ei. Urăşti ceea ce au bun, şi la care nu poţi să ajungi. Mă întreb ce urmăreşti, care e ultimul tău scop.
― Voi avea bani destui, spuse ea. Voi pleca la New York şi nu voi fi bătrînă. Nu sînt bătrînă. Voi cumpăra o casă, o casă frumoasă într-un cartier plăcut şi voi avea servitori stilaţi. Şi primul lucru pe care-l voi face va fi să caut un bărbat, dacă o mai trăi şi să-i iau viaţa încetul cu încetul, avînd o deosebită grijă să-l fac să sufere. Dacă fac treaba asta, cum se cuvine şi atent, o să înnebunească înainte de a muri.
Adam lovi cu piciorul în podea nerăbdător.
― Prostii. Asta nu e adevărat. E o nebunie. Nimic nu-i adevărat. Nu cred nimic din ce ai spus.
― Îţi aminteşti cînd m-ai văzut prima oară? întrebă ea.
Chipul i se întunecă.
― O, Doamne, da!
― Îţi aminteşti maxilarul meu rupt, buzele plesnite şi dinţii lipsă.
― Îmi amintesc. Nu vreau să-mi mai aduc aminte.
― Bucuria mea va fi să-l găsesc pe bărbatul care a făcut asta. Şi după aceea ― voi avea alte plăceri.
― Trebuie să plec, zise Adam.
― Nu pleca, dragul meu, zise ea. Nu pleca acum, dragostea mea. Cearşafurile mele sînt de mătase. Vreau să simţi pe piele atingerea lor.
― Nu vorbeşti serios!
― Ba da, dragostea mea. Ba da. Nu te pricepi la amor, dar pot să te învăţ. Am să te învăţ.
Ea se ridică nesigură şi puse mîna pe braţul lui. Faţa îi părea proaspătă şi tînără. Adam privi în jos la mîna ei şi o văzu zbîrcită ca palma albicioasă a unei maimuţe. Se dădu la o parte scîrbit. Ea văzu gestul, îl pricepu şi strînse din dinţi.
― Nu înţeleg, spuse el, ştiu că e adevărat, dar nu pot să cred. Sînt sigur că dimineaţă n-o să mai cred toate astea. Vor fi ca un coşmar. Dar tu ― nu poate să fie nu vis ― nu. Pentru că îmi amintesc că eşti mama băieţilor mei. Nici măcar n-ai întrebat de ei. Eşti mama fiilor mei.
Kate îşi puse coatele pe genunchi, îşi făcu mîinile pîlnie sub bărbie şi îşi astupă urechile ascuţite cu degetele. Ochii îi erau luminaţi de bucuria victoriei. Vocea îi era blîndă, batjocoritoare.
― Un prost îşi lasă întotdeauna un loc vulnerabil, zise ea. Am descoperit asta de cînd eram copil. Fiii tăi? Eu sînt mama, da, dar de unde ştii că tu eşti tatăl?
Adam rămase cu gura căscată.
― Cathy, ce vrei să spui?
― Numele meu e Kate. Ascultă-mă, dragule, şi ţine minte. De cîte ori te-am lăsat să te apropii suficient de mine ca să facem copii?
― Erai rănită, spuse el. Erai groaznic de rănită.
― O dată, spuse Kate, doar o dată.
― Sarcina te făcea bolnavă, protestă el. Îţi era greu.
Ea îi zîmbi dulce.
― Nu eram prea rănită pentru fratele tău.
― Fratele meu?
― L-ai uitat pe Charles?
Adam rîse.
― Crezi oare că aş putea crede aşa ceva despre fratele meu? Eşti un diavol.
― Nu-mi pasă ce crezi tu, răspunse ea.
― Nu cred, spuse Adam.
― O să crezi. Mai întîi o să te întrebi, apoi o să ai îndoieli: O să te gîndeşti din nou la Charles ― la tot ce ştii despre el. Aş fi putut să-l iubesc pe Charles. Într-un fel semăna cu mine.
― Nu semăna.
― O să-ţi aduci aminte, zise ea. Poate într-o zi o să-ţi aduci aminte de un ceai care avea gust amar. Ai luat din greşeală doctoria mea ― îţi aminteşti? Ai adormit ca niciodată şi te-ai trezit tîrziu cu capul ameţit.
― Erai prea rănită ca să pui la cale un asemenea lucru.
― Eu pot face orice, spuse ea. Acum, dragul meu, scoate-ţi hainele. Am să-ţi arăt ce mai ştiu să fac.
Adam închise ochii şi-şi simţi capul învîrtindu-se din cauza romului. Deschise ochii şi îşi scutură capul cu putere.
― N-ar avea nici o importanţă chiar dacă ar fi adevărat, zise el. N-ar avea nici o importanţă.
Şi deodată începu să rîdă, pentru că îşi dădu seama că era adevărat. Se ridică prea repede şi fu nevoit să se apuce de spătarul fotoliului, ca să-i treacă ameţeala.
Kate sări în sus şi puse amîndouă mîinile pe cotul lui.
― Lasă-mă să te ajut să-ţi scoţi hainele.
Adam îi răsuci mîinile de pe braţul lui de parcă ar fi fost o sîrmă. Se mişcă nesigur spre uşă.
În ochii lui Kate apăru o ură feroce. Ţipă, un urlet lung şi ascuţit de animal. Adam se opri şi se întoarse spre ea. Uşa se deschise cu zgomot. Bătăuşul casei făcu trei paşi, luă poziţia, pivotă cu toată greutatea şi pumnul lui îl lovi pe Adam sub ureche. Adam se prăbuşi pe podea.
Kate urlă:
― Cu ghetele! Loveşte-l cu ghetele!
Ralph se apropie de omul căzut şi măsură distanţa. Observă ochiul deschis al lui Adam uitîndu-se în sus la el. Se întoarse nervos spre Kate.
Glasul ei era rece.
― Ţi-am spus să dai în el, cu bocancii. Stîlceşte-i faţa!
Ralph spuse:
― Dar nu mai e în stare să se apere. Nu mai poate să se bată.
Kate se aşeză, răsuflă greoi pe gură. Mîinile i se crispară pe genunchi. Spuse:
― Adam, te urăsc. Acum te urăsc pentru prima oară. Te urăsc! Adam, mă asculţi? Te urăsc!
Adam încercă sa şadă, căzu înapoi şi încercă din nou. Şezînd pe podea, privi în sus spre Kate.
― N-are importanţă, spuse el. N-are nici o importanţă.
Se ridică pe genunchi şi se sprijini cu pumnii de podea. Spuse:
― Ştii că te-am iubit mai mult decît orice pe lume? Aşa e. Era o dragoste atît de puternică încît a fost foarte greu s-o ucid.
― Ai să te întorci în patru labe, zise ea. Ai să te tîrăşti pe burtă pe podea ― milogindu-te, milogindu-te!
― Mai vrei să-l pocnesc cu bocancii acum, domnişoară Kate? întrebă Ralph.
Ea nu răspunse.
Adam se mişcă foarte încet spre uşă, măsurîndu-şi cu grijă fiecare pas. Mîna îi căuta clanţa.
Kate îi strigă:
― Adam!
Se întoarse încet. Îi zîmbi, aşa cum zîmbeşte un bărbat unei amintiri. Apoi ieşi şi închise uşor uşa în urma lui.
Kate se aşeză privind ţintă la uşă. Privirea îi era dezolată.

Capitolul 26

1

În trenul cu care se întorcea înapoi la King City, după călătoria făcută la Salinas, Adam Trask era cufundat într-o pîclă de forme, sunete şi culori vagi. Nu era conştient de nimic.
Am impresia că există o tehnică a minţii omeneşti prin care, în adîncurile ei, problemele sînt examinate, respinse sau acceptate. Asemenea activităţi au legătură cu anumite aspecte pe care omul le ignoră. Adesea omul se culcă tulburat şi îndurerat, neştiind cauzele acestei frămîntări, iar dimineaţa se trezeşte într-o nouă dispoziţie, mai bună care este poate rezultatul gîndirii nocturne. Şi mai există deseori dimineţi cînd îţi fierbe bucuria în sînge, cînd stomacul şi pieptul sînt pline şi electrizate de fericire, cu toate că nici un gînd nu justifică şi nu provoacă această stare.
Înmormîntarea lui Samuel şi discuţia cu Kate ar fi trebuit să-l facă pe Adam trist şi plin de amărăciune, dar n-a fost aşa. Din învălmăşeala cenuşie radia bucuria. Se simţea tînăr şi liber şi plin de o veselie nestăpînită. Coborî din tren la King City şi în loc să se ducă la grajd să-şi scoată calul şi trăsura, se duse pe jos la noul garaj al lui Willy Hamilton.
Will şedea în biroul său cu pereţii de sticlă de unde putea urmări activitatea mecanicilor, fără să audă zgomotul muncii lor. Will începuse să facă burtă.
Studia o reclamă pentru ţigări de foi livrate direct şi regulat din Cuba. Îşi închipuia că era în doliu după tatăl lui, dar nu era adevărat. Îşi făcuse în prima clipă oarecari griji pentru Tom, care plecase de la înmormîntare direct la San Francisco. Considera să e mai demn să te înfunzi în afaceri, cum intenţiona el să facă, decît în alcool, aşa cum făcea probabil Tom.
Cînd Adam intră în birou, îşi ridică ochii şi făcu semn cu mîna spre unul din fotoliile adînci de piele, pe care le instalase ca să-şi calmeze clienţii, cînd auzeau cît de mare e nota de plată.
Adam se aşeză.
― Nu ştiu dacă mi-am exprimat condoleanţele mele, zise el.
― E un moment trist, zise Will. Aţi fost la înmormîntare?
― Da, răspunse Adam. Nu ştiu dacă cunoşti sentimentele pe care le aveam faţă de tatăl dumitale. El m-a învăţat lucruri pe care n-am să le uit niciodată.
― Era respectat. Au fost poate două sute de persoane la cimitir ― peste două sute.
― Un om ca el nu moare cu adevărat, spuse Adam, descoperind el însuşi acest lucru. Nu pot să-mi închipui că e mort. Mi se pare poate chiar mai viu ca înainte.
― E adevărat, spuse Will.
Cît despre el, nu era însă adevărat. Pentru Will, Samuel era mort.
― Mă gîndesc la unele lucruri spuse de el. Cînd le-a rostit, nu l-am ascultat prea atent, dar acum îmi revin în minte şi-i văd chipul în timp ce le rostea.
― Adevărat, făcu Will. Şi eu mă gîndesc la acelaşi lucru. Vă întoarceţi înapoi acasă?
― Da. Dar m-am gîndit să vin să vorbesc cu dumneata, vreau să cumpăr o maşină.
O schimbare imperceptibilă apăru la Will, un fel de înviorare tăcută.
― Aş fi fost în stare să spun că dumneata vei fi ultimul om din Vale care să-şi cumpere o maşină.
Observă şi urmări cu ochii pe jumătate închişi reacţia lui Adam. Adam rîse.
― Cred că aşa e, pe bună dreptate. Poate tatăl dumitale e răspunzător pentru această schimbare în mine.
― Cum adică?
― Nu ştiu dacă aş putea explica. Oricum, hai să vorbim despre maşină.
― Să-ţi spun de-a dreptul, de la început, cum stau lucrurile. Adevărul este că mi-e al dracului de greu să obţin destule maşini ca să satisfac comenzile. Am o listă întreagă de oameni care-mi cer.
― Nu zău? Atunci poate că mă înscriu măcar pe listă.
― Cu plăcere, domnul Trask, şi... Făcu o pauză. Aţi fost atît de ataşat familiei încît ― dacă va renunţa cineva ― voi fi bucuros să vă mut mai sus pe listă.
― Drăguţ din partea dumitale, spuse Adam.
― Şi cum aţi vrea să ne înţelegem?
― Ce vrei să spui?
― Pot aranja să nu plătiţi decît în rate lunare.
― Nu e mai scump aşa?
― Bineînţeles că se adaugă dobînda şi cheltuielile pentru contul bancar. Unii găsesc că este convenabil.
― Cred că voi plăti cu bani peşin, zise Adam. N-are rost să amîn.
Will chicoti.
― Nu sînt mulţi care gîndesc aşa. Şi va veni o vreme cînd nu voi putea vinde cu bani gheaţă fără să fiu în pierdere.
― Nu m-am gîndit niciodată la asta. Totuşi mă vei trece pe listă? întrebă Adam.
Will se aplecă spre el.
― Domnule Trask, te voi pune în capul listei. Prima maşină care soseşte e a dumitale.
― Mulţumesc.
― O fac bucuros pentru dumneata, spuse Will.
Adam întrebă:
― Cum se ţine mama dumitale?
Will se lăsă înapoi în fotoliu şi pe faţă îi apăru un zîmbet plin de dragoste.
― E o femeie remarcabilă. E ca o stîncă. Mă gîndesc în urmă la toate timpurile grele prin care am trecut ― şi au fost destule. Tata nu era un om practic. Întotdeauna era cu capul în nori sau scufundat într-o carte. Cred că mama a fost aceea care ne-a ţinut la un loc şi a ferit familia Hamilton de azilul săracilor.
― E o femeie cumsecade, spuse Adam.
― Nu e numai cumsecade. E tare. E înfiptă cu picioarele pe pămînt. E un monument de forţă. V-aţi întors acasă la Olive după înmormîntare?
― Nu, nu m-am întors.
― Au fost peste o sută de persoane. Mama a fript toţi puii şi a avut grijă ca fiecare să aibă de-ajuns.
― Nu zău!
― Da, aşa a făcut. Şi cînd te gîndeşti ― era soţul ei.
― E o femeie remarcabilă, repetă Adam cuvintele lui Will.
― E practică. Ştia că trebuie să le dea de mîncare şi le-a dat.
― Cred că o să-şi revină, dar trebuie să fie o mare pierdere pentru ea.
― O să-şi revină. Şi o să trăiască mai mult decît noi toţi, aşa micuţă cum e.
În drumul lui de întoarcere la fermă, Adam constată că observa lucruri pe care nu le văzuse ani de zile. Vedea florile sălbatice în iarba deasă şi vedea vacile roşcate pe dealuri, urcînd pe cărările în pantă şi mîncînd din mers. Cînd ajunse la pămîntul lui, Adam avu un sentiment de bucurie rapid, dar atît de ascuţit, încît începu să-l analizeze. Deodată se trezi spunînd cu glas tare, în ritm cu trapul calului:
― Sînt liber, sînt liber. Nu trebuie să mă mai frămînt. Sînt liber. Ea s-a dus. A ieşit din sufletul meu. Ah, Dumnezeule atotputernic, sînt liber!
Întinse mîna şi smulse de pe marginea drumului frunze argintii de mentă, mirosi parfumul pătrunzător şi înţepător de pe degetele încleiate de sevă şi îl trase adînc în piept. Era bucuros că se întoarce acasă. Voia să vadă cum crescuseră gemenii în cele două zile în care fusese plecat ― dorea să vadă gemenii.
― Sînt liber, s-a terminat cu ea, cîntă el cu glas tare.

2

Lee ieşi din casă în întîmpinarea lui Adam şi ţinu dîrlogii în timp ce Adam cobora din trăsură.
― Ce fac băieţii? întrebă Adam.
― Bine. Le-am făcut arcuri şi săgeţi şi s-au dus să vîneze iepuri lîngă rîu. Dar cu toate astea, n-am pus tigaia la încălzit.
― Totul e-n ordine pe-aici?
Lee îl privi pătrunzător, fu gata să scoată o exclamaţie, dar se răzgîndi.
― Cum a fost înmormîntarea?
― O mulţime de oameni, spuse Adam. A avut o grămadă de prieteni. Nu-mi intră în cap că nu mai este.
― Poporul nostru face înmormîntările cu tobe şi confeti ca să-i zăpăcească pe diavoli, iar pe mormînt se pun purcei fripţi în loc de flori. Sîntem un popor practic şi mereu cam flămînd. Dar diavolii noştri nu sînt prea deştepţi. Noi putem să-i păcălim. Ăsta-i un progres.
― Cred că lui Samuel i-ar fi plăcut o asemenea înmormîntare, zise Adam. L-ar fi interesat.
Observă că Lee îl analiza.
― Du calul în grajd, Lee, şi apoi vino şi fă nişte ceai. Vreau să-ţi vorbesc.
Adam se duse în casă şi îşi scoase hainele negre. Simţea în jurul lui mirosul dulceag şi greţos de rom. Îşi scoase toate hainele de pe el şi îşi frecă pielea cu săpun de bucătărie pînă ce mirosul dispăru din pori. Îşi îmbrăcă o cămaşă curată albastră şi o salopetă care de atîta spălat ajunsese moale şi de un albastru pal, mai deschis la genunchi unde era mai uzată. Se bărbieri încet şi se pieptănă, în timp ce se auzeau zgomotele pe care le făcea Lee la soba din bucătărie. Apoi se duse în camera de toate zilele. Lee aşezase o ceaşcă şi o zaharniţă pe masa de lîngă fotoliul lui cel mare. Adam privi în jur la perdelele înflorate, spălate de atîtea ori încît florile păliseră. Văzu covoarele roase de pe podea şi dunga cafenie de pe linoleumul din hol. Şi toate erau noi pentru el.
Cînd Lee intră cu ceainicul, Adam spuse:
― Adu-ţi şi ţie o ceaşcă, Lee. Şi dacă mai ai din băutura aia a ta, aş bea o picătură. Aseară m-am îmbătat.
Lee zise:
― Dumneata beat? Nu-mi vine să cred.
― Ei bine, am fost beat. Şi vreau să-ţi povestesc despre cele întîmplate. Te-am văzut că mă priveai curios.
― M-ai văzut? întrebă Lee, şi se fuse la bucătărie să-i aducă ceaşca, pahare şi sticla lui de ceramică cu ng-ka-py.
Cînd veni îndărăt spuse:
― Singura dată, de ani de zile, cînd am băut, a fost atunci cu dumneata şi cu domnul Hamilton.
― E aceeaşi cu care am botezat gemenii?
― Da, aceeaşi.
Lee turnă ceaiul verde clocotit. Cînd Adam puse două linguriţe de zahăr în ceaşca sa, făcu o grimasă. Adam mestecă ceaiul şi privi cristalele de zahăr învîrtindu-se şi topindu-se în lichid. Spuse:
― M-am dus s-o văd.
― M-am gîndit că veţi face asta. De fapt nu înţeleg cum o fiinţă omenească poate aştepta atîta vreme.
― Poate că nici măcar n-am fost o fiinţă omenească.
― M-am gîndit şi la asta. Cum arăta?
Adam spuse încet:
― Nu pot să înţeleg. Nu cred că mai există o asemenea creatură pe lume.
― Nenorocirea cu voi occidentalii este că nu credeţi în diavoli care să vă ofere explicaţia lucrurilor. V-aţi îmbătat după aceea!
― Nu, înainte şi în timpul vizitei. Am avut nevoie ca să prind curaj, aşa cred.
― Acum arătaţi mai bine!
― Mă simt bine, spuse Adam. Tocmai despre asta vreau să-ţi vorbesc. Făcu o pauză şi spuse trist: Acum un an, pe vremea asta, aş fi alergat la Sam Hamilton să discut.
― Poate că fiecare din noi păstrăm ceva din el, spuse Lee. Poate asta înseamnă nemurirea.
― Am impresia că m-am trezit dintr-un somn. Ochii mi s-au limpezit în mod straniu. Mi s-a luat o greutate de pe inimă.
― Folosiţi şi cuvinte care seamănă cu ale domnului Hamilton. Voi elabora o teorie pentru rudele mele nemuritoare.
Adam bău ceaşca lui de băutură neagră şi îşi linse buzele.
― M-am eliberat, zise el. Trebuie să o spun cuiva. Pot să-mi duc viaţa alături de băieţii mei. Aş putea chiar suporta o femeie. Îţi dai seama ce spun?
― Da, îmi dau seama. Văd în ochii dumitale şi în felul în care îţi ţii trupul. Un bărbat nu poate minţi în privinţa unui asemenea lucru. Cred că o să-ţi iubeşti băieţii.
― În orice caz, îmi ofer această şansă. Vrei să-mi mai dai un pahar şi nişte ceai?
Lee îi turnă ceaiul şi îşi turnă şi lui.
― Nu înţeleg cum de nu-ţi opăreşti gura, bînd aşa de fierbinte.
Lee zîmbea în sinea lui. Adam, privindu-l, îşi dădu seama că Lee nu mai era un om tînăr. Pielea de pe pomeţii obrajilor era întinsă, şi strălucea de parcă era unsă. Pleoapele îi erau roşii, iritate.
Lee studie ceaşca subţire ca o scoică, din mîna lui, şi schiţă un zîmbet, ca la o amintire.
― Poate că dacă sînteţi liber, puteţi să mă eliberaţi şi pe mine.
― Ce vrei să spui, Lee?
― Aţi putea să mă lăsaţi să plec?
― Bineînţeles că poţi să pleci. Dar nu eşti fericit aici?
― Nu cred că am cunoscut vreodată ceea ce voi, oamenii, numiţi fericire. Noi nu ne dorim decît mulţumire, şi poate că asta e un lucru negativ.
― Spune-i şi aşa, dacă vrei, zise Adam. Nu eşti mulţumit aici?
― Nu cred că vreun om este mulţumit atîta vreme cît rămîn nefăcute lucruri pe care doreşte să le facă.
― Şi ce doreşti să faci?
― Ei, pentru unul dintre ele e prea tîrziu de-acum încolo. Doream să am o soţie şi copii. Aş fi vrut, poate, ca prostiile pe care un părinte le consideră înţelepciune, să le transmit, să le bag cu sila în capul propriilor mei copii neajutoraţi.
― Nu eşti prea bătrîn.
― Oh, din punct de vedere fizic cred că mai sînt în stare să mai am un copil. Dar nu la asta mă refeream. Sînt prea legat de liniştea lămpii de noapte. Ştiţi, domnule Trask, am avut cîndva o soţie. Am creat-o, la fel cum aţi făcut şi dumneavoastră, doar că a mea nu exista decît în imaginaţia mea. Era o tovărăşie bună în cămăruţa mea. Eu vorbeam şi ea asculta, apoi vorbea ea, îmi povestea întîmplările din după-amiaza unei femei. Era foarte drăguţă şi făcea nişte glume din cochetărie. Dar acum nu ştiu dacă aş mai sta s-o ascult. Şi n-aş vrea s-o întristez sau să o las singură, aşa că primul meu plan s-a dus.
― Şi care era celălalt?
― Am discutat cu domnul Hamilton despre asta. Vreau să deschid o librărie în cartierul chinezesc din San Francisco. Aş locui în spate şi zilele mele ar fi pline de discuţii şi contradicţii. Aş vrea să am de vînzare nişte cerneală solidă, în formă de dragon, din timpul dinastiei Sung. Cutiile acelea sînt mîncate de carii şi cerneala e făcută din funingine de brad şi un clei care provine doar din pielea măgarului sălbatic. Cînd pictezi cu cerneala asta, ea ţi se pare neagră din punct de vedere fizic, dar prin efectul pe care-l are asupra ochiului, te face să vezi toate culorile din lume. Poate că va veni vreun pictor să cumpere şi vom putea discuta despre metodă şi să ne tocmim la preţ.
Adam întrebă:
― Toate astea le inventezi acum?
― Nu. Dacă vă simţiţi bine şi eliberat, aş vrea să am şi eu, în cele din urmă, mica mea librărie. Aş vrea să mor acolo.
Adam rămase tăcut un timp, mestecînd zahărul din ceaiul călduţ. Apoi spuse:
― Curios. Mi-am dat seama că aş fi dorit să fii sclav, ca să te pot refuza. Bineînţeles că poţi să pleci, dacă vrei. Ba chiar o să-ţi împrumut nişte bani pentru librărie.
― Am banii. Îi am de multă vreme.
― Nu m-am gîndit niciodată că vei pleca, spuse Adam. Erai de-al casei. Îşi îndreptă umerii. Ai putea să mai aştepţi puţin?
― Pentru ce?
― Aş vrea să mă ajuţi să-mi cunosc băieţii. Vreau să aranjez casa, sau poate s-o vînd, sau s-o închiriez. Aş vrea să ştiu cîţi bani mi-au mai rămas şi ce pot face cu ei.
― Nu cumva îmi întindeţi o cursă? întrebă Lee. Dorinţa mea nu mai e la fel de puternică ca altă dată. Mi-e teamă că aş putea să mă las influenţat sau, ceea ce ar fi şi mai rău, aş putea să mă simt reţinut aici doar pentru că e nevoie de mine. Asta e momeala cea mai rea pentru un om singuratic.
Adam spuse:
― Un om singuratic. Trebuie să fi fost prea cufundat în mine însumi de nu m-am gîndit la asta.
― Domnul Hamilton ştia, spuse Lee.
Îşi înălţă capul şi pleoapele lui groase lăsară să se vadă doar o licărire a ochilor.
― Noi, chinezii, ştim să ne stăpînim. Nu ne dezvăluim emoţiile. L-am iubit pe domnul Hamilton. Aş vrea să plec la Salinas mîine, dacă îmi permiteţi.
― Fă tot ce vrei, spuse Adam. Dumnezeu ştie că ai făcut destule pentru mine.
― Vreau să arunc confeti împotriva diavolilor. Vreau să pun un purcel fript pe mormîntul tatălui meu, spuse el.
Adam se ridică repede, răsturnă ceaşca, ieşi afară şi îl lăsă pe Lee şezînd acolo.

Capitolul 27

1

În anul acela, ploile căzuseră atît de liniştit încît rîu! Salinas nu se revărsă. Un firicel subţire şerpuia în albia largă cu nisip cenuşiu iar apa nu era tulbure din pricina nămolului, ci limpede şi frumoasă. Sălciile care cresc pe malul rîului aveau un frunziş bogat şi tufele de mure sălbatice îşi arătau frunzele ţepoase pe marginea drumului.
Era foarte cald pentru luna martie şi briza bătea necontenit dinspre sud, răsucind frunzele cu partea argintie în sus.
Adăpostit perfect de tufe, mărăcini şi crengi răsfirate, un iepuraş cenuşiu stătea liniştit la soare, uscîndu-şi blăniţa de pe piept udată de roua din iarba cu care se hrănise de dimineaţă. Din cînd în cînd, iepurele îşi încreţea nasul şi îşi mişca urechile, ca să distingă micile zgomote ce putea fi pline de pericole pentru un iepure. Simţise în lăbuţe o vibraţie ritmică sub pămînt, aşa că urechile i se ciuliră, nasul i se încreţi, dar vibraţia dispăru. Apoi simţise o mişcare a ramurilor de salcie, la douăzeci şi cinci de iarzi depărtare, în direcţia opusă vîntului, încît nici un miros de primejdie nu ajunse pînă la el.
În ultimele două minute auzise zgomote interesante, dar nu periculoase ― o pocnitură şi apoi un fîlfîit, ca aripile unui porumbel sălbatic. Iepurele îşi întinse leneş la soare unul din picioarele din spate. Deodată se auzi o pocnitură, un fîlfîit şi un zgomot surd pe blană. Iepurele rămase perfect nemişcat şi ochii i se măriră. O săgeată de bambus îi trecuse prin piept, iar vîrful ei de oţel se înfipse adînc în pămînt în partea cealaltă. Iepurele alunecă pe o parte şi picioarele i se mai mişcară şi se zbătură o clipă în aer, înainte de a se linişti.
De sub salcie ieşiră tîrîş doi băieţi. Aveau arcuri de patru picioare, iar din tolbele de pe umărul stîng ieşeau penele săgeţilor. Erau îmbrăcaţi în salopete şi cămăşi albastre decolorate, dar fiecare băiat purta în dreptul tîmplei o pană de curcan legată cu o panglică.
Băieţii se mişcau cu mare băgare de seamă, aplecîndu-se foarte tare, mergînd cu bună-ştiinţă ca nişte indieni. Spasmul de moarte al iepurelui se terminase cînd ei se aplecară să-şi examineze victima.
― Drept în inimă, spuse Cal, ca şi cum nici nu putea fi altfel.
Aron privi în jos şi nu spuse nimic.
― O să le spun că tu l-ai nimerit, continuă Cal. Nu vreau să mă laud. O să le spun că a fost o lovitură grea.
― Într-adevăr a fost, spuse Aron.
― Da, aşa o să le spun. O să-ţi atribui ţie meritul faţă de Lee şi de tata.
― Nu ştiu dacă vreau acest merit ― în orice caz nu în întregime, zise Aron. Uite ce. Dacă mai vînăm unul, o să spunem că fiecare din noi a nimerit cîte unul, iar dacă nu mai vînăm nici unul, de ce să nu spunem că am tras amîndoi odată şi nu ştim cine l-a nimerit?
― Nu vrei să ai tu meritul ăsta? întrebă Cal subtil.
― Nu singur. Putem să-l împărţim.
― În fond a fost săgeata mea, zise Cal.
― Nu, n-a fost a ta.
― Uită-te la pene. Vezi tăietura asta? E a mea.
― Cum a ajuns în tolba mea? Nu-mi amintesc de nici o tăietură.
― Poate că nu-ţi aminteşti. Dar, oricum, le voi spune că tu l-ai nimerit.
Aron spuse recunoscător:
― Nu, Cal, nu vreau aşa. O să le spunem că am tras amîndoi odată.
― Bine, dacă aşa vrei tu. Dar să presupunem că Lee vede că e săgeata mea?
― O să spunem pur şi simplu că era în tolba mea.
― Parcă o să creadă una ca asta. O să spună că minţi.
Aron răspunse neajutorat:
― Dacă o să creadă că tu l-ai nimerit, o să-l lăsăm să creadă aşa.
― Am vrut doar să ştiu, zise Cal. Doar dacă o să creadă aşa.
Trase săgeata prin iepure, iar blăniţa albă căpătă culoarea roşie închis a sîngelui din inimă. Puse săgeata în tolba lui.
― Poţi să-l cari tu, făcu el mărinimos.
― Ar trebui să ne întoarcem, spuse Aron. Poate că tata s-a şi întors.
Cal zise:
― Am putea găti iepurele ăsta şi să-l mîncăm şi să petrecem toată noaptea afară.
― E prea frig, noaptea, Cal. Nu-ţi aminteşti cum tremurai azi-dimineaţă?
― Pentru mine nu-i prea frig. Mie niciodată nu mi-e frig.
― Azi-dimineaţă ţi-era.
― Nu, nu-mi era. Îmi rîdeam doar de tine, care tremurai şi clănţăneai din dinţi ca un bebeluş. Vrei să spui că sînt mincinos?
― Nu, făcu Aron. N-am chef de bătaie.
― Ţi-e teamă să te baţi?
― Nu. Dar nu vreau.
― Dacă ţi-aş fi spus că ţi-e frică, m-ai fi făcut mincinos?
― Nu.
― Atunci înseamnă că ţi-e frică, nu-i aşa?
― Cred că da.
Aron se depărtă încet, lăsînd iepurele pe jos.
Avea ochi foarte mari şi o gură catifelată frumoasă. Ochii albaştri, depărtaţi, îi dădeau o expresie de nevinovăţie angelică. Avea părul fin şi auriu. Parcă soarele îi lumina creştetul capului.
Era încurcat ― dar asta i se întîmpla adesea. Îşi dădea seama că fratele său urmărea ceva, dar nu ştia ce anume. Cal era o enigmă pentru el. Nu putea urmări raţionamentele fratelui său şi era întotdeauna surprins cînd îşi dădea seama de direcţia pe care o luau.
Cal semăna mai mult cu Adam. Avea părul castaniu-închis. Era mai înalt decît fratele său, mai masiv, mai lat în umeri, iar maxilarul lui pătrat avea asprimea maxilarului lui Adam. Cal avea ochi căprui şi vioi, iar uneori scînteiau de parcă ar fi fost negri. Dar mîinile lui erau foarte mici faţă de mărimea trupului.
Degetele erau scurte şi subţiri, unghiile delicate. Cal îşi păzea mîinile. Puţine lucruri îl făceau să plîngă, dar o tăietură la un deget se număra printre acestea. Nu se aventura niciodată cu mîinile, se ferea să atingă vreodată o insectă sau să apuce un şarpe. Iar la bătaie, apuca o piatră sau un băţ ca să se lupte.
Privindu-şi fratele cum se îndepărtează de el, avu un mic zîmbet de siguranţă pe buze. Strigă:
― Aron, aşteaptă-mă.
Cînd îşi ajunse fratele, îi întinse iepurele.
― Poţi să-l duci, spuse el blînd, luîndu-şi fratele cu braţul pe după umeri. Nu fii supărat pe mine.
― Tu vrei întotdeauna să te baţi, zise Aron.
― Nu, nu vreau. Am glumit doar.
― Zău?
― Sigur. Poţi să duci tu iepurele. Să ne întoarcem chiar acum dacă vrei tu.
Aron zîmbi în cele din urmă. Se simţea întotdeauna uşurat cînd fratele lui punea capăt încordării. Cei doi băieţi se căţărară ca să iasă din albia rîului, apoi urcară pietrele sfărîmicioase, pînă ieşiră la drumul drept. Cracul drept al pantalonului lui Aron era plin de sîngele iepurelui.
Cal zise:
― Au să se mire că am omorît un iepure. Dacă tata e acasă, i-l dăm lui. Îi place iepure la masă.
― Foarte bine, spuse Aron fericit. Uite ce-i. O să i-l dăm amîndoi şi n-o să-i spunem cine l-a omorît.
― E-n regulă, dacă aşa vrei tu, zise Cal.
Merseră un timp în tăcere, apoi Cal spuse:
― Tot ăsta este pămîntul nostru ― pînă la naiba, dincolo de rîu.
― E al lui tata.
― Da, dar cînd va muri, va fi al nostru.
Era o idee nouă pentru Aron.
― Ce vrei să spui, cînd va muri?
― Fiecare moare, spuse Cal. Ca domnul Hamilton. El a murit.
― A, da. El a murit.
Nu putea face legătura între cei doi ― domnul Hamilton mort şi tatăl viu.
― L-au pus într-o cutie, apoi au săpat o groapă şi au aşezat cutia înăuntru, zise Cal.
― Ştiu asta.
Aron voia să schimbe subiectul, să se gîndească la altceva.
― Ştiu un secret, zise Cal.
― Ce anume?
― Tu ai să-l spui.
― Nu, nu-l spun, dacă zici să nu-l spun.
― Nu ştiu dacă ar trebui.
― Spune-mi, se rugă Aron.
― N-ai să spui?
― Nu.
Cal zise:
― Unde crezi că este mama noastră?
― A murit.
― Nu, n-a murit.
― Ba a murit şi ea.
― A fugit, spuse Cal. Am auzit nişte bărbaţi vorbind.
― Erau nişte mincinoşi.
― A fugit, făcu Cal. N-ai să spui că ţi-am spus?
― Nu cred asta. Tata a spus că e în cer.
Cal spuse liniştit:
― În curînd voi fugi de acasă s-o caut. Am s-o aduc înapoi.
― Unde spuneau bărbaţii aceia că este?
― Nu ştiu, dar am s-o găsesc.
― E în cer, zise Aron. De ce ne-ar fi spus tata o minciună?
Îl privi pe fratele lui, rugîndu-l în tăcere să fie de acord. Cal nu-i răspunse.
― Nu crezi că e în cer, cu îngerii? zise Aron. Şi cum Cal tot nu-i răspunse, întrebă: Cine au fost oamenii care au spus asta?
― Nişte oameni. La poşta din King City. Nu-şi dădeau seama că îi pot auzi. Dar eu am urechi bune. Lee spune că pot să aud cum creşte iarba.
― De ce să fi vrut să fugă de la noi? spuse Aron.
― De unde să ştiu? Poate că nu ne iubea.
Aron analiză această erezie.
― Nu se poate. Oamenii aceia erau nişte mincinoşi. Tata a spus că e în cer. Şi ştii că nu-i place să vorbească despre ea.
― Poate că asta-i din cauză că a fugit.
― Nu. L-am întrebat pe Lee. Ştii ce a spus Lee? Lee a spus: "Mama voastră v-a iubit şi vă mai iubeşte încă!". Şi Lee mi-a arătat o stea. A spus că poate aceea e mama noastră şi că o să ne iubească atîta timp cît va străluci lumina aceea. Crezi că Lee e un mincinos?
Printre lacrimile care i se adunau în ochi, Aron vedea ochii fratelui său aspri şi raţionali. Cal nu avea lacrimi în ochi.
Cal era încîntat. Găsise un nou mijloc, o nouă armă secretă pe care la nevoie s-o folosească în orice scop. Îl studie pe Aron, văzu cum îi tremură buzele, dar observă la timp că nările îi freamătă. Aron era gata să izbucnească în plîns, dar uneori, cînd era gata să plîngă, se şi bătea. Şi cînd Aron plîngea şi se bătea în acelaşi timp, era periculos. Nu-i mai păsa de nimic şi nimic nu-l oprea. Odată, Lee l-a ţinut cu forţa în poală, prinzîndu-i pumnii care se zbăteau încă, pînă cînd, după mult timp, s-a liniştit. Şi de data aceea i-au fremătat nările.
Cal renunţă deocamdată la arma cea nouă. Putea să se folosească oricînd de ea şi ştia că era ceva mai ascuţită armă pe care o găsise pînă acum. O va studia pe îndelete şi va chibzui cînd şi în ce măsură s-o folosească.
Luă hotărîrea aceasta ceva prea tîrziu. Aron se repezi la el şi trupul inert al iepurelui îl lovi peste faţă.
Cal sări îndărăt şi strigă:
― Am glumit, Aron. Zău, a fost doar o glumă.
Aron se opri. Durerea şi încurcătura i se citeau pe faţă.
― Nu-mi place gluma asta, spuse el smiorcăindu-se şi ştergîndu-şi nasul de mînecă.
Cal se apropie de el, îl îmbrăţişă şi-l sărută pe obraz.
― N-am să mai fac, zise.
Băieţii merseră un timp în tăcere. Începu să se lase seara. Cal privi peste umăr la un nor negru care plutea peste munţi, mînat de vîntul fremătător de martie.
― O să fie furtună. Furtună, nu glumă.
Aron spuse:
― Chiar i-ai auzit pe oamenii aceia?
― Poate mi s-a părut. Doamne, ia uită-te la norul ăla! zise Cal repede.
Aron se întoarse să privească monstrul cel negru. Se îngroşa în valuri mari, negre, deasupra lor, iar dedesubt îi atîrna o coadă lungă de ploaie; în timp ce priveau, norul bubui şi fulgeră. Purtat de vînt, tunetul se lovi sec de dealurile grase şi ude din partea cealaltă a văii şi se rostogoli mai departe, pe o întindere de pămînt. Băieţii se întoarseră şi alergară spre casă, iar în urma lor, norul bubuia şi fulgerul sfîşia aerul. Norul îi ajunse din urmă şi primele picături mari căzură pe pămînt din cerul despicat. Simţeau mirosul dulceag al ozonului. Alergînd, adulmecau mirosul tunetului.
Cînd traversară drumul de ţară şi ajunseră pe urmele de roţi care duceau spre casa lor, îi izbi ploaia. Ploaia cădea în rafale. Într-o clipă, fură uzi pînă la piele, părul li se lipi pe frunte şi le intră în ochi, iar penele de curcan pe care le aveau la tîmplă se îndoiră sub greutatea apei.
Acum, cînd erau cît se poate de uzi, băieţii nu mai alergau. Nu mai aveau motiv să alerge să se adăpostească. Se uitară unul la altul şi rîseră voioşi. Aron luă iepurele, îi aruncă în sus, îl prinse şi îl aruncă lui Cal. Iar Cal, simţindu-se vinovat, şi-l puse în jurul gîtului cu capul şi picioarele sub bărbie. Amîndoi băieţii rîdeau pe rupte. Ploaia răpăia pe stejari în drumul spre casă, iar vîntul le tulbura demnitatea.

2

Cei doi gemeni ajunseră în dreptul clădirii fermei şi îl văzură pe Lee, cu un poncho de pînză cauciucată galbenă, mînînd spre grajd un cal străin, înhămat la o trăsurică uşoară cu roţi de cauciuc.
― A venit cineva, zise Cal. Vezi trăsura aia?
Începură să alerge din nou, căci sosirea unui musafir avea ceva plăcut. Aproape de trepte încetiniră, înconjurară cu grijă casa, căci aveau şi o oarecare teamă în ce priveşte musafirii. Se duseră la intrarea din spate şi rămaseră în bucătărie cu apa picurînd de pe ei. Auziră voci în salon ― vocea tatălui lor şi altă voce a unui bărbat. Apoi, o a treia voce făcu să li se strîngă stomacul şi să le treacă un fior rece pe şira spinării. Era o voce de femeie. Băieţii avuseseră foarte puţin experienţă cu femeile. Merseră în vîrful picioarelor pînă în camera lor şi rămaseră privind unul la altul.
― Cine crezi c-o fi? întrebă Cal.
O emoţie ca o lumină se aprinse în Aron. Voia să strige:
― Poate e mama. Poate s-a întors.
Dar apoi îşi aminti că ea e în cer şi oamenii nu se întorceau de acolo.
― Nu ştiu, spuse el. Îmi pun haine uscate.
Băieţii îşi îmbrăcară haine uscate şi curate, care erau copii exacte ale hainelor ude pe care le scoteau. Îşi scoaseră penele de curcan ude şi îşi trecură degetele prin păr. În tot acest timp, auziră vocile, în general joase, şi apoi vocea ascuţită a femeii, şi deodată îngheţară ascultînd, auziseră o voce de copil ― o voce de fetiţă şi rămaseră atît de uimiţi încît nici nu pomeniră că au auzit-o.
Se îndreptară în linişte spre hol şi se furişară spre uşa salonului. Cal apăsă clanţa foarte, foarte încet şi îi dădu drumul aşa fel încît nici un scîrţîit să nu-i dea de gol.
Abia făcură o crăpătură mică de tot, cînd Lee veni prin uşa din spate, îşi tîrşîi picioarele prin hol scoţîndu-şi poncho-ul şi îi prinse acolo.
― Băieţelu şpionează? spuse Lee în dialectul lui, iar cînd Cal închise uşa şi clanţa făcu zgomot, Lee zise repede: Tata e acasă. Mai bine intraţi.
Aron şopti răguşit:
― Cine mai e acolo?
― Nişte persoane în trecere pe aici. Ploaia i-a mînat încoace.
Lee puse mîna peste a lui Cal, apăsă pe clanţă şi deschise uşa.
― Băieţii au venit de mult acasă, spuse el şi îi lăsă acolo, la vedere.
Adam strigă:
― Intraţi, băieţi! Hai, intraţi!
Cei doi stăteau cu capul plecat, aruncau priviri spre străini, şi se mişcau de pe un picior pe altul. Era un bărbat în haine de oraş şi o femeie îmbrăcată elegant. Pardesiul, pălăria şi vălul ei erau pe un scaun lîngă ea, iar băieţilor li se părea că era îmbrăcată în întregime în mătase neagră şi dantele. Dantela neagră era ridicată în mici volănaşe şi îi înfăşura gîtul. Asta era suficient pentru o singură zi, dar nu era totul. Alături de femeie şedea o fată, poate ceva mai mică decît gemenii, dar nu cu mult. Purta o pălărie de soare albastră, cu dantelă pe margini. Avea o rochiţă înflorată şi un şorţuleţ cu buzunare prins în jurul taliei. Fusta îi era ridicată, lăsînd să se vadă un jupon tricotat cu un model pe margine. Băieţii nu-i vedeau faţa din cauza pălăriei de soare, dar îşi ţinea mîinile strînse în poală şi se vedea bine micul inel de aur cu monogram de pe degetul mijlociu.
Nici unul din băieţi nu respira măcar şi, din cauză că-şi ţineau răsuflarea, cercuri roşii începură să le joace prin faţa ochilor.
― Aceştia sînt băieţii mei, spuse tatăl lor. Sînt gemeni. Acesta e Aron şi acesta Caleb. Băieţi, daţi mînca cu oaspeţii noştri.
Băieţii porniră înainte, cu capul plecat, cu mîinile întinse, cu un gest ce aducea a capitulare sau desperare. Mai întîi domnul şi apoi doamna în dantelă le scuturară mîinile moi. Aron era primul şi se depărtă de fetiţă, dar doamna spuse:
― Nu o saluţi şi pe fiica mea?
Aron se cutremură şi îşi întinse mîna orbeşte în direcţia fetei cu obrazul acoperit. Dar nu se întîmplă nimic. Degetele lui, cîrnăciori fără vlagă, nu fură apucate, ci răsucite, nici strînse, nici scuturate. Mîna lui atîrna pur şi simplu în aer în faţa ei. Aron se uită printre gene să vadă ce se întîmplă.
Ţinea şi ea capul în jos dar avea avantajul pălăriei. Mîna era dreaptă, cu inelul pe degetul mijlociu, era întinsă, dar nu făcea nici o mişcare spre mîna lui Aron.
El aruncă o privire către doamnă. Aceasta zîmbea cu gura deschisă. Camera părea că se prăbuşeşte sub tăcerea atît de apăsătoare. Apoi Aron auzi un chicotit al lui Cal.
Aron întinse mîna, apucă mîna ei şi o scutură în sus şi în jos de trei ori. Era moale ca un mănunchi de petale. Simţi o plăcere care îl ardea. Îi lăsă mîna şi o ascunse pe a sa în buzunarul salopetei. În timp ce se dădea grăbit la o parte, îl văzu pe Cal cum înaintează, dă mîna politicos şi întreabă:
― Ce mai faceţi?
Aron uitase să spună asta, aşa că o spuse acum, după fratele lui, ceea ce suna straniu. Adam şi oaspeţii lui izbucniră în rîs.
Adam zise:
― Pe domnul şi doamna Bacon era să-i apuce ploaia.
― Am fost fericiţi că ne-am rătăcit aici, făcu domnul Bacon. Căutam ferma Long.
― E mai departe. Trebuia să o luaţi la stînga, la intersecţia următoare, spre sud. Şi Adam spuse în continuare băieţilor: Domnul Bacon este inspector comunal.
― Nu ştiu de ce, dar îmi iau funcţia foarte în serios, spuse domnul Bacon, şi se adresă şi el băieţilor.
― Băieţi, numele fetei mele este Abra. Nu-i aşa că-i un nume caraghios?
Folosea tonul pe care-l obişnuiesc cei mari faţă de copii. Se întoarse spre Adam şi recită cuvintele unui cîntec:

Abra era gata înainte de a o chema
Şi deşi am striga pe altcineva,
A venit Abra.
de Matthew Prior

― Ce-i drept, mi-am dorit un băiat, dar Abra e atît de dulce. Ridică-ţi capul, draga mea.
Abra nu se mişcă. Ţinea din nou mîinile strînse în poală. Tatăl ei repetă cu plăcere:

Şi deşi am strigat pe altcineva
A venit Abra.

Aron îl văzu pe fratele lui uitîndu-se la pălăria de soare fără nici o jenă. Şi Aron spuse răguşit:
― Nu cred că Abra e un nume caraghios.
― N-a vrut să spună că e caraghios, explică doamna Bacon. A vrut să spună e un nume curios. Şi îi explică lui Adam: Soţul meu culege din cărţi cele mai curioase lucruri. Dragă, n-ar trebui să plecăm?
Adam se împotrivi:
― Nu plecaţi încă, doamnă, Lee pregăteşte ceaiul. O să vă încălzească.
― Ce idee bună! spuse doamna Bacon şi continuă: Copii, nu mai plouă. Duceţi-vă şi jucaţi-vă afară.
Vocea ei era atît de autoritară, încît i se supuseră ― Aron cel dintîi, apoi Cal, iar Abra îi urmă.

3

În salon, domnul Bacon se aşeză picior peste picior.
― Aveţi perspective frumoase aici, zise. E pămînt mult?
Adam răspunse:
― Am o fîşie bună. Trece de partea cealaltă a rîului. E o bucată bună.
― Atunci dincolo de drumul de ţară e tot pămîntul dumitale?
― Da. Mi-e cam ruşine s-o spun. L-am lăsat în paragină. Nu l-am lucrat deloc. Poate am lucrat prea mult în tinereţe.
Atît domnul cît şi doamna Bacon îl priveau acum pe Adam şi acesta înţelese că trebuie să dea nişte explicaţii, pentru ce lăsase pămîntul acela bun în paragină.
Zise:
― Cred că sînt un om leneş. Şi nici tatăl meu nu m-a ajutat, fiindcă mi-a lăsat destul ca să pot trăi fără să muncesc.
Îşi lăsă privirea în jos, dar simţi că familia Bacon îi uşurează situaţia. Dacă era un om bogat, nu însemna lenevie. Numai săracii sînt leneşi. Tot aşa cum numai săracii sînt ignoranţi. Un om bogat, care nu ştie nimic, e doar răsfăţat sau independent.
― Cine îngrijeşte de băieţi? întrebă doamna Bacon.
Adam rîse:
― Îngrijirea pe care o capătă, şi asta nu e cine ştie ce, e treaba lui Lee.
― Lee?
Adam începu să se simtă iritat de acest interogatoriu.
― Am doar un singur servitor, spuse scurt.
― E vorba de chinezul pe care l-am văzut?
Doamna Bacon era uimită.
Adam îi zîmbi. La început îl speriase, dar acum se simţea mai în largul lui.
― Lee i-a crescut pe băieţi şi a avut grijă de mine.
― Dar n-au fost îngrijiţi niciodată de o femeie?
― Nu.
― Sărmanii mieluşei, exclamă ea.
― Sînt sălbatici, dar cred că sînt sănătoşi. Cred că ne-am sălbăticit cu toţii, ca şi pămîntul. Dar acum, Lee ne părăseşte. Nu ştiu ce o să facem.
Domnul Bacon îşi drese glasul ca să poată vorbi.
― V-aţi gîndit la educaţia băieţilor dumneavoastră?
― Nu... Cred că nu m-am gîndit prea mult la asta.
Doamna Bacon zise la rîndul ei:
― Soţul meu crede în educaţie.
― Educaţia este cheia viitorului, spuse domnul Bacon.
― Ce fel de educaţie? întrebă Adam.
Domnul Bacon continuă:
― Cine are carte, are parte. Da, eu cred în flacăra ştiinţei. Se aplecă spre Adam şi vocea lui deveni confidenţială: Dacă nu vă cultivaţi pămîntul, de ce nu-l arendaţi şi să vă mutaţi la oraş ― aproape de şcolile noastre bune?
O clipă Adam se gîndi să spună: "De ce naiba nu vă vedeţi de treabă?" dar în loc de asta întrebă:
― Credeţi că ar fi o idee bună?
― Cred că v-aş putea găsi un arendaş bun şi de încredere, răspunse domnul Bacon. Nu e nici un motiv să nu cîştigaţi nimic de pe urma pămîntului, în cazul cînd nu veţi locui aici.
Lee intră cu ceaiul făcînd mult zgomot. Auzise destule prin uşă ca să fie convins că Adam îi găsea obositori. Lee era convins că nu le plăcea ceaiul şi, chiar dacă le plăcea, probabil că nu aşa cum îl preparase el. Iar cînd îl băură şi-l lăudară înţelese că familia Bacon urmărea ceva. Lee încercă să prindă privirea lui Adam, dar nu reuşi. Adam fixa covorul de la picioarele lui.
― Soţul meu a făcut mulţi ani parte din comitetul şcolar..., începu să spună doamna Bacon, dar Adam nu mai auzi discuţia care urmă.
Se gîndea la un glob mare, terestru, care atîrna şi se clătina pe craca unuia din stejarii săi. Şi fără să-şi dea seama de ce, gîndul lui sări la tatăl său pe care-l revăzu aşa cum şchiopăta pe piciorul de lemn şi bătea cu un baston pe picior ca să atragă atenţia. Adam vedea chipul sever, milităros al tatălui său în timp ce-şi obliga copiii să facă exerciţii şi îi punea să care raniţe grele ca să-şi dezvolte umerii. Printre aceste amintiri, vocea doamnei Bacon continua să bîzîie. Adam simţea greutatea sacului cu bolovani. Văzu chipul lui Charles rînjind sardonic ― Charles ― cu ochii meschini, cruzi, cu temperament aprins. Deodată, Adam dori să-l revadă pe Charles. Va face o călătorie ― îi va lua şi pe băieţi. Se pocni peste picior bucuros.
Domnul Bacon se întrerupse:
― Poftim?
― Mă scuzaţi, făcu Adam. Mi-am amintit că am uitat să fac o treabă.
Ambii membri ai familiei Bacon aşteptau cu răbdare, politicoşi, să primească o explicaţie. Adam se gîndi:
"Şi de ce nu? Nu candidez la postul de inspector comunal! Nu fac parte din consiliul şcolar. De ce nu?"
Le spuse musafirilor săi:
― Mi-am amintit că am uitat timp de zece ani să scriu fratelui meu.
La această declaraţie, ei tresăriră şi îşi aruncară priviri unul altuia.
Lee umpluse din nou ceştile. Adam văzu cum îl umflă rîsul şi-l auzi cum îşi dă drumul cînd trecu în culoare, unde nu-l vedea nimeni. Familia Bacon nu comentă incidentul. Voiau să fie singuri ca să-l discute. Lee era sigur că aşa se va întîmpla. Se grăbi să se ducă să înhame şi să aducă trăsurica cu roţi de cauciuc la intrarea din faţă.

4

Cînd Abra, Cal şi Aron ieşiră afară, rămaseră unul lîngă altul sub mica deschizătură de la intrare privind ploaia care curgea şi se scutura de pe stejarii cu ramurile întinse. Furtuna trecuse, nu se mai auzeau decît tunete îndepărtate, dar lăsase în urmă o ploaie hotărîtă să ţină mult.
Aron spuse:
― Doamna ne-a zis că ploaia s-a oprit.
Abra răspunse cu înţelepciune.
― Nu s-a uitat. Cînd vorbeşte, nu se uită niciodată.
Cal întrebă:
― Cîţi ani ai?
― Zece, merg pe unsprezece, răspunse Abra.
― Ei, noi avem unsprezece, mergem pe doisprezece, zise Cal.
Abra îşi dădu pe spate pălăria de soare. Îi înconjura capul ca o aureolă. Era drăguţă, cu păr negru împletit în două cozi. Avea fruntea mică, rotundă şi bombată şi sprîncenele drepte. Într-o zi nasul ei avea să devină dulce şi obraznic, dar acum era încă în formă de nasture. Două trăsături le va păstra însă pentru totdeauna. Bărbia hotărîtă şi gura frumoasă ca o floare, foarte mare şi roşie. Avea ochii căprui, vii şi inteligenţi şi lipsiţi de teamă. Se uita fix la chipul băieţilor, drept în ochii lor, pe rînd, şi nu se simţea nici urmă din pretinsa timiditate din casă.
― Nu cred că sînteţi gemeni. Nu semănaţi, spuse ea.
― Totuşi sîntem, făcu Cal.
― Totuşi sîntem, repetă Aron.
― Unii gemeni nu seamănă, insistă Cal.
― Mulţi nu seamănă, adăugă Aron. Lee ne-a spus cum se întîmplă. Dacă doamna are un singur ou, gemenii seamănă. Dacă are două ouă, nu seamănă.
― Noi sîntem din două ouă, zise Cal.
Abra zîmbi înveselită de miturile acestor băieţi de la ţară.
― Ouă, făcu ea. Auzi, ouă!
Nu vorbi tare sau cu asprime, dar teoria lui Lee se clătină, se balansă şi apoi ea o distruse complet. Întrebă:
― Care din voi este prăjit? Şi care este fiert?
Băieţii schimbară priviri încurcate. Era prima lor experienţă cu logica de fier a femeilor, care este copleşitoare, chiar şi atunci cînd este greşită, sau poate mai ales atunci. Pentru ei era un lucru nou, interesant, dar înspăimîntător.
Cal spuse:
― Lee este chinez.
― Aha, de ce nu spuneţi aşa, zise blajin Abra. Atunci poate că sînteţi ouă chinezeşti, ca şi cele pe care le pun ei în cuib.
Făcu o pauză ca să lase săgeata să pătrundă. Îi observă cum renunţă să se împotrivească, să lupte. Abra era stăpînă pe situaţie. Ea era şeful.
Aron sugeră:
― Hai să mergem la casa veche, să ne jucăm acolo. Plouă puţin înăuntru, dar e plăcut.
Alergară pe sub stejarii uzi, spre vechea casă a Sanchezilor şi pătrunseră înăuntru prin uşa deschisă care scîrţîia fără încetare pe balamalele ruginite. Casa de chirpici intrase în a doua perioadă de decădere. Mare sală din faţă era abia pe jumătate tencuită, linia albă oprindu-se la jumătatea drumului, aşa cum o lăsaseră lucrătorii cu peste zece ani în urmă. Iar ferestrele adînci, cu marginile refăcute, rămăseseră fără geamuri. Podeaua nouă era plină cu pete de apă, iar în colţul camerei era o grămadă de ziare vechi şi pungi înnegrite, pline de cuie ruginite.
Cînd copiii se opriră la intrare, un liliac zbură din fundul casei. Silueta cenuşie se repezi dintr-o parte în alta şi dispăru pe uşă.
Băieţii o conduseră pe Abra prin casă ― deschiseră dulapuri ca să-i arate chiuvete şi closete şi candelabre încă ambalate care aşteptau să fie instalate. În aer plutea un miros de mucegai şi hîrtie umedă. Cei trei copii umblau în vîrful picioarelor şi nu vorbeau de teama ecoului dintre pereţii casei goale.
Întorşi în sala mare, gemenii se aşezară faţă-n faţă cu oaspetele lor.
― Îţi place? întrebă Aron încet, de teama ecoului.
― Mda, admise ea şovăielnic.
― Uneori ne jucam aici, zise Cal îndrăzneţ. Poţi veni aici să te joci cu noi, dacă vrei.
― Eu locuiesc la Salinas, făcu Abra cu un asemenea ton, încît ei îşi dădură seama că au de-a face cu o fiinţă superioară, care n-are timp de plăceri vulgare.
Abra observă că le-a distrus lucrul cel mai de preţ şi, cu toate că-şi dădea seama de slăbiciunile bărbaţilor, gemenii îi plăceau totuşi şi, pe lîngă asta, mai era şi bine crescută.
― Uneori, cînd o să trecem pe aici, o să vin să mă joc cu voi puţin, zise ea cu drăgălăşenie. Şi amîndoi băieţii simţiră că-i sînt recunoscători.
― Am să-ţi dau iepurele meu, spuse Cal brusc. Am vrut să-l dau tatei dar poţi să-l iei tu.
― Ce fel de iepure?
― Cel pe care l-am împuşcat azi, drept în inimă, cu o săgeată. Abia de s-a mai zbătut.
Aron se uită nedumerit la el.
― Era al meu...
Cal îl întrerupse:
― O să ţi-l dăm să-l iei acasă. E unul mare.
― Ce am eu nevoie de un iepure bătrîn şi murdar, plin de sînge? zise Abra.
― Am să-l spăl şi am să-l pun într-o cutie şi am s-o leg cu sfoară, răspunse Aron, şi dacă nu vrei să-l mănînci, poţi să-i faci o înmormîntare cînd o să ai timp ― la Salinas.
― Eu mă duc la înmormîntări adevărate, făcu Abra. Am fost şi ieri la una. Erau flori cît casa.
― Nu vrei şi iepurele nostru? întrebă Aron.
Abra se uită la părul blond, acum încreţit, şi la ochii lui care păreau gata să plîngă şi simţi în inimă dorinţa vie şi arzătoare care anunţă primele semne ale dragostei. Dorea de asemeni să-l atingă pe Aron, şi o făcu. Puse mîna pe braţul lui şi simţi că tremură sub degetele ei.
― Dacă-l pui într-o cutie, răspunse ea.
Acum cînd era stăpînă pe situaţie, Abra se uită în jur şi-şi analiză cuceririle. Nu mai era vanitoasă, căci de astă dată n-o mai ameninţa nici un principiu masculin. Înclina să fie bună cu băieţii. Observă hainele lor tocite, decolorate, cîrpite pe ici pe colo de Lee. Îşi amintit de poveştile cu zîne.
― Sărmani copii, tatăl vostru vă bate?
Dădură din cap. Erau plini de interes, dar descumpăniţi.
― Sînteţi săraci de tot?
― Cum adică? întrebă Cal.
― Staţi în cenuşă şi trebuie să vă duceţi după apă şi după vreascuri?
― Ce-s alea vreascuri? întrebă Aron.
Continuă ocolind întrebarea:
― Sărmanii de voi, începu ea, şi i se păru că are în mînă o mică baghetă cu o stea sclipitoare la capăt. Nu-i aşa că mama voastră vitregă e rea, vă urăşte şi vrea să vă omoare?
― N-avem mamă vitregă, spuse Cal.
― N-avem mamă deloc. Mama noastră a murit, răspunse Aron. Vorbele lui îi nimiciră povestea pe care o ţesea ea, dar îi oferiră pe loc alta. Bagheta dispăruse, dar purta o pălărie mare cu o pană de struţ şi ducea un coş enorm din care se vedeau nişte picioare de curcan.
― Sărmani orfani fără mamă, spuse ea dulce. Eu voi fi mama voastră. O să vă ţin în braţe, o să vă legăn şi o să vă spun poveşti.
― Sîntem prea mari. Te-am strivi, spuse Cal.
Abra nu dădu atenţie brutalităţii lui. Văzu că Aron era cucerit de povestea ei. Ochii lui zîmbeau şi părea că se clatină în braţele ei, iar ea simţi din nou impulsul dragostei. Îl întrebă amabil:
― Mama voastră a avut o înmormîntare frumoasă?
― Nu ne aducem aminte. Eram prea mici, răspunse Aron.
― Unde-i înmormîntată? Aţi putea să puneţi flori pe mormîntul ei. Noi punem întotdeauna flori la bunica şi la unchiul Albert.
― Nu ştiu, zise Aron.
În ochii lui se citea un interes deosebit, avea o privire strălucitoare, aproape triumfătoare. Spuse cu naivitate:
― Am să-l întreb pe tata unde este, ca să-i ducem şi flori.
― Merg şi eu cu tine, spuse Abra. Ştiu să fac o coroană. Am să te învăţ. Observă că Aron nu vorbise. Tu nu vrei să faci o coroană?
― Ba da, zise el.
Simţea nevoia să-l atingă din nou. Îl bătu pe umăr şi apoi îi atinse obrazul.
― Mamei tale o să-i facă plăcere. Chiar şi din cer se uită în jos şi vede. Tata spune că aşa este. Ştie şi o poezie despre asta.
Aron zise:
― Mă duc să împachetez iepurele. Am cutia de la pantaloni.
Se repezi afară din casă. Cal îl urmări cu privirea. Zîmbea.
― De ce rîzi? întrebă Abra.
― A, nimic, răspunse.
Privirea lui Cal rămase aţintită asupra ei.
Ea încercă să-l facă să lase ochii în jos. Era foarte pricepută la aşa ceva, dar Cal nu-şi clinti privirea. La început se simţise intimidat, dar acum senzaţia aceasta trecuse şi sentimentul că triumfase învingînd siguranţa Abrei, îl făcu să rîdă. Ştia că ea îl prefera pe fratele lui, dar asta nu era nimic rău pentru el. Aproape toţi îl preferau pe Aron, cu părul lui auriu şi cu caracterul deschis, care permitea o apropiere sufletească directă şi imediată. Cal îşi ascundea adînc emoţiile şi stătea la pîndă gata să se retragă sau să atace. Era pe cale s-o pedepsească pe Abra pentru că îl plăcuse pe fratele lui, şi nici asta nu era ceva nou pentru el. Făcuse aşa ceva încă de cînd descoperise prima oară că era în stare s-o facă şi pedepsirea pe ascuns devenise la el aproape o problemă de creaţie.
Poate că deosebirea dintre cei doi fraţi ar putea fi redată în modul cel mai convingător astfel: Dacă Aron ar fi dat peste un muşuroi de furnici într-un mic luminiş, s-ar fi întins pe burtă şi ar fi privit viaţa complicată a furnicilor ― ar fi văzut cum unele cară hrană pe drumurile furniceşti şi altele duc ouăle albe. Ar fi observat cum doi membri ai muşuroiului, care se întîlnesc, îşi unesc antenele şi discută. Ar fi stat ore întregi absorbit de furnicarul pămîntului.
În schimb Cal, dacă ar fi dat peste acelaşi muşuroi, l-ar fi distrus cu picioarele şi ar fi privit la furnicile înnebunite de dezastru. Aron era mulţumit să fie o parte a lumii sale, dar Cal voia să o schimbe.
Cal nu-şi punea întrebarea de ce oamenii îl plăceau mai mult pe fratele său, dar descoperise mijlocul ca să nu-i mai pese de asta. Punea ceva la cale şi aştepta pînă ce, la un moment dat, persoana care-l plăcea pe fratele său se afla descoperită şi atunci i se întîmpla ceva, iar victima nu ştia nici cum, nici de ce. Din această răzbunare, Cal sorbea un fluid de forţă, iar din forţă, bucuria. Era emoţia cea mai puternică şi mai curată pe care o cunoştea. Departe de a-l urî pe Aron, îl iubea pentru că era de obicei cauza sentimentului său de triumf. Uitase ― dacă ştiuse cîndva ― că pedepsea pentru că de fapt dorea să fie iubit la fel cum era iubit Aron. Mergea atît de departe, încît prefera soarta lui celei a lui Aron.
Cînd l-a atins pe Aron şi cînd i-a vorbit cu vocea ei blîndă, Abra a dezlănţuit în Cal un întreg proces. Reacţia lui Cal era automată. Creierul lui căuta o slăbiciune la Abra şi era atît de isteţ, încît i-o descoperi aproape imediat în propriile ei cuvinte. Unii copii vor să fie bebeluşi, alţii adulţi. Puţini sînt cei mulţumiţi cu vîrsta lor. Abra voia să fie adultă. Ea folosea vocabularul adulţilor şi simula pe cît putea atitudinile şi emoţiile adulţilor. Lăsase mult în urmă copilăria şi nu era capabilă încă să fie una din persoanele mature pe care le admira. Cal intui acest lucru, şi căpătă astfel instrumentul cu care să-i dărîme muşuroiul de furnici.
Ştia cam cît timp i-ar fi trebuit fratelui său să găsească cutia. Îşi închipuia cam cum se vor petrece lucrurile.
Aron va încerca să spele sîngele de pe iepure, şi asta îi va lua timp.
Îi va trebui şi mai mult ca să găsească sfoară, iar legarea cu grijă a nodurilor îi va lua încă şi mai multă vreme. Şi în timpul ăsta, Cal îşi dădea seama că începe să cîştige.
Simţea că siguranţa Abrei începuse să slăbească şi ştia că o poate înfrunta mai departe.
În cele din urmă, Abra îşi luă ochii de la el şi spuse:
― De ce te zgîieşti aşa la om?
Cal se uită la picioarele ei şi îşi ridică încet privirea, studiind-o cu răceală ca şi cînd ar fi fost un scaun. Ştia că asta putea enerva şi un adult.
Abra nu putu suporta. Zise:
― Mă fotografiezi?
Cal întrebă:
― Mergi la şcoală?
― Bineînţeles.
― În ce clasă?
― A cincea.
― Cîţi ani ai?
― Merg pe unsprezece.
Cal rîse:
― Ce-i de rîs? întrebă ea.
El nu-i răspunse.
― Hai, spune! Ce-i de rîs?
Nici un răspuns.
― Te crezi tare deştept, zise ea şi, cum el continuă să rîdă, spuse încurcată:
― Mă mir de ce stă fratele tău atît. Uite, ploaia a încetat.
Cal zise:
― Cred că-l caută.
― Ce? Iepurele?
― Nu. Pe ăla îl are ― e mort. Dar poate că nu-l prinde pe celălalt. Ăla îi scapă.
― Ce să prindă? Cine îi scapă?
― N-ar fi de acord să-ţi spun. Vrea să-ţi facă o surpriză. L-a prins vinerea trecută. L-a şi muşcat.
― Despre ce vorbeşti?
― Ai să vezi cînd o să deschizi cutia, răspunse Cal. Pun pariu că o să-ţi spună să n-o deschizi imediat.
Asta nu mai era născocirea lui. Cal îşi cunoştea fratele.
Abra înţelese că pierdea nu numai bătălia, ci întreg războiul. Începu să-l urască pe băiatul ăsta. Trecu în revistă mintal toate răspunsurile ucigătoare pe care le cunoştea, dar renunţă la toate, neputincioasă, simţind că n-ar folosi la nimic. Se retrase în muţenie. Ieşi pe uşă şi se uită spre casă unde erau părinţii ei.
― Cred că o să mă duc înapoi, zise ea.
― Aşteaptă, răspunse Cal.
Ea se răsuci cînd el se apropie.
― Ce vrei, îl întrebă cu răceală.
― Nu fi supărată pe mine. Habar n-ai ce se întîmplă aici. Ar trebui să vezi spinarea fratelui meu.
Schimbarea lui de ton o zăpăci. N-o lăsase deloc să se obişnuiască cu o atitudine şi ghicise limpede interesul ei pentru situaţiile romantice. Avea o voce scăzută, tainică. Îşi coborî şi ea vocea, ca să semene cu a lui.
― Ce vrei să spui? Ce-i cu spinarea lui?
― E plină de cicatrici, spuse Cal. E vorba de chinez.
Ea se înfioră şi arătă un interes enorm.
― Ce face? Îl bate?
― Mai rău, făcu Cal.
― De ce nu-i spuneţi tatălui vostru?
― Nu îndrăznim. Ştii ce sLar întîmpla dacă i-am spune?
― Nu. Ce?
El dădu din cap.
― Nu ― părea că se gîndeşte cu grijă. Nu îndrăznesc nici măcar să-ţi spun.
În clipa aceea, Lee veni spre remiză, ducînd calul familie Bacon înhămat la trăsurica înaltă cu roţi de cauciuc. Domnul şi doamna Bacon ieşiră din casă şi automat priviră cu toţii spre cer.
Cal zise:
― Nu pot să-ţi spun acum. Chinezul ar afla că ţi-am spus.
Doamna Bacon strigă:
― Abra! Grăbeşte-te! Plecăm.
Lee ţinu calul nărăvaş, în timp ce doamna Bacon era ajutată să se urce în trăsură.
Aron veni în fugă din spatele casei, ducînd o cutie de carton legată cu funde elegante. I-o întinse Abrei.
― Uite. Să n-o desfaci pînă nu ajungi acasă.
Cal văzu scîrbă pe chipul Abrei. Îşi trase mîinile de pe cutie.
― Ia-o, draga mea, spuse tatăl ei. Grăbeşte-te, sîntem în întîrziere.
Îi puse cutia în mîini.
Cal se apropie de ea.
― Vreau să-ţi spun ceva în şoaptă.
Puse gura la urechea ei.
― Ai făcut în pantaloni.
Ea roşi şi îşi trase pălăria de soare pe cap.
Doamna Bacon o apucă de subsuori şi o ridică în trăsură.
Lee, Adam şi gemenii se uitară cum calul o porni într-un trap uşor.
Înainte de prima cotitură, mîna lui Abra se ridică şi cutia zbură îndărăt pe drum. Cal privi la chipul fratelui lui şi văzu durere în ochii lui Aron. Cînd Adam intră din nou în casă şi Lee ieşi cu o cratiţă de boabe să hrănească puii, Cal îl luă pe frate-său de după umeri şi îl îmbrăţişă, îmbărbătîndu-l.
― Voiam să mă însor cu ea, zise Aron. Pusesem o scrisoare în cutie, prin care o ceream de nevastă.
― Nu fi trist, zise Cal. Am să te las să te joci cu puşca mea.
Aron întoarse capul.
― N-ai nici o puşcă.
― N-am? zise Cal. Eşti sigur?

Capitolul 28

1

Abia la cină băieţii şi-au dat seama de schimbarea tatălui lor. Îl ştiau doar ca pe o prezenţă ― urechi care aud, dar nu ascultă, ochi care privesc, dar nu observă. Era o umbră de tată. Băieţii nu se obişnuiseră să-i spună despre problemele şi descoperirile lor, sau despre nevoile lor. Lee fusese legătura lor cu lumea adultă, şi reuşise nu numai să-i crească, să-l hrănească, să-i îmbrace şi să-i disciplineze pe băieţi, dar le insuflase şi respect pentru tatăl lor. Pentru băieţi, el era un mister, iar cuvîntul şi ordinele lui erau transmise de Lee care, bineînţeles, le elabora el însuşi, dar i le atribuia lui Adam.
În seara aceea primă după întoarcerea lui Adam de la Salinas, Cal şi Aron fură mai întîi miraţi şi apoi cam încurcaţi constatînd că Adam îi asculta şi le punea întrebări, se uita la ei şi îi observa. Schimbarea îi făcu timizi.
Adam zise:
― Am auzit că azi aţi fost la vînătoare.
Băieţii deveniră precauţi cum sînt întotdeauna oamenii puşi în faţa unei situaţii noi. După o pauză, Aron admise:
― Da.
― Aţi vînat ceva?
De data asta urmă o pauză mai lungă.
― Da.
― Ce aţi vînat?
― Un iepure.
― Cu arc şi săgeţi? Cine l-a nimerit?
Aron zise:
― Amîndoi am tras. Nu ştim cine l-a nimerit.
Adam spuse:
― Nu vă cunoaşteţi săgeţile? Cînd eram copii, noi ne însemnam săgeţile.
De data aceasta, Aron refuză să răspundă şi intră în încurcătură. Iar Cal, după ce aşteptă, zise:
― A fost săgeata mea, dar credeam că a nimerit în tolba lui Aron.
― Ce te face să crezi asta?
― Nu ştiu, făcu Cal. Dar cred că Aron a nimerit iepurele.
Adam îşi mută privirea.
― Şi tu ce crezi?
― Eu cred că poate l-am lovit eu, dar nu sînt sigur.
― Se pare că amîndoi vă descurcaţi foarte bine.
Alarma dispăru de pe chipul băieţilor. Se părea că nu era vorba de o cursă.
― Unde este iepurele? întrebă Adam.
Cal spuse:
― Aron i l-a dat lui Abra în dar.
― L-a aruncat, zise Aron.
― De ce?
― Nu ştiu. Eu voiam să mă căsătoresc cu ea.
― Zău?
― Da.
― Dar tu, Cal?
― Cred că am să i-o las lui Aron, răspunse Cal.
Adam rîse şi băieţii nu-şi aminteau să-l mai fi auzit vreodată rîzînd.
― E o fetiţă drăguţă? întrebă el.
― Da, răspunse Aron. E drăguţă. E bună şi drăguţă.
― Îmi pare bine că e aşa, dacă o să-mi devină noră.
Lee strînse masa şi după ce se auziră din bucătărie nişte zgomote rapide, se întoarse.
― Gata de culcare? îl întrebă el pe băieţi.
Aruncară o privire de protest. Adam spuse:
― Şezi jos şi lasă-i să mai stea puţin.
― Am făcut socotelile. Putem să le vedem mai tîrziu, zise Lee.
― Ce socoteli, Lee?
― Socotelile casei şi fermei. Aţi spus că vreţi să ştiţi care e situaţia.
― Nu cumva sînt socotelile pe ultimii zece ani, Lee!
― N-aţi vrut pînă acum să vă bat la cap cu astea.
― E adevărat. Dar şezi puţin. Aron vrea să se însoare cu fetiţa aceea care a fost azi aici.
― Sînt logodiţi? întrebă Lee.
― Nu cred că l-a acceptat încă, răspunse Adam. Asta ar mai putea să ne dea un mic răgaz.
Lui Cal îi dispăru repede teama de schimbarea petrecută în atmosfera din casă şi examina la rece muşuroiul de furnici, încercînd doar să stabilească cum să-l distrugă. Se hotărî.
― E într-adevăr o fată drăguţă, zise el. Îmi place. Ştii de ce? A spus să te întrebăm unde este mormîntul mamei, ca să-i putem duce flori.
― Am putea, tată? întrebă Aron. A spus că o să ne înveţe să facem coroane.
Lui Adam gîndurile i se învălmăşeau în cap. În primul rînd pentru că nu se pricepea să spună minciuni şi nu era obişnuit. Soluţia îl sperie, atît de repede îi veni în minte şi atît de uşor pe limbă.
― Aş vrea să putem face asta băieţi, dar trebuie să vă spun că mormîntul mamei voastre este la capătul celălalt al ţării, de unde a venit.
― De ce? întrebă Aron.
― Unii oameni vor să fie îngropaţi în locul unde s-au născut.
― Cum a ajuns acolo? întrebă Cal.
― Am urcat-o într-un tren şi am trimis-o acasă ― nu-i aşa Lee?
Lee aprobă din cap.
― La fel e şi cu noi. Aproape toţi oamenii sînt trimişi înapoi acasă, în China, după ce mor.
― Ştiu asta, spuse Aron. Ne-ai mai spus-o.
― V-am spus? întrebă Lee.
― Desigur, zise Cal. Era uşor nemulţumit.
Adam schimbă repede subiectul:
― Domnul Bacon mi-a sugerat ceva azi după-masă, începu el. Vreau să vă gîndiţi la asta, băieţi. A spus că poate ar fi mai bine pentru voi dacă ne-am muta la Salinas ― sînt şcoli mai bune şi o mulţime de copii cu care să vă jucaţi.
Ideea îi buimăci pe copii. Cal întrebă:
― Şi cu astea cum rămîne?
― O să păstrăm ferma, pentru eventualitatea că am vrea să ne întoarcem.
Aron spuse:
― Abra locuieşte la Salinas.
Şi asta era de-ajuns pentru Aron. Uitase cutia care zburase. Se gîndea doar la un şorţuleţ, o pălărie de soare şi nişte degete mici şi moi.
Adam spuse:
― Gîndiţi-vă la asta ― şi acum poate ar trebui să mergeţi la culcare. Azi de ce n-aţi fost la şcoală?
― Profesoara s-a îmbolnăvit, răspunse Aron.
Lee verificase:
― Domnişoara Culp e bolnavă de trei zile. Nu trebuie să se ducă pînă luni. Haideţi, băieţi.
Ei îl urmară ascultători, afară din cameră.

2

Pînă să se întoarcă Lee, Adam şezu zîmbind vag spre lampă şi lovindu-şi genunchiul cu un deget.
― Au aflat ceva? spuse el.
― Habar n-am, răspunse Lee.
― Poate doar fetiţa aceea să fi vorbit ceva.
Lee se duse la bucătărie şi aduse o cutie mare de carton.
― Iată socotelile. Fiecare an e prins cu un elastic. Le-am controlat. Sînt toate.
― Adică toate socotelile?
― Veţi găsi pentru fiecare an un registru şi toate chitanţele. Voiaţi să ştiţi cum staţi. Aici aveţi totul. Credeţi într-adevăr că vă veţi muta?
― Mă mai gîndesc.
― Aş vrea să existe o modalitate de a le spune băieţilor adevărul.
― Asta le-ar alunga gîndurile bune faţă de mama lor.
― V-aţi gîndit la celălalt pericol?
― Ce vrei să spui?
― Să presupunem că află. Multă lume ştie.
― Poate cînd vor fi mai mari le va fi mai uşor.
― Nu cred, spuse Lee. Dar ăsta nu-i cel mai mare pericol.
― Nu înţeleg ce vrei să spui, Lee.
― Mă gîndeam la minciuna pe care le-aţi spus-o. Poate murdări totul. Dacă descoperă că i-aţi minţit în această chestiune, toate adevărurile vor fi puse sub semnul îndoielii. Atunci nu vor fi în stare să mai creadă nimic.
― Da, înţeleg. Dar ce aş putea să le spun? Nu pot să le spun adevărul gol-goluţ.
― Le puteţi spune o parte din adevăr, atît cît dumneata să nu ai de suferit dacă ei află în cele din urmă.
― Trebuie să mă gîndesc la asta, Lee.
― Dacă mergeţi să locuiţi la Salinas, va fi şi mai periculos.
― Trebuie să mă gîndesc la asta.
Lee continuă cu insistenţă:
― Tata mi-a spus despre mama mea încă de cînd eram foarte mic şi nu m-a menajat. Pe măsură ce creşteam, mi-a repetat-o de mai multe ori. Bineînţeles, nu era aceeaşi situaţie, dar era destul de groaznică. Totuşi, sînt bucuros că mi-a spus. N-aş fi vrut să nu ştiu.
― Vrei să-mi povesteşti şi mie?
― Nu, nu vreau. Dar asta ar putea să vă convingă să faceţi o schimbare în privinţa băieţilor. Poate le-aţi spune că a plecat şi nu ştiţi unde.
― Dar ştiu.
― Da, aici e buba. Trebuie să le spuneţi ori adevărul întreg, ori ceva pe jumătate adevărat. Oricum, eu nu pot să vă forţez în vreun fel.
― O să mă mai gîndesc, spuse Adam. Dar care e povestea cu mama dumitale?
― Chiar vreţi să o ascultaţi?
― Numai dacă vrei să mi-o spui.
― O fac foarte pe scurt. Prima mea amintire este că locuiam într-o cocioabă mică, întunecoasă, doar cu tata, în mijlocul unui cîmp de cartofi şi, odată cu asta, îmi amintesc de tata care-mi spune povestea mamei mele. El vorbea în dialectul cantonez, dar de cîte ori spunea povestea asta, vorbea în limba cultă şi frumoasă a mandarinilor. Bine, am să vă povestesc... Şi Lee privi înapoi în timp. Trebuie să vă spun mai întîi că atunci cînd aţi construit căile ferate din Vest, munca istovitoare de nivelare, de aşezare a traverselor şi fixare a şinelor a fost făcută de multe mii de chinezi. Li se plătea puţin. Munceau din greu şi, dacă mureau, nimeni nu-şi făcea vreo grijă. Erau recrutaţi în cea mai mare parte din Canton. Cantonezii erau mici, puternici şi rezistenţi şi totodată nu erau certăreţi. Erau aduşi cu contract şi poate că povestea tatălui meu a fost tipică. Trebuie să ştiţi că un chinez trebuie să-şi plătească toate datoriile înainte de Anul Nou al nostru. Trebuie să înceapă curat fiecare an. Altfel îşi pierde cinstea; dar nu numai atît ― îşi pierde cinstea şi familia lui. Nu există scuze.
― Nu e o idee rea, spuse Adam.
― În sfîrşit, bună, rea, aşa era. Tatăl meu a avut nişte ghinioane. Nu şi-a putut plăti o datorie. Familia s-a întrunit şi a discutat situaţia. Familia noastră este onorabilă. Necazul nu era din vina nimănui, dar datoria neplătită aparţinea întregii familii. Au plătit datoria tatei şi apoi el a trebuit să le restituie, iar asta era aproape imposibil. Agenţii recrutori pentru companiile de căi ferate făceau un singur lucru bun ― plăteau o sumă de bani la semnarea contractului. În felul ăsta, puneau mîna pe mulţi oameni care aveau datorii. Toate astea erau raţionale şi onorabile. Era un singur mare neajuns. Tata era tînăr căsătorit de curînd, şi era legat de soţia lui printr-un sentiment foarte puternic, adînc şi cald, iar al ei faţă de el trebuie să fi fost copleşitor. Totuşi, şi-au luat rămas bun, politicos, în prezenţa capilor familie. M-am gîndit adesea că poate bunele maniere sînt o pavăză împotriva despărţirii.
Turmele de oameni mergeau ca animalele în cala întunecoasă a unui vapor şi stăteau acolo pînă ajungeau la San Francisco, după şase săptămîni. Puteţi să vă închipuiţi cum arătau încăperile acelea. Totuşi, marfa trebuia livrată în condiţii apte de muncă, aşa că nu era maltratată. Iar poporul meu s-a învăţat de-a lungul secolelor să trăiască la un loc, unul cu altul, să se ţină curaţi şi să se hrănească în condiţii intolerabile.
Erau de o săptămînă pe mare, cînd tatăl meu a descoperit-o pe mama. Era îmbrăcată bărbăteşte şi-şi împletise părul într-o coadă cum poartă bărbaţii. Stînd foarte liniştită, fără să vorbească, ea nu fusese descoperită şi bineînţeles că pe atunci nu exista control medical şi vaccinări. Îşi mută salteaua aproape de tata. Nu puteau vorbi decît cu gura la urechea celuilalt, în întuneric. Tata era supărat de nesupunerea ei, dar era şi bucuros în acelaşi timp.
În cele din urmă au ajuns. Au fost condamnaţi la cinci ani de muncă grea. Odată ajunşi în America, nu le-a trecut prin gînd să fugă, pentru că erau oameni onorabili şi semnaseră un contract.
Lee făcu o pauză.
― Am crezut că am s-o pot spune în cîteva fraze, zise el. Dar nu cunoaşteţi situaţia. Mă duc să-mi iau o ceaşcă de apă ― nu vreţi şi dumneavoastră?
― Da, răspunse Adam. Dar e un lucru pe care nu-l înţeleg. Cum a putut o femeie să facă o asemenea muncă?
― Mă întorc într-o clipă, zise Lee şi se duse la bucătărie.
Se întoarse aducînd căni de apă de tabla şi le puse pe masă.
― Ce voiaţi să ştiţi, întrebă el?
― Cum putea mama dumitale să facă o muncă de bărbat?
― Tata spunea că era o femeie puternică, şi cred că o femeie puternică poate să fie mai tare decît un bărbat, mai ales cînd iubeşte. Cred că o femeie care iubeşte e aproape de neînvins.
Adam se strîmbă.
― O să vă daţi seama într-o bună zi, o să vedeţi, spuse Lee.
― Nu mă gîndeam la nimic rău, spuse Adam. Dar de unde să ştiu eu, din singura mea experienţă? Zi-i mai departe.
― Un singur lucru nu i-a şoptit mama tatei la ureche în tot timpul acelei traversări îngrozitoare. Şi pentru că mulţi aveau rău de mare, nu s-a observat nimic în legătură cu boala ei.
Adam strigă:
― Nu cumva era însărcinată?
― Era însărcinată, spuse Lee. Şi n-a vrut să-l îngrijoreze şi mai mult pe tata.
― A ştiut cînd a plecat?
― Nu, n-a ştiut. Mi-am făcut simţită prezenţa în lume într-un moment foarte nepotrivit. E o poveste mai lungă decît credeam.
― Ei, acum te poţi opri, spuse Adam.
― Nu, cred că nu. La San Francisco, torentul de muşchi şi oase fu încărcat în vagoane de vite şi locomotivele o porniră spre munţi. Se duceau să niveleze dealuri în Sierra şi să sfredelească tuneluri pe sub vîrfuri de munte. Mama fu mînată în alt vagon, iar tata nu o mai văzu pînă ce ajunseră în tabăra lor, pe o pajişte înaltă de munte. Locul era foarte frumos, cu iarbă verde şi flori, iar în jur munţii cu zăpadă. Abia atunci îi spuse ea tatei despre mine.
S-au dus la lucru. Muşchii unei femei se întăresc la fel ca şi ai unui bărbat şi mama avea şi un suflet tare. A muncit cu tîrnăcopul şi lopata pe măsura aşteptărilor şi trebuie să fi fost groaznic. Dar o cuprinse panica, gîndindu-se cum se va naşte copilul.
Adam spuse:
― Păi erau proşti? Nu putea să se ducă la şef să-i spună că era femeie şi că era însărcinată? Cu siguranţă că i-ar fi dat îngrijiri.
― Ei, vedeţi? făcu Lee. Dacă nu v-am spus totul! Din cauza asta e aşa de lungă povestea. Nu erau proşti. Turmele astea de oameni erau importate doar pentru un singur lucru ― să lucreze. Cînd se termina treaba, cei care nu muriseră erau trimişi cu vaporul înapoi. Erau aduşi numai bărbaţi, nu şi femei. Ţara nu voia ca ei să se înmulţească. Un bărbat, o femeie şi un copil au un fel de a se înrădăcina, de a strînge, în jurul lor pămînt acolo unde se află şi de a-şi înjgheba un cămin. Şi după aceea, nu mai poţi să-i dezrădăcinezi. Dar o mulţime de bărbaţi nervoşi, plini de pofte, neliniştiţi, pe jumătate bolnavi din lipsă de femei ― ăştia s-ar duce oriunde şi mai ales acasă. Iar mama era unica femeie în grămada asta de bărbaţi pe jumătatea înnebuniţi şi sălbatici. Pe măsură ce bărbaţii lucrau şi mîncau, neliniştea lor creştea. Pentru şefi, ei nu erau oameni, ci animale care puteau fi periculoase dacă nu erau ţinute în frîu. Vedeţi deci pentru ce mama nu a cerut ajutor. Ei ar fi dat-o afară din tabără şi ― cine ştie? ― poate ar fi împuşcat-o şi îngropat-o ca pe o vită bolnavă. Cincisprezece oameni au fost împuşcaţi numai pentru că s-au răzvrătit puţin. Păstrau ordine în singurul mod pe care specia noastră l-a învăţat vreodată. Avem impresia că există şi alte căi mai bune, dar nu le învăţăm niciodată ― mereu biciul, funia şi puşca. Mai bine nu începeam să vă povestesc asta...
― De ce să nu-mi povesteşti? întrebă Adam.
― Parcă văd chipul tatălui meu cînd povestea. O durere veche e crudă şi plină de suferinţe cînd ţi-o aminteşti. Povestind, tata trebuia să se oprească să-şi revină, şi cînd continua, vorbea cu asprime şi folosea cuvinte tari ca şi cînd ar fi vrut să taie cu ele.
Cei doi au reuşit să stea laolaltă pretinzînd că ea ar fi nepotul tatei. Lunile treceau şi, din fericire pentru ei, avea burta foarte mică şi a muncit în ciuda durerilor. Tata putea doar să o ajute puţin, scuzîndu-se: "Nepotul meu e tînăr şi are oasele slabe". Nu aveau nici un plan. Nu ştiau ce să facă.
Apoi tata a înjghebat un plan. Vor fugi mai sus în munţi într-o poiană mai înaltă, iar acolo, lîngă un lac, vor face o vizuină pentru naştere, iar după ce mama va fi în siguranţă şi se va naşte copilul, tata se va întoarce să-şi primească pedeapsa. Şi va semna pentru încă cinci ani, ca să plătească pentru nepotul său delicvent. Aşa jalnică cum era scăparea lor, era tot ce aveau de făcut şi li se părea o minune. Planul necesita două lucruri ― să aleagă bine timpul şi să aibă o rezervă de alimente.
Lee continuă:
― Părinţii mei ― şi se opri zîmbind la folosirea acestui cuvînt şi se simţi atît de bine încît îl reluă ― dragii mei părinţi începură pregătirile. Păstrau o parte din raţia lor zilnică de orez şi o ascundeau sub saltea. Tata găsi o bucată de sfoară şi făcu un cîrlig dintr-o bucată de sîrmă, pentru că în lacurile de munte se găseau păstrăvi. Încetă să mai fumeze, ca să adune chibriturile care li se dădeau. Iar mama aduna fiecare bucăţică de pînză zdrenţuită pe care o puteau găsi şi-i desfăcea marginile ca să facă aţă şi cusu cu o aşchie toate cîrpele ca să-mi facă mie scutece. Tare aş fi vrut s-o cunosc.
― Şi eu, spuse Adam. I-ai povestit asta vreodată lui Sam Hamilton?
― Nu. Ar fi trebuit. Lui îi plăcea să glorifice sufletul omenesc. Asemenea lucruri erau pentru el ca un triumf personal.
― Sper că au reuşit, zise Adam.
― Da, pe cîte ştiu. Şi cînd tata îmi povestea, eu îi spuneam: "Ajungi de data asta la lac ― du-o pe mama acolo ― fă să nu se mai întîmple. Povesteşte-mi măcar o dată că aţi ajuns la lac şi aţi construit o casă din crengi de copac." Atunci tata devenea un adevărat chinez. Îmi răspundea: "Este mai frumos adevărul, chiar cînd e înspăimîntător. Povestitorii de la porţile oraşului schimonosesc viaţa ca să pară dulce celor leneşi, proşti şi slabi, şi asta nu face decît să le întărească infirmităţile, nu-i învaţă nimic, nu vindecă nimic şi împiedică inima să se deschidă".
― Zi-i mai departe, făcu Adam, nerăbdător.
Lee se ridică, se duse la fereastră şi îşi termină povestea privind stelele care clipeau şi vîntul de martie care bătea.
― Un bolovan s-a rostogolit de pe deal şi i-a fracturat tatei un picior. I-au pus piciorul în ghips şi i-au dat o muncă de invalid, să îndrepte cuie folosite, bătîndu-le cu ciocanul pe o stîncă. Fie de supărare, fie de muncă ― asta n-are importanţă ― pe mama au apucat-o durerile mai devreme. Atunci bărbaţii aceia pe jumătate înnebuniţi au aflat şi au devenit cu toţii nebuni de-a binelea. O foame dă ghes alteia, şi fiecare fărădelege o estompează pe cea dinaintea ei, iar micile fărădelegi comise împotriva acestor bărbaţi flămînzi se transformară într-o flacără gigantică a unei crime maniace.
Tata auzi urletul "femeie" şi înţelese. Încercă să alerge, dar piciorul i se rupse din nou sub el şi se tîrî pe panta abruptă pînă la drum unde se întîmpla oroarea.
Cînd ajunse acolo, parcă şi cerul fusese cuprins de un fel de durere, iar bărbaţii din Canton se furişau de acolo ca să se ascundă şi să uite că oamenii pot fi astfel. Tata ajunse la ea pe grămada de pietriş. Ea nici nu mai avea ochi să vadă, dar gura i se mai mişca încă şi îi dădu instrucţiuni. Tata m-a scos cu unghiile din carnea sfîşiată a mamei mele. Mama muri pe pietriş după-amiază.
Adam gîfîia din greu. Lee continuă, cu o voce tărăgănată ca într-un cîntec.
― Înainte de a-i urî pe oamenii aceia, trebuie să ştii un lucru. Tata îmi spunea asta de fiecare dată, la sfîrşit. Nici un copil n-a avut vreodată îngrijirea pe care am avut-o eu. Toată tabăra a devenit mama mea. E ceva frumos ― o frumuseţe înspăimîntătoare. Şi acum, noapte bună. Nu mai pot să vorbesc.

3

Adam deschise nervos toate sertarele, se uită pe toate rafturile, ridică toate capacele cutiilor din casă şi în cele din urmă fu nevoit să-l cheme îndărăt pe Lee şi-l întrebă:
― Unde-i cerneala şi tocul?
― Nu aveţi aşa ceva, răspunse Lee. N-aţi scris nimic de ani de zile. Am să vi le împrumut pe-ale mele, dacă vreţi.
Se duse în camera lui şi aduse o sticlă de cerneală, un toc tocit, nişte hîrtie şi un plic şi le puse pe masă. Adam întrebă:
― De unde ştii că vreau să scriu o scrisoare?
― Vreţi să încercaţi să-i scrieţi fratelui, nu-i aşa?
― E adevărat.
― Va fi un lucru greu după atîta timp, spuse Lee.
Şi a fost într-adevăr greu. Adam muşca şi rodea tocul şi gura i se schimonosea. Scria fraza şi arunca foaia şi începea alta. Se scărpina cu tocul în cap.
― Lee, dacă m-aş duce într-o călătorie în Est, ai vrea să stai cu gemenii pînă mă întorc?
― E mai uşor să mergi acolo decît să scrii, spuse Lee. Desigur că am să stau.
― Ba nu. Am să scriu.
― De ce nu-l chemi pe fratele dumitale să vină aici?
― E o idee bună, Lee. Nu m-am gîndit.
― Vă dă şi un motiv ca să-i scrieţi, şi asta-i bine.
Scrisoarea îi deveni atunci uşoară, fu corectată şi copiată pe curat. Adam o citi rar în gînd, înainte de a o pune în plic:

Dragă frate Charles, scria în scrisoare. Vei fi surprins să afli cîte ceva despre mine după atîta timp. M-am gîndit de multe ori să-ţi scriu, dar ştii cum tot amînă omul.
Mă întreb cum o să te găsească scrisoarea mea. Sper că bine sănătos. S-ar putea să ai vreo cinci sau chiar zece copii, pînă acum. Ha! Ha! Eu am doi băieţi şi sînt gemeni. Mama lor nu e aici. Viaţa la ţară nu i-a plăcut. Locuieşte într-un oraş în apropiere şi o văd din cînd în cînd.
Am o fermă frumoasă, dar mi-e ruşine să spun că nu o îngrijesc prea bine. Poate că de aci înainte mă voi ocupa mai mult. Iau întotdeauna hotărîri bune. Cîţiva ani nu m-am simţit prea bine. Acum sînt sănătos.
Ce faci tu şi cum o duci? Aş vrea să te văd. De ce n-ai veni să-mi faci o vizită? E un ţinut minunat şi ai putea chiar să găseşti un loc unde să-ţi placă să fie stabileşti. Aici nu sînt ierni reci. Asta e mare lucru pentru nişte oameni bătrîni ca noi. Ha! Ha!
Dragă Charles, sper că ai să te gîndeşti la asta şi ai să mă anunţi. Călătoria ţi-ar face bine. Aş vrea să te văd. Am multe să-ţi spun pe care nu le pot scrie.
Dragă Charles, scrie-mi o scrisoare şi spune-mi toate noutăţile de-acasă. Presupun că s-au întîmplat multe. Pe măsură ce îmbătrîneşti, auzi numai despre oameni pe care i-ai cunoscut şi care au murit. Îmi închipui că aşa-i viaţa. Scrie-mi repede dacă vrei să-mi faci o vizită. Fratele tău, Adam."

Stătu ţinînd scrisoarea în mînă şi privind dincolo de ea, la chipul întunecat al fratelui său, cu cicatricea pe frunte. Adam vedea violenţa care scînteia în ochii lui căprui şi, privind, îi văzu buzele care lăsau să apară dinţii şi animalul orb distrugător gata de atac. Dădu din cap ca să alunge amintirea acestei viziuni şi încercă să reconstituie chipul zîmbitor. Încercă să-şi amintească fruntea fără cicatrice, dar nu reuşi să-şi contureze nici una din aceste imagini. Luă topul şi scrise sub semnătură:

P. S. Charles, nu te-am urît niciodată, indiferent ce a fost. Te-am iubit întotdeauna pentru că erai fratele meu.

Adam împături scrisoarea şi apăsă îndoitura cu unghia. Lipi plicul cu pumnul.
― Lee! strigă el. Hei, Lee.
Chinezul apăru în uşă.
― Lee, cît timp durează o scrisoare să ajungă în Est?
― Nu ştiu, răspunse Lee. Poate două săptămîni.

Capitolul 29

1

După ce expedie fratelui său prima scrisoare, în mai bine de zece ani, Adam era nerăbdător să primească răspunsul. Uitase cît timp trecuse. Chiar mai înainte ca scrisoarea să fi ajuns la San Francisco, se şi întreba cu glas tare ca să-l audă Lee:
― Mă mir de ce nu răspunde. Poate că e supărat pe mine că nu i-am scris. Dar nici el n-a scris. Adică nu, el nu ştia unde să scrie. Sau poate că s-a mutat.
Lee răspunse:
― A plecat abia de cîteva zile. Lăsaţi-i timp.
― Oare o să vină aici? se întrebă Adam şi stătu să se gîndească dacă voia cu adevărat ca Charles să vină. Acum, că scrisoarea plecase, Adam se temea că Charles ar putea să accepte. Era ca un copil neastîmpărat care trage cu degetele de tot ce-i cade sub mînă. Îi bătea la cap pe gemeni, le punea nenumărate întrebări despre şcoală:
― Ei, ce aţi învăţat azi?
― Nimic!
― Ei, cum aşa! Trebuie să fi învăţat ceva. Aţi citit?
― Da.
― Ce aţi citit?
― Aia veche, cu greierele şi furnica.
― E interesant.
― Este şi una despre un vultur care răpeşte un copil.
― Da, îmi amintesc de asta. Am uitat însă ce s-a întîmplat.
― N-am ajuns încă acolo. Am văzut doar pozele.
Băieţii erau scîrbiţi. Într-un moment de efuziune părintească a lui Adam, Cal împrumută briceagul acestuia sperînd că va uita să i-l ceară îndărăt. Dar sălciile începeau să înverzească. Coaja se curăţa uşor. Adam îşi luă înapoi cuţitul ca să-i înveţe pe băieţi să-şi facă fluiere din salcie, lucru pe care Lee îi învăţase cu trei ani înainte. Colac peste pupăză, Adam uitase cum se face tăietura. Nu putea să scoată nici un sunet din fluierele lui.
Într-una din zile, pe la prînz, Will Hamilton sosi cu un Ford nou, huruind şi hurducîndu-se pe drum. Maşina mergea în viteza întîia şi capota sălta ca un vapor pe furtună. Radiatorul şi rezervorul de pe scară te orbeau cu strălucirea alămii.
Will apăsă pe frînă, întrerupse contactul şi se lăsă pe spate în scaunul capitonat cu piele. Eşapamentul mai pocni de cîteva ori după oprirea motorului, pentru că maşina era supraîncălzită.
― Uite-o! făcu Will cu un fals entuziasm.
Ura de moarte Ford-urile, dar ele îi sporeau zi de zi averea.
Adam şi Lee se aplecară asupra pieselor maşinii expuse la vedere, în timp ce Will Hamilton, suflînd din greu sub povara noii sale grăsimi, explica funcţionarea unui mecanism pe care nici el nu-l înţelegea.
Este greu să-ţi imaginezi astăzi ce anevoie se învăţa pornirea, conducerea şi întreţinerea unui automobil. Nu numai că tot procesul era complicat, dar trebuia să porneşti de la zero. Copiii de azi se familiarizează încă din leagăn cu teoria, obiceiurile şi idiosincraziile motoarelor cu combustie internă, dar pe vremea aceea, porneai de la convingerea fermă că nu va merge deloc, şi uneori aveai dreptate. De asemeni, azi, ca să porneşti motorul unei maşini ai de făcut doar două lucruri: să răsuceşti o cheie şi să apeşi pe demaror. În rest, totul e automat. Înainte, procesul era mai complicat. Îţi cerea nu numai o memorie bună, un braţ puternic, un temperament îngeresc şi o speranţă oarbă, dar şi o oarecare practică în magie, astfel încît puteai vedea un om care se pregătea să învîrtească manivela unui Model T, scuipînd pe jos şi murmurînd o formulă magică.
Will Hamilton dădu explicaţii privind maşina, o luă de la început şi mai explică o dată. Clienţii lui stăteau cu ochii holbaţi, atenţi ca nişte copoi la pîndă şi fără să-l întrerupă, dar cînd începu a treia oară, Will îşi dădu seama că nu ajunge la nici un rezultat.
― Uite ce! spuse el. Asta nu e specialitatea mea. Am vrut s-o vedeţi şi s-o auziţi înainte de livrare. Acum mă întorc cu ea în oraş şi mîine vă trimit maşina cu un expert, el o să vă spună în cîteva minute mai multe decît pot eu să spun într-o săptămînă. Am vrut doar s-o vedeţi.
Dar Will uitase el însuşi unele instrucţiuni. Aşa că învîrti manivela şi, în cele din urmă, împrumută o trăsurică şi porni spre oraş, dar promise să trimită a doua zi un mecanic.

2

A doua zi, nici vorbă să-i poţi trimite pe gemeni la şcoală. Nu s-ar fi dus. Ford-ul stătea sub sălcii, înalt, distant şi sever, acolo unde îl oprise Will. Noii săi proprietari se roteau în jurul lui şi îl atingeau din cînd în cînd, aşa cum atingi un cal nărăvaş ca să-l îmblînzeşti.
Lee spuse:
― Mă întreb dacă mă voi obişnui vreodată cu asta.
― Bineînţeles că da, spuse Adam fără convingere. Vei conduce în toată regiunea, fără să-ţi dai seama.
― Am să încerc s-o înţeleg cum merge, răspunse Lee. Dar de condus, nu.
Băieţii se furişară de cîteva ori înăuntru ca să atingă cîte ceva şi săreau îndărăt.
― Tată, ce-i mecanismul ăsta?
― Nu puneţi mîna.
― Dar la ce serveşte?
― Nu ştiu, dar nu-l atingeţi. Nu se ştie ce se poate întîmpla.
― Dar nu ţi-a spus omul acela?
― Nu-mi amintesc ce-a spus. Şi acum, băieţi, plecaţi de lîngă ea sau vă trimit la şcoală. Mă auzi, Cal? Nu deschide acolo.
Se sculaseră şi erau gata încă din zori. Pe la ora unsprezece îi cuprinse o nervozitate isterică. Mecanicul sosi cu trăsurica pe la ora prînzului. Purta pantofi cu vîrful de box şi pantaloni din "duchesse", iar haina largă cu umerii vătuiţi îi ajungea aproape pînă la genunchi. Lîngă el, în trăsură, avea an sac cu hainele de lucru şi cu unelte. Avea nouăsprezece ani şi mesteca tutun, iar de la şcoala auto de trei luni căpătase un dispreţ profund şi plictisit faţă de fiinţele omeneşti. Scuipă şi îi aruncă hăţurile lui Lee.
― Du de-aici pe mîncătorul ăsta de fîn. Cum poţi să-i deosebeşti capul de coadă?
Şi coborî din trăsură, aşa cum se dă jos un ambasador dintr-un tren oficial. Rînji către gemeni şi se întoarse cu răceală spre Adam:
― Sper că am ajuns la timp la masă, spuse el.
Lee şi Adam se uitară unul la celălalt. Uitaseră de masa de prînz.
În casă, semizeul acceptă mormăind brînză cu pîine, carne rece şi plăcintă, cafea şi o bucată de prăjitură de ciocolată.
― Sînt obişnuit cu o masă caldă, zise el. Pe copii ţineţi-i mai departe, dacă vreţi să aveţi maşină.
După o masă copioasă şi o scurtă odihnă pe terasă, mecanicul îşi duse sacul în camera lui Adam. După cîteva minute, ieşi de acolo îmbrăcat într-o salopetă în dungi şi cu o şapcă albă pe care scria "Ford".
― Ei, aţi studiat ceva?
― Să studiem? întrebă Adam.
― Nici măcar n-aţi citit ce scrie în cărţulia de sub banchetă?
― N-am ştiut că e acolo, răspunse Adam.
― Dumnezeule, făcu tînărul dezgustat.
Adunîndu-şi curajos forţele morale, se îndreptă cu hotărîre spre maşină.
― Atunci să începem îndată, spuse el. Dumnezeu ştie cît timp o să ne ia, dacă n-aţi studiat.
― Domnul Hamilton n-a putut s-o pornească aseară, spuse Adam.
― El încearcă întotdeauna s-o pornească cu magnetoul, spuse înţeleptul. Bine! Bine, veniţi aici. Cunoaşteţi principiile unui motor cu combustie internă?
― Nu, răspunse Adam.
― Oh, Doamne! Ridică aripile de tablă. Iată un motor cu combustie internă, rosti el.
Lee spuse liniştit:
― Aşa de tînăr şi aşa de erudit.
Băiatul se întoarse spre el încruntîndu-se:
― Ce-ai spus? întrebă el şi apoi către Adam: Ce-a zis chinezul?
Lee întinse braţele şi zîmbi cu amabilitate.
― Este un tip foalte deştept, observă el liniştit. Poate melge univelsitate. Foalte deştept.
― Spune-mi simplu, Joe! făcu tînărul fără nici un motiv şi adăugă: Universitate! Ce ştiu ăia de-acolo? Pot să regleze un motor, ha? Ştiu să pună o bujie? Universitate?
Şi scuipă pe jos, un comentariu maroniu, dispreţuitor. Gemenii îl priveau cu admiraţie, iar Cal aduna salivă sub limbă ca să exerseze şi el.
― Lee e plin de admiraţie pentru cît de bine te pricepi, zise Adam.
Asprimea fu lăsată baltă şi îi luă locul mărinimia.
― Spuneţi-mi simplu, Joe, făcu el. Trebuie să le cunosc. Am urmat şcoala auto la Chicago. Aia e şcoală adevărată ― nu seamănă cu nici o universitate. Şi continuă: Bătrînul meu spune că un chinez cumsecade, vreau să spun unul cu adevărat bun ― ăla e la fel de capabil ca orice alt cetăţean. Sînt cinstiţi.
― Dar nu şi cei răi, spuse Lee.
― Pe dracu, nu! Nu vorbesc de cuţitari sau de cei de teapa lor. Chinezii dumitale.
― Pot să sper că fac şi eu parte din grupul ăsta?
― Mie mi se pare că eşti un chinez cumsecade. Spune-mi Joe.
Adam era mirat de o asemenea conversaţie, dar gemenii nu.
Cal îi zise lui Aron, experimental:
― Spune-mi simplu, Joe, iar Aron îşi mişcă buzele încercînd şi el: "Spune-mi simplu, Joe".
Mecanicul îşi reluă tonul profesional, dar ceva mai amabil. Dispreţul lui se transformă într-o prietenie amuzată.
― Iată, acesta este un motor cu combustie internă.
Ei se uitară la bucata urîtă de fier cu oarecare teamă.
De data asta, băiatul continuă atît de repede, încît cuvintele curgeau ca un cîntec al erei noi.
― Acţionează printr-o explozie de gaze într-un spaţiu închis. Forţa exploziei se exercită asupra pistonului, iar prin bielă şi vilbrochen, deci prin transmisie, asupra roţilor din spate. Aţi înţeles pînă aici?
Ei dădură din cap tăcuţi de teamă să nu oprească şuvoiul.
― Există două feluri de motoare, în doi timpi şi în patru timpi. Ăsta e în patru timpi. Aţi înţeles?
Dădură din nou din cap. Gemenii care-l priveau cu admiraţie, aprobară şi ei.
― E interesant, spuse Adam.
Joe continuă grăbit:
― Principala deosebire între o maşină Ford şi toate celelalte este transmisia planetară care acţionează pe un principiu rev-re-vo-lu-ţi-o-nar. Se opri o clipă, pe chipul lui se observa oboseala. Iar cînd cei patru auditori ai săi dădură din nou din cap, el le atrase atenţia:
― Să nu vă închipuiţi că ştiţi totul. Să nu uitaţi că sistemul planetar este re-vo-lu-ţi-o-nar. Ar fi mai bine să-l studiaţi din cărticică. Acu, dacă aţi înţeles totul, trecem la conducerea automobilului.
Spuse ultimele cuvinte cu litere mari şi caractere groase. Era clar că era bucuros că terminase cu prima parte a expunerii, dar nu era mai bucuros decît ascultătorii săi. Oboseala concentrării începea să se resimtă, iar faptul că nu înţeleseseră nici un cuvînt nu le era de prea mare ajutor.
― Veniţi aici, spuse băiatul. Vedeţi asta? E cheia de contact. Cînd ai învîrtit-o aşa, eşti gata să porneşti înainte. Acum împingi la stînga. Asta porneşte bateria, vedeţi, acolo unde scrie Bat. Înseamnă baterie.
Adam şi Lee îşi întinseră gîtul în maşină. Gemenii stăteau pe scară.
― Nu ― staţi o clipă. Am luat-o prea repede. Mai întîi trebuie să micşorezi avansul şi apoi să dai drumul la benzină, altfel îţi zboară mîna. Ăsta ― aici ― îl vedeţi? ― ăsta-i avansul. Îl împingi în sus ― aţi înţeles? ― în sus. Daţi-vă la o parte. Şi asta de aici e benzina ― o împingi în jos. Acum am să vă explic şi am să şi execut. Vreau să fiţi atenţi. Voi, copii, daţi-vă jos de pe maşină. Îmi staţi în lumină. Daţi-vă jos, la naiba.
Băieţii se dădură jos de pe scară cu părere de rău, doar ochii li se vedeau deasupra uşii.
El trase adînc aer în piept.
― Acum sînteţi gata? Avansul micşorat, benzina dat drumu'. Avansul în sus, benzina în jos. Acum contact baterie ― la stînga ― ţineţi minte ― la stînga.
Se auzi un bîzîit ca al unei albine uriaşe.
― Auziţi? Ăsta-i contactul într-una din bobine. Dacă nu obţii asta, trebuie controlate platinile sau chiar pilite.
Observă un aer consternat pe chipul lui Adam.
― Puteţi studia asta în cărticică, spuse el amabil.
Se duse în faţa maşinii.
― Asta este manivela, şi vedeţi firul ăsta mic care iese din radiator? ― ăsta-i şocul. Acum fiţi atenţi cînd vă arăt. Apuci manivela şi împingi pînă prinde. Vedeţi cum ţin degetul mare în jos? Dacă o apucă altfel, cu degetul în jurul ei, şi dă înapoi, îmi rupe degetul. Aţi înţeles?
Nu se uită în sus, dar ştia că ei dau din cap.
― Acum, spuse, uitaţi-vă cu atenţie. O împing şi o ridic pînă obţin compresiunea şi, apoi, scot sîrma şi o învîrtesc o dată, ca să tragă benzină. Auziţi zgomotul aspirat? Ăsta-i şocul. Dar nu tragi prea mult, că altfel se îneacă. Acum dau drumul sîrmei şi învîrtesc tare manivela şi, îndată ce a prins, alerg împrejur şi dau drumul avansului, opresc benzina şi întind mîna şi dau maneta repede la magnetou ― vedeţi aici unde scria Mag? ― şi gata.
Auditoriul lui era epuizat. După toate astea n-aveai decît să porneşti cu maşina.
Băiatul nu-i lăsă.
― Vreau să spuneţi după mine, ca să învăţaţi... Avansul în sus, benzina în jos.
Ei repetară în cor:
― Avansul în sus, benzina în jos.
― Învîrtiţi spre Bat.
― Învîrtiţi spre Bat.
― Manivela la compresie, cu degetu-n jos.
― Manivela la compresie, cu degetu-n jos.
― Uşor în sus ― şocul tras.
― Uşor în sus ― şocul tras.
― Învîrtiţi.
― Învîrtiţi.
― Avansul în jos ― benzina în sus.
― Avansul în jos ― benzina în sus.
― Învîrtiţi spre Mag.
― Învîrtiţi spre Mag.
― Acum o luăm de la început. Spuneţi-mi simplu, Joe.
― Vă spunem simplu, Joe.
― Nu asta. Avansul în sus ― benzina în jos.
Pe Adam îl cuprinse un fel de oboseală cînd repetară pentru a patra oară pomelnicul. Procesul i se părea prostesc. Scăpă ceva mai tîrziu, cînd Will Hamilton apăru în maşina lui roşie de sport. Băiatul se uită la vehicolul care se apropia.
― Aia are şaisprezece supape, spuse el cu un ton reverenţios. Bună treabă.
Will se aplecă în afara maşinii.
― Cum merge? întrebă el,
― Bine, răspunse mecanicul. Prind repede.
― Ascultă, Roy, trebuie să te iau cu mine. La Carul funebru cel nou s-au rupt lagărele. Va trebui să lucrezi pînă tîrziu, ca să fie gata pentru doamna Hawks mîine la unsprezece.
Roy se arătă atent.
― Îmi iau hainele, spuse, şi alergă în casă.
Cînd se întoarse cu sacul, Cal i se aşeză în drum.
― Hei, am crezut că te cheamă Joe, spuse el.
― Cum adică Joe?
― Ne-ai spus să-ţi zicem Joe. Domnul Hamilton îţi zice Roy.
Roy rîse şi sări în maşina deschisă.
― Ştiţi de ce am zis să-mi spuneţi Joe?
― Nu. De ce?
― Pentru că mă cheamă Roy.
În mijlocul rîsului se opri şi îi spuse serios lui Adam:
― Luaţi cartea aia de sub banchetă şi studiaţi-o. Aţi auzit?
― Bine, aşa voi face, răspunse Adam.

Capitolul 30

1

Ca şi în timpurile biblice, se mai petreceau minuni pe pămînt şi în zilele acelea. La o săptămînă după lecţie, un Ford pătrunse pe strada principală din King City şi se opri, zdruncinîndu-se, în faţa poştei. Adam şedea la volan, avîndu-l alături pe Lee, iar cei doi băieţi tronau mîndri în spate.
Adam privi în jos, la podea, şi toţi patru îngînară în cor:
― Frîna ― benzina în sus ― întrerupe.
Micul motor hurui şi apoi se opri o clipă, Adam se lăsă pe spate, înainte de a se da jos, obosit, dar mîndru.
Funcţionarul poştei privi printre zăbrelele cuştii lui aurii.
― Văd că aveţi una din afurisitele alea, spuse el.
― Trebuie să fiu în pas cu vremea, răspunse Adam.
― Domnule Trask, eu prezic că va veni timpul cînd n-o să se mai găsească nici un cal.
― Poate că aşa va fi.
― O să se schimbe faţa satului. Uruitul lor pătrunde peste tot, continuă funcţionarul. Chiar şi aici resimţim treaba asta. Omul obişnuia să vină după corespondenţă o dată pe săptămînă. Acum vine în fiecare zi, uneori chiar şi de două ori. Pur şi simplu, nu poate aştepta afurisitul ăla de catalog. Aleargă. Tot timpul aleargă.
Era atît de pornit în nemulţumirea lui, încît Adam îşi dădu seama că acesta nu-şi cumpărase încă un Ford. Se vădea la el un fel de gelozie.
― Eu nu mi-aş dori aşa ceva, spuse funcţionarul, ceea ce însemna de fapt că nevasta îl pisa să cumpere şi el una. Femeile sînt acelea care fac presiuni. Era în joc poziţia socială.
Funcţionarul furios scotoci printre scrisorile din cutia cu litera T şi scoase un plic lung.
― S-ar putea să vă vizitez la spital, spuse el răutăcios.
Adam îi zîmbi, îşi luă scrisoarea şi ieşi afară.
Un om care nu prea primeşte scrisori, nu deschide plicul cu uşurinţă. Îl cîntăreşte în mînă, citeşte numele expeditorului şi adresa, se uită la scris şi cercetează timbrul şi data. Adam ieşise din clădirea poştei şi trecu drumul spre Ford-ul său, fără să fi apucat să facă toate aceste lucruri. În colţul din stînga al plicului era tipărit: "Bellows şi Harvay, notari autorizaţi", iar adresa lor era oraşul Connecticut, de unde venea Adam.
Spuse cu un aer încîntat:
― Îi cunosc pe Bellows şi Harvay, îi cunosc bine. Mă întreb ce-or fi vrînd?
Se uită mai îndeaproape la plic.
― Mă mir de unde-mi ştiu adresa?
Întoarse scrisoarea şi se uită pe dos. Lee îl urmări zîmbind:
― Poate că în scrisoare se află răspunsul la întrebări.
― Cred că da, spuse Adam.
După ce se hotărî să deschidă scrisoarea, scoase briceagul, desfăcu lama cea mare şi căută un loc pe unde să-l introducă, dar nu găsi, ţinu scrisoarea în lumina soarelui să se asigure că nu taie hîrtia dinăuntru, scutură scrisoarea într-o parte a plicului şi tăie partea opusă. Suflă în el, şi scoase scrisoarea cu două degete. O citi foarte încet. Începea astfel:

"Domnului Adam Trask, King City, California
Stimate domn,
În ultimile şase luni am epuizat toate mijloacele de a vă găsi. Am dat anunţuri în ziare în toată ţara, fără rezultat. Abia cînd scrisoarea către fratele dumneavoastră ne-a fost remisă nouă de poşta locală, am fost în stare să stabilim unde vă aflaţi. "

Adam simţea că erau iritaţi din pricina lui. Paragraful următor vădea o totală schimbare în ton.

"Avem trista îndatorire de a vă anunţa că fratele dumneavoastră, Charles Trask, a decedat. A murit de plămîni, la 12 octombrie, după o boală de două săptămîni, iar trupul său se odihneşte în cimitirul Odd Fellows. Nu are încă nici o piatră funerară pe mormînt. Presupunem că veţi dori să îndepliniţi chiar dumneavoastră această datorie dureroasă."

Adam trase aer în piept şi îşi ţinu răsuflarea cît timp reciti paragraful. Expiră încet, ca să nu sune ca un oftat.
― Fratele meu, Charles, a murit, spuse el.
― Îmi pare rău, spuse Lee.
Cal întrebă:
― E unchiul nostru?
― Era unchiul tău Charles, răspunse Adam.
― Şi al meu? întrebă Aron.
― Şi al tău.
― N-am ştiut că avem un unchi, zise Aron. Poate putem pune flori pe mormîntul lui. Abra ne-ar ajuta. Îi place.
― E departe de aici ― tocmai la capătul celălalt al ţării.
Aron spuse emoţionat:
― Înţeleg! Cînd o să-i ducem flori mamei, o să-i ducem şi unchiului Charles.
Apoi continuă cu oarecare tristeţe:
― Mi-ar fi plăcut să ştiu că am un unchi, înainte de a fi murit.
Simţea că are tot mai multe rude decedate.
― Era drăguţ? întrebă Aron.
― Foarte drăguţ, răspunse Adam. Era singurul meu frate, la fel cum Cal este singurul tău frate.
― Şi voi eraţi gemeni?
― Nu ― nu eram gemeni.
― Era bogat? întrebă Cal.
― Bineînţeles că nu. De unde ţi-a venit ideea asta? întrebă Aron.
― Dacă ar fi fost bogat, l-am fi moştenit noi, nu-i aşa?
Adam zise sever:
― Cînd e vorba de moarte, nu e frumos să discuţi despre bani. Sîntem trişti pentru că a murit.
― De ce să fiu trist? zise Cal. Nici măcar nu l-am văzut vreodată.
Lee îşi puse mîna la gură ca să-şi ascundă zîmbetul. Adam se uită din nou la scrisoare şi din nou o schimbare de ton în paragraful următor:

"Ca împuterniciţi ai defunctului, avem plăcuta datorie de a vă aduce la cunoştinţă că fratele dumneavoastră, prin muncă şi înţelepciune, a strîns o avere considerabilă, constînd din terenuri, plasamente şi bani lichizi, care depăşeşte o sută de mii de dolari.
Testamentul lui, care a fost conceput şi semnat în biroul nostru, se află în posesia noastră şi vi-l putem trimite la cerere. Potrivit prevederilor lui, toţi banii, proprietăţile şi plasamentele urmează să fie împărţite în mod egal între dumneavoastră şi soţia dumneavoastră. În cazul în care soţia dumneavoastră a decedat, toată averea vă revine dumneavoastră. Testamentul prevede de asemeni că dacă dumneavoastră aţi decedat, toată averea revine soţiei. După scrisoarea dumneavoastră, înţelegem că sînteţi în viaţă şi dorim să vă transmitem felicitările noastre. Ai dumneavoastră devotaţi servitori, Bellows şi Harvey, semnat George B. Harvey."

În josul paginii, era mîzgălit:

"Dragă Adam. Nu-i uita pe servitorii tăi acum cînd eşti bogat. Charles n-a cheltuit niciodată un bănuţ. Ţinea dolarul atît de strîns, încît şi vulturul de pe el ţipa de durere. Sper că tu şi soţia ta veţi şti să profitaţi de pe urma banilor. Există pe acolo vreo posibilitate de lucru pentru un avocat bun? Mă refer la mine însumi. Al tău prieten vechi, Geo Harvey. "

Adam privi peste marginea scrisorii la băieţi şi la Lee. Toţi trei îl aşteptau să continue. El ţinea gura strînsă ca o linie. Împături scrisoarea, o puse în plic, şi băgă cu grijă plicul în buzunarul interior.
― Ceva complicaţii? întrebă Lee.
― Nu.
― Mi s-a părut că arătaţi îngrijorat.
― Nu sînt. Sînt trist din cauza morţii fratelui meu.
Adam încerca să-şi ordoneze gîndurile după cele citite în scrisoare, dar ştirea primită i se învîrtea neastîmpărată prin minte ca o găină ce-şi caută locul în cuibar. Simţea nevoia să fie singur, ca să înţeleagă mai bine despre ce-i vorba.
Se urcă în maşină şi se uită în gol la tabloul de bord. Nu-şi putea aminti deloc cum să procedeze.
― Aveţi nevoie de ajutor? întrebă Lee.
― Curios! făcu Adam. Nu-mi amintesc cum să-i dau drumul.
Lee şi băieţii începură încet:
― Avansul în sus ― benzina în jos, muţi la Bat.
― A, da. Sigur, aşa e.
Şi în timp ce albina zgomotoasă bîzîia în bobină, Adam învîrti manivela şi alergă să tragă avansul şi să răsucească butonul Mag.
Înaintau încet pe drumeagul desfundat, spre casă, pe sub sălcii, cînd Lee zise:
― Am uitat să luăm carne.
― Zău? Se pare că da. Nu putem mînca altceva?
― Ce-aţi spune de slănină cu ouă?
― E-n regulă. E bun.
― O să doriţi să ducem mîine răspunsul la poştă. Cu prilejul ăsta putem cumpăra şi carne, zise Lee.
― Da, aşa-i, răspunse Adam.
În timp ce se pregătea masa, Adam stătea privind în gol. Ştia că va avea nevoie de ajutorul lui Lee, chiar dacă n-ar fi fost decît ajutorul unui ascultător, ca să-l facă să-şi limpezească gîndurile.
Cal îl duse afară pe frate-său şi-l conduse spre remiza unde stătea Ford-ul cel înalt. Deschise uşa şi se aşeză la volan.
― Hai, urcă-te! spuse el.
Aron protestă:
― Tata ne-a spus să nu ne suim în ea.
― N-o să ştie! Hai, urcă!
Aron se urcă timid şi se lăsă pe spătarul scaunului. Cal răsuci volanul într-o parte şi în alta. Tuu, tuu, făcu el şi apoi spuse:
― Ştii ce cred? Cred că unchiul Charles a fost bogat.
― Ba n-a fost.
― Pun pariu pe ce vrei că era.
― Crezi că tata a spus o minciună?
― Nu zic asta. Pun pariu că a fost bogat.
Tăcură un timp. Cal lua cu viteză nişte curbe imaginare. Zise:
― Pun rămăşag că pot să aflu.
― Ce vrei să spui?
― Pe ce vrei să pui pariu?
― N-am pe ce.
― Dar fluierul tău din os de cerb? Pun bila asta pe fluierul ăla de os că ne trimite la culcare imediat după masa de seară. Facem pariul?
― Da, făcu Aron vag. Nu înţeleg de ce.
Cal spuse:
― Tata o să discute cu Lee, iar eu o să ascult.
― N-ai să îndrăzneşti.
― Asta s-o crezi tu.
― Dar dacă te spun?
Ochii lui Cal se făcură reci, chipul i se întunecă. Se aplecă atît de mult peste Aron, încît vocea i se transformase în şoaptă.
― N-ai să mă spui. Pentru că altfel am să spun cine i-a furat cuţitaşul.
― Nu i-a furat nimeni cuţitaşul. Îl are. A desfăcut scrisoarea cu el.
Cal zîmbi cu răceală:
― Dar mîine? spuse el.
Şi Aron înţelese ce vrea să spună şi îşi dădu seama că nu poate vorbi. N-avea încotro. Cal era în siguranţă.
Cal observă confuzia şi neputinţa de pe chipul lui Aron şi îşi simţi tăria, iar asta îl bucură. Era mai iute la minte şi mai şmecher decît fratele lui. Începea să creadă că tot aşa stau lucrurile şi în comparaţie cu tatăl său. Cu Lee, asemenea trucuri nu-i mergeau, pentru că mintea ascuţită a acestuia i-o lua înainte fără eforturi, şi îl aştepta înţelegător, iar în cele din urmă îi atrăgea liniştit atenţia:
― Nu face asta.
Cal îl respecta pe Lee şi se temea puţin de el.
Dar Aron, cel de aici, care-l privea neputincios, era un boţ de argilă moale în mîinile lui. Cal simţi brusc o dragoste adîncă pentru fratele său, şi nevoia de a-l apăra în slăbiciunea lui. Îl luă cu braţul pe după umeri.
Aron nu clipi şi nu răspunse. Se dădu puţin înapoi, ca să vadă faţa lui Cal.
― Ce mă priveşti aşa? Îmi cresc coarne pe cap? întrebă Cal.
― Nu ştiu ce urmăreşti cînd faci asta, răspunse Aron.
― Ce vrei să zici? Ce să fac?
― Toate şmecheriile astea murdare.
― Cum adică murdare?
― Păi, cu iepurele, şi discuţia asta din maşină. Şi lui Abra i-ai spus ceva. Nu ştiu ce, dar tu ai făcut-o să arunce cutia.
― Ei! făcu Cal. Tare ai vrea să ştii!
Dar nu se simţea în largul său.
Aron zise încet:
― Nu asta aş vrea să ştiu. Mai degrabă aş vrea să ştiu de ce o faci. Totdeauna urmăreşti ceva. Mă întreb doar de ce o faci. Mă întreb la ce-ţi serveşte.
Pe Cal îl fulgeră o durere în inimă. Toate planurile lui i se părură deodată meschine şi josnice. Îşi dădea seama că fratele lui îl descoperise. Şi simţi nevoia ca Aron să-l iubească. Se simţea singur şi flămînd şi nu ştia ce să facă.
Aron deschise portiera Ford-ului, se dădu jos şi ieşi afară din remiză. Cîteva momente Cal mai răsuci volanul şi încercă să-şi închipuie că goneşte pe şosea. Dar nu mai avea rost şi curînd îl urmă pe Aron înapoi în casă.

2

După ce terminară cina şi Lee spălă vasele, Adam spuse:
― Voi, băieţi, cred că ar fi mai bine să vă duceţi la culcare. A fost o zi grea.
Aron îi aruncă o privire lui Cal şi scoase încetişor din buzunar fluierul de os.
― Nu-l vreau, zise Cal.
― Acum e al tău.
― Nu-l vreau. Nu am nevoie de el.
Aron puse fluierul pe masă.
― Îl las aici. Poţi să-l iei cînd vrei.
Adam se amestecă şi el.
― Ia spuneţi, ce-i discuţia asta? V-am zis să vă duceţi la culcare, băieţi.
Cal îşi luă mutra de "băieţel cuminte".
― De ce? întrebă el. E prea devreme să ne culcăm.
― Nu v-am spus chiar tot adevărul, răspunse Adam. De fapt vreau să stau de vorbă între patru ochii cu Lee. S-a întunecat şi nu puteţi ieşi afară, aşa că vreau să vă duceţi la culcare ― sau cel puţin să vă duceţi în camera voastră. Aţi înţeles?
Amîndoi băieţii răspunseră:
― Da, tată ― şi îl urmară pe Lee prin hol, spre camera lor, în aripa din spate a casei. Se întoarseră în cămăşile lor de noapte, să-i spună noapte bună tatălui lor.
Lee se înapoie în salon şi închise uşa dinspre hol. Luă fluierul de os, îl analiză şi îl puse jos.
― Mă întreb ce s-o fi întîmplat, spuse el.
― Despre ce-i vorba, Lee?
― Bănuiesc că au pus un pariu înainte de masă şi imediat după masă Aron a pierdut şi a plătit. Despre ce anume discutăm?
― Tot ce-mi amintesc e că i-am trimis la culcare.
― În fine, poate că o să aflăm mai tîrziu, zise Lee.
― Mi se pare că dai prea multă atenţie problemelor copiilor. Probabil că era ceva fără însemnătate.
― Ba da, înseamnă ceva. Domnul Trask, nu credeţi oare că la o anumită vîrstă gîndurile oamenilor devin deodată importante? Aveţi acum simţuri mai ascuţite sau gînduri mai clare decît la zece ani? Nu-i aşa că vedeţi la fel de bine, auziţi la fel de bine, aveţi gustul la fel de viu?
― Poate că ai dreptate, răspunse Adam.
― Mie mi se pare că e una din cele mai mari greşeli să crezi că timpul ar da omului ceva mai mult decît bătrîneţe şi tristeţe, spuse Lee.
― Şi amintiri.
― Da, amintiri. Fără ele, timpul ar fi dezarmat împotriva noastră. Despre ce voiaţi să-mi vorbiţi?
Adam scoase scrisoarea din buzunar şi o puse pe masă.
― Vreau să citeşti asta, să citeşti atent şi, pe urmă, vreau să discutăm despre ea.
Lee îşi scoase şi-şi puse ochelarii. Desfăcu scrisoarea sub lampă şi o citi.
― Ei, ce zici? întrebă Adam.
― Un avocat ar avea destul de lucru aici.
― Ce vrei să spui? A, înţeleg. Nu-i aşa că glumeşti?
― Nu. Nu glumesc deloc. În maniera mea orientală, tainică, dar curtenitoare, vă dădeam a înţelege că aş prefera să vă cunosc părerea înainte de a v-o împărtăşi pe a mea.
― Îmi spui lucrurile pe şleau?
― Da, răspunse Lee. Am să las deoparte maniera orientală. Îmbătrînesc şi devin arţăgos. Încep să devin nerăbdător. N-aţi auzit oare că toţi servitorii chinezi, cînd îmbătrînesc, rămîn credincioşi, dar devin meschini?
― Nu vreau să-ţi rănesc sentimentele.
― Nu sînt rănite. Vreţi să discutaţi despre scrisoarea asta. În acest caz, spuneţi ce credeţi şi din cuvintele dumneavoastră o să-mi dau seama dacă pot să vă ofer o părere cinstită sau dacă e mai bine să o susţin pe a dumneavoastră proprie.
― Nu înţeleg nimic, zise Adam descumpănit.
― Bine, dar vă cunoaşteţi fratele. Dacă dumneavoastră nu înţelegeţi, cum să înţeleg eu, care nu l-am văzut niciodată?
Adam se ridică şi deschise uşa de la hol, dar nu văzu umbra care se strecura în dosul ei. Se duse în camera lui, se întoarse şi puse pe masă, în faţa lui Lee, o fotografie cafenie decolorată.
― Asta-i fratele meu, Charles, zise el, şi se întoarse să închidă uşa de la hol.
Lee studie fotografia la lumina lămpii, mişcînd-o într-o parte şi în alta, ca să evite reflexele luminii.
― E veche. Dinainte de a pleca în armată, spuse Adam:
― E greu de distins. Dar, după expresie, n-aş putea spune că fratele dumneavoastră avea prea mult umor.
Lee se aplecă aproape de fotografie.
― N-avea deloc. Nu rîdea niciodată.
― Ei, nu de asta era vorba. Cînd am citit prevederile testamentului fratelui dumneavoastră, mi-am zis că ar fi putut fi un om cu un simţ al umorului cam brutal. Vă iubea?
― Nu ştiu, răspunse Adam. Uneori aveam impresia că mă iubea. Odată a încercat să mă omoare.
― Da, se vede pe chipul lui ― atît dragoste cît şi dorinţa de a ucide. Şi acestea împreună l-au făcut un om nefericit, iar un om nefericit e un om cuprins de teamă, care se ascunde într-o fortăreaţă de bani. A cunoscut-o pe soţia dumneavoastră?
― Da.
― A iubit-o?
― A urît-o.
Lee oftă.
― N-are importanţă. Nu asta-i problema dumneavoastră, nu-i aşa?
― Nu. Nu-i asta.
― Aţi vrea să scoateţi la lumină problema care vă frămîntă şi s-o analizaţi?
― Chiar asta şi vreau.
― Atunci daţi-i drumul.
― Nu sînt în stare să văd limpede lucrurile.
― Aţi vrea să pun eu cărţile pe masă? Uneori cel care nu e în cauză e în stare s-o facă.
― Da, asta voiam.
― Bine.
Deodată Lee mormăi ceva şi pe faţă îi apăru o expresie de uimire. Îşi apucă bărbia rotundă în mîna mică, fină.
― Trîmbiţe sfinte! exclamă el. Nu m-am gîndit la asta!
Adam se foi neliniştit.
― Ei, spune odată. Dă-i drumul. Mă faci să stau ca pe jăratic.
Lee scoase din buzunar o pipă lungă, subţire, de abanos, terminată cu o mică cupă de alamă. Umplu pipa cu tutun fin tăiat ca firul de păr, apoi o aprinse, trase patru fumuri adînci şi o lăsă să se stingă.
― E opium? întrebă Adam.
― Nu, răspunse Lee. Este un soi de tutun chinezesc foarte ieftin şi are un gust neplăcut.
― Atunci de ce îl fumezi?
― Nu ştiu. Cred că-mi aminteşte de ceva ― ceva ce aduce a claritate. Nu prea complicat.
Lee închise ochii pe jumătate.
― Să încerc să vă ghicesc gîndurile şi să le pun în lumină. Femeia mai este încă soţia dumneavoastră şi este încă în viaţă. Conform testamentului, ea moşteneşte ceva mai mult de cincizeci de mii de dolari. Asta e o grămadă de bani. Cu ei se poate face mult bine sau mult rău. Dacă fratele dumneavoastră ar fi ştiut unde se află şi ce face, ar mai fi dorit oare ca ea să moştenească aceşti bani? Tribunalele încearcă întotdeauna să se conformeze dorinţelor testatorului.
― Fratele meu n-ar fi vrut asta, zise Adam. Şi apoi îşi aminti de fetele de la etajul tavernei şi vizitele periculoase ale lui Charles.
― Poate că va trebui să reflectaţi în locul fratelui dumneavoastră, spuse Lee. Ceea ce face soţia dumneavoastră, nu e nici bine, nici rău. Sfinţii pot să apară pe oriunde. Poate cu banii ăştia ar face nişte fapte bune. Nu există ceva care să te împingă mai mult la filantropie, decît o conştiinţă încărcată.
Adam se cutremură.
― Mi-a spus ce ar face dacă ar avea bani. Era mai aproape de crimă, decît de milostenie.
― Credeţi aşadar că n-ar trebui să primească banii?
― A spus că ar distruge mulţi bărbaţi cu reputaţie bună din Salinas. Şi e în stare s-o facă.
― Înţeleg, spuse Lee. Mă bucur că pot să privesc lucrurile în mod obiectiv. Presupun că reputaţia ălora trebuie să aibă nişte locuri sensibile. Aşadar, din punct de vedere moral, aţi fi împotrivă să-i daţi ei banii?
― Da.
― Atunci gîndiţi-vă la următorul lucru. Ea n-are nume, n-are un trecut. O femeie uşoară răsare ca din pămînt. Nu prea ar putea pretinde banii, chiar dacă ar şti de existenţa lor, fără ajutorul dumneavoastră.
― Cred că aşa stau lucrurile. Da, s-ar putea să nu fie în stare să-i pretindă, fără ajutorul meu.
Lee luă din nou pipa, scoase cenuşa cu un ac de alamă şi o umplu iar. În timp ce trăgea încet cele patru fumuri, pleoapele lui grele se ridicară şi-l privi pe Adam.
― E o problemă morală foarte delicată, spuse el. Cu permisiunea dumneavoastră, am s-o pun în discuţia onorabilelor mele rude ― bineînţeles fără să folosesc nume. Ei o vor purica aşa cum face un băiat cu un cîine. Sînt sigur că vor obţine unele rezultate interesante.
Puse pipa pe masă.
― Dar dumneavoastră n-aveţi de ales, nu-i aşa?
― Ce vrei să spui cu asta? întrebă Adam.
― Aveţi de ales? Vă cunoaşteţi oare mai puţin decît vă cunosc eu?
― Nu ştiu ce să fac, zise Adam. Trebuie să mă gîndesc mult.
Lee spuse mînios:
― Cred că mi-am pierdut vremea de pomană. Vă minţiţi singur sau mă minţiţi numai pe mine?
― Nu-mi vorbi aşa! zise Adam.
― De ce nu? Nu mi-a plăcut niciodată nesinceritatea. Drumul dumneavoastră este trasat. Ceea ce veţi face este scris ― este scris în fiecare răsuflare de-a dumneavoastră de cînd v-aţi născut. Am să vă vorbesc cum îmi place. Sînt capricios. Simt că mă furnică sub piele. Mă gîndesc cu plăcere la mirosul greu al cărţilor vechi şi la aroma dulce a gîndirii limpezi. Pus în faţa a două morale, vă veţi urma educaţia. Ceea ce numiţi gîndire, nu va schimba nimic. Faptul că soţia dumneavoastră e tîrfă la Salinas, nu va schimba o iotă.
Adam se ridică în picioare. Mînia i se citea pe faţă.
― Eşti obraznic acum fiindcă te-ai hotărît să pleci, strigă el. Îţi spun că nu m-am decis ce să fac în legătură cu banii.
Lee oftă adînc. Îşi ridică trupul mic, sprijinindu-se cu palmele pe genunchi. Se îndreptă obosit spre uşa din faţă şi o deschise. Se întoarse şi îi zîmbi lui Adam.
― Puritan! spuse el blînd şi ieşi, închizînd uşa în urma lui.

3

Cal se furişă încet prin holul întunecos şi ajunse în camera în care dormea şi fratele său. Văzu conturul capului fratelui său pe pernă, în patul dublu, dar nu putea să-şi dea seama dacă Aron doarme. Se furişă foarte încet în partea lui, se întoarse uşor, îşi puse mîinile sub cap şi se uită la miliardele de punctişoare care formează întunericul. Perdeaua se umfla încetişor, apoi vîntul de noapte se opri şi perdeaua veche rămase atîrnînd liniştită la fereastră.
Îl cuprinse o melancolie moale. Îşi dorea din toată inima ca Aron să nu-l fi părăsit plecînd din remiză. Îşi dorea din toată inima să nu fi stat chircit să asculte la uşa din hol. Îşi mişca buzele în întuneric, articulînd cuvintele în minte, fără glas, şi totuşi le putea auzi.
― Dumnezeule, zise, fă să fiu ca Aron. Nu mă face rău. Eu nu vreau să fiu. Dacă o să faci ca toată lumea să mă iubească, atunci am să-ţi dau orice lucru de pe lume, iar dacă nu-l am, ei bine, o să mă duc să-l caut. Nu vreau să fiu rău. Nu vreau să fiu singuratic. În numele lui Isus, amin!
Pe obraji îi curgeau încet lacrimi calde. Avea muşchii încordaţi şi se lupta să nu plîngă cu zgomot, sau să se smiorcăie.
Aron şopti de pe perna lui în întuneric:
― Ţi-e frig. Ai răcit.
Întinse mîna spre braţul lui Cal şi-i simţi pielea ca de găină. Întrebă încet:
― A avut avere, unchiul Charles?
― Nu, răspunse Cal.
― Ai stat destul de mult acolo. Despre ce a vrut să discute tata?
Cal stătea liniştit, încercînd să-şi controleze respiraţia.
― Nu vrei să-mi spui? întrebă Aron. N-ai decît, nu-mi pasă dacă nu-mi spui.
― Ba o să-ţi spun, şopti Cal. Se întoarse pe o parte, cu spatele la fratele său.
― Tata o să-i trimită mamei o coroană. O coroană a naibii de mare de garoafe.
Aron se ridică în capul oaselor şi spuse emoţionat:
― Nu zău? Cum o să facă să ajungă acolo?
― Cu trenul. Nu vorbi aşa tare.
Aron coborî din nou vocea, vorbind în şoaptă.
― Dar cum o să se păstreze proaspătă?
― Cu gheaţă, zise Cal. O vor împacheta în gheaţă, de jur împrejur.
Aron întrebă:
― Nu-i aşa că va fi nevoie de o grămadă de gheaţă?
― A dracului de multă gheaţă, răspunse Cal. Şi acum, dormi.
Aron tăcu, apoi spuse:
― Sper că o să ajungă acolo proaspătă şi frumoasă.
― Da, spuse Cal.
Iar în gînd strigă:
― Nu mă lăsa să fiu rău.

Capitolul 31

1

Toată dimineaţa, Adam s-a învîrtit trist pe lîngă casă, iar la amiază s-a dus să-l caute pe Lee care săpa pămîntul negru din grădina de zarzavaturi şi planta zarzavaturile de primăvară, carote şi sfeclă, napi, mazăre, fasole, napi suedezi şi varză creaţă. Rîndurile erau plantate regulat, în linii drepte, cu ajutorul unei sfori întinse, iar pentru recunoaştere, la capătul rîndului, într-un ţăruş, era agăţat pachetul care conţinea seminţele. La capătul grădinii, într-o seră, răsadurile de roşii, ardei şi varză erau aproape gata de transplantare, aşteptînd doar să treacă pericolul de îngheţ.
Adam exclamă:
― Cred că am fost un prost.
Lee, sprijinit în sapă, îl privi liniştit.
― Cînd plecaţi? întrebă el.
― M-am gîndit să prind trenul de două patruzeci. În cazul ăsta pot să vin înapoi cu cel de opt.
― Aţi putea să-i scrieţi o scrisoare, zise Lee.
― M-am gîndit la asta. Tu ai scrie o scrisoare?
― Nu. Aveţi dreptate. De data asta sînt eu prost. Fără scrisori.
― Trebuie să mă duc. M-am gîndit în toate felurile şi mereu m-a reţinut ceva.
Lee spuse:
― Puteţi fi necinstit în multe ocazii, dar nu de data asta. Ei, succes. Aş vrea să aud ce spune şi ce face.
― Am să iau trăsura, zise Adam. O las la grajd la King City. Am emoţii să conduc singur Ford-ul.
Era ora patru şi cincisprezece cînd Adam urcă treptele şubrede şi bătu la uşa decolorată de vreme a casei lui Kate. Un bărbat nou deschise uşa, un finlandez cu faţa pătrată, îmbrăcat cu pantaloni şi cămaşă; elastice roşii de mătase îi ţineau suflecate mînecile lungi. Îl lăsă pe Adam să aştepte la intrare şi după o clipă se întoarse şi îl conduse în sufragerie.
Era o cameră mare simplă, cu pereţii şi lemnăria vopsită în alb. În mijlocul camerei era o masă pătrată, acoperită cu o muşama albă pe care erau aşezate tacîmurile ― farfurii, ceşti şi farfurioare, iar ceştile erau puse cu gura în jos pe farfurioare.
Kate şedea în capul mesei cu un registru de conturi deschis în faţa ei. Era îmbrăcată sobru. Purta o vizieră verde şi învîrtea nervoasă între degete un creion galben. Îl privi cu răceală pe Adam care stătea în dreptul uşii.
― Ce mai vrei acum? întrebă ea.
Finlandezul stătea în spatele lui Adam.
Adam nu răspunse. Se îndreptă spre masă şi puse scrisoarea în faţa ei, peste registru.
― Ce-i asta? întrebă ea, şi fără să aştepte răspunsul, citi repede scrisoarea.
― Ieşi şi închide uşa, îi spuse ea finlandezului.
Adam se aşeză la masă alături de ea. Dădu la o parte tacîmurile să-şi facă loc pentru pălărie.
Cînd uşa fu deschisă, Kate zise:
― Nu cumva-i o glumă? Nu, nu-i ăsta genul tău. Stătu pe gînduri. Poate că fratele tău glumeşte. Eşti sigur că a murit?
― Tot ce am e scrisoarea, răspunse Adam.
― Şi ce vrei să fac eu în treaba asta?
Adam ridică din umeri.
― Dacă vrei să semnez ceva, spuse Kate, îţi pierzi vremea. Ce doreşti?
Adam îşi răsuci încet degetul în jurul panglicii de la pălărie.
― De ce nu-ţi notezi numele firmei să iei legătura direct cu ei?
― Ce le-ai spus despre mine?
― Nimic, spuse Adam. I-am scris lui Charles şi i-am spus că trăieşti în alt oraş, nimic mai mult. Cînd scrisoarea a ajuns acolo, murise. Scrisoarea au primit-o notarii. Se vorbeşte despre asta, acolo.
― Cel care a scris post scriptum-ul pare să fie un prieten de-al tău. Ce i-ai scris?
― N-am răspuns încă la scrisoare.
― Ce ai de gînd să-i spui cînd ai să răspunzi?
― Acelaşi lucru ― că locuieşti în alt oraş.
― Nu poţi să spui că sîntem divorţaţi. N-am fost.
― N-am intenţia asta.
― Vrei să ştii cît o să coste ca să mă cumperi? Am să iau patruzeci şi cinci de mii bani lichizi.
― Nu.
― Cum aşa ― nu? Nu poţi să te tocmeşti.
― Nu mă tocmesc. Ai scrisoarea, ştii tot atît de mult ca şi mine. Fă ce vrei.
― Ce te face să te porţi aşa, ca un cocoş?
― Mă simt în siguranţă.
Ea se uită la el pe sub viziera verde transparentă. Mici bucle de păr îi atîrnau ca nişte ciorchini de struguri.
― Adam, eşti un prost. Dacă ţi-ai fi ţinut gura, nimeni n-ar fi ştiut vreodată că trăiesc.
― Ştiu asta.
― Ştii? Ai crezut că o să-mi fie teamă să pretind banii. Eşti un prost dacă ai crezut una ca asta.
Adam zise răbdător:
― Nu-mi pasă ce faci.
Ea îi zîmbi cinic.
― Nu-ţi pasă? Să presupunem că ţi-aş spune că în biroul şerifului există un ordin permanent, lăsat de vechiul şerif, potrivit căruia dacă uzez vreodată de numele tău sau dacă afirm că sînt soţia ta, să fiu dată afară din comitat şi din stat. Asta te tentează?
― La ce să mă tenteze?
― Să mă alungi şi să iei toţi banii.
― Ţi-am adus scrisoarea, spuse Adam răbdător.
― Vreau să ştiu de ce.
― Nu mă interesează ce gîndeşti sau ce crezi despre mine, zise Adam. Charles ţi-a lăsat banii prin testament. El n-a pus nici un fel de restricţii. N-am văzut testamentul, dar a fost dorinţa lui să capeţi banii.
― Joci un joc riscant cu cincizeci de mii de dolari şi n-o s-o scoţi la capăt aşa de uşor. Nu ştiu unde-i şmecheria, dar o să descopăr eu. Apoi continuă: Unde mi-s gîndurile? Tu nu eşti isteţ. Cine te sfătuieşte?
― Nimeni.
― Nici chinezul? El e isteţ.
― Nu mi-a dat nici un sfat.
Pe Adam îl interesa propria lui lipsă de emoţii. Parcă nici nu simţea cu adevărat că se află acolo. Cînd o privi, surprinse pe chipul ei o emoţie pe care nu o mai văzuse niciodată. Kate era speriată ― se temea de el. Dar de ce? Ea se controlă şi-şi alungă teama ce i se citea pe faţă.
― O faci numai pentru că eşti cinstit, aşa e? Eşti într-adevăr prea naiv ca să trăieşti.
― Nu m-am gîndit la asta, spuse Adam. Sînt banii tău, eu nu sînt un hoţ. Nu-mi pasă ce gîndeşti tu despre asta.
Kate îşi împinse viziera în sus.
― Vrei să spui că-mi pui pur şi simplu banii în poală. O să descopăr eu ce urmăreşti. Să nu crezi că n-o să ştiu să mă păzesc. Ţi-ai închipui că o să mă reped la o momeală aşa prostească?
― Unde primeşti poşta? întrebă el răbdător.
― Ce te interesează?
― Am să scriu avocaţilor cum să ia legătura cu tine.
― Să nu faci una ca asta, zise ea.
Puse scrisoarea în registru şi îl închise.
― Am s-o păstrez. Am să cer sfatul unui om al legii. Să nu crezi că n-o fac. Şi acum n-ai decît să-ţi dai arama pe faţă.
― Aşa să faci, zise Adam. Vreau să capeţi ce-i al tău. Charles ţi-a lăsat banii prin testament. Nu-s ai mei.
― O să descopăr eu care-i şmecheria. O să descopăr.
― Cred că nu eşti în stare să înţelegi, zise Adam. Nici nu-mi prea pasă. Sînt atîtea lucruri pe care eu nu le înţeleg. Nu înţeleg cum de ai putut să mă împuşti şi să-ţi părăseşti fii. Nu înţeleg cum poţi tu sau altcineva să trăieşti în halul ăsta.
Făcu un gest cu mîna, indicînd casa.
― Cine-ţi cere să înţelegi?
― Asta-i tot, spuse. La revedere.
Adam se ridică şi îşi luă pălăria de pe masă.
Porni spre uşă.
Ea îl strigă:
― Te-ai schimbat, domnule Şoarece. Ţi-ai găsit în sfîrşit o femeie?
Adam se opri şi se întoarse încet, cu ochii îngînduraţi.
― Nu m-am gîndit la asta înainte, zise le şi se îndreptă spre ea, atît de aproape încît fu nevoită să-şi lase capul pe spate ca să-l privească în faţă. Spuneam că nu te-am înţeles, zise el încet. Abia acum îmi dau seama ce nu înţelegi tu.
― Ce nu înţeleg eu, domnule Şoarece?
― Tu ştii ceea ce e urît în om. Mi-ai arătat fotografiile. Tu foloseşti toate laturile josnice, toate slăbiciunile omului şi, slavă Domnului, are destule.
― Fiecare...
Adam continuă, minunîndu-se el însuşi de afirmaţiile sale.
― Dar tu ― da, aşa-i ― tu nu cunoşti şi cealaltă faţă a oamenilor. Nu poţi să crezi că ţi-am adus scrisoarea doar pentru că nu vreau banii tăi. Nu eşti în stare să crezi că te-am iubit. Şi bărbaţii care vin aici cu păcatele lor, bărbaţii ăia din fotografii ― tu nu crezi că bărbaţii ăştia pot avea bunătate şi frumuseţe în ei. Tu vezi doar o latură şi crezi ― mai mult chiar, eşti sigură ― că asta-i tot ce există.
Ea chicoti la el în bătaie de joc:
― Da, asta-i totul. Ce visător mai eşti, domnule Şoarece! Ţine-mi o predică, domnule Şoarece.
― Nu. Nu-ţi ţin, pentru că sînt sigur că-ţi lipseşte ceva. Unii oameni nu disting culoarea verde, dar e posibil să nu afle niciodată că n-o pot distinge. Cred că eşti numai parţial un om. Şi într-un asemenea caz, eu nu pot să fac nimic. Dar mă întreb dacă simţi vreodată că există în jurul tău ceva invizibil pentru tine. Ar fi îngrozitor dacă ai şti că există şi nu-l poţi vedea sau pipăi. Ar fi îngrozitor.
Kate împinse scaunul înapoi şi se ridică. Ţinea pumnii strînşi pe lîngă trup şi îi ascundea în faldurile fustei. Încercă să-şi stăpînească stridenţa din glas.
― Şoarecele nostru e filozof, spuse ea. Dar şoarecele nostru nu e mai priceput în acest domeniu decît în altele. Ai auzit vreodată despre halucinaţii? Dacă există lucruri pe care eu nu le pot vedea, nu crezi că s-ar putea să fie visuri născocite de propria ta minte bolnavă?
― Nu, nu cred, spuse Adam. Nu, nu cred. Şi de altfel, nici tu nu crezi.
Se întoarse şi ieşi, închizînd uşa în urma lui.
Kate se aşeză şi privi fix spre uşa închisă. Nu-şi dădea seama că bătea uşurel cu pumnul în muşamaua albă. Dar era conştientă că uşa pătrată din faţa ei părea deformată din cauza lacrimilor şi că trupul ei se cutremura de ceva care semăna cu furia, dar şi cu durerea.

2

Cînd Adam părăsi casa lui Kate, mai avea de aşteptat încă două ore trenul de întoarcere la King City. Dintr-un impuls, o coti spre Main Street şi o porni spre Central Avenue, pînă la numărul 130, la casa înaltă, albă, a lui Ernest Steinbeck. Era o casă imaculată şi prietenoasă, destul de mare, dar nepretenţioasă şi era aşezată între nişte garduri albe înconjurate de gazon bine îngrijit, iar trandafirii şi caprifoiul se căţărau pe zidurile ei strălucitoare.
Adam urcă treptele largi ale terasei şi sună. Olive veni la uşă şi o crăpă puţin în timp ce Mary şi John trăgeau cu ochiul prin crăpături.
Adam îşi scoase pălăria.
― Nu mă cunoaşteţi. Sînt Adam Trask. Tatăl dumitale a fost prietenul meu. M-am gîndit că ar fi bine s-o salut pe doamna Hamilton. M-a ajutat la naşterea gemenilor.
― Oh, desigur! spuse Olive şi deschise larg uşa. Am auzit de dumneavoastră. O clipă. Vedeţi, am făcut un fel de refugiu pentru mama.
Bătu la o uşă din holul mare din faţă şi strigă:
― Mamă! A venit un prieten să te vadă.
Deschise uşa şi îl pofti pe Adam în camera plăcută, unde locuia Liza.
― O să mă scuzaţi, îi spuse ea lui Adam. Catrina prăjeşte puii şi trebuie s-o supraveghez. John! Mary! Veniţi încoa. Veniţi încoa.
Liza părea mai mărunţică decît oricînd. Şedea într-un balansoar de răchită şi era bătrînă, bătrînă de tot. Avea o rochie neagră, lungă, de alpaca, iar la gît purta un ac de aur pe care era gravat cuvîntul "Mama".
Camera micuţă, plăcută, era ticsită de fotografii, sticluţe de colonie, perniţe pentru ace, din dantelă, perii şi piepteni, şi porţelanuri, şi mărunţişuri de birou de la numeroase aniversări şi sărbători de Crăciun.
Pe perete atîrna o fotografie mare, colorată, a lui Samuel, care îl arăta într-o atitudine demnă, rece şi rezervată, şi vădea o ţinută îngrijită, distantă, care nu-i fusese proprie în timpul vieţii. În tablou nu se vedea nici o sclipire în ochi, nimic din veselia lui curioasă. Fotografia atîrna într-o ramă grea, aurie, şi spre consternarea tuturor copiilor, ochii lui parcă îi urmăreau prin cameră.
Pe o măsuţă de răchită, lîngă Liza, era colivia unui papagal, Polly. Îl cumpărase Tom de la un marinar. Era o pasăre bătrînă, despre care se spunea că are cincizeci de ani, trăise o viaţă aventuroasă şi învăţase limba aspră a marinarilor. Oricît s-a străduit Liza, nu a reuşit să-l facă să înlocuiască cu psalmi vocabularul lui colorat din tinereţe.
Polly îşi lăsă capul într-o parte, analizîndu-l pe Adam, şi-şi scărpină cu grijă penele pe lîngă cioc, cu gheara.
― Dă-i drumu, bastardule, spuse Polly fără să-i pese.
Liza se încruntă la el.
― Polly, făcu ea sever, nu e politicos.
― Bastard afurisit ― adăugă Polly.
Liza se făcu că nu observă vulgaritatea. Întinse mîna ei micuţă.
― Domnul Trask, sînt încîntată să te văd. Stai jos, te rog.
― Am trecut pe aici şi am vrut să vă transmit condoleanţe.
― Am primit florile dumitale.
Îşi amintea fiecare buchet primit, după atîta timp. Adam trimisese un buchet frumos de imortele.
― Trebuie să vă fie greu să vă reorganizaţi viaţa.
Liza îşi lăsă ochii în jos şi strînse din buze ca să-şi mascheze slăbiciunea.
― Poate n-ar trebui să vă răscolesc rana, zise Adam, dar îi simt lipsa.
Liza îşi întoarse capul.
― Cum mai merg lucrurile pe la dumneata pe-acasă? întrebă ea.
― Anul ăsta, bine. A plouat mult. Iarba e mare.
― Mi-a scris şi Tom, spuse ea.
― Ţine-ţi gura, spuse papagalul, şi Liza se încruntă la el aşa cum făcea cu copiii ei mari cînd erau neascultători.
― Ce te-a adus la Salinas, domnule Trask? întrebă ea.
― Nişte treburi. Se aşeză pe un scaun de răchită care scîrţîi sub greutatea lui. Mă gîndesc să mă mut aici. Cred că ar fi mai bine pentru băieţi. Sînt cam singuri la fermă.
― Noi nu ne-am simţit niciodată singuri la fermă, spuse ea aspru.
― Mă gîndeam că şcolile sînt mai bune aici. Gemenii mei ar profita de asta.
― Fiica mea Olive a predat la Peachtree, şi Pleyto, şi la Big Sur.
Tonul ei arăta clar că nu există şcoli mai bune decît acestea. Adam începu să simtă o caldă admiraţie faţă de tăria ei de fier.
― Ei, m-am gîndit şi eu, aşa, zise el.
― Copiii crescuţi la ţară sînt mai sănătoşi.
Era o lege şi o putea dovedi, cu proprii ei băieţi. Apoi îşi îndreptă atenţia spre el.
― Cauţi o casă în Salinas?
― Mda, cred că da.
― Du-te s-o vezi pe fiica mea, Dessie, zise ea. Dessie vrea să se mute înapoi la fermă cu Tom. Are o căsuţă drăguţă, mai sus, lîngă brutăria "Reynaud".
― Chiar aşa voi face, spuse Adam. Acum plec. Mă bucur că v-am găsit sănătoasă.
― Mulţumesc. Mă simt bine, spuse ea.
Adam se îndreptă spre uşă, cînd ea zise:
― Domnule Trask, îl vedeţi vreodată pe fiul meu, Tom?
― Nu. Nu-l văd. Ştiţi, n-am prea ieşit de la fermă.
― Aş vrea să vă duceţi să-l vedeţi, zise ea, repede. Cred că se simte singur.
Se opri, ca şi cum ar fi fost îngrozită de această izbucnire.
― Mă voi duce. Desigur că mă voi duce. La revedere, doamnă.
Cînd închise uşa, auzi papagalul spunînd:
― Ţine-ţi gura, bastard afurisit!
Şi pe Liza:
― Polly, dacă nu eşti atent la ce vorbeşti, am să te bat.
Adam ieşi singur din casă şi o porni pe stradă, spre Main. Lîngă brutăria franţuzească "La Reynaud", văzu casa lui Dessie aşezată în micuţa ei grădină. Curtea era aşa de înţesată de vegetaţie înaltă încît nu putea vedea prea mult în casă. Pe poarta din faţă era prinsă o firmă frumos pictată, pe care scria: "Dessie Hamilton, croitoreasă".
Restaurantul "San Francisco" era la colţul străzilor Main şi Central, iar ferestrele lui dădeau pe ambele străzi. Adam intră să ia masa. Will Hamilton şedea la o masă în colţ, şi devora un cotlet.
― Veniţi să stăm împreună, îi strigă el lui Adam. Aţi venit cu treburi?
― Da, răspunse Adam. Am fost să-i fac o vizită mamei dumitale.
Will lăsă jos furculiţa.
― Eu sînt aici doar pentru o oră. Nu mă duc s-o văd, pentru că o emoţionează. Şi sora mea, Olive, ar răsturna toată casa să-mi pregătească o masă specială. Nu vreau să le deranjez. Şi, în plus, trebuie să plec imediat înapoi. Comandaţi un cotlet. Au fripturi bune. Ce face mama?
― Are mult curaj, spuse Adam. Constat că o admir tot mai mult de fiecare dată.
― Da, are curaj. Nu ştiu cum şi-a păstrat mintea întreagă cu noi toţi şi cu tata.
― Un cotlet, nu prea uscat, spuse Adam chelnerului.
― Cartofi?
― Nu... Ba da, prăjiţi. Mama dumitale e îngrijorată de Tom. E sănătos?
Will tăie grăsimea fripturii şi o împinse spre marginea farfuriei.
― Are motiv să fie îngrijorată, spuse el. Cu Tom se întîmplă ceva. E trist mereu, ca un monument.
― Cred că era foarte legat de Samuel.
― Prea mult, răspunse Will. Mult prea mult. Nu-şi revine. Într-o oarecare măsură, Tom nu este decît un copil mare.
― Mă voi duce să-l văd. Mama dumitale zice că Dessie vrea să se mute îndărăt la fermă.
Will puse pe faţa de masă furculiţa şi cuţitul şi îl privi pe Adam.
― Nu poate să facă aşa ceva, spuse el. N-am s-o las.
― De ce nu?
Will se mai potoli.
― Are o afacere bună aici. Cîştigă bine. Ar fi o ruşine să-i dea cu piciorul.
Îşi luă din nou cuţitul şi furculiţa, tăie o bucăţică de grăsime şi o băgă în gură.
― Vreau să prind trenul de opt, spre casă, spuse Adam.
― Şi eu, făcu Will.
Nu mai avea chef de vorbă.

Capitolul 32

1

Dessie era cea mai îndrăgită din familie. Mollie ― pisicuţa cea drăguţă, Olive ― încăpăţînata, Una ― cea cu capul în nori, toate erau îndrăgite, dar Dessie era cea mai iubită. Avea un rîs sclipitor şi molipsitor ca varicela şi întîmpina oamenii cu o veselie care le înfrumuseţa ziua, şi pe care aceştia o duceau cu ei. Aş putea să vă dau un exemplu. Doamna Clarence Morrison, din Church Street nr. 122, Salinas, avea trei copii şi un soţ care ţinea un magazin de alimente. Să zicem că într-o dimineaţă oarecare, la micul dejun, Agnes Morrison spunea:
― După-masă mă duc la probă la Dessie Hamilton.
Era de-ajuns ca pe copii să-i cuprindă bucuria şi să lovească cu ghetele în picioarele mesei, pînă li se făcea observaţie. Domnul Morrison îşi freca mîinile şi se ducea la prăvălie cu speranţa că în ziua aceea va trece pe la el un comis-voiajor. Iar orice comis-voiajor care trecea pe acolo, însemna că primea o comandă bună. Poate că copiii şi domnul Morrison uitau pînă la urmă de ce fusese o zi bună, cu satisfacţii la sfîrşitul ei.
Doamna Morrison se ducea la casa de lîngă brutăria "Reynaud" la ora două şi stătea pînă la patru. Cînd ieşea de acolo, avea ochii umezi de lacrimi şi nasul roşu îi curgea. Mergînd spre casă, îşi pudra nasul şi îşi ştergea ochii şi rîdea din nou. Poate că tot ce făcuse Dessie nu fusese decît să înfigă cîteva ace negre în perniţă ca să semene cu preotul baptist şi să pună apoi perniţa de ace să ţină o predică scurtă şi uscată. Poate că povestise iarăşi o întîlnire cu bătrînul Taylor cel ce cumpăra case vechi şi le transporta pe un teren mare, liber, pe care-l avea pînă aduna atîtea încît aduceau cu Marea Sargasă. Poate că citise o poezie din Chatterbox şi o însoţise de gesturi. N-avea importanţă. Era nostim, era o veselie molipsitoare.
Cînd copiii familiei Morrison se întorceau de la şcoală, nimeni din cei de acasă nu se văita, nu-i sîcîia, nu se plîngea de dureri de cap. Gălăgia lor nu constituia un scandal, iar feţele lor murdare nu erau o problemă. Iar cînd chicoteau fără să se mai oprească, ei bine, mama lor chicotea şi ea.
Domnul Morrison, cînd venea acasă, povestea evenimentele zilei şi găsea ascultare şi încerca să redea poveştile comis-voiajorului ― cel puţin unele din ele. Masa de seară era delicioasă ― omletele nu se uscau niciodată, iar prăjiturile creşteau uşoare ca nişte baloane, biscuiţii erau ca penele şi nimeni nu ştia să potrivească o mîncare ca Agnes Morrison. După masa de seară, cînd copiii, obosiţi de rîs, adormeau, mai mult ca sigur că domnul Morrison o atingea pe Agnes pe urmă, după vechiul, foarte vechiul lor semnal, şi se duceau la culcare, făceau amor şi erau foarte fericiţi.
Vizita la Dessie îşi mai făcea efectul încă două zile iar apoi, încetul cu încetul, se întorceau micile dureri de cap şi afacerile nu mai erau atît de reuşite ca anul trecut. Aşa era Dessie şi asta era ceea ce putea ea să facă. Avea bucuria în inimă, la fel ca şi Samuel. Ea era răsfăţata, dragostea cea mare a familiei.
Dessie nu era frumoasă. Poate că nu era nici măcar drăguţă, dar avea acea strălucire care îi face pe bărbaţi să urmeze o femeie cu speranţa că vor reflecta şi ei o parte din această strălucire. Puteai crede că timpul o va face să uite prima ei dragoste şi că-şi va găsi o alta, dar n-a uitat-o. Dacă stai şi te gîndeşti, cu toate că erau pricepuţi la multe, nici unul din Hamiltoni n-a fost prea priceput în ce priveşte dragostea. Nici unul din ei n-a fost capabil de o dragoste uşuratică sau schimbătoare.
Dessie nu s-a predat pur şi simplu ridicînd mîinile. Ba mai mult decît atît. A continuat să facă şi să fie ce era ― dar fără strălucire. Oamenii care o iubeau, sufereau pentru ea, văzînd-o cum se străduie, iar ei erau gata să se străduie de dragul ei.
Prietenii lui Dessie erau buni şi devotaţi, dar erau oameni şi oamenilor le place să se simtă bine şi nu pot suferi să se simtă prost. Cu timpul, doamnele Morrison au găsit motive temeinice să nu se mai ducă la micuţa casa de lîngă brutărie. Nu era vorba de infidelitate. Oamenii nu voiau să fie trişti, la fel cum voiau să fie fericiţi. E uşor să găseşti un motiv logic şi onorabil ca să nu faci un lucru pe care nu vrei să-l faci.
Afacerile lui Dessie au început să decadă. Femeile, care crezuseră că doreau rochii, nu şi-au dat seama că de fapt doreau să se distreze. Timpurile se schimbau şi confecţiile începeau să devină populare. Nu mai era o ruşine să le porţi. Dacă domnul Morrison avea confecţii în prăvălie, era firesc ca Agnes Morrison să fie văzută îmbrăcată cu ele.
Familia era îngrijorată cu privire la Dessie, dar ce puteai face dacă ea nu admitea că ceva n-ar fi fost în regulă cu ea? Admitea că are dureri într-o parte, destul de puternice, dar erau de scurtă durată şi apăreau doar din cînd în cînd.
Apoi Samuel muri şi lumea se sfărîmă ca o farfurie. Băieţii şi fetele lui se mişcau printre cioburi. Încercînd să încropească din nou o lume oarecare.
Dessie hotărîse să-şi lichideze negoţul şi să se întoarcă la fermă, să locuiască cu Tom. Nu avea prea multe de vîndut, Liza ştia asta, ca şi Olive, iar Dessie îi scrisese lui Tom. Dar lui Will, care şedea încruntat la masa din restaurantul San Francisco, nu i se spusese. Will spumega în sinea lui şi în cele din urmă îşi mototoli şervetul şi se ridică.
― Am uitat ceva, îi zise el lui Adam. Ne vedem în tren.
O luă spre casa lui Dessie, trecu prin grădina cu ierburi înalte şi sună la clopoţelul ei.
Lua masa singură şi veni la uşă cu şervetul în mînă.
― Bună Will, spuse ea, şi îi întinse obrazul roz ca s-o sărute. Cînd ai sosit în oraş?
― Cu treburi, răspunse el. Între două trenuri. Vreau să-ţi vorbesc.
Îl conduse în spatele casei, în bucătăria-sufragerie, o cameră mică şi caldă, cu tapet înflorat. Automat, turnă o ceaşcă de cafea şi i-o aşeză în faţă, iar alături puse zaharniţa şi un vas cu frişcă.
― Ai văzut-o pe mama? întrebă ea.
― Sînt aici între două trenuri, răspunse el mormăit. Dessie, e adevărat că vrei să te întorci la fermă?
― Mă gîndeam la asta.
― Nu vreau să te duci.
Ea zîmbi nesigură.
― De ce nu? Ce-i rău în asta? Tom se simte singur acolo.
― Ai un negoţ frumos aici, zise el.
― N-am nici un negoţ aici, răspunse ea. Credeam că ştii.
― Nu vreau să pleci, repetă el posomorît.
Zîmbetul ei era tăcut şi se străduia să glumească, cum îi era obiceiul.
― Fratele meu mai mare face pe stăpînul. Ia spune-i tu lui Dessie, de ce să nu plec?
― E prea pustiu acolo.
― N-o să mai fie pustiu cînd o să fim doi.
Will se trase furios de buză.
― Tom nu mai e cel care a fost, lăsă să-i scape. N-ar trebui să stai singură cu el.
― Nu se simte bine? Are nevoie de ajutor?
― N-am vrut să-ţi spunem, zise Will. Cred că Tom nu şi-a revenit ― după moarte. E cam ciudat.
Ea zîmbi drăgăstos.
― Will, tu l-ai considerat întotdeauna ciudat. Ai spus că e ciudat, pentru că nu-i plac afacerile.
― Atunci era altceva. Dar acum e morocănos. Nu vorbeşte. Se duce să se plimbe pe dealuri, noaptea. M-am dus să-l văd şi... scrie poezii... pagini întregi întinse pe masă.
― Will, tu n-ai scris niciodată poezii?
― Eu, nu.
― Ba eu, da, spuse Dessie. Pagini întregi, întinse pe masă.
― Nu vreau să pleci.
― Lasă-mă pe mine să hotărăsc, zise ea blînd. Am pierdut ceva. Vreau să încerc să regăsesc acel ceva.
― Vorbeşti prostii.
Ea ocoli masa şi îl luă de după gît.
― Dragul meu frate, făcu ea, lasă-mă, te rog, pe mine să hotărăsc.
Will ieşi furios din casă şi abia reuşi să prindă trenul.

2

Tom venise s-o întîmpine pe Dessie în gara din King City. Ea îl zări de la fereastra trenului cum căuta fiecare vagon ca s-o găsească. Era bronzat şi atît de bine ras, încît faţa lui negricioasă strălucea ca lemnul lustruit. Mustaţa lui roşcată era tunsă. Purta o pălărie nouă Stetson, cu calota plată, o jachetă cafenie Norfolk cu cordon cu cataramă de sidef. Pantofii străluceau la lumina soarelui de amiază, încît cu siguranţă că îi ştersese cu batista chiar înainte de sosirea trenului. Gulerul tare îi strîngea gîtul puternic roşu, şi purta o cravată tricotată, albastru deschis, cu un ac în formă de potcoavă. Încercă să-şi ascundă emoţia, ţinîndu-şi strîns în faţă mîinile aspre, bronzate.
Dessie făcu semne desperate la fereastră, strigînd: Sînt aici, Tom, aici! deşi ştia că nu putea s-o audă din pricina zgomotului pe care-l făceau roţile trenului, în timp ce compartimentul ei trecea prin dreptul lui. Coborî treptele şi-l văzu cum se uită înnebunit în direcţia opusă. Zîmbi şi se îndreptă spre el pe la spate.
― Iartă-mă, străine, zise ea, nu l-aţi văzut pe aici pe domnul Tom Hamilton?
El se întoarse, chiui de bucurie, o ridică în sus, într-o îmbrăţişare de urs, şi o învîrti. O ţinea deasupra pămîntului cu un braţ şi o bătea la fund cu mîna rămasă liberă. Îi frecă obrazul cu mustaţa lui aspră. Apoi o ţinu de umeri, depărtînd-o puţin şi o privi. Amîndoi îşi dădură capul pe spate şi izbucniră în rîs.
Şeful de gară se aplecă la fereastra lui şi-şi sprijini pe pervaz coatele cu mînecuţe negre. Îi spuse peste umeri telegrafistului:
― Hamiltonii ăştia! Ia te uită la ei!
Tom şi Dessie, ţinîndu-se de mînă, îşi făceau o reverenţă curtenitoare în timp ce el cînta "la-la-la" şi Dessie "li-li-li", apoi se îmbrăţişară din nou.
Tom se uită la ea.
― Nu sînteţi cumva Dessie Hamilton? Mi se pare că vă cunosc. Dar v-aţi schimbat. Unde vă sînt codiţele?
Îi trebui o mulţime de timp ca să obţină tichetele de bagaje, să le rătăcească prin buzunare, să le găsească şi să ridice alte bagaje. În cele din urmă, urcă coşurile ei în spatele şaretei. Cei doi cai murgi loviră cu copitele pămîntul tare şi-şi săltară capetele, încît oiştea lustruită se mişcă şi scîrţîi. Harnaşamentul era lustruit şi alămurile cailor străluceau ca aurul. La jumătatea biciului era legată o fundă roşie şi panglici roşii erau împletite în coamele şi cozile cailor.
Tom o ajută pe Dessie să se urce pe scaun şi se făcu că trage cu coada ochiului ştrengăreşte la glezna ei. Apoi ridică hăţurile şi slăbi strînsoarea legăturilor de piele de la zăbale. Îşi desfăcu biciul şi caii o porniră atît de brusc, încît roata scîrţîi pe apărătoare.
― Ai vrea să faci un tur prin King City? întrebă Tom.
E un oraş drăguţ.
― Nu, spuse ea. Cred că-l ţin minte.
El o luă la stînga, spre sud şi mînă caii într-un trap frumos, legănat.
Dessie întrebă:
― Unde-i Will?
― Nu ştiu, răspunse el morocănos.
― A vorbit cu tine?
― Da. Zicea că n-ar trebui să vii.
― Şi mie mi-a spus acelaşi lucru. L-a pus şi pe George să-mi scrie.
― De ce să nu vii dacă aşa vrei? se înfurie Tom. Ce se amestecă Will în treaba asta?
Ea îi atinse braţul.
― Crede că eşti nebun. Zice că scrii poezii.
Chipul lui Tom se întunecă.
― Probabil că a intrat în casă în timp ce lipseam. Ce vrea? N-avea nici un drept să se uite la hîrtiile mele.
― Uşurel, uşurel, făcu Dessie. Will e fratele tău. Nu uita asta.
― Lui i-ar place să-i umblu prin hîrtii? întrebă Tom.
― Nu te-ar lăsa, zise Dessie sec. Ar fi încuiate în casa de fier. Hai să nu ne stricăm ziua cu supărări.
― Bine, bine, făcu el. Vede Cel de sus. Dar mă înnebuneşte. Dacă nu vreau să trăiesc cum înţelege el, înseamnă că-s nebun ― pur şi simplu nebun.
Dessie schimbă subiectul ceea ce-l obligă şi pe el să-l schimbe.
― În ultima vreme am avut necazuri, zise ea. Mama a vrut să vină şi ea. Ai văzut-o vreodată pe mama plîngînd, Tom?
― Nu, pe cîte îmi amintesc. Nu, nu e plîngăreaţă.
― Ei bine, a plîns. Nu mult, dar destul pentru ea, a oftat, şi-a tras nasul de două ori, l-a suflat, şi-a şters ochelarii şi a închis gura strîns ca un capac de ceas.
Tom spuse:
― Doamne, ce bine e că te-ai întors, Dessie! E tare bine. Mă simt de parcă m-am înzdrăvenit după o boală.
Caii tropăiau de-a lungul drumului de ţară.
― Adam Trask şi-a cumpărat un Ford, zise Tom. Sau poate ar fi mai nimerit să spun că Will i-a vîndut un Ford.
― N-am ştiut de Ford, zise Dessie. Cumpără casa mea. Îmi dă un preţ foarte bun pe ea. Rîse. Am cerut un preţ ridicat pe casă. Aveam de gînd să mai las la tocmeală. Dar domnul Trask a acceptat preţul cerut. M-am simţit prost.
― Şi ce-ai făcut, Dessie?
― I-am spus că preţul e mare şi că mă gîndisem să mai las ceva. Dar oricum, nu i-a păsat.
Tom spuse:
― Te rog să nu-i povesteşti niciodată asta lui Will. Te-ar închide la ospiciu.
― Dar casa nu valora atît cît cerusem!
― Îţi repet ce ţi-am spus în legătură cu Will. Pentru ce voia Adam casa ta?
― Se mută în ea. Vrea ca gemenii să meargă la şcoală la Salinas.
― Şi ce-o să facă cu ferma?
― Nu ştiu. Nu mi-a spus.
― Mă întreb ce-ar fi fost dacă tata ar fi pus mîna pe o fermă ca aceea, în locul bătrînei noastre uscate şi prăfuite.
― Nu e un loc chiar atît de prost.
― E bun pentru orice, dar nu să trăieşti de pe urma lui.
Dessie spuse sincer:
― Ai cunoscut vreo altă familie mai fericită ca a noastră?
― Nu. Dar e din cauza familiei, nu a pămîntului.
― Tom, îţi aminteşti cînd le-ai pus pe Jenny şi pe Belle Williams la val la Peachtree, pe canapea?
― Mama îmi aducea întotdeauna aminte. Spune, n-ar fi mai bine să le chemăm pe Jenny şi pe Belle la noi în vizită?
― Or să vină. Să le chemăm, spuse Dessie.
Cînd părăsiră drumul de ţară, ea zise:
― Mi-o amintesc parcă mai altfel.
― Mai uscată.
― Cred că da. Tom, e atîta iarbă.
― Am douăzeci de vite care s-o pască.
― Trebuie să fii bogat.
― Nu prea, şi fiindcă e un an bun, o să scadă preţul cărnii. Mă întreb ce-o să facă Will. El este omul sărăciei. El mi-a spus. Cică: "Totdeauna să faci negoţ cînd e sărăcie". Will e şmecher.
Drumul desfundat nu se schimbase, doar gropile erau mai adînci şi pietrele se vedeau şi mai mult.
Dessie întrebă:
― Ce-i hîrtia aia pe tufa de mimoze?
O luă cînd trecură pe lîngă ea, şi era scris: "Bun venit acasă".
― Tom, tu ai făcut-o!
― Eu ― nu. O fi fost cineva pe-aici.
La fiecare cincizeci de iarzi, era cîte o foaie prinsă de un boschet sau atîrnată în ramurile unei madrone sau legate de trunchiul unui castan şi pe toate scria: "Bun venit acasă". Dessie se îmbujora de bucurie la fiecare din ele.
Ajunseră în vîrful urcuşului, de unde se vedea valea cea mică şi bătrînul loc al familiei Hamilton; Tom se opri ca s-o lase să se bucure de privelişte. Pe dealul din partea opusă a văii, erau scrise, cu litere mari din pietre văruite, cuvintele: "Bun venit acasă, Dessie". Ea îşi sprijini capul de reverul lui şi rîse şi plînse în acelaşi timp.
Tom privea sever drept înainte.
― Cine o fi făcut asta? se întreba el. Nu mai poate pleca omul de-acasă.
În zori, Dessie fu trezită de fiorul durerii care o cuprindea din cînd în cînd. Era un fel de tremurătură şi totodată o ameninţare de durere; apăru într-o parte, şi-i cuprinse abdomenul mai întîi ca o ciupitură, apoi ca o încleştare uşoară, apoi o crampă puternică şi în cele din urmă o durere ascuţită ca şi cînd o mînă uriaşă ar fi sfărîmat-o. Cînd criza slăbi, mai simţea o durere ca de vînătaie. N-a durat foarte mult, dar atît cît a ţinut, lumea exterioară dispăruse şi i se părea că ascultă lupta ce se dădea în trupul ei.
Cînd nu mai simţi decît o durere uşoară, văzu zorile argintind ferestrele. Simţi aroma vîntului plăcut de dimineaţă, care flutura perdelele, aducînd mirosul de iarbă, de rădăcini şi pămînt umed. După aceea, şirul de senzaţii i se alăturară şi zvonul vrăbiilor care se ciorovăiau între ele, o vacă mugind monoton ca să alunge un viţel înfometat, strigătul de alarmă al unei gaiţe, chemarea ascuţită a unui pitpalac la pîndă şi răspunsul şoptit al femelei, pe undeva pe aproape, în iarba înaltă. Curtea de orătănii clocotea de larmă din pricina unui om, iar o găină roşcată Rhode Island, care cîntărea patru livre, protestă în mod ipocrit împotriva ororii de a fi ţinută la pămînt, de un cocoş jumulit, pe care l-ar fi putut mătura cu o lovitură de aripă.
Gunguritul porumbeilor îi trezi amintiri. Dessie îşi aduse aminte cum tatăl ei, stînd în capul mesei, spunea:
― I-am zis lui Rabbit că am de gînd să cresc nişte porumbei şi ― ştiţi ― mi-a zis: "Nu porumbei albi". "De ce nu albi?" l-am întrebat eu, şi el mi-a răspuns: "Aduc ghinion. Dacă cumperi mai mulţi porumbei albi, îţi aduc tristeţe şi moarte. I-aţi unii cenuşii. " "Dar mie îmi plac cei albi. " "Cumpără-ţi din cei cenuşii", mi-a spus el. Şi chiar de s-ar despica cerul, eu tot din cei albi o să cumpăr.
Iar Liza spusese răbdătoare:
― De ce încerci mereu să te împotriveşti, Samuel? Cei cenuşii au acelaşi gust şi sînt mai mari.
― N-o să mă las condus de asemenea superstiţii, răspunse Samuel.
Şi Liza spuse cu simplitatea ei înspăimîntătoare:
― Te laşi condus de propriul tău orgoliu. Eşti un catîr orgolios, un adevărat catîr!
― Cineva trebuie să procedeze şi aşa, spuse el supărat. Altfel, soarta n-ar fi primit nici un bobîrnac şi omenirea s-ar fi căţărat şi acum în vîrful copacilor.
Şi bineînţeles că a luat porumbei albi, aşteptînd agresiv tristeţea şi moartea, pînă ce a dovedit că a avut dreptate. Şi iată că stră-stră-strănepoţii porumbeilor gungureau în dimineaţa aceea şi se ridicau în zbor ca o eşarfă în jurul remizei.
Pe măsură ce-şi amintea, Dessie auzea parcă cuvintele rostite, iar casa se umplea de oameni, în jurul ei. Tristeţe şi moarte, gîndi ea, moarte şi tristeţe şi stomacul i se chirci din nou de durere. Trebuie doar să ştii să aştepţi destul de mult, şi vine. Parcă auzea aerul şuierînd în foalele mari din fierărie şi lovitura ciocanului pe nicovală. O auzea pe Liza deschizînd poarta cuptorului şi aluatul trîntit pe scîndura presărată cu făină. Apoi pe Joe învîrtindu-se primprejur căutîndu-şi pantofii în cele mai diverse locuri, ca să-i găsească în cele din urmă acolo unde îi lăsase, sub pat.
Auzea vocea subţire, dulce a lui Mollie, citind dimineaţa, în bucătărie, un text din Biblie şi Una corectînd-o cu voce joasă, răguşită şi Tom care îi tăiase limba lui Mollie cu briceagul şi i se făcuse rău cînd îşi dăduse seama de curajul său!
― Dragul meu Tom, spuse ea şi îşi mişcă buzele.
Laşitatea lui Tom era la fel de mare ca şi curajul lui, aşa cum trebuie să fie la oamenii mari. Violenţa sa îi compensa blîndeţea, iar el însuşi era un cîmp de luptă al propriilor sale forţe. Acum, Tom era descumpănit, dar Dessie ştia să-i ţină în frîu şi să-l îndrume aşa cum îşi îndrumă călăreţul un pur-sînge în faţa unui obstacol, ca să-l facă să-şi demonstreze rasa şi forma.
Cînd dimineaţa lumină ferestrele, Dessie mai stătea în pat, pe jumătate adormită, pe jumătate cuprinsă de durere. Îşi aminti că Mollie trebuia să conducă balul la picnicul din 4 iulie cu Harry Forbes însuşi, senatorul statului. Şi Dessie nu terminase încă de pus dantela pe rochia lui Mollie. Se luptă să se trezească. Era atît de multă dantelă şi ea mai dormita.
― Am s-o dac, Mollie. Va fi gata, strigă ea.
Sări din pat, îşi aruncă halatul pe ea şi, în picioarele goale, traversă casa plină de Hamiltoni. Cînd ajunse în hol, ei se retrăseseră în dormitoare. Iar cînd intră în dormitoarele cu paturile frumos făcute, ei se duseseră cu toţii la bucătărie, unde se risipiră şi dispărură. Tristeţe şi moarte. Valul se retrase şi o lăsă trează.
Casa era curată, lustruită şi imaculată, perdelele spălate, ferestrele curăţate, dar toate aşa cum le face un bărbat ― perdelele călcate nu atîrnau prea drept, pe ferestre se vedeau urme, iar pe masă, dacă mutai o carte, rămînea o urmă pătrată.
Plita era încălzită, lăsînd să se vadă o lumină portocalie în jurul capacelor şi să se audă duduitul uşor al flăcării care se ridică pe coşul deschis. Ceasul de bucătărie îşi mişca pendulul sub clopotul lui de sticlă şi tic-tac-ul răsuna ca un ciocănel de lemn care loveşte într-o cutie goală.
De afară se auzi un şuierat sălbatic şi răguşit, ca un fel de fluierat înalt şi straniu. Şuieratul fredona o melodie sălbatică. Apoi se auziră paşii lui Tom la uşă şi el intră cu un braţ de lemne de stejar atît de înalt, încît nu vedea pe deasupra lor. Dădu drumul lemnelor în lada lor.
― Te-ai sculat, zise el. Oricum, asta te-ar fi trezit dacă mai dormeai. Chipul lui era luminat de bucurie. E o dimineaţă uşoară ca un fulg şi nu e momentul să fii leneş.
― Vorbeşti ca şi taică-tău, spuse Dessie şi rîseră împreună.
Bucuria lui se transformă în mîndrie.
― Da, zise el cu glas tare. Şi o să revină timpurile acelea, chiar aici. M-am tîrît în tristeţe ca un şarpe cu spinarea sfărîmată. Nu-i de mirare că Will a crezut că m-am scrîntit. Dar acum te-ai întors şi o să-ţi dovedesc. O să-i dau din nou imbold vieţii. Mă auzi? Casa asta va reînvia.
― Mă bucur că am venit, spuse ea, şi se gîndi cu tristeţe şi cît de fragil era acum, cît de uşor de descumpănit, şi ce mult va trebui să-l apere.
― Trebuie să fi muncit zi şi noapte, ca să faci casa atît de curată, zise ea.
― Ei, ţi se pare. N-am făcut decît să pocnesc din degete.
― Cunosc eu pocnetul ăsta, dar aşa ceva se face cu ligheanul, cu cîrpa şi stînd în genunchi ― doar dacă ai inventat vreun mijloc de a folosi forţa găinilor sau de a domestici vîntul.
― Ei, am inventat ― numai de asta n-am timp. Am inventat o mică agrafă care face o cravată să stea cum trebuie, cînd porţi un guler tare.
― Dar tu nu porţi guler tare.
― Am purtat ieri. Atunci am şi inventat-o. Şi pui de găină ― am să cresc milioane ― în mici coteţe răspîndite pe tot întinsul fermei şi cu un inel pe acoperiş, ca să le poţi scufunda într-o baie de var. Iar ouăle vor sosi pe o mică bandă rulantă, pînă aici! O să-ţi desenez!
― Mai bine mi-ai desena micul dejun, zise Dessie. Ce formă are un ou prăjit? Cum ai să colorezi partea grasă şi cea slabă a unei felii de şuncă.
― Îndată, strigă el, şi deschise portiţa sobei şi zgîndări focul cu cleştele pînă cînd părul de pe mînă i se încreţi şi arse. Băgă lemne înăuntru şi începu din nou să şuiere.
Dessie spuse:
― Parcă ai fi un satir cu flautul pe un deal din Grecia.
― Dar ce credeai că sînt? strigă el.
"Dacă el e vesel cu adevărat de ce inima mea nu poate fi uşoară? gîndi Dessie, nefericită. De ce nu pot să mă descotorosesc de povara mea de vechituri triste? O voi face, strigă ea în sinea ei. Dacă el poate ― o voi face şi eu.
― Tom! zise ea.
― Da.
― Aş vrea un ou purpuriu.

Capitolul 33

1

Dealurile au rămas înverzite pînă tîrziu, în iunie, cînd iarba început să pălească. Spicele de ovăz sălbatic erau atît de grele de boabe, încît erau încovoiate. Micile izvoare continuară să susure pînă spre sfîrşitul verii. Vitele abia se ţineau pe picioare de grase ce erau şi burţile le străluceau de sănătate. În anul acela oamenii din Valea Salinas dădură uitării anii secetoşi. Fermierii cumpărau mai mult pămînt decît îşi puteau permite şi îşi calculau profiturile pe coperţile carnetelor de cecuri.
Tom Hamilton lucră enorm, nu numai cu braţele lui puternice şi cu mîinile aspre, dar şi cu inima şi cu sufletul. În fierărie răsuna din nou nicovala. Zugrăvi casa veche în alb şi vărui remizele. Se duse la King City şi studie o toaletă cu apă şi apoi construi una din tablă îndoită meşteşugit şi din lemn cioplit. Dat fiindcă apa de la izvor curgea prea încet, puse un rezervor de lemn de sequoia lîngă casă şi pompă apă în el cu ajutorul unei mori de vînt, atît de inteligent construită încît se mişca la cea mai mică adiere. Şi mai făcu macheta din metal şi lemn pentru două invenţii pe care urma să le trimită în toamnă la biroul de patente.
Dar asta nu era tot ― muncea cu umor şi bună dispoziţie. Dessie trebuia să se trezească foarte devreme ca să poată pune şi ea mîna la treburile casei mai înainte ca Tom să facă totul. Ea observa marea lui bucurie, dar aceasta nu era o bucurie uşoară, cum era a lui Samuel. Nu izvora din adîncuri, ca să iasă plutind la suprafaţă. Era o bucurie fabricată, modelată şi fasonată de el, cu îndemînarea lui caracteristică.
Dessie, care avusese mai mulţi prieteni decît oricine altcineva în toată valea, nu avea nici un confident. Cînd a năpădit-o boala, n-a vorbit nimănui despre asta. Durerile erau o taină a ei.
Cînd Tom o găsi ţeapănă şi încordată în strînsoarea durerii, strigă alarmat:
― Dessie, ce s-a întîmplat?
Ea îşi stăpîni durerea ce i se citea pe faţă şi spuse:
― Doar nişte crampe, atîta tot. Crampe. Acum mi-e bine.
Şi după un minut rîdeau.
Rîdeau mult, de parcă voiau să-şi dea curaj. Doar cînd se ducea în patul ei o cuprindeau durerile cele amare şi de nesuportat. Iar Tom stătea culcat în întunericul odăii lui, nedumerit ca un copil. Auzea cum inima îi bate cam agitată. Încerca să-şi abată gîndurile şi, pentru a se simţi mai în siguranţă, se gîndea la mici planuri, desene, maşini.
Uneori, în serile de vară, se plimbau în sus pe deal, ca să privească ultimile raze agăţate de vîrfurile munţilor din apus şi să simtă briza atrasă în vale, ca să ia locul aerului încălzit peste zi, care se ridica. De obicei, stăteau tăcuţi un timp şi respirau în linişte. Amîndoi erau timizi şi nu vorbeau niciodată despre ei înşişi. Nici unul nu ştia nimic despre celălalt.
A fost ceva surprinzător pentru amîndoi cînd Dessie întrebă într-o seară, pe deal:
― Tom, de ce nu te însori?
O privi repede şi apoi întoarse capul.
― Cine m-ar lua?
― Glumeşti sau o crezi cu adevărat?
― Cine m-ar lua? repetă el. Cine şi-ar dori unul ca mine?
― Mi se pare că o crezi cu adevărat.
Apoi violă codul lor nescris.
― Ai fost îndrăgostit de cineva?
― Nu, răspunse el scurt.
― Voiam să ştiu, spuse ea, de parcă el n-ar fi răspuns.
Tom nu scoase nici o vorbă cînd coborîră de pe deal. Dar în faţa porţii, spuse dintr-odată:
― Te simţi singură aici. Nu mai vrei să rămîi.
Aşteptă o clipă.
― Răspunde-mi. Nu-i adevărat?
― Vreau să stau aici mai mult decît oriunde, zise ea. Apoi îl întrebă: Te duci vreodată la femei?
― Da, răspunse el.
― Şi te simţi mai bine?
― Nu prea.
― Şi ce-ai de gînd să faci?
― Nu ştiu.
Se întoarseră în casă în tăcere. Tom aprinse lampa în vechiul salon. Canapeaua cu păr de cal, pe care o reparase, îşi ridica gîtul de lebădă prin perete, iar covorul verde avea dîre roase, mai deschise între uşi.
Tom se aşeză la masa rotundă din mijloc. Dessie se aşeză pe canapea şi observă că el se mai simţea încă stînjenit de pe urma ultimei lui afirmaţii. Se gîndi: Ce curat e, cît e de nepotrivit pentru o lume despre care pînă şi ea cunoştea mai multe decît el. Tăia capete de balauri, scăpa fere răpite, iar micile lui păcate i se păreau atît de uriaşe, încît se simţea nedemn şi necuviincios. Ar fi vrut ca tatăl ei să fie de faţă. Tatăl ei îşi dăduse seama de măreţia lui Tom. Poate că ar fi ştiut cum s-o elibereze din străfunduri şi să o lase să-şi ia zborul nestingherită.
Mai făcu o încercare să vadă dacă poate aprinde o scînteie în el.
― De vreme ce vorbim despre noi înşine, te-ai gîndit vreodată că toată lumea noastră se reduce la valea asta şi la cîteva drumuri pînă la San Francisco, iar spre sud, ai fost vreodată mai departe de San Luis Obispo? Eu n-am fost niciodată.
― Nici eu, răspunse Tom.
― Nu e o prostie?
― O grămadă de oameni n-au fost.
― Dar asta nu-o o lege. Puteam pleca la Paris şi la Roma sau la Ierusalim. Mi-ar place foarte mult să văd Colisseum-ul.
El o privi bănuitor, aşteptîndu-se la vreo glumă.
― Cum am fi putut? întrebă el. Pentru asta e nevoie de o mulţime de bani.
― Nu cred, răspunse ea. N-ar fi fost nevoie să stăm în locuri elegante. Am fi putut lua vapoarele cele mai ieftine, la ultima clasă. Aşa a venit tatăl nostru din Irlanda. Am fi putut merge şi noi în Irlanda.
O mai privea încă, dar în ochii lui începea să licărească o lumină.
Dessie continuă:
― Am putea munci un an, să economisim fiecare bănuţ. Eu aş putea să fac ceva croitorie în King City. Will o să ne ajute. În vara viitoare ai putea vinde toate vitele şi am putea pleca. Nu există nici o lege care să ne oprească.
Tom se ridică şi ieşi afară. Privi în sus la stelele de vară, la Venus cea albastră şi la Marte cea roşie. Îşi legăna mîinile încoace şi încolo, îşi strîngea pumnii, îi îi deschidea. Apoi se răsuci şi intră îndărăt în casă. Dessie nu se mişcase.
― Vrei într-adevăr să pleci, Dessie?
― Mai mult decît orice pe lume.
― Atunci o să plecăm!
― Dar tu vrei să pleci?
― Mai mult decît orice pe lume, răspunse el, şi apoi Egiptul ― te-ai gîndit la Egipt?
― Atena, zise ea.
― Constantinopole.
― Betleem!
― Da, Betleem. Apoi adăugă brusc; Şi acum du-te la culcare. Avem un an de muncă ― un an întreg. Odihneşte-te. Am să împrumut bani de la Will să cumpăr o sută de purcei.
― Cu ce îi vei hrăni?
― Cu ghindă, răspunse Tom. Am să inventez o maşină de adunat ghindă.
După ce se retrase în camera lui, ea îl auzi foindu-se şi vorbind încet singur. Dessie se uită pe fereastra ei la noaptea înstelată şi se simţi bucuroasă. Dar se întrebă dacă ea voia cu adevărat să plece sau dacă Tom voia într-adevăr s-o facă. Şi în timp ce se întreba, durerea abia şoptită se ridică din măruntaiele ei.
Cînd Dessie se sculă dimineaţa, Tom se şi afla la masa lui de desen, bătîndu-se cu pumnii în cap şi mormăind pentru sine. Dessie privi peste umărul lui.
― Maşina de cules ghindă?
― Ar fi uşor de făcut, dar cum să separi beţele de pietre? spuse el.
― Ştiu că tu eşti un inventator, dar şi eu am inventat cel mai grozav culegător de ghindă din lume şi e gata să pornească la treabă.
― Ce vrei să spui?
― Copiii. Mînuţele acelea neastîmpărate.
― N-o să facă asta. Nici chiar pentru bani.
― O vor face pentru premii. Un premiu pentru fiecare şi un premiu mare pentru cîştigător ― poate chiar un premiu de 100 de dolari. Vor curăţa toată valea. Mă laşi să încerc?
El se scărpină în cap.
― De ce nu? Dar cum vei colecta ghindele?
― Copiii le vor aduna aici, răspunse Dessie. Lasă-mă pe mine să mă ocup. Sper că ai destul loc pentru depozitare.
― Asta ar însemna să-i exploatăm pe cei mici, nu-i aşa?
― Desigur, zise Dessie. Cînd aveam magazinul meu le exploatam pe fetele care voiau să înveţe să coasă ― iar ele mă exploatau pe mine. Cred că am să numesc acţiunea: "Marele concurs al ghindei din comitatul Monterey". Şi n-am să las pe oricine să participe. Poate vom da biciclete ca premii ― tu n-ai culege ghindă în speranţa că vei primi o bicicletă, Tom?
― Sigur că da, răspunse el. Dar n-am putea să le şi plătim?
― Nu cu bani. Asta ar reduce totul la muncă, iar ei nu vor să muncească, dacă nu e necesar. Nici eu n-aş vrea.
Tom se lăsă pe spate şi rîse.
― Nici eu, spuse el. Foarte bine, tu răspunzi de ghindă şi eu de porci.
Dessie zise:
― Tom, n-ar fi caraghios dacă tocmai noi am cîştiga bani, noi dintre toţi oamenii?
― Dar tu ai cîştigat bani la Salinas, spuse el.
― Ceva ― nu prea mulţi. Dar mai aveam o mulţime de bani de primit. Dacă notele mele ar fi fost plătite, n-am fi avut nevoie de porci. Am putea pleca şi mîine la Paris.
― Mă duc să discut cu Will, spuse Tom.
Împinse scaunul îndărăt de lîngă planşa de desen.
― Vrei să vii cu mine?
― Nu, rămîn să-mi fac planurile. Mîine începe "Marele concurs al ghindei".

2

La întoarcere, pe drumul spre fermă, tîrziu, după masă, Tom era deprimat şi trist. Ca întotdeauna, Will reuşise să-i stingă entuziasmul. Will se trăsese de buză, îşi frecase sprîncenele, îşi scărpinase nasul, îşi ştersese ochelarii şi făcuse importanta operaţie de a-şi tăia şi a-şi aprinde o ţigară de foi. Propunerea cu porcii avea o grămadă de neajunsuri şi Will ştia să pună degetul pe rană. Concursul ghindei nu avea sorţi de reuşită, deşi nu era clar de ce. Toată afacerea era şubredă, mai ales în vremurile acestea. Tot ce putea face Will era să accepte să reflecteze la această propunere.
La un moment dat, în timpul discuţiei, Tom se gîndise să-i spună lui Will despre Europa, dar instinctul îl opri. Ideea de a hoinări prin Europa, fără a te fi retras, bineînţeles, din afaceri şi a-ţi fi plasat capitalul în acţiuni rentabile, ar fi însemnat o nebunie pentru Will, incomparabil mai mare decît planul cu porcii.
Tom nu-i spuse, şi-l lăsă pe Will "să reflecteze", ştiind dinainte că verdictul va fi împotriva porcilor şi a ghindei.
Sărmanul Tom nu ştia şi nu putea să priceapă că a şti să te prefaci cu succes e una din bucuriile creatoare ale omului de afaceri. A-ţi arăta entuziasmul, înseamnă să fii idiot. Şi Will voia cu adevărat să se mai gîndească. Parte din plan îl fascina. Tom avusese ideea unui lucru foarte interesant. Dacă ar fi putut să cumpere purcei pe credit, să-i îngraşe cu o hrană care nu costa aproape nimic, să-i vîndă, să restituie creditul şi să-şi obţină profitul, ar fi însemnat că a realizat într-adevăr ceva. Will nu voia să-l jecmănească pe fratele său. I-ar fi dat şi lui o parte din profituri, dar Tom era un visător şi nu putea avea încredere în el că o să facă un plan bun şi sănătos. De exemplu, Tom habar n-avea de preţul cărnii de porc sau de tendinţele acestuia. Dacă planul va reuşi, cu siguranţă că Will îi va da lui Tom un cadou substanţial ― poate chiar un Ford. Dar dacă ar oferi ca prim şi unic premiu pentru ghindă, un Ford? Toată lumea din vale ar culege ghindă.
Urcînd pe drumul spre casă, Tom se întreba cum să-i comunice lui Dessie că planul lor nu era potrivit. Cea mai bună cale era să aibă alt plan cu care să-l înlocuiască. Cum ar putea să cîştige destui bani într-un an ca să plece în Europa? Şi deodată îşi dădu seama că nu ştia de ce sumă aveau nevoie. Nu cunoştea preţul unui bilet de vapor. Ar putea petrece seara făcînd calcule.
Se aşteptase oarecum ca Dessie să-i iasă în întîmpinare cînd opri în faţa casei. Ar fi făcut o mutră veselă şi ar fi spus o glumă. Dar Dessie nu ieşi. Poate-i trage un somn, se gîndi el. Adăpă caii, îi băgă în grajd şi le puse fîn în iesle.
Cînd Tom intră, Dessie stătea culcată pe canapea.
― Dormi? întrebă el, apoi, văzînd culoarea feţei ei, strigă:
― Dessie, ce s-a întîmplat?
Ea se strădui să-şi înfrîngă durerea.
― Mă. doare stomacul. Destul de rău, spuse ea.
― Oh, m-ai speriat. Ştiu să vindec durerile de stomac.
Se duse la bucătărie şi aduse un pahar cu un lichid acidulat. I-l dădu.
― Ce-i asta, Tom?
― Sărurile de modă veche. O să te răscolească niţeluş, dar o să-şi facă efectul.
Bău ascultătoare şi se strîmbă.
― Îmi amintesc de gustul ăsta, făcu ea. E doctoria mamei din sezonul merelor verzi.
― Acum stai liniştită, spuse Tom. Am să încropesc o cină.
Îl auzea trebăluind prin bucătărie. Durerea făcea ravagii în trupul ei. Şi pe deasupra era teama. Simţea cum doctoria îi arde stomacul. După un timp, se tîrî la noua toaletă cu apă şi încercă să vomite sărurile. Transpiraţia îi curgea pe frunte, o orbea. Cînd încercă să se ridice, muşchii stomacului erau contractaţi şi nu se putu îndrepta.
Mai tîrziu, Tom îi aduse ouă jumări. Dădu încet din cap.
― Nu pot, spuse ea. Cred că o să mă duc să mă culc.
― Sărurile o să-şi facă efectul în curînd, o asigură Tom. Atunci o să te simţi mai bine. O ajută să se urce în pat. Ce crezi că ai mîncat de ţi-a provocat asta?
Dessie zăcea în dormitor şi voinţa ei se lupta cu durerea. Pe la ora zece seara, voinţa începu să piardă bătălia. Strigă:
― Tom! Tom!
El deschise uşa. Ţinea în mînă "Almanahul universal".
― Tom, făcu ea, îmi pare rău. Dar sînt groaznic de bolnavă, Tom, sînt teribil de bolnavă.
El se aşeză pe marginea patului în semiîntuneric.
― Te doare rău?
― Da, groaznic.
― Poţi merge la toaletă acum?
― Nu, nu acum.
― O să aduc o lampă şi o să stau cu tine. Poate ai să adormi. Pînă dimineaţa o să-ţi treacă. Sărurile o să-şi facă efectul.
Voinţa îi reveni şi stătu liniştită, în timp ce Tom citi fragmente din Almanah ca s-o calmeze. Se opri din citit cînd crezu că ea adormise şi moţăi pe scaun lîngă lampă.
Un ţipăt slab îl trezi. Se apropie de plapuma care se zbătea. Ochii lui Dessie erau îngroziţi ca ai unui cal turbat. La colţurile gurii avea bale groase şi faţa îi era roşie ca focul. Tom băgă mîna sub plapumă şi simţi muşchii rigizi ca fierul. Apoi ea încetă să se mai zbată, capul îi căzu şi lumina i se reflectă în ochii pe jumătate închişi.
Tom puse doar un ham pe cal şi se aruncă pe crupa goală. Bîjbîi şi smulse cureaua ca să lovească calul speriat, să-l facă să gonească peste drumul bolovănos, cu şanţuri de roţi.
Cei din familia Duncan, care dormeau sus în casa cu două etaje, de lîngă drumul de ţară, nu auziră bătăile în uşă, dar auziră pocnitura şi pîrîitul cînd uşa din faţă ieşi din ţîţîni cu ramă şi cu broască cu tot. Cînd Red Duncan coborî cu o puşcă, Tom urla în telefonul de pe perete către centrala din King City.
― Doctorul Tilson! Găsiţi-l! Nu-mi pasă. Găsiţi-l, fir-aţi ai naibii!
Red Duncan, moţăind, îndreptă puşca spre el.
Doctorul Tilson răspunse:
― Da! Da-da, aud. Eşti Tom Hamilton. Ce s-a întîmplat cu ea? Are burta tare? Ce-ai făcut? Săruri! Eşti nebun!
Apoi doctorul îşi potoli mînia. Spuse:
― Tom, Tom, băiete, linişteşte-te. Întoarce-te şi pune-i comprese reci ― cît poţi de reci. Nu cred că ai gheaţă. Schimbă compresele mereu. Vin cît de repede pot. Mă auzi, Tom? Mă auzi?
Închise receptorul şi se îmbrăcă. Furios şi obosit, deschise dulapul din perete şi scoase scalpele, pense, bureţi, tuburi şi fire de cusut ca să le pună în valiza sa. Scutură lanterna de gaz cu presiune să se asigure că era plină, şi aranjă alături de ea, pe birou, sticla de eter şi masca. Soţia sa cu bonetă şi cămaşă de noapte se uită în cameră. Doctorul Tilson spuse:
― Mă duc la garaj. Sună-l pe Will Hamilton. Spune-i că vreau să mă duc cu maşina la ferma lui taică-său. Dacă refuză, zi-i că sora lui e pe moarte.

3

La o săptămînă după înmormîntarea lui Dessie, Tom se întorcea călare la fermă, ţinîndu-se drept, băţos, cu umerii înălţaţi şi bărbia în piept, ca un membru al gărzii la o paradă. Tom făcuse totul încet, cu migală.
Calul era ţesălat şi periat, iar pălăria Stetson îi stătea bine pe cap. Nici chiar Samuel nu ar fi putut să se ţină mai demn decît era Tom pe drumul de întoarcere acasă. Nici măcar un şoim care se repezi cu ghearele strînse asupra unui pui, nu-l făcu să întoarcă capul.
La grajd se dădu jos, adăpă calul, îl ţinu o clipă la uşă, îl priponi şi puse orz în cutia de lîngă iesle. Scoase şaua şi întoarse pătura, să se usuce. Cînd orzul se termină, scoase afară calul murg şi-l lăsă să pască liber pe unde voia.
În casă, mobilele, scaunele şi soba parcă se strîngeau şi se dădeau la o parte din calea lui, pline de dezgust. Un taburet îl evită cînd intră în salon. Chibriturile erau moi şi umede şi, parcă vrînd să se scuze, se duse la bucătărie să ia altele. Lampa din salon era frumoasă şi singuratică. Flacăra primului chibrit al lui Tom alergă repede în jurul fitilului Rochester şi apoi se transformă într-o flacără gălbuie, mititică.
Tom se aşeză şi privi în jur. Ochii lui evitară canapeaua cu păr de cal. Un zgomot uşor de şoareci, ce venea din bucătărie, îl făcu să se întoarcă şi îşi văzu umbra pe perete, cu pălăria pe cap. Şi-o scoase şi o puse pe masă, alături de el.
Stînd la lumina lămpii, îl năpădiră gînduri leneşe, proteguitoare, dar ştia că în curînd i se va striga numele şi va trebui să se ridice în faţa judecăţii, judecător fiindu-şi el însuşi, iar propriile sale crime, juraţii.
Şi îşi auzi numele strigat ascuţit, în urechi. Gîndurile lui păşiră în faţa acuzatorilor: Mîndria, care îl acuza că era prost îmbrăcat, murdar şi vulgar şi Desfrîul, pentru că-şi Cheltuise banii cu tîrfele; Necinstea ― care îl făcea să pretindă că are talent, deşi nu avea; Lenevia şi Lăcomia, braţ la braţ. Tom se simţea îmbărbătat de acestea pentru că mascau Crima cea mare şi întunecată de pe scaunul din fund, care aştepta. Scormoni lucrurile cele mai neînsemnate, folosi păcate mici, aproape ca pe nişte virtuţi, ca să se salveze. Printre acestea erau Jinduirea la banii lui Will, Trădarea faţă de Dumnezeul la care se închina mama lui, Furtul timpului şi al speranţei, Respingerea bolnăvicioasă a dragostei.
Samuel vorbi blînd, dar vocea lui umplu camera:
― Fii bun, fii curat, fii măreţ, fii Tom Hamilton.
Tom îl ignoră pe tatăl său. Spuse:
― Sînt ocupat să-mi salut prietenii, şi se înclină în faţa Necuviinţei, a Urîţeniei, a Lipsei de dragoste filială şi a Unghiilor roase. Apoi o luă de la început cu Mîndria. Crima cea mare îşi făcu loc în faţă. Era prea tîrziu să te mîndreşti cu păcate de copil. Crima mare era omuciderea.
Mîna lui Tom simţi răceala paharului şi văzu lichidul acidulat, cu cristale care se dizolvau învîrtindu-se încă şi cu băşicuţe lucitoare ce se ridicau, şi repetă cu glas tare în camera goală, goală.
― Asta o să-ţi ajute. Aşteaptă pînă dimineaţa. Atunci o să te simţi bine.
Aşa sunaseră cuvintele, exact aşa, şi pereţii, scaunele şi lampa auziseră cu toatele şi puteau depune mărturie. Nu exista nici un loc în întreaga lume unde să poată trăi Tom Hamilton. Dar asta nu pentru că nu căutase. Amestecase posibilităţile ca pe nişte cărţi de joc. Londra? Nu! Egipt ― piramidele din Egipt şi Sfinxul. Nu! Paris? Nu! Stai ― acolo săvîrşesc mai bine toate păcatele tale. Nu! Mă rog, stai deoparte, poate revenim la tine. Betleem? Doamne Dumnezeule, nu! Acolo ar fi trist pentru un străin.
Şi aici interveni ― e aşa de greu să-ţi dai seama cum şi cînd mori. O sprînceană ridicată sau o şoaptă ― s-ar putea ca asta să fie; sau o noapte brăzdată de fulgere de lumină, pînă ce plumbul fierbinte îţi descoperă secretul şi dă drumul fluidului din tine.
Adevărul este că Tom Hamilton era mort şi nu mai avea de făcut decît cîteva lucruri decente, ca totul să se termine.
Canapeaua scîrţîi ca un fel de critică. Tom privi la ea şi la lampa care scotea fum şi înţelese că la ea se referea canapeaua.
― Mulţumesc, îi spuse Tom canapelei. Nu observasem, şi lăsă în jos fitilul, pînă ce nu mai scoase fum.
Mintea îi adormea. Omuciderea îl plesni ca să-l trezească. Acum, Tom sîngerosul, Tom gunoiul era prea obosit ca să se sinucidă. Asta îţi cere să acţionezi şi poate înseamnă durere şi poate iadul.
Îşi aminti că mama sa privea cu oroare sinuciderea, pentru că îmbina trei lucruri pe care le dezaproba cu înverşunare ― proasta educaţie, laşitate şi păcat. Era aproape tot atît de rea ca adulterul sau furtul ― poate chiar la fel de rea. Trebuie să existe o cale de a evita dezprobarea Lizei. Ştia să te facă să suferi dacă nu era de acord.
Samuel nu-i va purta pică, dar pe de altă parte, pe Samuel nu-l puteai evita, pentru că era pretutindeni în atmosferă. Tom trebui să-i spună lui Samuel. Zise:
― Tată, îmi pare rău. N-am încotro. M-ai supraapreciat. Ai greşit. Aş vrea să pot justifica dragostea şi mîndria pe care le-ai pus în mine. Poate că tu ai fi găsit o cale de ieşire, dar eu nu pot. Nu mai pot trăi. Am omorît-o pe Dessie, şi vreau să dorm.
Şi gîndul lui vorbi în locul tatălui absent:
― Înţeleg cum se va întîmpla. Există atîtea procedee de ales ca să nu te întorci înapoi de unde ai venit. Dar să ne gîndim cum putem aranja cu mama. De ce eşti atît de nerăbdător, dragul meu?
― Pentru că nu pot aştepta, zise Tom. Nu mai pot aştepta.
― Ba da, poţi, fiul meu, dragul meu. Ai crescut mare, aşa cum am ştiut că se va întîmpla. Deschide sertarul mesei şi apoi fă uz de gulia aceea pe care o numeşti cap.
Tom deschise sertarul şi văzu un carneţel cu foi (de la Cran Linen Lawn), un pachet cu plicuri asortate şi două creioane mîncate cu dinţii şi rupte, iar în colţul prăfuit din fund cîteva timbre. Scoase carnetul şi ascuţi creioanele cu briceagul. Scrise: "Dragă mamă, sper că te simţi mai bine. Mă gîndesc să petrec mai multă vreme cu dumneata. Olive m-a invitat de sărbătoarea Thanksgiving şi tu ştii că voi fi acolo. Micuţa noastră Olive ştie să prepare curcanul aproape tot atît de bine ca dumneata, dar ştiu că n-ai să crezi asta niciodată. Am avut noroc. Am cumpărat un cal cu cincisprezece dolari ― e castrat şi mi se pare că e pursînge. L-am luat ieftin pentru că nu-i plac oamenii. Fostul lui stăpîn mai mult cădea decît stătea pe spinarea calului. Trebuie să recunosc că e un exemplar bun. M-a aruncat de două ori, dar voi continua totuşi şi, dacă reuşesc să-l îmblînzesc, voi avea unul din cei mai buni cai din comitat. Poţi să fii sigură că am să-l îmblînzesc, chiar de-ar fi să-mi ia toată iarna. Nu ştiu de ce mă încăpăţînez s-o fac, poate pentru că omul de la care l-am cumpărat mi-a zis un lucru nostim. Mi-a zis: "Calul ăsta e atît de rău încît şi-ar mînca şi călăreţul"... Îţi aminteşti ce spunea tata cînd ne duceam să vînăm iepuri? "Întoarceţi-vă pe scut sau sub scut." Ne vedem de sărbători. Al dumitale fiu, Tom."
Se întreba dacă era destul de bună, dar era prea obosit ca s-o compună din nou. Adăugă "P. S. Văd că Polly nu s-a schimbat deloc. Papagalul ăsta mă face să roşesc."
Pe altă foaie scrise:
"Dragă Will, indiferent ce crezi tu însuţi ― te rog ajută-mă de data asta. Pentru mama, te rog. Am fost omorît de un cal ― aruncat şi pocnit în cap ― te rog! Al tău frate, Tom."
Puse timbre pe scrisori, le băgă în buzunar şi îl întrebă pe Samuel:
― Aşa e bine?
În dormitor desfăcu o cutie nouă de cartuşe şi puse unul din cilindrul bine uns al revolverului Smith and Wesson calibru 38 şi fixă camera încărcată în stînga trăgaciului.
La fluierul lui, calul, care moţăia lîngă gard, veni adormit şi el îl înşeuă.
Era ora trei dimineaţa, cînd puse scrisorile la poştă la King City, încălecă şi îşi întoarse calul spre sud, spre dealurile neproductive ale vechii ferme a Hamiltonilor.
Era un om dintr-o bucată.

PARTEA A PATRA

Capitolul 34

Un copil îşi poate pune întrebarea: "Ce-i aia lumea"? Iar un bărbat sau o femeie pot întreba: "Încotro se îndreaptă lumea? Cum se sfîrşeşte şi, dacă tot veni vorba, ce-i lumea de fapt?"
Cred că pe lume există o singură poveste, şi numai una, care ne-a înfricoşat şi ne-a inspirat, de parcă trăim într-un serial ce ne dă mereu de gîndit şi ne uimeşte. În viaţa lor, în gîndurile lor, în setea şi ambiţiile lor, în zgîrcenia şi cruzimea lor, ba chiar şi în bunătatea şi în generozitatea lor, oamenii sînt prinşi într-o reţea a binelui şi a răului. Cred că aceasta este singura poveste pe care o cunoaştem şi ea apare pe toate treptele sensibilităţii şi inteligenţei. Virtutea şi viciul au fost urzeala şi bătătura primei noastre conştiinţe şi aşa va fi ţesătura pînă la sfîrşit, în ciuda oricăror transformări pe care le-am aduce cîmpiilor, rîurilor şi munţilor, economiei sau moravurilor. Nu există altă explicaţie.
După ce va scutura praful şi toate fărîmiturile din viaţa lui, omul îşi va pune doar întrebări aspre şi limpezi. E bine sau e rău? Am făcut bine ― sau rău?
După cum povesteşte Herodot, în timpul războiului persan, Cresus, cel mai bogat şi mai renumit rege din timpul său, i-a pus o întrebare capitală lui Solon din Atena. N-ar fi pus o asemenea întrebare dacă răspunsul nu era de natură să-l îngrijoreze.
El a întrebat:
― Cine este cel mai fericit om din lume?
Probabil că era ros de îndoială şi dornic de un răspuns care să-l îmbărbăteze. Solon i-a vorbit de trei oameni fericiţi din timpurile străvechi.
Cresus era atît de preocupat de sine însuşi, încît mai mult ca sigur că nici n-a dat atenţie acelor nume. Şi văzînd că Solon nu l-a menţionat şi pe el, Cresus s-a simţit obligat să-l întrebe:
― Dar pe mine nu mă consideri fericit?
Solon nu a şovăit cu răspunsul său.
― Cum aş putea să spun aşa ceva? Doar n-ai murit încă, mai ai de trăit.
Acest răspuns trebuie să-l fi urmărit amarnic pe Cresus cînd şi-a pierdut norocul, bogăţia şi regatul. Iar cînd a fost ars pe un rug înalt, trebuie să se fi gîndit la el şi probabil că ar fi preferat să nu fi pus întrebarea sau să nu fi primit răspunsul.
Tot aşa şi în vremea noastră, cînd moare un om ― chiar dacă s-a bucurat de bogăţie, influenţă şi putere toate atributele ce-l făceau de invidiat, şi după ce cei rămaşi în viaţă au trecut în revistă averea, calităţile, lucrurile şi faptele ― întrebarea e aceeaşi. Viaţa lui a fost bună sau rea? ― ceea ce nu este decît un alt mod de a pune întrebarea lui Cresus. Invidia a dispărut şi unitatea de măsură este: "A fost iubit, sau a fost urît? Moartea lui este resimţită ca o pierdere sau provoacă o anumită bucurie?"
Îmi amintesc limpede moartea a trei oameni. Unul era cel mai bogat om al secolului, care, pentru că-şi croise drum spre bogăţie călcînd peste sufletele şi trupurile oamenilor, şi-a petrecut mulţi ani încercînd să recapete dragostea pe care o pierduse şi în acest scop a adus mari servicii omenirii şi poate că acestea cîntăreau mult mai greu decît răul pe care-l făcuse în trecut. Eram pe un vapor cînd a murit. Vestea a fost anunţată pe tabla de afişaj şi aproape toată lumea a primit ştirea cu plăcere. Ba unii au spus:
― Slavă ţie, Doamne, că a murit nemernicul.
Altul, şiret ca diavolul, călca în picioare demnitatea umană şi, întrucît cunoştea mult prea bine fiecare aspect al slăbiciunii şi viciilor omeneşti, şi-a folosit cunoştinţele sale speciale ca să pervertească, să cumpere, să mituiască, să ameninţe şi să seducă oamenii, pînă ce a ajuns să deţină o poziţie puternică. Îşi deghiza scopurile sub masca virtuţii şi m-am întrebat dacă şi-a dat seama vreodată că nici un dar nu va răscumpăra în vecii vecilor dragostea unui om căruia i-ai jignit amorul propriu. Un om corupt nu poate decît să-l urască pe cel ce l-a corupt. Cînd omul acesta a murit, naţiunea i-a cîntat osanale, dar în acelaşi timp a răsuflat de uşurare că a murit.
Cel de al treilea a greşit adresa în acţiunile lui, dar în tot timpul vieţii s-a străduit să-i facă pe oameni curajoşi, demni şi buni, într-un timp cînd erau săraci şi înspăimîntaţi şi cînd forţele răului aveau libertatea să profite de spaima lor. Puţini erau aceia care-i purtau ură. Cînd a murit, oamenii au izbucnit în lacrimi pe străzi şi se gîndeau cu jale:
"Ce ne facem acum? Cum putem s-o ducem fără el?"
În nesiguranţa în care trăim, sînt convins că, în adîncul inimii lor, oamenii vor să fie buni şi să fie iubiţi. Într-adevăr, majoritatea viciilor lor sînt încercări de a obţine mai repede dragostea. Cînd un om ajunge în clipa morţii, indiferent de talentele, influenţa şi geniul lui, dacă moare fără să fie iubit, viaţa trebuie să i se pară un eşec, iar moartea, o grozăvie rece. Mi se pare că dacă dumneata sau eu însumi am avea de ales între două căi de gîndire sau acţiune, trebuie să ne gîndim la moarte şi să încercăm să trăim în aşa fel încît moartea noastră să nu facă plăcere lumii.
Nu există decît o singură poveste. Toate romanele, toate poeziile se întemeiază pe lupta neîntreruptă ce se dă în noi între bine şi rău. Şi am ajuns la convingerea că răul trebuie să fie mereu reanimat, în timp ce binele, virtutea sînt nemuritoare.
Viciul are mereu un chip proaspăt, nou, în timp ce virtutea este mai venerabilă decît orice pe lume.

Capitolul 35

1

Lee i-a ajutat pe Adam şi pe cei doi băieţi ai lui să se mute la Salinas, cu alte cuvinte a făcut totul, a împachetat lucrurile ce trebuiau luate, le-a dus la tren, a încărcat bancheta din spate a Ford-ului şi, cînd au ajuns la Salinas, a despachetat şi a aranjat familia în micuţa casă a lui Dessie. După ce-a făcut tot ce-i trecu prin minte pentru a crea condiţii să se simtă bine, ba chiar şi o grămadă de lucruri fără importanţă şi încă multe altele doar ca să mai amîne scadenţa, într-o seară, după ce gemenii plecară la culcare, îl servi pe Adam într-un mod foarte rece. Poate că Adam a surprins intenţia lui Lee din răceala şi formalismul acestuia.
Îi spuse:
― Ei, mă aşteptam să vină şi clipa asta. Ia spune.
Asta dădu peste cap tot discursul pe care Lee îl învăţase pe dinafară şi pe care intenţionase să-l înceapă cu: "Timp de atîţia, ani v-am servit cum am putut mai bine, dar acum simt..."
― Am amînat cît am putut, zise Lee. Am un discurs gata pregătit. Vreţi să-l auziţi?
― Vrei să-l rosteşti?
― Nu. Nu vreau. Deşi e un discurs destul de bun.
― Cînd intenţionezi să pleci? întrebă Adam.
― Cît se poate de repede. Mi-e teamă să nu mă răzgîndesc dacă nu plec repede. Vreţi să vă servesc pînă vă găsiţi pe altcineva?
― Mai bine nu. Ştii cît de încet sînt eu. Ar putea să dureze cîtva timp. S-ar putea să nu mă hotărăsc niciodată.
― Atunci voi pleca mîine.
― Pe băieţi asta o să-i distrugă, zise Adam. Nu ştiu ce vor face. Poate ar fi mai bine să o ştergi şi să mă laşi să le spun eu mai tîrziu.
― După părerea mea, copiii ne surprind întotdeauna prin reacţiile lor, spuse Lee.
Şi aşa se întîmplă. La micul dejun, a doua zi, Adam zise:
― Băieţi, Lee pleacă.
― Zău? făcu Cal. Deseară e un meci de baschet, costă zece cenţi. Putem merge?
― Da. Dar ai auzit ce-am spus?
― Sigur, răspunse Aron. Ai spus că Lee pleacă.
― Dar nu se mai întoarce.
Cal întrebă:
― Unde se duce?
― Se duce să locuiască la San Francisco.
― A! făcu Aron. Este un cetăţean pe Main Street, chiar pe stradă, are o plită mică, fierbe cîrnaţi şi îi pune în cornuri. Costă un cent. Şi poţi să iei muştar cît vrei.
Lee stătea în uşa bucătăriei, zîmbind spre Adam.
Cînd gemenii îşi adunară cărţile, Lee spuse:
― La revedere, băieţi.
Ei strigară:
― La revedere, şi se repeziră afară din casă.
Adam îşi ţintui privirea în ceaşca lui de cafea şi spuse cu un fel de scuză.
― Ce brute mici! Cred că asta-i răsplata pentru mai bine de zece ani de serviciu!
― Prefer aşa, zise Lee. Dacă ar pretinde că sînt nenorociţi, ar fi nişte mincinoşi. Pentru ei, asta nu înseamnă nimic. Poate se vor gîndi uneori la mine ― în sinea lor. Nu vreau să fie trişti. Sper că nu sînt atît de mărunt sufleteşte încît să fiu satisfăcut că mi se simte lipsa.
Puse cincizeci de cenţi pe masă, în faţa lui Adam.
― Deseară, cînd pleacă la meciul de baschet, daţi-le din partea mea să-şi cumpere cîrnaţi. S-ar putea ca darul meu de adio să le deranjeze stomacul.
Adam se uită la coşul lunguieţ pe care Lee îl adusese în sufragerie.
― Ăsta-i tot bagajul tău, Lee?
― Tot, afară de cărţi. Sînt în cutii, în pivniţă. Dacă îmi permiteţi, voi trimite după ele sau voi veni să le iau după ce mă instalez.
― Sigur, de ce nu? Ai să-mi lipseşti, Lee, fie că vrei, fie că nu vrei. Chiar ai de gînd să-ţi deschizi librărie?
― Aşa intenţionez.
― Ai să ne trimiţi veşti despre tine?
― Nu ştiu. Am să mă mai gîndesc la asta. Se spune că dacă tai rana din rădăcină, se vindecă mai repede. Pentru mine nu există nimic mai trist decît prieteniile care nu se mai menţin decît prin lipiciul timbrelor. Dacă nu poţi vedea sau auzi sau atinge un om, e mai bine să-l laşi în pace.
Adam se ridică de la masă.
― Merg şi eu cu tine pînă la gară.
― Nu! zise Lee repede. Nu, asta nu vreau. La revedere, domnul Trask. La revedere, Adam.
Ieşi din casă atît de repede încît "la revedere" al lui Adam îl ajunse la capătul treptelor de la intrare, iar "Nu uita să scrii" răsună odată cu zgomotul porţii.

2

Seara după meciul de baschet, Cal şi Aron îşi cumpăraseră fiecare cîte cinci cîrnaţi cu cornuri, şi se nimerise bine, pentru că Adam uitase să pregătească ceva de mîncare. Mergînd spre casă, gemenii discutară pentru prima oară despre Lee.
― Mă întreb de ce-o fi plecat? se mira Cal.
― A mai pomenit şi mai înainte de plecare.
― Ce crezi că o să facă fără noi?
― Nu ştiu. Pariez că vine înapoi, zise Aron.
― Ce vrei să spui? Tata zice că o să deschidă o librărie. Asta-i nostim. O librărie chinezească.
― O să se întoarcă, repetă Aron. O să se simtă singur fără noi. O să vezi.
― Pun pariu pe zece cenţi că n-o să se întoarcă.
― Cîtă vreme?
― Niciodată.
― S-a făcut, spuse Aron.
Aron n-a cîştigat rămăşagul mai devreme de o lună, dar l-a cîştigat şase zile mai tîrziu.
Lee sosi cu trenul de zece patruzeci şi intră în casă folosind cheia lui. În sufragerie era lumină, dar Lee îl găsi pe Adam în bucătărie răzînd cu vîrful unui deschizător de conserve o crustă neagră, groasă, de pe tigaie.
Lee îşi puse jos coşul.
― Dacă o lăsaţi să se moaie peste noapte, iese singură.
― Zău? Am ars tot ce am găsit. În grădină e o tigaie cu sfeclă. Mirosea aşa de urît că n-am mai putut s-o suport în casă. Sfecla arsă e îngrozitoare, Lee! strigă el şi adăugă: S-a întîmplat ceva?
Lee îi luă din mînă tigaia neagră de fier, o puse în chiuvetă şi dădu drumul la apă peste ea.
― Dacă am avea o sobă nouă cu gaz, am putea face o cafea în cîteva minute, spuse el. Aş putea însă să fac focul.
― Soba nu arde, spuse Adam.
Lee ridică un capac.
― Aţi scos vreodată cenuşa?
― Cenuşa?
― Duceţi-vă în camera alăturată, spuse Lee. Am să fac cafea.
Adam ascultă ordinul şi aşteptă nerăbdător în sufragerie. În cele din urmă, Lee aduse două ceşti de cafea şi le aşeză pe masă.
― Am făcut-o într-un ibric. Mult mai repede.
Se aplecă peste coşul lui lunguieţ şi desfăcu legătura care îl ţinea închis. Scoase sticla de ceramică.
― Absint chinezesc, zise. Ng-ka-py-ul poate să mai ţină vreo zece ani. Am uitat să vă întreb dacă mi-aţi găsit înlocuitor.
― Te învîrţi în jurul cozii, spuse Adam.
― Ştiu. Şi mai ştiu că cel mai bun lucru ar fi să spun ce am de spus şi să termin.
― Ţi-ai pierdut banii la jocul de fan-tan?
― Nu. Aş fi preferat să fie aşa. Nu, am toţi banii. S-a rupt dopul ăsta afurisit ― va trebui să-l bag în sticlă.
Îşi turnă în cafea licoarea cea neagră.
― N-am băut niciodată aşa. Se spune că-i bun.
― Are gust de mere putrede, zise Adam.
― Da, dar amintiţi-vă că Sam Hamilton spunea că are gust de mere putrede bune.
― Cînd crezi că ai să ajungi să-mi povesteşti ce ţi s-a întîmplat?
― Nu mi s-a întîmplat nimic, spuse Lee. M-am simţit singur. Asta-i tot. Nu-i de-ajuns?
― Şi cu librăria cum rămîne?
― N-am nevoie de librărie. Cred că mi-am dat seama de asta încă înainte de a mă urca în tren, dar mi-a trebuit tot timpul ăsta ca să mă conving.
― În cazul ăsta ţi s-a spulberat şi ultimul tău vis.
― Să-i fie de bine.
Lee părea că-i gata să-şi ia cîmpii.
― Domnu Tlask, băiatu chinezu clede că se îmbete.
Adam se alarmă.
― Ce-i cu tine?
Lee duse sticla la gură şi luă o înghiţitură mare, fierbinte şi suflă vaporii care-i ardeau gîtlejul.
― Adam, spuse el, sînt incomparabil, de necrezut, copleşitor de fericit că sînt iar acasă. N-am fost niciodată atît de singur în viaţa mea.

Capitolul 36

1

În Salinas existau două şcoli primare, nişte clădiri mari, galbene, cu ferestre înalte, nişte ferestre sinistre, iar uşile erau morocănoase. Şcolile se numeau East End şi West End. Cum şcoala East End era tare departe, tocmai în cealaltă parte a oraşului, iar acolo mergeau copiii care locuiau la răsărit de Main Street şi n-am să mă ocup de ea.
Şcoala din West End, o clădire uriaşă cu două etaje, cu plopi noduroşi în faţă, avea curtea împărţită în două: sectorul fetelor şi sectorul băieţilor. În spatele şcolii, un gard înalt de scînduri despărţea sectorul fetelor de cel al băieţilor, iar curtea se termina cu o mlaştină de apă stătătoare în care creşteau pipirig şi chiar coada pisicii. Şcoala din West End avea clasele de la a treia pînă la a opta. Cei din clasa întîi şi a doua frecventau şcoala pentru copii mici, aflată la mică distanţă de acolo.
La West End, fiecare clasă avea cîte o cameră ― a treia, a patra şi a cincea la parter, a şasea, a şaptea şi a opta la etaj. Fiecare clasă avea obişnuitele bănci de stejar, o platformă şi o catedră pentru profesor, un ceas Seth Thomas şi un tablou. Tablourile deosebeau clasele una de alta, iar influenţa pre-rafaeliană era copleşitoare. Galahad în armură completă, arăta calea celor din clasa a treia, Atalanta în plină cursă îi mîna pe cei din clasa a patra, Sfîntul Vasile îi punea în încurcătură pe cei din clasa a cincea şi aşa mai departe, pînă la enunţarea lui Catilina care îi trimitea spre universitate pe cei din clasa a opta de liceu cu un înalt simţ al virtuţii cetăţeneşti.
Cal şi Aron au fost înscrişi în clasa a şaptea, datorită vîrstei lor, şi au învăţat pe dinafară fiecare umbră a tabloului lui Laocoon încolăcit în întregime de şerpi.
Băieţii erau uimiţi de dimensiunile şi amploarea şcolii din West End, în comparaţie cu şcoala lor de ţară, cu o singură sală. Luxul de a avea cîte un profesor pentru fiecare clasă le lăsa o adîncă impresie. Li se părea o risipă. Dar aşa cum li se întîmplă tuturor oamenilor, uimirea n-a durat decît o singură zi, a doua zi au simţit admiraţie, iar în cea de a treia zi nu-şi mai aminteau prea bine dacă au mers vreodată la o altă şcoală.
Profesoara era brunetă şi drăguţă, iar gemenii nu-şi făceau griji, ştiind cînd trebuie să ridice mîna sau nu. Cal descoperi repede o metodă şi i-o explică lui Aron.
― Uite-te la majoritatea copiilor, dacă ştiu răspunsul, ridică mîna, iar dacă nu-l ştiu, se bagă sub bancă. Ştii ce ai de făcut?
― Nu. Ce?
― Observi că profesoara nu ascultă niciodată pe cineva cu mîna ridicată. Ea alege dintre ceilalţi şi mai mult ca sigur că ei nu ştiu.
― Aşa-i, răspunse Aron.
― Prin urmare, în prima săptămînă o să învăţăm ca nebunii, dar n-o să ridicăm mîna. Ea o să ne asculte şi noi o să ştim. Asta o s-o mire. A doua săptămînă, n-o să învăţăm, dar o să ridicăm mîna, iar ea n-o să ne asculte. A treia săptămînă o să stăm liniştiţi şi ea n-o să ştie dacă ştim sau nu răspunsul. Curînd, o să ne lase în pace. N-o să-şi piardă timpul ascultînd pe cineva care ştie.
Metoda lui Cal reuşi. În scurt timp, gemenii nu numai că fură lăsaţi în pace, dar îşi făcură o oarecare reputaţie de deşteptăciune. De fapt, metoda lui Cal era inutilă. Amîndoi băieţii învăţau destul de uşor.
Cal îşi perfecţionă jocul de bile şi începu să strîngă de prin curtea şcolii tot soiul de bile, de sticlă, de piatră, de orice fel. Cînd sezonul bilelor se termină, le vîndu pe titireze. La un moment dat a avut şi foloase, deţinînd în mod legal cel puţin patruzeci şi cinci de titireze de diferite mărimi şi culori, de la titirezul gros şi greoi de copii, pînă la titirezele subţirele şi periculoase cu vîrfuri ascuţite.
Oricine îi vedea pe gemeni, remarca diferenţa dintre unul şi celălalt şi se mira de acest lucru.
Cal se făcea măsliniu şi brunet. Era repezit, sigur de el şi ascuns. Chiar dacă încerca, nu izbutea ca ceilalţi să nu bage de seamă că e isteţ. Adulţii erau impresionaţi de ceea ce li se părea lor a fi o maturitate precoce şi erau şi cam speriaţi de ea. Cal nu plăcea nimănui prea mult şi totuşi se cam temeau de el, de aceea îl respectau. Deşi nu avea prieteni, era bine primit de colegii săi linguşitori şi îşi asumă rolul firesc şi distant, de conducător în curtea şcolii,
Îşi ascundea dibăcia, dar şi suferinţele. Ceilalţi îl găseau dur şi insensibil, crud chiar.
Aron era iubit de toţi. Părea timid şi delicat. Obrazul alb-roz, părul blond şi ochii albaştri depărtaţi atrăgeau atenţia. În curtea şcolii, drăgălăşenia lui provoca unele dificultăţi pînă ce descoperi, de către cei care îl puseră la încercare, că Aron era un luptător încăpăţînat, îndemînatic şi fără teamă, în special atunci cînd plîngea. I se duse vestea, iar bătăuşii, care se aruncau în chip firesc asupra noilor veniţi, învăţară să-l lase în pace. Aron nu încerca să-şi ascundă caracterul: Dar asta nu se observa, deoarece era opus înfăţişării lui. Odată ce o apuca pe un drum, era neclintit. N-avea multe faţete şi era foarte puţin îndemînatic. Trupul îi era insensibil la durere la fel cum mintea îi era insensibilă la subtilităţi.
Cal îşi cunoştea fratele şi îl mînuia ţinîndu-l în şah, dar asta mergea numai pînă la un anumit punct. Cal învăţase cînd să se dea în lături şi cînd s-o rupă la fugă. Schimbarea de direcţie îl dezorienta pe Aron, dar ăsta era singurul lucru care-l dezorienta. Îşi fixa calea şi o urma, fără să vadă şi fără să-l intereseze nimic în afara căii lui. Avea emoţii puţine şi puternice. Chipul său îngeresc îi ascundea adevărata fire, dar nu-i păsa şi nu-i puteai face o vină din asta, aşa cum nu poţi învinui o căprioară pentru că puii ei au pete.

2

În prima zi de şcoală, Aron aşteptă nerăbdător recreaţia. Se duse în sectorul fetelor să vorbească cu Abra. O grămadă de fete care ţipau, nu-l putură da afară. Fu nevoie să intervină un profesor, om în toată firea, ca să-l oblige să se întoarcă în sectorul băieţilor.
La prînz o pierdu, căci tatăl ei venise cu trăsurica cea înaltă şi o duse la masă. O aşteptă la poarta şcolii, la sfîrşitul orelor.
Ieşi înconjurată de fete. Faţa îi era liniştită şi nu dădea semne că se aştepta să-l vadă. Era atît de drăguţă încît le lăsa cu mult în urmă pe celelalte fete din şcoală, dar e foarte probabil ca Aron să nu fi observat acest lucru.
Grupul de fete rămase strîns. Aron le urma la trei paşi în spate, răbdător şi netulburat chiar şi atunci cînd fetele îi aruncară peste umăr mici înţepături. Treptat, unele se duseră spre casele lor, şi doar trei fete mai rămăseseră cu Abra, cînd aceasta ajunse la poarta albă a curţii ei şi intră. Prietenele se uitară la el o clipă, chicotiră şi îşi continuară drumul.
Aron se aşeză la marginea trotuarului. După o clipă, zăvorul se ridică, poarta albă se deschise şi Abra ieşi. Traversă trotuarul şi se opri lîngă el.
― Ce vrei?
Ochii mari ai lui Aron priviră în sus spre ea.
― Eşti logodită cu cineva?
― Prostule, răspunse ea.
Se ridică în picioare.
― Cred că o să treacă mult timp pînă cînd o să ne putem căsători, spuse el.
― Cine vrea să se căsătorească?
Aron nu răspunse. Poate nu auzise. Mergea alături de ea.
Abra făcea paşi apăsaţi şi hotărîţi şi mergea drept înainte. Pe chipul ei se citea înţelepciune şi blîndeţe. Părea adîncită în gînduri. Iar Aron, care mergea alături, nu-şi lua ochii de la faţa ei. Parcă toată atenţia lui era legată de faţa ei cu un fir întins.
Se plimbară tăcuţi pe lîngă şcoala de copii mici, şi acolo pavajul se termina. Abra o luă la dreapta şi urmă drumul prin miriştea fîneţii de vară. Bulgări de argilă neagră se sfărîmau sub paşii lor.
La capătul cîmpului se găsea o mică fîntînă cu pompă, iar lîngă ea creştea o salcie hrănită de apa vărsată. Ramurile verzi ale salciei atîrnau în jos pînă aproape de pămînt.
Abra despărţi crenguţele ca pe o perdea şi pătrunse în ascunzişul de frunze format între trunchiul copacului şi ramurile care atîrnau. Puteai vedea afară printre frunze, dar înăuntru erai bine ascuns şi te simţeai la căldură, în siguranţă. Lumina soarelui de după-amiază se strecura galbenă în adăpostul de frunze.
Abra se aşeză pe pămînt, sau mai curînd păru că planează în jos, iar fustele se aşezară în jurul ei, ca un val. Îşi puse mîinile în poală, de parcă s-ar fi rugat.
Aron se aşeză lîngă ea.
― Cred că o să treacă mult timp pînă o să ne putem căsători, zise el din nou.
― Nu aşa de mult, spuse Abra.
― Aş vrea să fie acum.
― N-o să treacă aşa mult.
― Crezi că tatăl tău o să-ţi dea voie? întrebă Aron.
Era o idee nouă pentru ea, se întoarse şi îl privi:
― Poate că nici n-o să-i cer voie.
― Dar mama ta?
― Lasă-i pe ei în pace. O să-şi închipuie că e ceva caraghios sau rău. Nu poţi să ţii un secret?
― Ba da. Ştiu să ţin un secret mai bine ca oricine. Şi am cîteva.
Abra spuse:
― Atunci pune-l şi pe ăsta lîngă celelalte.
Aron luă o rămurică şi trase o linie pe pămîntul negru.
― Abra, tu ştii cum se fac copiii?
― Da. Ţie cine ţi-a spus? întrebă ea.
― Lee mi-a spus. Ne-a explicat totul. Cred că nu vom putea avea copii încă multă vreme.
Gura Abrei se ridică la colţuri cu o înţelepciune superioară.
― Nu atît de multă, zise ea.
― O să avem cîndva o casă împreună, spuse Aron preocupat. O să intrăm şi o să închidem uşa şi o să fie plăcut. Dar o să mai treacă mult timp.
Abra întinse mîna şi îi atinse braţul.
― Nu-ţi mai face griji în privinţa timpului, zise ea. Şi asta e un fel de casă. Putem să ne jucăm ca şi cum am locui aici, în tot timpul ăsta. Tu vei fi soţul meu şi poţi să-mi spui soţie.
Încercă să rostească în şoaptă, apoi cu glas tare:
― Soţie.
― Va fi un fel de antrenament, spuse Abra.
Braţul lui Aron se înfioră la atingerea mîinii ei, şi ea i-l aşeză cu palma în sus, în poală.
Aron zise brusc:
― În timp ce facem antrenamentul, am putea face şi altceva.
― Ce?
― Poate n-o să-ţi placă.
― Ce anume?
― Să ne închipuim că tu eşti mama mea.
― Asta-i uşor, răspunse ea.
― Te supără?
― Nu. Mi-ar place. Vrei să începem acum?
― Desigur, făcu Aron. Cum vrei să procedăm?
― Oh, îţi spune eu, zise Abra.
Îşi luă un ton gungurit şi spuse:
― Hai, copilaşul meu, pune capul în poala mamei. Hai, băieţelul meu. Mama o să te legene.
Îi trase capul în jos şi, deodată, Aron începu să plîngă şi nu se mai putea opri. Plîngea liniştit şi Abra îi mîngîia obrazul, îi ştergea lacrimile cu marginea fustei.
Soarele se lăsă în jos, spre apus, dincolo de rîul Salinas, şi o pasăre începu să cînte minunat din miriştea aurie a cîmpului. Sub ramurile salciei era cel mai frumos loc de pe lume.
Încet, plînsul lui Aron se opri şi el se simţi bine şi liniştit.
― Copilaşul meu bun, spuse Abra. Să-ţi perie mămica părul.
Aron se ridică şi spuse aproape furios:
― Nu plîng decît atunci cînd sînt foarte supărat. Nu ştiu ce m-a făcut să plîng.
Abra întrebă:
― Îţi aminteşti de mama?
― Nu. A murit cînd eram copil mic.
― Nu ştii cum arăta?
― Nu.
― Poate ai văzut vreo fotografie.
― Nu. Ţi-am spus doar. N-avem nici o fotografie. L-am întrebat pe Lee şi el a spus că nu există nici o fotografie ― ba nu, cred că Lee a fost întrebat de Cal.
― Cînd a murit?
― Imediat după ce ne-am născut Cal şi cu mine.
― Cum o chema?
― Lee spune că o chema Cathy. Ce mă tot întrebi atîtea?
Abra continuă calmă:
― Ce fel de înfăţişare avea?
― Cum?
― Avea păr blond sau negru?
― Nu ştiu.
― Tatăl tău nu v-a spus?
― Nu l-am întrebat niciodată.
Abra tăcu şi după un timp Aron întrebă:
― Ce s-a întîmplat ― ţi-a mîncat o pisică limba?
Abra privi soarele care apunea.
Aron întrebă încurcat:
― Eşti supărată pe mine ― şi adăugă ca o tentativă, nevastă?
― Nu, nu sînt supărată. Mă mir doar.
― De ce?
― De ceva.
Faţa fermă a Abrei era încordat de o problemă interioară care o frămînta. Întrebă:
― Cum e cînd n-ai mamă?
― Nu ştiu. Nu-mi dau seama.
― Cred că n-o să ştii niciodată să faci deosebirea.
― Ba aş vrea. Dar aş vrea să vorbeşti limpede. Parcă ai fi o şaradă din cele care apar în "Buletin".
Abra continuă cu o stăruinţă de neclintit:
― Ai vrea să ai o mamă?
― Asta-i o prostie, răspunse Aron. Sigur că aş vrea. Fiecare vrea. Nu cumva încerci să mă jigneşti? Cal încearcă uneori şi după aia rîde.
Abra îşi luă privirea de la apusul soarelui. Vedea greu din cauza petelor roşii pe care lumina i se lăsase în ochi.
― Mai înainte ai spus că poţi să ţii un secret.
― Pot.
― Ai vreun secret pe care dacă-l dezvălui, îmi tai limba?
― Bineînţeles că am.
Abra zise blînd:
― Spune-mi-l, Aron.
Îi pronunţă numele ca o mîngîiere.
― Ce să-ţi spun?
― Spune-mi secretul cel mai adînc din sufletul tău.
Aron se dădu înapoi speriat.
― Nu pot, făcu el. Ce drept ai să-mi ceri asta? Nu-l spun nimănui.
― Hai, băieţaşul meu ― spune-i mamei, gînguri ea.
Din nou i se adunară lacrimi în ochi, dar de data asta erau lacrimi de furie.
― Nu ştiu dacă vreau să mă însor cu tine, spuse el. Cred că acum o să plec spre casă,
Abra puse mîna pe încheietura mîinii lui şi o ţinu aşa. Vocea ei îşi pierdu cochetăria.
― Am vrut să te încerc. Cred că într-adevăr eşti în stare să ţii un secret.
― De ce-ai făcut asta? Acum sînt furios. Mă simt prost.
― Cred că o să-ţi mărturisesc eu un secret, zise ea.
― Ei! rînji el. Acum ia spune, cine nu poate ţine un secret dintre noi doi?
― Încercam să mă hotărăsc, spuse ea. Cred că o să-ţi încredinţez secretul ăsta pentru că s-ar putea să-ţi fie de folos. Ar putea să te bucure.
― Cine ţi-a cerut să nu-l spui?
― Nimeni. Eu singură m-am gîndit.
― Ei bine, atunci e altceva. Care-i secretul tău?
Soarele roşu îşi arunca ultimele raze pe acoperişul casei lui Tollot din Blanco Road şi coşul casei semăna cu un deget arătător pe fundalul ei.
Abra făcu blînd:
― Ascultă, îţi aminteşti atunci cînd am venit la voi acasă?
― Sigur!
― În trăsură am adormit şi apoi m-am trezit, dar mama şi tata nu ştiau că eram trează. Spuneau că mama ta nu a murit. Spuneau că a plecat. Spuneau că trebuie să i se fi întîmplat ceva rău şi a plecat.
Aron zise aspru:
― A murit.
― N-ar fi mai bine dacă n-ar fi murit?
― Tata spune că a murit. El nu e mincinos.
― Poate el îşi închipuie că e moartă.
Aron spuse:
― Cred că el ar şti.
Dar în glasul lui se simţea îndoiala.
Abra zise:
― N-ar fi frumos dacă am putea s-o găsim? Dacă şi-o fi pierdut memoria, sau aşa ceva. Am citit despre asta. Am găsi-o şi asta ar face-o să-şi recapete memoria.
Aureola romantică o cuprindea ca un val şi o purta cu ea.
― Am să-l întreb pe tata, spuse Aron.
― Aron, zise ea serios, ceea ce ţi-am spus e un secret.
― Cine spune asta?
― Eu. Repetă după mine ― dacă-l spun, să-mi tai limba.
O clipă ezită, apoi repetă.
― Dacă-l spun, să-mi tai limba.
Ea zise:
― Acum scuipă-n palmă ― aşa ― e bine. Dă-mi mîna ― aşa ― amestecăm scuipatul. Acum freacă-l în păr.
Cei doi îndepliniră formula, apoi Abra zise solemn:
― Atît îţi trebuie acum, să nu ţii secretul ăsta. Am cunoscut o fată care a spus un secret după ce a făcut jurămîntul ăsta şi a ars de vie într-un grajd care a luat foc.
Soarele se lăsase în spatele casei lui Tollo şi odată cu el dispăru şi lumina aurie. Luceafărul de noapte sclipi deasupra muntelui Toro.
Abra spuse:
― O să mă jupoaie de vie. Hai, vino! Grăbeşte-te! Pariez că tata a scos lesa cîinelui. O să mă biciuiască.
Aron se uită neîncrezător la ea.
― Să te biciuiască! Te biciuiesc?
― Da' tu ce crezi?
Aron se aprinse:
― Să încerce numai. Dacă vor să te biciuiască, spune-le că-i omor.
Ochii lui albaştri depărtaţi erau pe jumătate închişi şi strălucitori.
― Nimeni n-o s-o biciuiască pe soţia mea, zise el.
Abra îi înconjură gîtul cu braţele în întuneric, sub salcie. Îl sărută pe gura deschisă.
― Te iubesc, soţule, zise ea, apoi se întoarse şi sări ţinîndu-şi fustele ridicate mai sus de genunchi, lăsînd să i se vadă pantalonaşii cu marginea de dantelă, în timp ce alerga spre casă.

3

Aron se întoarse la trunchiul de salcie şi se aşeză jos, sprijinindu-se de scoarţa copacului. Mintea lui era înceţoşată şi simţea dureri în stomac. Încercă să-şi pună în ordine simţămintele, să le separe în gînduri şi imagini, ca în felul ăsta să nu mai simtă durerea. Era greu. Mintea lui înceată şi prudentă nu putea accepta atîtea gînduri şi emoţii dintr-o dată. Poarta era închisă pentru orice, în afară de dureri fizice. După un timp, poarta se crăpă niţeluş şi lăsă să pătrundă un lucru, să fie analizat, apoi altul, pînă ce totul fu absorbit pe rînd. Dar dincolo de poarta ferecată a minţii lui, un lucru uriaş cerea să intre. Aron îl ţinu afară pînă la sfîrşit.
Mai întîi, intră Abra şi el îi analiză rochia, chipul, senzaţia mîinii ei pe obrazul lui, mirosul ei care aducea puţin a lapte, puţin a iarbă cosită. O văzu, o simţi, o auzi şi o mirosi încă o dată. Se gîndi cît era de curată, ce mîini şi ce unghii avea şi cît de sinceră şi deosebită era în comparaţie cu gîsculiţele din curtea şcolii.
Apoi, în ordine, se gîndi cum îi ţinuse capul şi cum plînsese ca un copil, plîns desperat după ceva dorit şi pe care simţea într-un fel că l-a obţinut. Poate tocmai faptul că-l obţinuse îl făcuse să plîngă.
Apoi se gîndi la şiretlicul ei ― cum îl pusese la încercare. Se întrebă ce ar fi făcut ea dacă el i-ar fi destăinuit un secret. Ce secret i-ar fi putut spune dacă ar fi vrut? Tocmai atunci nu-şi amintea nici un secret, în afara aceluia care bătea la uşă ca să pătrundă în mintea lui. Întrebarea cea mai dureroasă pe care i-o pusese ea: "Ce simţi cînd n-ai mamă?" îi pătrunse în minte. Ce simţi, oare? Nimic deosebit. Şi totuşi, în clasă, la Crăciun şi la sfîrşitul anului, cînd mamele altor copii veneau la serbare ― atunci îl podidea plînsul înfundat şi simţea o durere mută. Asta simţea.
Salinas era înconjurat şi străbătut de mlaştini, de iazuri acoperite cu trestii şi din fiecare iaz ieşeau mii de broaşte. Seara atmosfera era atît de încărcată de orăcăitul lor încît liniştea părea străbătută de un fel de zgomot surd. Era ca un văl, ca un fundal, şi dispariţia lui bruscă, după un tunet de pildă, era un lucru izbitor. N-ar fi fost de mirare ca noaptea, dacă orăcăitul broaştelor s-ar fi oprit, toată lumea din Salinas să se trezească, cu sentimentul că se aude un zgomot mare. Milioanele de orăcăituri ale broaştelor aveau parca un ritm şi o cadenţă, sau poate că urechea le dă acest ritm, la fel cum ochiul este acela care face stelele să sclipească.
Acum era aproape întuneric sub salcie. Aron se întrebă dacă era pregătit pentru problema cea mare şi, în timp ce se gîndea, aceasta îi pătrunse în minte.
Mama lui trăia. Deseori şi-o închipuise zăcînd sub pămînt, liniştită, rece, intactă. Dar lucrurile nu stăteau aşa. Ea umbla şi vorbea pe undeva, mîinile ei se mişcau şi ochii ei erau deschişi. Iar în mijlocul acestui val de plăcere, îl cuprinse o tristeţe, un sentiment de pierdere, o pierdere îngrozitoare. Aron era descumpănit. Analiză norul de tristeţe. Dacă mama lui trăia, tatăl lui era un mincinos. Dacă unul era viu, celălalt era mort. Aron zise cu glas tare sub copac:
― Mama e moartă. E înmormîntată undeva în Est.
În întuneric, văzu chipul lui Lee şi auzi vorbele lui blînde. Lee procedase bine. Avînd un respect faţă de adevăr, care se ridica pînă la veneraţie, avea şi opusul acestuia, dezgustul faţă de minciună. Îi lămurise foarte clar şi precis pe băieţi asupra a ceea ce gîndea el. Dacă ceva era neadevărat şi n-ai ştiut lucrul ăsta, înseamnă că ai comis o greşeală. Dar dacă ştiai un lucru adevărat şi îl transformai în minciună, atît tu cît şi minciuna sînteţi demni de dispreţ.
Vocea lui Lee spunea:
― Ştiu că uneori se foloseşte o minciună ca să nu provoci durere. Dar nu cred că asta face bine. Durerea scurtă a adevărului poate să treacă, dar agonia lentă, mistuitoare, a unei minciuni nu dispare niciodată. E o rană purulentă.
Iar Lee muncise cu răbdare, încet, şi reuşise să facă din Adam centrul, baza şi esenţa adevărului.
În întuneric, Aron dădu din cap energic, neîncrezător.
― Dacă tata este mincinos, atunci şi Lee este mincinos.
Era pierdut. Nu avea pe cine să întrebe. Cal era un mincinos, dar educaţia lui Lee îl făcuse un mincinos deştept. Aron simţi că ceva trebuia să moară ― ori mama, ori lumea lui.
Soluţia îi apăru deodată în faţă. Abra nu minţea. Ea îi spusese doar ce auzise, iar părinţii ei, la rîndul lor, auziseră şi ei. Se ridică în picioare, o împinse din nou pe mama sa înapoi în mormînt şi îşi zăvorî gîndurile în privinţa ei.
Întîrzie la masa de seară.
― Am fost cu Abra, explică el.
După-masă, cînd Adam şedea în noul lui fotoliu confortabil, citind "Salinas Index", simţi o mîngîiere pe umăr şi privi în sus.
― Ce-i, Aron? întrebă el.
― Noapte bună, tată, zise Aron.

Capitolul 37

1

În mod obişnuit, la Salinas, luna februarie este umedă, rece şi neplăcută. Atunci, cad cele mai mari ploi şi, dacă rîul are de gînd să se umfle, atunci o face. În 1915, februarie a fost o lună ploioasă.
Familia Trask se aranjase bine la Salinas. Lee, după ce renunţase la visul său privind negoţul cu cărţi, îşi făcu un locşor al lui în casa de lîngă brutăria "Reynaud". La fermă, lucrurile lui nu fuseseră cu adevărat despachetate, căci Lee trăise cu gîndul să plece în altă parte. Aici, pentru prima oară în viaţă, îşi făcu un cămin al său, confortabil şi permanent.
I s-a lăsat dormitorul cel mare de la uşa de la intrare. Lee intră în economiile lui. Pînă atunci nu cheltuise nici un bănuţ în vînt, toţi banii fuseseră puşi deoparte pentru librărie. Dar acum îşi cumpără un pat mic de lemn şi un birou. Construi rafturi şi îşi despachetă cărţile, luă un covor şi puse gravuri pe pereţi. Sub cea mai bună lampă de citit pe care o putu găsi, plasă un fotoliu Morris adînc şi confortabil. În cele din urmă cumpără o maşină de scris şi se apucă să înveţe s-o folosească.
Renunţă la propriul spirit al său spartan, reînnoi şi gospodăria familiei Trask, iar Adam nu se opuse. În casă îşi făcură apariţia o maşină de gătit cu gaz, fire electrice şi un telefon. Cheltui banii lui Adam fără remuşcări ― mobilă nouă, covoare noi, un boiler cu gaz pentru apă şi un răcitor mare. În scurt timp, cu greu mai puteai găsi în Salinas o casă atît de bine înzestrată. Lee se apără în faţa lui Adam spunînd:
― Aveţi o grămadă de bani. Ar fi o ruşine să nu vă bucuraţi de ei.
― Nu mă plîng, protestă Adam. Aş vrea doar să cumpăr şi eu ceva. Ce-aş putea să cumpăr?
― De ce nu vă duceţi la magazinul muzical al lui Logan să ascultaţi fonografele cele noi?
― Cred că o să mă duc, răspunse Adam.
Şi cumpără un fonograf Victor, un aparat mare de tip gotic, şi se ducea regulat să vadă ce discuri au mai apărut.
Secolul, care se maturiza, îl scotea pe Adam din cochilia lui. Se abonă la "Atlantic Monthly" şi la "National Georgaphic". Intră în rîndurile masonilor şi manifestă interes pentru Ordinul Bunăvoinţei. Răcitorul cel nou îl fascina. Cumpără o carte despre procesul de congelare şi începu să o studieze. Adevărul era că Adam simţea nevoia să acţioneze. Se trezise din somnul său cel lung şi simţea nevoia să facă ceva.
― Cred că voi intra în afaceri, îi spuse el lui Lee.
― N-aveţi nevoie. Aveţi destul din ce trăi.
― Dar mi-ar place să mă ocup de ceva.
― Asta-i altă problemă. Ce-aţi vrea să faceţi? Nu cred că sînteţi prea priceput în afaceri.
― De ce nu?
― Asta-i părerea mea, spuse Lee.
― Lee, vreau să-ţi dau să citeşti un articol. Scrie că au dezgropat un mastodont în Siberia. A stat în gheaţă mii de ani. Şi carnea s-a păstrat încă bine.
Lee îi zîmbi:
― Vă trece ceva prin minte, spuse el. Ce aveţi în ceşcuţele alea mici din gheţar?
― Diferite lucruri.
― Asta-i afacerea? Unele ceşcuţe miros urît.
― Am şi eu o idee, zise Adam. Nu mă pot descotorosi de ea. Pur şi simplu nu pot scăpa de ideea că poţi păstra diverse lucruri dacă reuşeşti să le răceşti suficient.
― Să nu ţinem carne de mastodont în gheţarul nostru, spuse Lee.
Dacă Adam ar fi născocit mii de idei, ca Sam Hamilton, poate că ar fi dispărut toate, dar el n-avea decît una singură. Mastodontul îngheţat îi stăruia în minte. Ceşcuţele lui cu fructe, cu prăjituri, cu bucăţele de carne gătită şi crudă, continuau să stea în gheţar. Cumpără toate cărţile despre bacterii şi începu să comande reviste care publicau articole cu caracter oarecum ştiinţific. Şi aşa cum se întîmplă cu oamenii care au o singură idee, deveni obsedat.
Salinas avea o mică fabrică de gheaţă, nu mare, dar suficientă ca să aprovizioneze puţinele case care aveau răcitoare şi cofetăriile care serveau îngheţată. Căruţa cu gheaţă, trasă de cai, îşi făcea cursa în fiecare zi.
Adam începu să viziteze fabrica de gheaţă şi curînd îşi duse ceşcuţele în camerele de îngheţare. Ar fi dorit din toată inima ca Sam Hamilton să fie în viaţă, să discute cu dînsul despre răcire. Sam ar fi examinat foarte repede toate laturile problemei, se gîndi el.
Într-o după-amiază ploioasă, Adam se întorcea de la fabrică gîndindu-se la Sam Hamilton, cînd îl văzu pe Will Hamilton intrînd în barul "Abbot House". Îl urmă şi se aşeză la bar, alături de el.
― N-ai vrea să vii să cinezi cu noi, deseară?
― Cu plăcere, spuse Will. Am o afacere pe care încerc s-o închei. Dacă termin la timp, voi trece pe la voi. E ceva important?
― Ei, nu ştiu încă. M-am gîndit la ceva şi aş vrea să-ţi cer sfatul.
Aproape toate propunerile de afaceri din comitat ajungeau, mai devreme sau mai tîrziu, în atenţia lui Will Hamilton. Ar fi putut să găsească o scuză, dar îşi aminti că Adam era un om bogat. O simplă idee era bună, dar sprijinită cu bani gheaţă, era cu totul altceva.
― Nu cumva faci o ofertă raţională în legătură cu ferma? întrebă el.
― Băieţilor, mai ales lui Cal, le place locul. Cred că am să-l păstrez.
― Aş putea să vă găsesc cumpărător.
― Nu, e arendat, îşi scoate taxele. Am să-l păstrez.
― Dacă nu pot veni la cină, am să încerc să vin mai tîrziu, spuse Will.
Will Hamilton era un om de afaceri cu greutate. Nimeni nu ştia în cîte îşi băgase nasul, dar era cunoscut ca un om deştept şi destul de bogat. Afacerea de care amintise nu exista. Dar făcea parte din tactica lui să pară întotdeauna ocupat.
Luă cina singur la "Abbout House". După un timp, bine calculat, o luă după colţ, pe Central Avenue şi sună la casa lui Adam Trask.
Copiii se duseseră la culcare. Lee stătea cu un coş pe genunchi, reparînd la ciorapii lungi şi negri cu care gemenii mergeau la şcoală. Adam citea "Scientific American". Îi dădu drumul înăuntru lui Will şi-i oferi un fotoliu în faţa lui. Lee aduse cafetiera şi se întoarse la reparat.
Will se instală în fotoliu, scoase o ţigară de foi groasă, neagră şi o aprinse. Aştepta ca Adam să înceapă discuţia.
― S-a făcut frumos. Ce face mama dumitale? întrebă Adam.
― Bine. Întinereşte cu fiecare zi. Băieţii trebuie să fie mari.
― Oh, desigur. Cal o să joace într-o piesă la şcoală. E actor bun. Aron e cu adevărat un elev silitor. Cal vrea să se ocupe de agricultură.
― Nu e rău, dacă o faci aşa cum trebuie. Comitatul are nevoie de nişte fermieri cu idei înaintate.
Will aştepta stingherit. Se întrebă dacă nu cumva se exagera în legătură cu averea lui Adam. Nu cumva Adam intenţionează să facă un împrumut? Will calculă repede cît ar putea da cu împrumut pe ferma lui Trask şi cît ar putea primi pe ea. Cifrele nu erau aceleaşi şi nici dobînda. Şi totuşi, Adam nu venea cu propunerea. Will deveni nerăbdător.
― Nu pot sta prea mult, zise el. Am promis unui cetăţean că mă întîlnesc cu el ceva mai tîrziu, astă-seară.
― Mai ia o ceaşcă de cafea, sugeră Adam.
― Nu, mulţumesc. Mă ţine treaz. Ai vrut să mă vezi pentru o treabă anume?
Adam spuse:
― Mă gîndeam la tatăl dumitale şi voiam să stau de vorbă cu un Hamilton.
Will se relaxă în fotoliu.
― Era un mare vorbăreţ bătrînul.
― Îi făcea pe oameni mai buni, zise Adam.
Lee îşi ridică ochii de la ciuperca lui de ţesut:
― Poate că cel mai mare maestru al conversaţiei din lume este acela care-i ajută pe alţii să vorbească.
Will spuse:
― Ştii, mi se pare curios să te aud folosind toate cuvintele astea lungi. Aş jura că te-am auzit vorbind în dialect chinezesc.
― Aşa obişnuiam. Cred că o făceam din mîndrie.
Îi zîmbi lui Adam şi i se adresă lui Will:
― Ai auzit că undeva, în Siberia, au dezgropat un mastodont din gheaţă? Stătuse acolo o sută de mii de ani şi carnea lui mai era încă proaspătă.
― Un mastodont?
― Da, un fel de elefant care nu mai trăieşte pe pămînt de multă vreme.
― Carnea mai era încă proaspătă?
― Fragedă, ca un cotlet de porc, făcu Lee.
Şi băgă ciuperca de lemn în dreptul genunchiului rupt al unui ciorap negru.
― E foarte interesant, spuse Will.
Adam rîse:
― Lee ăsta doar că nu mi-a şters încă nasul, dar o va face, zise el. Mi se pare că mă învîrt în jurul subiectului. Totul e din cauză că sînt obosit şi stau aşa fără să fac nimic. Vreau să găsesc ceva care să-mi ocupe timpul.
― De ce nu-ţi lucrezi ferma?
― Nu. Nu mă interesează. Uite, Will, eu nu sînt ca omul care caută o slujbă. Eu caut ceva de lucru. Nu am nevoie de o slujbă.
Will ieşi din rezerva sa.
― Şi ce pot face pentru dumneata?
― M-am gîndit să-ţi împărtăşesc o idee pe care o am şi poate îmi dai o părere. Eşti om de afaceri.
― Sigur, spuse Will. Îţi stau la dispoziţie.
― M-am interesat de refrigerare. Am o idee şi nu pot scăpa de ea. Mă culc şi ea îmi revine în minte. Nimic nu mi-a dat vreodată atîta bătaie de cap. S-ar putea spune că e o idee importantă. Poate că are şi destule lipsuri.
Will îşi îndreptă picioarele şi-şi trase pantalonul unde îl strîngea:
― Continuă, te ascult. Doreşti o ţigară?
Adam nu auzi propunerea şi nici nu-i cunoştea semnificaţia.
― Toată ţara se transformă, zise Adam. Oamenii nu vor mai trăi aşa cum au trăit. Ştii unde e cea mai mare piaţă pentru portocale, iarna?
― Nu, unde?
― La New York. Am citit asta. Nu crezi că în regiunile reci, iarnă, oamenii ar dori alimente perisabile cum sînt mazărea, salata, conopida? Într-o mare parte a ţării, nu au lucrurile astea luni de zile. Iar aici, în Valea Salinas, putem să le cultivăm tot anul.
― Aici i-aici şi acolo-i acolo, zise Will. Şi care-o ideea pe care-o ai?
― Lee m-a făcut să cumpăr un răcitor mare şi treaba asta a început să mă intereseze. Am pus în el diferite feluri de zarzavaturi. Şi le-am aranjat în diverse moduri. Află, Will, că dacă spargi gheaţa mărunt şi pui în ea o salată şi o înfăşori în hîrtie cerată, se păstrează trei săptămîni şi o scoţi proaspătă şi bună.
― Continuă, spuse Will prudent.
― Ei bine, după cîte ştii, Căile ferate au construit vagoane pentru fructe. M-am dus şi m-am uitat la ele. Sînt destul de bune. Ştii că nu puteau transporta salată direct pe coasta de est în toiul iernii?
― Şi ce amestec ai dumneata în treaba asta? întrebă Will.
― Mă gîndeam să cumpăr fabrica de gheaţă de aici, din Salinas, şi să încerc să expediez cîte ceva.
― Ar costa o grămadă de bani.
― Am bani destui, spuse Adam.
Will Hamilton îşi trase buza nervos:
― Nu ştiu de ce m-am băgat în treaba asta. Ba mai degrabă o ştiu prea bine.
― Ce vrei să spui?
― Ascultă-mă, spuse Will. Cînd un om vine la mine să-l sfătuiesc cu privire la o idee, ştiu că nu vrea sfaturi. Vrea să fiu de acord cu el. Şi dacă vreau să rămînem prieteni, îi spun că ideea lui e bună şi s-o pună în aplicare. Dar dumneata îmi placi şi eşti un prieten al familiei mele, aşa că îmi voi spune părerea deschis.
Lee lăsă la o parte ţesutul, mută coşuleţul pe jos şi îşi schimbă ochelarii. Adam ripostă:
― De ce te-ai supărat?
― Vin dintr-o familie întreagă de inventatori, răspunse Will. La micul dejun ni se serveau idei. Mîncam idei, în loc de micul dejun. Aveam atîtea idei, încît uitam să cîştigăm bani pentru băcănie. Cînd mai avansam niţeluş, tata sau Tom brevetau cîte ceva. Eu sînt singurul om din familie, în afară de mama, care n-am avut idei şi sînt singurul care a făcut vreodată un ban. Tom avea idei cum să ajute oamenii şi unele din acestea erau al naibii de apropiate de socialism. Şi dacă-mi spui că nu-ţi pasă dacă obţii vreun cîştig, îţi arunc ceaşca asta de cafea drept în cap.
― La drept vorbind, nu prea îmi pasă.
― Opreşte-te aici, Adam. Sînt sătul pînă-n gît. Dacă vrei să arunci repede vreo patruzeci, cincizeci de mii de dolari, n-ai decît să-ţi pui în aplicare ideea. Dar îţi spun ― las-o baltă. Îngroap-o.
― Ce nu-i în regulă?
― Nimic nu-i în regulă. Oamenii din Est nu sînt obişnuiţi să aibă zarzavaturi iarna. N-o să le cumpere. Vagoanele o să se oprească pe o linie moartă şi o să-ţi pierzi transportul. Piaţa e controlată. Ah! Doamne! Mă apucă nebunia cînd copiii încearcă să se apuce de afaceri mizînd pe o idee.
Adam oftă:
― După cum vorbeşti, s-ar putea crede că Sam Hamilton a fost un criminal.
― Era tatăl meu şi l-am iubit, dar zău c-aş fi dorit să lase ideile în pace.
Will se uită la Adam şi-i citi în ochi uimirea şi deodată se simţi ruşinat. Îşi clătină încet capul dintr-o parte într-alta.
― N-am vrut să-i vorbesc de rău pe ai mei, spuse el. Erau oameni buni. Dar sfatul pe care ţi l-am dat, rămîne în picioare. Lasă în pace refrigerarea.
Adam se întoarse încet spre Lee.
― Mai avem din plăcinta cu lămîie de la prînz? întrebă el.
― Nu cred, răspunse Lee. Mi se pare că am auzit şoareci în bucătărie. Mi-e teamă că mîine dimineaţă o să fie spumă de ou pe pernele băieţilor. Dar aveţi o jumătate de sticlă de whisky.
― Avem? Atunci de ce nu bem?
― M-am cam pornit, spuse Will, şi încercă să rîdă în sinea lui. Mi-ar face bine un păhărel.
Obrazul lui era roşu ca focul şi avea vocea strangulată.
― Sînt prea gras, zise.
Bău două păhărele şi se destinse. Şezînd confortabil, îl instrui pe Adam.
― Unele lucruri nu-şi schimbă niciodată valoarea, spuse el. Dacă vrei să investeşti bani în ceva, uită-te la cei din jur. Războiul ăsta din Europa va continua încă mult timp. Nu vreau să fac profeţii, dar nu m-ar mira dacă am intra şi noi. Nu am încrede în Wilson ăsta ― la el totul e teorie şi vorbe mari. Şi dacă o să intrăm şi noi, o să se poată face avere din alimente neperisabile. Luaţi orez, porumb, grîu, fasole, astea n-au nevoie de gheaţă. Astea ţin, iar oamenii pot să-şi ducă viaţa cu ele. Dacă ai planta tot pămîntul cu fasole şi ai pune-o deoparte, băieţii dumitale n-ar mai trebui să-şi facă griji de viitor. Fasolea face acum trei cenţi. Dacă intrăm în război, nu m-ar mira dacă s-ar ridica la zece cenţi. Păstrezi fasolea uscată şi o ai aici şi n-ai decît să aştepţi piaţa. Dacă vrei să obţii un cîştig, plantează fasole.
Plecă, simţindu-se bine. Ruşinea care îl cuprinsese dispăruse şi ştia că dăduse un sfat înţelept.
După ce Will plecă, Lee aduse o treime dintr-o plăcintă cu lămîie şi o tăie în două.
― S-a îngrăşat prea tare, zise Lee.
Adam se gîndea.
― N-am spus decît că vreau să mă ocup de ceva.
― Şi cum rămîne cu fabrica de gheaţă?
― Cred că am s-o cumpăr.
― Aţi putea cultiva şi ceva fasole, făcu Lee.

2

Spre sfîrşitul anului, Adam făcu încercarea cea mare şi asta stîrni vîlvă într-un an şi aşa plin de senzaţii, atît pe plan local cît şi pe plan internaţional. Cînd fu gata, oamenii de afaceri vorbeau despre el ca fiind clarvăzător, cu perspectivă, pătruns de ideile noi ale progresului.
Plecarea unui lot de şase vagoane încărcate cu salată împachetată în gheaţă avu loc sub auspicii oficiale. Camera de Comerţ asistă la plecare. Vagoanele erau împodobite cu afişe mari pe care scria: "Salată din Valea Salinas". Dar nimeni n-a vrut să facă investiţii în acest proiect.
Adam descoperi energii pe care nici nu bănuia că le are. Era o treabă serioasă să aduni salata, să o cureţi, să o bagi în lăzi şi în gheaţă şi s-o încarci. Nu existau mijloace pentru o asemenea treabă. Totul trebuia improvizat, trebuia angajată multă mînă de lucru şi pusă să înveţe cum să lucreze. Toţi dădeau sfaturi, dar nimeni nu dădea o mînă de ajutor. Se aprecia că Adam Cheltuise o avere cu ideea lui, dar cît de mult Cheltuise nu ştia nimeni. Nici Adam nu ştia. Numai Lee ştia.
Ideea părea bună. Salata era expediată, cu comision, unor negustori din New York, la preţ bun. Apoi trenul plecă şi toţi se întoarseră acasă să aştepte. Dacă ar fi reuşit, o mulţime de oameni ar fi fost dispuşi să investească bani în această afacere. Chiar şi Will Hamilton se întreba dacă nu cumva greşise cu sfatul lui.
Dacă evenimentele ce au urmat ar fi fost puse la cale de un duşman atotputernic şi necruţător, rezultatele n-ar fi putut să fie mai rele. Cînd trenul ajunse la Sacramento, o avalanşă închise Sierra timp de două zile, şi cele şase vagoane stătură pe linie moartă, cu gheaţa scurgîndu-se din ele. În a treia zi, încărcătura traversă munţii şi era o vreme neobişnuit de caldă în tot Middle Westul. La Chicago se petrecu o confuzie în dispoziţii ― nu era vina nimănui ― aşa cum se întîmplă uneori, şi cele şase vagoane cu salată ale lui Adam stătură încă cinci zile în triaj. Era de-ajuns, nu era rost să mai intrăm în amănunte. La New York ajunseră şase vagoane de lături îngrozitoare, pentru care se percepu o taxă serioasă, iar încărcătura fu aruncată.
Adam citi telegrama de la firma de comision şi se lăsă pe spate în fotoliul lui, cu un zîmbet straniu, care îi apăru pe faţă şi nu mai dispăru.
Lee se ţinu deoparte, ca să-l lase să-şi revină. Băieţii auziră comentariile din Salinas. Adam era un nebun. Visătorii ăştia care cred că ştiu totul, au mereu necazuri. Oamenii de afaceri se felicitau pentru că fuseseră îndeajuns de prevăzători să nu se bage. Ca să fii om de afaceri, trebuie experienţă. Oamenii care moştenesc averea se bagă întotdeauna în bucluc. Şi dacă vreţi o dovadă ― uitaţi-vă cum şi-a administrat Adam ferma. Un nebun îşi pierde întotdeauna banii. Poate asta o să-l înveţe minte. Şi dublase şi producţia fabricii de gheaţă.
Will Hamilton îşi aminti nu numai că a fost împotrivă, dar că prevăzuse în amănunt tot ce se va întîmpla. Nu simţea nici o bucurie, dar ce poţi face cînd cineva nu vrea să primească sfaturi deja un om de afaceri experimentat? Şi, martor e Dumnezeu că Will avea destulă experienţă în privinţa ideilor apărute peste noapte. Indirect, îşi amintea că Sam Hamilton fusese şi el un nebun. Cît despre Tom Hamilton, ăla fusese nebun de legat.
Cînd Lee simţise că lăsase să treacă destul de mult timp, n-o mai luă pe ocolite. Se aşeză în faţa lui Adam, ca să-i capteze şi să-i reţină atenţia.
― Cum vă simţiţi?
― Bine.
― Nu cumva aveţi de gînd să va ascundeţi din nou într-o gaură?
― Ce te face să crezi asta? întrebă Adam.
― Aveţi figura pe care o aveaţi cîndva. Şi vă luceşte în ochi lumina aceea de somnambul. V-am jignit cumva?
― Nu, răspunse Adam. Singurul lucru la care mă gîndeam este dacă sînt ruinat.
― Nu de tot, spuse Lee. V-au rămas vreo nouă mii de dolari şi ferma.
― Mai e o notă de două mii de dolari pentru curăţirea gunoiului, zise Adam.
― Asta era înainte de cei nouă mii.
― Mai am nişte datorii pentru noile maşini de le gheţărie.
― S-au plătit.
― Şi mai am nouă mii?
― Şi ferma, spuse Lee. Poate vindeţi fabrica de gheaţă.
Chipul lui Adam deveni aspru şi zîmbetul vag îi dispăru.
― Tot mai cred că o să meargă treaba, spuse el. Au fost o grămadă de accidente. Voi păstra fabrica de gheaţă. Frigul conservă lucrurile. În plus, fabrica produce ceva bani. Poate îmi mai vine vreo idee.
― Aveţi grijă să nu mai fie o idee care costă bani, spuse Lee. N-aş vrea să renunţ la maşina de gătit cu gaz.

3

Gemenii au resimţit foarte puternic nereuşita lui Adam. Aveau cincisprezece ani şi ştiau tot timpul că erau copiii unui om bogat şi era greu să pierzi acest sentiment. Dacă toată afacerea asta n-ar fi fost un fel de carnaval, n-ar fi fost chiar atît de rău. Îşi aminteau cu groază de marile afişe de pe vagoane. Dacă oamenii de afaceri îşi băteau joc de Adam, elevii erau şi mai cruzi. Peste noapte deveni la modă ca băieţii să fie porecliţi "Aron şi Cal salată", sau pur şi simplu "Căpăţînă de salată".
Aron discuta problema cu Abra.
― Acum e cu totul altfel, îi spuse el.
Abra se făcuse o fată frumoasă. Pieptul îi creştea odată cu vîrsta, iar chipul ei avea calmul şi căldura frumuseţii. Trecuse de simpla drăgălăşenie. Era bine făcută, sigură şi feminină.
Privi chipul lui îngrijorat şi întrebă:
― De ce e cu totul altfel?
― În primul rînd cred că sîntem săraci.
― Oricum, tu ai fi muncit.
― Ştii că vreau să mă duc la Universitate.
― Tot mai poţi s-o faci. Am să te ajut eu. Tatăl tău a pierdut toţi banii?
― Nu ştiu. Aşa se spune.
― "Cine" spune? întrebă Abra.
― Ei, toată lumea. Şi poate că tatăl şi mama ta n-o să mai vrea să te căsătoreşti cu mine.
― În cazul ăsta nici n-am să le spun, zise Abra.
― Eşti foarte sigură pe tine.
― Da, răspunse ea. Sînt foarte sigură pe mine. Vrei să mă săruţi?
― Aici? Pe stradă?
― De ce nu?
― 0 să ne vadă lumea.
― Vreau să ne vadă, spuse Abra.
Aron zise:
― Nu. Nu-mi place să fac în public asemenea lucruri.
Ea se postă în faţa lui şi îl opri.
― Uită-te la mine, domnule! Sărută-mă acum.
― De ce?
Spuse încet:
― În felul ăsta va afla toată lumea că eu sînt doamna Căpăţînă de salată.
El îi dădu o sărutare grăbită, încurcat, şi apoi o trase din nou lîngă el.
― Poate ar trebui să renunţ eu însumi, spuse el.
― Ce vrei să zici?
― Nu sînt destul de bun pentru tine, acum. Sînt un copil sărac, oarecare. Crezi că n-am văzut o schimbare la tatăl tău?
― Eşti pur şi simplu nebun, spuse Abra,
Şi se încruntă uşor, pentru că şi ea observase schimbarea la tatăl ei.
Se duseră la cofetăria Bell şi se aşezară la o masă. În tot anul acela era la modă sucul de ţelină. Cu un an înainte, fusese la modă îngheţata de ghimbar cu sifon.
Abra agita delicat băşicuţele cu paiul şi se gîndea cum se schimbase tatăl ei de cînd cu insuccesul salatei. Îi spusese:
― Nu crezi că ar fi bine să te întîlneşti şi cu altcineva, aşa ca variaţie?
― Dar sînt logodită cu Aron.
― Logodită! îi aruncă el. De cînd se logodesc copiii? Mai bine te-ai mai uita în jurul tău. Mai sînt şi alţi băieţi pe-aici.
Îşi aminti că de curînd se făcuseră aluzii la onorabilitatea familiilor şi odată înţelese că unii oameni nu vor putea ţine mereu un secret un scandal. Aceasta se întîmplase chiar ieri în vremea cînd se spunea că Adam pierduse toţi banii.
Se aplecă peste masă:
― Ştii că ceea ce am putea face e atît de simplu încît o să-ţi vină să rîzi?
― Ce?
― Am putea administra ferma tatălui tău. Tata spune că e un pămînt frumos.
― Nu, răspunse Âron repede.
― De ce nu?
― Eu nu vreau să fiu fermier şi tu n-ai să fii soţia unui fermier.
― Am să fiu soţia lui Aron, indiferent ce este el.
― N-am de gînd să renunţ la universitate, spuse el.
― Am să te ajut, repetă Abra.
― De unde ai să iei banii?
― Am să-i fur.
― Vreau să plec din oraşul ăsta, urmă el. Toată lumea rînjeşte la mine. Nu pot suporta asta aici.
― Vor uita în curînd.
― Nu, nu vor uita. Nu vreau să mai stau doi ani pînă termin şcoala.
― Vrei să pleci de lîngă mine, Aron?
― Nu. Oh, fir-ar să fie, de ce trebuie să se bage în treburi la care nu se pricepe.
Abra îl dezaprobă.
― Nu-ţi învinui tatăl. Dacă ar fi reuşit, toată lumea s-ar fi închinat în faţa lui.
― Dar n-a reuşit. În schimb, m-a aranjat pe mine. Nu mai pot să-mi ţin capul sus. Dumnezeule! Îl urăsc.
Abra spuse sever:
― Aron! Nu mai vorbi aşa?
― De unde ştiu că nu m-a minţit şi cu privire la mama?
Faţa Abrei se roşi de mînie.
― Ar trebui să fii bătut, spuse ea. Dacă nu ar fi lume de faţă, te-aş bate eu însămi.
Îi privi chipul frumos, schimonosit acum de furie şi neputinţă, şi deodată îşi schimbă tactica.
― De ce nu întrebi de mama ta? Întreabă-l deschis.
― Nu pot, ţi-am promis.
― Ai promis doar că nu spui ce ţi-am relatat eu.
― Dacă îl întreb, o să vrea să ştie de unde am auzit.
― Ah, rău mai eşti! Iată, te dezleg de promisiune. Întreabă-l.
― Nu ştiu dacă am s-o fac sau nu.
― Uneori aş vrea să te omor, zise ea. Dar, Aron ― te iubesc atît de mult. Te iubesc atît de mult.
De la scaunele din faţa barului se auziră chicoteli. Vorbiseră mai tare, iar cei care-i spionau îi auziseră. Aron roşi şi în ochi îi apărură lacrimi de furie. Ieşi în fugă din cofetărie şi o luă în sus, pe stradă.
Abra, calmă, îşi luă geanta, îşi aranjă rochia şi o netezi cu mîna. Se duse calm la domnul Bell şi plăti sucurile de ţelină. În drum spre uşă, se opri lîngă grupul vesel.
― Lăsaţi-l în pace, spuse ea rece.
Ieşi afară urmată de un falset:
― Ah, Aron, te iubesc atît de mult.
În stradă o luă la fugă, încercînd să-l ajungă pe Aron, dar nu-l găsi. Îl chemă la telefon. Lee îi spuse că Aron nu a venit acasă. Dar Aron era în dormitorul lui, pradă resentimentelor sale ― Lee îl văzuse strecurîndu-se înăuntru şi închizînd uşa în urma lui.
Abra umblă încoace şi încolo pe străzile din Salinas, sperînd să-l zărească. Era mînioasă pe el, dar era şi înspăimîntător de singură. Aron nu fugise de ea niciodată pînă atunci. Abra se dezobişnuise să mai fie singură.
Cal a fost nevoit să se înveţe cu singurătatea.
Cîtăva vreme încercase să se alăture Abrei şi lui Aron, dar ei n-aveau nevoie de el. Era gelos şi încerca s-o atragă pe fată de partea lui, dar nu reuşi.
Studiile le considera uşoare şi nu prea interesante. Aron trebuia să muncească mult ca să înveţe, şi din cauza asta simţea un sentiment mai profund de împlinire după ce învăţa şi începu să nutrească un deosebit respect pentru învăţătură, mult prea mare însă faţă de calitatea acesteia. Cal era împrăştiat. La şcoală nu-l interesa sportul sau alte activităţi. Neastîmpărul lui crescînd îl mîna afară noaptea. Crescu înalt şi slab şi era întotdeauna învăluit în întuneric.

Capitolul 38

1

La fel ca oricare alt copil, Cal avusese nevoie dintotdeauna de căldură şi afecţiune. Dacă ar fi fost unicul copil, sau dacă Aron ar fi fost un altfel de băiat, Cal ar fi putut avea relaţii umane normale şi simple. Dar, chiar de la început, oamenii erau cuceriţi repede de Aron, prin frumuseţea şi simplitatea lui. În mod foarte firesc, Cal încerca să atragă şi el atenţia şi afecţiunea în singurul mod pe care-l ştia ― încercînd să-l imite pe Aron. Dar ceea ce era drăgălaş la blondul şi candidul Aron, trezea bănuieli şi devenea neplăcut la Cal cel cu obrazul măsliniu şi ochi pe jumătate închişi. Şi, dat fiind că simula, jocul lui nu era convingător. Acolo unde Aron era primit, Cal era respins chiar dacă făcea sau spunea acelaşi lucru.
Şi aşa cum cîteva lovituri peste bot intimidează un căţeluş, tot aşa cîteva eşecuri pot intimida de tot un băiat. Numai că, în vreme ce un căţeluş se va da înapoi sau se va tăvăli pe spate, tîrîndu-se, un băieţel îşi poate ascunde timiditatea prin nepăsare, bravadă sau închizîndu-se în sine. Şi odată ce un băiat a suferit pentru că a fost respins, va resimte acelaşi lucru chiar acolo unde nu există, sau, chiar mai rău, va obţine cu de-a sila din partea oamenilor o asemenea purtare, arătînd pur şi simplu că se aşteaptă la aşa ceva.
La Cal, procesul a fost atît de îndelungat şi de lent, încît nu i se părea deloc straniu. A ridicat în jurul lui un zid de mulţumire de sine, destul de puternic ca să-l apere împotriva lumii. Dacă acest zid avea unele locuri mai slabe, acestea trebuie să fi apărut pe acolo pe unde se apropia Aron şi Lee şi în special în preajma lui Adam. Poate că faţă de indiferenţa totală pe care i-o arăta tatăl lui, Cal se simţise în siguranţă. Să nu fi băgat deloc în seamă, era mai bine decît să ţi se dea atenţie şi să fii găsit antipatic.
Cînd era foarte mic, Cal descoperise un secret. Dacă se mişca foarte încet spre locul unde şedea tatăl său şi dacă se pleca foarte uşor pe genunchii lui, mîna lui Adam se ridica automat şi degetele lui îi mîngîiau umărul. Probabil că Adam nici nu-şi dădea seama de acest lucru, dar mîngîierea îl făcea pe băiat să simtă un asemenea val de emoţie, încît îşi drămuia această bucurie deosebită şi o folosea doar cînd îi simţea nevoia. Era un gest magic de care depindea fiinţa lui. Era simbolul unei admiraţii de cîine.
Lucrurile nu se schimbă doar pentru că ai schimbat decorul. La Salinas, Cal nu avea mai mulţi prieteni decît la King City. Avea asociaţi, se bucura de autoritate şi de oarecare admiraţie, dar prieteni nu avea. Trăia singur şi se plimba singur.

2

Cal pleca noaptea de acasă şi revenea foarte tîrziu, lucru pe care Lee îl ştia, dar nu-l spunea nimănui pentru că nu putea face nimic. Poliţiştii de noapte îl văzură şi ei uneori, plimbîndu-se singur. Sergentul Heiserman se hotărî să-i vorbească ofiţerului de serviciu, care-i asigură că băiatul nu numai că nu era un chiulangiu ci, dimpotrivă era un elev foarte bun. Şeful îl cunoştea pe Adam şi întrucît Cal nu spărgea geamuri şi nu provoca scandal, îi spuse sergentului să fie atent, dar să-l lase pe băiat în pace, atîta vreme cît nu dă naştere la neplăceri.
Bătrînul Tom Watson îl întîlni într-o noapte pe Cal şi-l întrebă:
― De ce te tot plimbi atîta noaptea?
― Dar nu deranjez pe nimeni, se apără Cal.
― Ştiu. Dar ar trebui să fii acasă în pat.
― Nu mi-e somn, spuse Cal, şi bătrînul Tom nu fu în stare să înţeleagă nimic, pentru că nu-şi amintea vreun moment din viaţă cînd să nu-i fi fost somn. Băiatul privea la jocul fan-tan în cartierul chinezesc, dar nu juca. Era un mister, dar pe atunci multe lucruri simple erau mistere pentru Tom Watson, aşa că preferă să le lase aşa cum erau.
În drumurile lui, Cal îşi amintea adesea discuţia dintre Lee şi Adam pe care o auzise la fermă. Voia să descopere adevărul. Iar cunoştinţele lui se acumulau încetul cu încetul, ba o aluzie auzită pe stradă, ba o glumă răutăcioasă în sala de biliard. Dacă Aron ar fi auzit aceste frînturi, nu le-ar fi dat atenţie, dar Cal le strîngea. Ştia că mama lui nu era moartă. Ştia de asemeni, atît din prima conversaţie cît şi din discuţiile auzite, că Aron nu ar fi bucuros dacă ar descoperi-o.
Într-o noapte, Cal se întîlni cu Rabbit Holman, care venise din Sar Ardo pentru beţia lui semestrială. Rabbit îl salută pe Cal cu efuziune, cum salută orice ţăran cînd întîlneşte o cunoştinţă într-un loc străin. Pe cînd dădea pe gît o sticlă în aleea din spatele restaurantului Abbot, Rabbit îi relată lui Cal toate noutăţile de care îşi putea aminti. Vînduse o bucată de pămînt pe un preţ bun şi venise la Salinas să sărbătorească evenimentul, iar sărbătorirea presupunea tot dichisul. Se ducea la Line să le arate tîrfelor ce e în stare un bărbat adevărat.
Cal stătea tăcut lîngă el şi-l asculta. Cînd whisky-ul din sticlă era pe terminate, Cal se furişă şi îl puse pe Louis Schneider să-i cumpere alta. Rabbit puse jos sticla goală şi cînd întinse din nou mîna după ea, găsi una plină.
― Curios, făcu el, credeam că am una singură. Oricum, e o greşeală care-mi face plăcere.
Pe la jumătatea celei de a doua sticle, Rabbit nu numai că uitase cine era Cal, dar şi cîţi ani avea. Îşi amintea doar că tovarăşul lui era un foarte vechi şi bun prieten.
― Ştii ceva, George, spuse el. Lasă-mă să-mi mai torn în vine nişte plumb din ăsta şi apoi mergem amîndoi pe strada Line. Să nu-mi spui că n-ai bani. Toată distracţia va fi pe contul meu. Ţi-am spus că am vîndut patruzeci de acri? Nu făceau două parale.
Apoi spuse:
― Harry, să-ţi spun ce-o să facem. Nu ne ducem la curvele alea ieftine. Mergem la Kate. Costă scump, zece dolari, da ce naiba! Au un întreb circ acolo. Ai văzut vreodată un circ, Harry? E mişto. Kate îşi cunoaşte bine meseria. Ţi-aminteşti cine-i Kate, nu-i aşa, George? E nevasta lui Adam Trask, mama nenorociţilor ăia de gemeni. Doamne, n-o să uit niciodată cum l-a împuşcat şi a fugit. L-a nimerit în umăr şi a şters-o. Nu făcea două parale ca nevastă, dar e o curvă clasa întîi. Să rîzi, nu alta ― ştii de ce se spune că o curvă devine o nevastă bună? Pentru că nu există nimic nou pentru ele şi n-au ce să mai experimenteze. Ajută-mă puţin să mă ridic, Harry. Ce ziceam?
― De circ, spuse Cal, încet.
― A, da. Circul ăsta al lui Kate, o să te lase cu gura căscată. Ştii ce fac?
Cal se trase puţin mai în spate ca Rabbit să nu-l observe. Rabbit povesti ce fac acolo. Dar nu asta îi făcu greaţă lui Cal. I se părea doar o nerozie. Bărbaţii care priveau, ei erau cei ce îi produceau greaţă. Cînd se uită la chipul lui Rabbit sub lumina felinarelor, Cal îşi dădu seama cum arată cei care priveau circul.
Trecură prin curtea năpădită de ierburi şi urcară la uşa nevopsită. Deşi Cal era înalt pentru vîrsta lui, mergea pe vîrfuri. Paznicul de la intrare nu-i dădu prea multă atenţie. Camera semiobscură, cu lămpile mici, ascunse, şi bărbaţii nervoşi care aşteptau, îi ascunseră prezenţa.

3

Pînă atunci, Cal voise să acumuleze o serie de fapte întunecoase, de lucruri văzute şi auzite ― să construiască un fel de magie din materiale care, ca nişte unelte obscure, să-i fie cîndva de folos. Dar, după vizita la Kate, simţi o nevoie desperată de ajutor.
Într-o noapte, Lee, în timp ce bătea la maşina lui de scris, auzi un ciocănit uşor la uşă şi intră Cal. Băiatul se aşeză pe marginea patului şi Lee îşi lăsă trupul slab în fotoliul Morris. Era amuzant că un fotoliu îi putea oferi atîta plăcere. Lee îşi aşeză mîinile pe burtă, de parcă ar fi purtat mîneci chinezeşti, şi aşteptă răbdător. Cal fixa un punct aflat undeva, chiar deasupra capului lui Lee.
Vorbi în şoaptă şi repede:
― Ştiu unde este mama şi ce face. Am văzut-o.
Lee spuse repede în gînd o rugăciune desperată care să-l ajute.
― Ce vrei să ştii? întrebă el blînd.
― Nu m-am gîndit încă. Încerc să mă gîndesc. O să-mi spui adevărul?
― Desigur.
Întrebările ce i se învîrteau în minte lui Cal erau atît de ameţitoare, încît cu greu putea să se oprească la una.
― Tata ştie?
― Da.
― De ce a spus că a murit?
― Ca să vă scutească de durere.
Cal se gîndi.
― Ce i-a făcut tata de a determinat-o să plece?
― A iubit-o din toată inima şi cu toată fiinţa lui. I-a dat tot ce-şi putea închipui el.
― Ea l-a împuşcat?
― Da.
― De ce?
― Pentru că el nu voia s-o lase să plece.
― A jignit-o vreodată?
― Nu, pe cîte ştiu eu. Nu era în firea lui s-o jignească.
― Lee, de ce a făcut ea asta?
― Nu ştiu.
― Nu ştii, sau nu vrei să spui?
― Nu ştiu.
Cal tăcu un timp atît de îndelungat, încît degetele lui Lee începură să-i amorţească tot ţinîndu-şi încheietura mîinilor. Se simţi uşurat cînd Cal începu din nou să vorbească. Tonul băiatului era diferit. Parcă se ruga.
― Lee, ai cunoscut-o. Cum era?
Lee oftă şi mîinile lui i se relaxară.
― Îţi pot spune numai ce cred eu. S-ar putea să greşesc.
― Şi ce crezi tu?
― Cal, m-am gîndit la asta ore în şir, şi încă nu-mi dau seama. E un mister. Mi se pare că nu seamănă cu alţi oameni. Îi lipseşte ceva, Bunătatea, poate, sau conştiinţa. Nu poţi înţelege oamenii decît dacă îi simţi în tine însuţi. Şi eu nu pot s-o simt. În clipa în care mă gîndesc la ea, simţurile mele se întunecă. Nu ştiu ce voia sau ce căuta. Era plină de ură, dar de ce sau împotriva cui, nu ştiu. E un mister. Iar ura ei nu era normală. Nu era supărare. Era ceva fără inimă. Nu ştiu dacă e bine să-ţi vorbesc astfel.
― Trebuie să ştiu.
― De ce? Nu te simţeai mai bine înainte de a şti?
― Ba da. Dar acum nu mai pot să mă opresc.
― Ai dreptate, zise Lee. Cînd s-a destrămat primul văl de inocenţă, nu te mai poţi opri ― decît dacă eşti ipocrit sau nebun. Dar eu nu pot să-ţi spun mai mult, pentru că nu ştiu mai mult.
― Atunci vorbeşte-mi despre tata.
― Asta pot, zise Lee. Faci o pauză. Oare ne aude cineva? Vorbeşte încet.
― Vorbeşte-mi despre el, spuse Cal.
― Cred că tatăl tău are în el, amplificate, acele lucruri care îi lipsesc soţiei lui. Cred că bunătatea şi conştiinţa lui sînt atît de mari încît aproape că devin greşeli. Îi împiedică şi îi taie calea.
― Ce-a făcut cînd l-a părăsit?
― A murit, răspunse Lee. Umbla, dar era mort. Abia de curînd a revenit parţial la viaţă.
Lee văzu o expresie nouă, stranie, pe chipul lui Cal. Ochii erau mai deschişi, iar gura, de obicei strînsă şi încordată, era destinsă. Pe chipul lui, Lee văzu, acum pentru întîia oară, chipul lui Aron, în ciuda coloritului diferit. Umerii lui Cal tremurau uşor ca un muşchi încordat prea mult timp.
― Ce-i, Cal? întrebă Lee.
― Îl iubesc, răspunse Cal.
― Şi eu îl iubesc. Cred că n-aş fi putut sta aici atît, dacă nu-l iubeam. Nu e prea inteligent în adevăratul sens al cuvîntului, dar e un om bun. Poate cel mai bun pe care l-am cunoscut.
Cal se ridică brusc.
― Noapte bună, Lee.
― Mai stai o clipă. Ai mai spus cuiva?
― Nu.
― În nici un caz lui Aron ― nu, bineînţeles că n-ai face-o.
― Dar dacă află?
― Atunci va trebui să fii lîngă el, să-l ajuţi. Nu pleca încă. După ce ai să părăseşti camera asta, s-ar putea să nu mai stăm de vorbă niciodată. S-ar putea să mă urăşti pentru că ştiu că tu cunoşti adevărul. Spune-mi un lucru ― o urăşti pe mama ta?
― Da, zise Cal.
― Asta aş fi vrut să ştiu, zise Lee. Nu cred că tatăl tău a urît-o vreodată. A suferit doar o mare durere.
Cal se strecură spre uşă, încet, pe tăcute. Îşi băgă pumnii adînc în buzunare.
― E aşa cum ai spus tu, despre cunoaşterea oamenilor. O urăsc pentru că ştiu de ce a plecat. Ştiu pentru că o simt în mine.
Stătea cu capul în jos şi glasul îi era plin de amărăciune.
Lee sări în sus:
― Încetează! spuse aspru. Mă auzi? Să nu te mai prind că spui aşa ceva. Bineînţeles că poţi avea răul ăsta în tine. Fiecare din noi îl avem. Dar mai ai şi altceva. Capul sus! Uită-te la mine!
Cal ridică capul şi spuse obosit:
― Ce vrei?
― Mai ai şi altceva. Ascultă-mă! Nici nu ţi-ai fi pus vreodată întrebări dacă n-ai fi avut acest altceva. Să nu îndrăzneşti s-o apuci pe drumul cel mai uşor. E prea simplu să-ţi găseşti singur scuze pe seama strămoşilor. Să nu te mai prind că faci una ca asta. Uită-te bine în ochii mei, aşa ai să ţii minte. Orice vei face ― tu vei fi acela care o va face ― nu mama ta.
― Aşa crezi tu, Lee?
― Da, aşa cred, şi ai face mai bine să o crezi şi tu, că de nu, o să-ţi rup oasele.
După plecarea lui Cal, Lee se întoarse în fotoliul lui. Se gîndi cu tristeţe: "Ce s-o fi întîmplat cu calmul meu oriental?"

4

Descoperirea mamei sale a fost pentru Cal mai degrabă o verificare, decît o noutate. Ştiuse de multă vreme că norul era acolo, deasupra lui, dar nu cunoştea amănuntele. Reacţia lui avea două feţe, încerca un sentiment aproape plăcut, de forţă, pentru că ştia cum stau lucrurile, pentru că putea să aprecieze acţiuni şi expresii, să interpreteze vorbe vagi, ba chiar să răscolească şi să reconstituie trecutul. Dar aceasta nu compensa durerea cunoaşterii adevărului.
Trupul lui se maturiza şi era tulburat de vînturile schimbătoare ale adolescenţei. O clipă era altruist, curat şi devotat, în clipa următoare se tăvălea în murdărie; iar apoi se tîra plin de ruşine şi se ridica purificat.
Descoperirea îi adînci toate emoţiile. I se părea că e unicul care are o asemenea moştenire. Nu-i venea să creadă vorbele lui Lee sau să conceapă că şi alţi băieţi puteau trece prin aceleaşi situaţii.
Imaginile circului lui Kate îl urmărea tot timpul. La un moment dat, amintirea îi înflăcăra mintea şi trupul cu focul pubertăţii, iar în clipa următoare i se făcea rău de scîrbă şi dezgust.
Îl privi mai îndeaproape pe tatăl său şi văzu parcă la Adam şi mai multă tristeţe şi dezamăgire decît la el. În Cal se aprinse o dragoste pasionată pentru tatăl său şi o dorinţă de a-l apăra şi de a-l răsplăti pentru cele suferite. În minte suprasensibilizată a lui Cal, această suferinţă era de neîndurat. Se făcu că nimereşte în baie în timp ce Adam se îmbăia şi văzu cicatricea urîtă lăsată de glonte şi se auzi întrebînd fără voia lui:
― Tată, ce-i cicatricea asta?
Degetele lui Adam se ridicară de parcă ar fi vrut să ascundă cicatricea.
― E o rană veche, Cal. Din timpul campaniei împotriva indienilor. O să-ţi povestesc cîndva.
Cal, urmărind chipul lui Adam, văzu cum îi fuge gîndul în trecut, să găsească o minciună. Cal nu ura minciuna, ci nevoia de a o spune. Cal minţea pentru a obţine un profit oarecare. I se părea ruşinos să fii obligat să minţi. Voia să strige:
"Ştiu cum ai căpătat-o şi nu-i nimic ruşinos în asta".
Dar bineînţeles că nu o făcu.
― Mi-ar place să te ascult, spuse el.
Aron fu prins şi el în valul schimbării, dar impulsurile lui erau mai leneşe ca ale lui Cal. Trupul lui nu ţipa atît de ascuţit. Pasiunile lui luară o direcţie religioasă. Hotărî să se facă preot în viitor. Participa la toate slujbele de la biserica episcopală, ajuta la flori şi coroane de sărbători şi îşi petrecea multe ore alături de tînărul preot cu părul creţ, domnul Rolf. Aron căpăta cunoştinţele sale despre lume de la un tînăr fără experienţă; acesta îi transmise darul de a generaliza pe care numai cei neexperimentaţi îl pot avea.
Aron fu confirmat la biserica episcopală şi îşi luă locul în corul duminical. Abra îl urmă. Mintea ei de femeie îşi dădea seama că astfel de lucruri erau necesare, dar n-aveau importanţă.
Era natura ca Aron, convertit, să acţioneze asupra lui Cal. Mai întîi, Aron se rugă în tăcere pentru Cal, dar în cele din urmă îi vorbi. Îi reproşă lui Cal lipsa de credinţă, îi ceru să se convertească.
Cal ar fi încercat poate să-l urmeze, dacă fratele lui ar fi fost mai inteligent. Dar Aron ajunsese la un punct de puritate pasionată, cînd toţi ceilalţi ţi se par odioşi. După cîteva predici, Cal îl găsi insuportabil de îngust la minte, şi i-o spuse. Simţiră amîndoi o uşurare cînd Aron îşi abandonă fratele blestemului etern.
În mod inevitabil, religia lui Aron luă o întorsătură sexuală. Îi vorbi Abrei despre necesitatea abstinenţei şi hotărî că va duce o viaţă de celibatar. Abra, în înţelepciunea ei, fu de acord cu el, simţind şi sperînd că această fază va trece. Celibatul era singura situaţie pe care o cunoscuse. Voia să se căsătorească cu Aron şi să-i facă copii, oricît de mulţi, dar pentru moment nu discuta despre asta. Nu fusese niciodată geloasă înainte, dar acum începu să descopere în ea o ură instinctivă, şi poate îndreptăţită, faţă de reverendul Rolf.
Cal îl văzu pe fratele său triumfînd asupra unor păcate pe care nu le comisese niciodată. Se gîndi sardonic să-i vorbească despre mama lui, să vadă cum va reacţiona, dar respinse repede acest gînd. Nu credea că Aron va putea suporta aşa ceva.

Capitolul 39

1

Din cînd în cînd, la Salinas se producea cîte un uşor acces de moralitate. Procesul nu era prea variat. Un val semăna cu celălalt. Uneori începea de la amvon, iar alteori, cu vreo nouă preşedintă ambiţioasă a Ligii civice a femeilor. În mod invariabil, jocul de noroc era viciul care trebuia stîrpit din rădăcină. Existau unele avantaje în atacarea jocurilor de noroc. Se putea discuta deschis despre ele, lucru dificil în ce priveşte prostituţia. Era o racilă vizibilă şi majoritatea jocurilor de noroc erau organizate de chinezi. Erau prea puţine şanse de a călca pe bătătură pe cineva apropiat.
De la biserică şi Ligă, se înflăcărau cele două ziare ale oraşului. Editorialele cereau să se facă curăţenie. Poliţia era de acord, dar pretindea că nu avea mijloace şi încerca să obţină mărirea bugetului, ceea ce uneori izbutea.
Cînd se ajungea la stadiul acesta, toată lumea ştia că fuseseră puse cărţile pe masă. Ceea ce urma, era la fel de bine organizat ca un balet. Poliţia se pregătea, casele de joc se pregăteau, iar ziarele pregăteau dinainte editoriale care exprimau felicitări. Apoi urma razia pregătită şi prevăzută. Vreo douăzeci de chinezi importaţi din Pojaro, cîţiva gură cască, şase sau opt comis-voiajori care, fiind străini, nu erau preveniţi, cădeau în plasa poliţiei, erau ridicaţi, închişi, iar dimineaţa amendaţi şi eliberaţi. Oraşul răsufla uşurat în noua sa curăţenie, iar casele de joc pierdeau doar o noapte de activitate, plus amenzile. Este una din victoriile omului că poate să cunoască un lucru şi totuşi să nu-l creadă.
În toamna anului 1916, Cal asista într-o noapte la un joc de fan-tan, la Shorty Lim, cînd o razie dădu peste el. În întuneric nu-l observă nimeni şi sergentul fu încurcat cînd îl găsi dimineaţa într-o celulă. Sergentul îi telefonă lui Adam, ridicîndu-l de la micul dejun. Adam trecu cele două grupuri de case pînă la Primărie, îl eliberă pe Cal, traversă strada la poştă să ia scrisorile şi apoi cei doi se duseră acasă.
Lee ţinuse la cald oul fiert pentru Adam şi făcuse două ochiuri pentru Cal. Aron trecu prin sufragerie, plecînd spre şcoală.
― Vrei să te aştept? îl întrebă el pe Cal.
― Nu, răspunse Cal.
Îşi ţinea ochii în jos în timp ce îşi mînca ochiurile.
Adam nu vorbise la Primărie, nu spusese decît: "Hai!", după ce îi mulţumi sergentului.
Cal înghiţi fără nici o poftă micul dejun, privind printre gene chipul tatălui său. Nu citea nimic pe chipul lui Adam. Părea în acelaşi timp încurcat, supărat, dus pe gînduri şi trist. 
Adam se uita în jos, în ceaşca lui de cafea. Tăcerea crescu pînă ajunse grea, de neîndurat.
Lee băgă capul înăuntru.
― Vreţi cafea? întrebă el.
Adam clătină încet din cap. Lee se retrase şi de data asta închise uşa bucătăriei.
În tăcerea întretăiată doar de tic-tac-ul ceasului, lui Cal începu să-i fie teamă. Simţi o forţă pe care o emana tatăl său şi pe care nu o cunoscuse niciodată. De atîta aşteptare încordată, simţea cum îi amorţesc picioarele şi se temea să se mişte şi să-şi pună sîngele în mişcare. Lovi cu furculiţa în farfurie ca să facă zgomot, dar zdrăngănitul fu înghiţit de tăcere. Pendula bătu de nouă ori, dar bătăile fură şi ele înghiţite.
Pe măsură ce teama începu să dispară, îi luă locul ciuda. Întocmai cum o vulpe prinsă în capcană e furioasă pe laba care o ţine prizonieră.
Deodată Cal sări în sus. Nu-şi dăduse dinainte seama că avea să se mişte. Ţipă, fără să-şi fi dat seama că avea să vorbească. Strigă:
― Fă odată ce-ai de gînd să-mi faci! Hai! Şi să terminăm!
Strigătul lui fu şi el absorbit de linişte. Adam îşi ridică încet capul. E adevărat că, niciodată pînă atunci, Cal nu se uitase la ochii tatălui său şi e adevărat că mulţi nu privesc în ochii tatălui lor. Irisul lui Adam era de un albastru deschis, cu linii radiale mai închise care duceau în vîrtejul pupilei. În adîncul fiecărei pupile, Cal îşi văzu reflectat propriul său chip, ca şi cînd doi Cal l-ar fi privit.
Adam spuse încet:
― Te-am dezamăgit, nu-i aşa?
Era mai rău decît un atac. Cal se fîstîci.
― Ce vrei să spui?
― Ai fost ridicat dintr-o casă de jocuri de noroc. Nu ştiu cum ai ajuns acolo, ce făceai acolo, de ce te-ai dus acolo.
Cal se aşeză moale şi privi în farfurie.
― Joci, băiete?
― Nu. Mă uitam doar.
― Ai mai fost acolo?
― Da. De multe ori.
― De ce te duci?
― Nu ştiu. Noaptea încet să mă simt neliniştit ― ca o femeie de stradă.
Se gîndi la Kate, şi gluma lui proasta i se păru oribilă.
― Cînd nu pot dormi, mă plimb, adăugă el, ca să încerc să mă liniştesc.
Adam îi cîntări cuvintele, le analiză pe fiecare în parte.
― Şi fratele tău se plimbă?
― Nu. Nici prin gînd nu-i trece aşa ceva. El ― el nu-i neliniştit.
― Iată, eu habar n-am, zise Adam, nu ştiu nimic despre tine.
Cal voia să-şi arunce braţele în jurul tatălui său, să-l îmbrăţişeze şi să fie îmbrăţişat. Voia o demonstraţie puternică de simpatie şi dragoste. Luă inelul de lemn pentru şerveţel şi îşi trecu degetul arătător prin el.
― Ţi-aş fi spus dacă m-ai fi întrebat, spuse el încet.
― N-am întrebat. N-am întrebat. Sînt un tată tot atît de rău ca şi tatăl meu.
Cal nu auzise niciodată acest ton în glasul lui Adam. Era răguşit şi strangulat de emoţie şi îşi căuta cuvintele, pipăindu-le în întuneric.
― Tatăl meu a creat un tipar şi m-a forţat să intru în el. Am ieşit o piesă proastă, dar nu puteam fi retopit. Nimeni nu poate fi retopit. Aşa că am rămas o piesă proastă, spuse el.
― Nu fi supărat. Ai suferit prea mult din cauza asta, zise Cal.
― Oare? Probabil ― dar poate ca într-un mod greşit. Nu-mi cunosc fiii. Mă întreb dacă aş putea învăţa s-o fac.
― Am să-ţi spun tot ce vrei să ştii. Întreabă-mă doar.
― De unde să încep? De la început?
― Eşti trist sau supărat pentru că am fost la închisoare?
Spre surprinderea lui Cal, Adam rîse:
― Te aflai acolo şi atîta tot, nu-i aşa? N-ai făcut nimic rău.
― Poate faptul că mă aflam acolo era un lucru rău.
Cal voia să fie blamat.
― Odată am fost şi eu acolo, zise Adam. Am stat închis aproape un an, pur şi simplu pentru că mă aflam acolo.
Cal încercă să înţeleagă această erezie.
― Nu cred, făcu el.
― Uneori nici eu nu cred, dar ştiu că atunci cînd am scăpat, am spart un magazin şi am furat nişte haine.
― Nu cred, spuse Cal moale, dar căldura, apropierea, erau atît de minunate, încît nu se dezlipi de ele. Respira încet, ca să nu tulbure căldura.
Adam spuse:
― Ţi-l aminteşti pe Samuel Hamilton? Cu siguranţă că da. Cînd tu erai copil, mi-a spus că sînt un tată rău. M-a lovit, m-a trîntit jos, ca să-mi bage asta în cap.
― Bătrînul acela?
― Era un bătrîn grozav. Acum ştiu ce voia să spună. Sînt la fel cum a fost tatăl meu. El nu-mi dădea voie să fiu cineva, iar eu nu i-am văzut pe fiii mei ca pe nişte fiinţe umane. Asta înţelegea Samuel.
Îl privi pe Cal drept în ochi şi zîmbi, iar Cal simţi atîta afecţiune pentru el, încît era dureros.
Cal zise:
― Noi nu credem că eşti un tată rău.
― Sărmanii de voi. De unde să ştiţi? N-aţi avut niciodată nu altfel de tată.
― Sînt bucuros că am fost în închisoare, spuse Cal,
― Şi eu. Şi eu.
Rîse.
― Am fost amîndoi la închisoare ― putem discuta împreună, adăugă Adam.
Îl cuprinse veselia.
― Poate poţi să-mi spui ce fel de băiat eşti? Poţi?
― Da.
― Vrei?
― Da.
― Atunci spune-mi. Ştii, există o răspundere ca să poţi fi cineva... E mai mult decît să ocupi un spaţiu, unde ar trebui să fie aer. Cum eşti tu?
― Nu glumeşti? întrebă Cal timid.
― Nu glumesc ― sigur că nu glumesc. Vorbeşte-mi despre tine — bineînţeles, dacă vrei.
Cal începu:
― Ei, bine, sînt... Şi se opri. Nu e uşor cînd încerci, zise el.
― Cred şi eu că nu-i uşor ― poate e chiar imposibil. Vorbeşte-mi despre fratele tău.
― Ce vrei să ştii despre el?
― Ce gîndeşti tu despre el. Asta-i tot ce ai putea să-mi spui.
Cal zise:
― El e bun. El nu face lucruri rele. El nu se gîndeşte la rău.
― Acum vorbeşte despre tine.
― Cum aşa?
― Vrei să spui că tu faci şi gîndeşti lucruri rele?
Obrajii lui Cal se înroşiră.
― E adevărat.
― Atît de rele?
― Da. Vrei să-ţi spun?
― Nu, Cal. Mi-ai şi spus. Şi vocea şi ochii tăi îmi spun că te lupţi cu tine însuţi. Dar nu trebuie să-ţi fie ruşine. Lui Aron îi e vreodată ruşine?
― El nu face nimic de care să-i fie ruşine.
Adam se aplecă înainte:
― Eşti sigur?
― Foarte sigur.
― Spune-mi, Cal ― tu îl aperi?
― Cum adică?
― Adică aşa ― dacă ai auzi ceva rău, sau crud, sau urît, i-ai ascunde acel lucru?
― Da, cred că da.
― Consideri că el e prea slab ca să suporte lucruri pe care tu le poţi suporta?
― Nu-i vorba de asta. El e bun. E bun cu adevărat. Nu face niciodată rău nimănui. Nu vorbeşte niciodată de rău pe nimeni. Nu e niciodată meschin, nu se plînge niciodată şi e curajos. Nu-i place să se bată, dar o face la nevoie.
― Îţi iubeşti fratele, nu-i aşa?
― Da. Şi cîteodată mă port rău cu el. Îl mint şi îl duc de nas. Uneori îl jignesc fără nici un motiv.
― Şi după aceea te simţi nefericit?
― Da.
― Aron e vreodată nefericit?
― Nu ştiu. Cînd n-am vrut să mă duc la biserică, era amărît. Şi odată, cînd Abra s-a supărat şi i-a spus că-l urăşte, a fost foarte nefericit. A avut febră. Îţi aminteşti? Lee a trimis după doctor.
Adam spuse mirat:
― Iată că am trăit cu voi şi nu ştiu nimic din toate asta! De ce s-a supărat Abra?
― Nu ştiu dacă ar trebui să-ţi spun.
― Atunci nu vreau să-mi spui.
― Nu e nimic rău. Cred că totul e-n regulă. Aron vrea să se facă pastor. Domnul Rolf ― lui îi place biserica doctrinară şi lui Aron i-a plăcut şi s-a gîndit că s-ar putea să nu se căsătorească niciodată şi să se retragă în sihăstrie.
― Vrei să spui, ca un călugăr?
― Da.
― Şi lui Abra nu i-a plăcut treaba asta?
― Să-i placă? A apucat-o nebunia. I se întîmplă cîteodată să se înfurie. A luat stiloul lui Aron, l-a aruncat pe trotuar şi l-a călcat în picioare. A spus că şi-a pierdut jumătate de viaţă cu Aron.
Adam rîse:
― Cîţi ani are Abra?
― Aproape cincisprezece. Dar, în anumite privinţe, e mai matură.
― Da, aşa cred şi eu. Şi Aron ce-a făcut?
― A tăcut, dar s-a simţit foarte rău.
Adam zise:
― Cred că în momentul acela ai fi putut să i-o iei.
Adam se uită adînc în ochii lui Cal. Apoi strigă:
― Lee!
Nici un răspuns.
― Lee! strigă el din nou. Nu l-am auzit ieşind, spuse Adam. Vreau o cafea proaspătă.
Cal sări în sus.
― Mă duc s-o fac eu.
― Dar ia ascultă, tu trebuia să fii la şcoală.
― Nu vreau să mă duc.
― Ar trebui să te duci. Aron s-a dus.
― Sînt fericit, zise Cal. Vreau să stau cu dumneata.
Adam privi în jos, la mîini.
― Fă cafeaua, spuse blînd, şi vocea îi era timidă.
În timp ce Cal era în bucătărie, Adam se analiză cu uimire. Nervii şi muşchii îi pulsau de o emoţie flămîndă. Degetele doreau să apuce, picioarele să alerge. Ochii priviră cu aviditate prin cameră. Văzu scaunele, tablourile, trandafirii roşii de pe covor şi alte lucruri noi, clare ― aproape animate, dar prietenoase. Iar în mintea lui se născu o poftă ascuţită de viitor ― o anticipaţie plăcută, caldă, ca şi cînd minutele şi săptămînile care vor veni trebuiau să aducă încîntare. Simţi o emoţie crescîndă, anunţîndu-i o zi minunată, care va trece aurie şi liniştită peste el. Îşi puse mîinile la ceafă şi îşi întinse picioarele.
La bucătărie, Cal n-avea răbdare pînă să se încălzească apa în cafetieră, şi totuşi era bucuros şi aştepta. O minune care-ţi devine familiară nu mai e o minune. Cal încetase să mai fie uimit de minunatele relaţii cu tatăl său, dar plăcerea nu dispăruse. Otrava singurătăţii şi invidia, care-l rodeau faţă de cel ce nu se simţea singur, îi dispăruse, persoana lui era curată şi bună şi ştia acest lucru. Îşi scormoni o ură veche, ca să se pună la încercare şi constată că ura dispăruse. Voia să-l servească pe tatăl său, să-i ofere un dar măreţ, să facă o treabă bună şi importantă în cinstea tatălui său.
Cafeaua dădu în foc şi Cal pierdu cîteva minute ca să cureţe maşina de gătit.
Îşi spuse în sinea lui:
"Ieri n-aş fi făcut asta".
Adam îi zîmbi cînd aduse cafeaua aburind. Adulmecă şi zise:
― E un miros care m-ar scoate şi dintr-un mormînt de beton.
― A dat în foc, zise Cal.
― Trebuie să dea în foc, ca să aibă gust bun, spuse Adam. Mă întreb unde s-o fi dus Lee.
― Poate e în camera lui. Să mă duc să văd?
― Nu. Ar fi răspuns.
― Tată, cînd termin şcoala o să mă laşi să conduc ferma?
― Îţi faci planuri mai devreme. Şi cu Aron cum rămîne?
― El vrea să plece la universitate. Să nu-i spui că ţi-am zis eu. Lasă-l să-ţi spună el şi să te prefaci că eşti surprins.
― De ce, e foarte bine, zise Adam. Dar tu nu vrei să mergi la universitate?
― Pariez că sînt în stare să cîştig bani la fermă -destui ca să plătesc studiile lui Aron la universitate.
Adam îşi sorbi cafeaua.
― E un lucru generos, zise el. Nu ştiu dacă ar trebui să-ţi spun asta, dar... cînd te-am întrebat mai înainte ce fel de băiat e Aron, tu l-ai apărat atît de prost, încît am crezut că nu ţii la el, sau chiar îl urăşti.
― L-am urît, răspunse Cal cu vehemenţă. I-am făcut şi rău. Dar, pot să-ţi spun ceva, tată? Acum nu-l mai urăsc. Cred că n-am să mai urăsc pe nimeni, nici chiar pe mama...
Se opri uimit de această scăpare şi mintea îi încremeni neajutorată.
Adam privi drept înainte. Îşi frecă fruntea cu palma. În cele din urmă, zise liniştit:
― Ştii totul despre mama ta.
Nu era o întrebare.
― Da... da, tată.
― Absolut totul?
― Da.
Adam se lăsă pe spate în fotoliul său.
― Aron ştie?
― A, nu! Nu... nu, tată. El nu ştie.
― De ce o spui în felul ăsta?
― N-aş îndrăzni să-i spun.
― De ce nu?
Cal vorbi cu pauze.
― Nu cred că ar putea suporta. Nu are destulă răutate în el ca să suporte.
Voia să continue: "la fel ca tine, tată", dar ultima parte rămase nerostită.
Chipul lui Adam arăta obosit. Îşi clătină capul dintr-o parte într-alta.
― Cal, ascultă-mă. Crezi că există vreo şansă să-l împiedicăm pe Aron să afle? Gîndeşte-te bine.
Cal spuse:
― El nu se apropie de asemenea locuri. El nu-i ca mine.
― Dar dacă îi spune cineva?
― N-ar crede. L-ar pocni pe cel care i-ar spune şi ar fi încredinţat că a fost o minciună.
― Ai fost acolo?
― Da. Trebuia să ştiu.
Şi Cal continuă emoţionat:
― Dacă ar pleca la universitate şi n-ar mai locui niciodată în oraşul ăsta...
Adam dădu afirmativ din cap:
― Da. S-ar putea. Dar mai are încă doi ani de stat aici.
― Poate că aş reuşi să-l fac să se grăbească şi să termine într-un an. E deştept.
― Dar tu nu eşti mai deştept, nu-i aşa?
― E altfel decît deşteptăciune, răspunse Cal.
Adam simţea că-i creşte inima. Avea chipul sever iar ochii albaştri erau tăioşi şi pătrunzători.
― Cal! făcu el aspru.
― Da, tată!
― Am încredere în tine, fiule, zise Adam.

2

Pentru Cal ― stima tatălui său era un motiv de fericire. Mergea în vîrful picioarelor. Zîmbea mai des decît se încrunta şi nu mai era atît de închis.
Lee, observînd schimbarea, îl întrebă calm:
― Ţi-ai găsit o prietenă, nu-i aşa?
― Prietenă? Da de unde! Cine are nevoie de prietenă?
― Fiecare om, răspunse Lee.
Şi Lee îl întrebă pe Adam:
― Ştiţi oare ce s-a întîmplat cu Cal?
Adam răspunse:
― A aflat despre ea.
― Zău? Lee nu se aventură. Vă amintiţi că eu eram de părere că ar fi trebuit să le spuneţi.
― Nu eu i-am spus. Ştia.
― Ia te uită ― ei, ce părere aveţi? zise Lee. Dar asta nu-i o veste care să facă un băiat să fredoneze în timp ce învaţă şi să-şi arunce şapca în sus cînd se plimbă. Dar cu Aron cum e?
― Mi-e teamă pentru el. Tare n-aş vrea să afle, spuse Adam.
― S-ar putea să fie prea tîrziu.
― Aş putea să am o discuţie cu Aron. Un fel de tatonare.
Lee se gîndi:
― Şi cu dumneata s-a petrecut ceva.
― Adevărat? Cred că da, zise Adam.
Dar fredonatul şi aruncatul şepcii în aer, graba la învăţarea lecţiilor, erau doar aspectele cele mai neînsemnate ale activităţii lui Cal. În bucuria lui cea nouă, se numi apărător al fericirii tatălui său. Era adevărat ceea ce spusese că nu simţea ură faţă de mama sa. Dar aceasta nu schimba faptul că ea a fost instrumentul durerii şi ruşinii lui Adam. Cal raţiona că ceea ce a fost capabilă să facă înainte, ar putea face din nou. Îşi propuse să afle tot ce putea despre ea. Un duşman cunoscut este mai puţin periculos, nu te poate lua prin surprindere. Noaptea era atras spre casa de dincolo de calea ferată. Uneori; după-amiaza, stătea ascuns în ierburile înalte, de partea cealaltă a străzii, supraveghind locul. Vedea fetele ieşind îmbrăcate în culori închise, chiar sever. Plecau din casă întotdeauna cîte două şi Cal le urmărea cu privirea pînă în colţul străzii Castroville, unde o luau la stînga, spre Main Street. Descoperi că dacă nu ştiai de unde ieşiseră, nu puteai spune ce erau. Dar nu asta aştepta el, să iasă fetele. Voia s-o vadă pe maică-sa la lumina zilei. Constată că ea ieşea în fiecare luni la ora unu şi jumătate.
Cal aranjă lucrurile la şcoală ca, printr-o muncă excelentă şi suplimentară, să i se ierte absenţele de luni după-amiază. La întrebările lui Aron, răspunse că pregătea o surpriză şi se jurase să nu spună nimănui. Oricum, pe Aron nu-l interesa prea mult. Scufundat în el însuşi, Aron uită curînd toată tărăşenia.
Cal, după ce o urmări pe Kate de cîteva ori, îi învăţă drumurile. Întotdeauna se ducea în aceleaşi locuri ― mai întîi la Banca Comitatului Monterey, unde era primită în spatele barelor strălucitoare care apărau sectorul safe-urilor. Acolo stătea cincisprezece sau douăzeci de minute. Apoi mergea încet pe Main Street privind la vitrine. Intra la magazinul "Porter şi Irvine" şi se uita la rochii, iar uneori făcea cumpărături ― elastic, ace de siguranţă, un voal, o pereche de mănuşi. Pe la două şi un sfert, intra la salonul de înfrumuseţare al lui Minnie Franken, stătea o oră şi ieşea cu părul prins în sus, în bucle strînse şi cu un batic de mătase în jurul capului, legat sub bărbie.
La trei şi jumătate urca scările spre birourile de deasupra lui "Farmer's Mercantile" şi intra în cabinetul doctorului Rosen. Cînd cobora de la cabinetul doctorului, se oprea o clipă la bomboneria "Bell" şi cumpăra o cutie de două livre cu bomboane de ciocolată asortată. Niciodată nu-şi schimba ruta. De la Bell, se întorcea direct în strada Castroville şi de aici acasă.
Nu avea nimic straniu în îmbrăcămintea ei. Se îmbrăca la fel ca orice femeie înstărită din Salinas, care a ieşit la cumpărături într-o luni după-masă ― numai că purta întotdeauna mănuşi, ceea ce era neobişnuit la Salinas.
Mănuşile făceau ca mîinile ei să pară umflate şi groase. Se mişca de parcă ar fi fost sub un clopot de sticlă. Nu vorbea cu nimeni şi părea că nu vede pe nimeni. Din cînd în cînd, cîte un bărbat se întorcea şi se uita după ea şi apoi îşi vedea nervos de treburi. Dar de cele mai multe ori trecea ca o femeie invizibilă. Cal o urmări pe Kate timp de cîteva săptămîni. Căută să nu-i atragă atenţia. Şi deoarece Kate mergea întotdeauna uitîndu-se drept înainte, era convins că nu-l observase.
Cînd Kate intră în curtea ei, Cal trecea ca din întîmplare şi se ducea acasă pe alt drum. Nu putea spune exact pentru ce o urmărea, în afară de faptul că voia să afle totul despre ea.
În cea de a opta săptămînă, o urmări în timp ce ea îşi făcea ruta şi cînd intră în grădina năpădită de buruieni, ca de obicei.
Cal aşteptă un moment, apoi pătrunse pe poarta strîmbă.
Kate stătea după un boschet alb, neîngrijit. Îi spuse cu răceală:
― Ce vrei?
Cal îngheţă de-a-n picioarele. Timpul părea că se oprise în loc şi el abia de mai respira. Apoi începu să facă uz de o practică care o învăţase de cînd era foarte mic. Observă şi catalogă detalii din afara obiectului principal. Remarcă vîntul de sud care răsucea micile frunze moi ale boschetului. Văzu cărarea noroioasă frămîntată de numeroase picioare şi picioarele lui Kate care stăteau mult într-o parte, în afara noroiului. Auzi o locomotivă la South Pacific care scotea aburi cu mişcările ei bruşte şi fluiera sec. Simţi aerul răcoros în puful care-i creştea pe obraz. Şi în tot acest timp se uita ţintă la Kate, iar ea se uita ţintă la el. În poziţia şi culoarea ochilor şi a părului ei, în felul în care-şi ţinea umerii ― observă că Aron, semăna foarte mult cu ea. Nu-şi cunoştea prea bine propriul său chip, ca să recunoască gura ei, cu dinţii mici şi pomeţii laţi ca ai lui. Stătură aşa un moment, între două adieri ale vîntului de sud.
Kate spuse:
― Nu e prima oară cînd mă urmăreşti. Ce vrei?
El îşi lăsă capul în jos.
― Nimic, răspunse el.
― Cine te-a pus? întrebă ea.
― Nimeni, doamnă.
― Nu vrei să-mi spui, nu-i aşa?
Cal rămase el însuşi uimit cînd se auzi pronunţînd cuvintele ce urmau. Vorbele îi scăpară mai înainte ca el să le fi putut opri.
― Sînteţi mama mea şi voiam să văd cum arătaţi.
Era purul adevăr şi ea sări ca un şarpe.
― Cum? Ce? Cine eşti?
― Sînt Cal Trask.
Simţi o uşoară schimbare a balanţei, ca într-un leagăn care se mişcă. El era acum în partea de sus. Deşi expresia ei rămase neschimbată, Cal înţelese că ea e în defensivă.
Îl privi cu atenţie, îi observă fiecare trăsătură. O imagine abia conturată a lui Charles îi veni în minte. Spuse brusc:
― Vino cu mine!
Se întoarse şi o porni pe cărare, ţinîndu-se pe margine, ferindu-se de noroi.
Cal ezită doar o clipă înainte de a o urma în sus, pe scări. Îşi aminti de camera mare întunecată, dar restul îi era străin. Kate i-o luă înainte, traversă holul şi intră în camera ei. Trecînd pe la uşa bucătăriei strigă:
― Ceai! Două ceşti!
În camera ei, părea că-l uitase. Îşi scoase haina trăgînd-o de mîneci cu nişte degete neîndemînatice, groase, acoperite de mănuşi. Apoi se duse la o uşă nou făcută în zid, în fundul camerei, unde era patul ei. Deschise uşa şi intră într-o nouă odăiţă.
― Vino aici! spuse ea. Adu şi fotoliul ăla cu tine.
O urmă într-o cameră ca o cutie. Nu avea ferestre, nici podoabe de nici un fel. Pereţii erau vopsiţi în cenuşiu închis. Un covor solid cenuşiu acoperea podeaua. Singura mobilă din odaie era un fotoliu uriaş, înţesat de perne cenuşii de mătase, o măsuţă de citit înclinată şi o lampă cu picior, bine acoperită cu un abajur. Kate trase de lănţişorul subţire cu mîna ei înmănuşată, ţinîndu-l bine între degetul mare şi cel arătător, ca şi cînd ar fi avut mîini artificiale.
― Închide uşa, zise Kate.
Lampa arunca un cerc de lumină pe masa de citit şi nu răspîndea decît o lumină difuză în camera cenuşie. Într-adevăr pereţii cenuşii absorbeau lumina şi o distrugeau.
Kate se instală cu grijă între pernele groase şi îşi scoase mănuşile. Degetele de la amîndouă mîinile erau bandajate.
Kate spuse furioasă:
― Nu căsca ochii. E artrită. Oh, vrei să vezi, nu-i aşa?
Desfăcu bandajul unsuros de pe degetul arătător al mîinii drepte şi băgă degetul deformat sub lumină.
― Iată, priveşte, zise ea, e artrită.
Se strîmbă de durere şi înfăşură cu blîndeţe bandajul, mai puţin strîns.
― Dumnezeule, ce rău îmi fac mănuşile astea! Şezi!
Cal se lăsă pe marginea fotoliului său.
― Probabil că o să capeţi şi tu, spuse Kate. Mătuşa mea bătrînă o avea, mama începuse şi ea s-o capete...
Se opri. În cameră era multă linişte. Se auzi o bătaie în uşă. Kate strigă:
― Tu eşti, Joe? Pune tava acolo, Joe, eşti acolo?
Prin uşă se auzi un mormăit.
Kate îi spuse monoton.
― E dezordine în salon. Fă curăţenie. Anne nu şi-a făcut curat în camera ei. Mai dă-i un singur avertisment. Spune-i că-i ultimul. Eva a făcut pe deşteapta aseară. O să am eu grijă de ea. Joe, mai spune-i bucătarului că dacă ne mai serveşte încă o dată morcovi săptămîna asta, poate să-şi facă bagajul. Ai auzit?
Mormăitul se auzi din nou prin uşă.
― Asta-i tot, zise Kate. Porci murdari! mormăi ea. Ar putrezi dacă n-aş fi cu ochii pe ei. Du-te şi adu tava cu ceai.
Cînd Cal deschise uşa, dormitorul era gol. Aduse tava din odăiţă şi o aşeză pe măsuţa de citit înclinată. Era o tavă mare, de argint, şi pe ea un ceainic de cositor, două ceşti albe subţiri, zahăr, frişcă şi o cutie desfăcută cu bomboane de ciocolată.
― Toarnă ceaiul, zise Kate. Mă dor mîinile.
Băgă o bomboană în gură. După ce o înghiţi, continuă:
― Am văzut că te uitai la camera asta. Lumina îmi face rău la ochi. Vin aici să mă odihnesc.
Văzu privirea rapidă a lui Cal îndreptată spre ochii ei şi spuse ca o concluzie:
― Lumina îmi face rău la ochi.
Vorbi aspru:
― Ce este? Nu vrei ceai?
― Nu, doamnă, răspunse Cal. Nu-mi place ceaiul.
Ea ţinu ceaşca subţire cu degetele bandajate.
― Bine. Ce vrei?
― Nimic, doamnă.
― Voiai doar să mă priveşti?
― Da, doamnă.
― Eşti mulţumit?
― Da, doamnă.
― Cum arăt?
Îi zîmbi strîmb, arătîndu-i dinţişorii ei ascuţiţi şi albi.
― Bine.
― Trebuia să-mi închipui că n-o să spui nimic. Unde-i fratele tău?
― La şcoală, cred, sau acasă.
― El cum arată?
― Seamănă mai degrabă cu dumneata.
― Zău? Şi e ca mine?
― Vrea să devină pastor, spuse Cal.
― Cred că ăsta-i drumul pe care trebuie să-l urmeze ― seamănă cu mine şi vrea să se dedice bisericii. Un om poate face mult rău în biserică. Cînd cineva vine aici, e pus în gardă. Dar în biserică e descoperit.
― El se gîndeşte serios la asta, zise Cal.
Se aplecă spre el şi chipul ei se învioră, plin de interes.
― Umple-mi ceaşca. Fratele tău e prost?
― E drăguţ, răspunse Cal.
― Te-am întrebat dacă e prost.
― Nu, doamnă, spuse Cal.
Se lăsă iar pe spate şi îşi luă ceaşca.
― Ce face tatăl tău?
― Nu vreau să vorbesc despre el, spuse Cal.
― A, nu! Ţii la el, aşadar.
― Îl iubesc, spuse Cal.
Kate îl scrută mai îndeaproape şi un spasm curios o scutură ― simţea cum un junghi dureros îi cuprinde pieptul. Apoi se închise în ea şi îşi recăpătă stăpînirea de sine.
― Nu vrei nişte bomboane? întrebă ea.
― Ba da, doamnă. De ce aţi făcut asta?
― Ce anume să fac?
― De ce l-aţi împuşcat pe tata şi aţi fugit de noi?
― El ţi-a spus?
― Nu. El nu ne-a vorbit niciodată despre asta.
Ea îşi puse mîinile una peste alta şi în aceeaşi clipă le zvîrli în laturi, de parcă atingerea le-ar fi ars. Întrebă:
― Tatăl vostru aduce vreodată acasă fete sau femei tinere?
― Nu, răspunse Cal. De ce l-aţi împuşcat şi aţi plecat?
Obrajii i se încordară şi gura i se subţie, de parcă ar fi fost comandate de o reţea de muşchi. Îşi ridică privirea şi ochii îi erau reci şi necruţători.
― Vorbeşti prea matur pentru vîrsta ta. Dar nu destul de matur. Poate ar fi mai bine să fugi la joacă şi să-ţi ştergi nasul.
― Uneori îl enervez pe fratele meu, zise el. Îl fac să se simtă jenat, l-am făcut să plîngă. El nu ştie cum izbutesc să fac aşa ceva. Sînt mai deştept ca el. Dar nu vreau. Mi-e silă.
Kate reluă de parcă ar fi fost vorbele ei.
― Credeau că sînt grozavi de deştepţi, spuse ea. Se uitau la mine şi credeau că mă cunosc. Şi eu îmi băteam joc de el. Îmi băteam joc de fiecare din ei. Şi atunci cînd credeau că pot să-mi spună ce să fac ― ei bine! abia atunci îmi băteam şi mai tare joc de ei. Charles, atunci îmi băteam joc de ei cu adevărat.
― Numele meu e Caleb, spuse Cal. Caleb a ajuns pe pămîntul Făgăduinţei. Aşa zice Lee, scrie şi în Biblie.
― Ăla-i chinezul, făcu Kate şi continuă grăbită: Adam a crezut că a pus mîna pe mine. Cînd am fost rănită, zdrobită toată, m-a luat în casă şi m-a îngrijit, mi-a gătit. A încercat în felul ăsta să mă lege. Majoritatea oamenilor se lasă legaţi în felul ăsta. Sînt recunoscători, sînt îndatoraţi şi astea sînt cele mai rele cătuşe. Dar pe mine nu mă poate ţine nimeni. Am aşteptat şi am aşteptat pînă m-am înzdrăvenit şi atunci m-am eliberat. Nimeni nu mă poate prinde în cursă. Eu ştiam ce făceam. Am aşteptat.
Camera cenuşie era tăcută, nu se auzea decît respiraţia ei şuierătoare, enervată.
Cal spuse:
― De ce l-aţi împuşcat?
― Pentru că a încercat să mă reţină. Aş fi putut să-l omor, dar n-am făcut-o. Voiam pur şi simplu să mă lase să plec.
― Aţi dorit vreodată să fi rămas?
― Nu, Doamne. De mică eram în stare să fac tot ce voiam. Nu ştiau niciodată cum făceam. Niciodată. Erau întotdeauna atît de siguri că aveau dreptate! Şi n-au ştiut niciodată ― nimeni n-a ştiut niciodată.
Un fel de revelaţie îi apăru înaintea ochilor.
― Cu siguranţă că semeni cu mine. Poate eşti chiar la fel. De ce n-ai fi?
Cal se ridică şi-şi strînse mîinile la spate. Zise:
― Cînd eraţi mică aţi avut... făcu o pauză, ca să-şi poată exprima mai bine gîndul... aţi simţit vreodată că vă lipseşte ceva? De parcă alţii ştiau ceva şi dumneavoastră nu ― un fel de secret pe care nu voiau să vi-l spună? Aţi simţit vreodată aşa ceva?
În timp ce el vorbea, chipul ei începu să se depărteze de el, iar în momentul cînd Cal se opri, ea era departe de el şi nu mai exista legătură între ei doi. Spuse:
― Ce fac eu, stau de vorbă cu copii?
Cal îşi desprinse mîinile de la spate şi le băgă în buzunare.
― Vorbesc cu copii care-şi bagă nasul unde nu trebuie, spuse ea. Probabil că sînt nebună.
Chipul lui Cal era aprins de emoţie şi ochii îi erau măriţi de uimire.
Kate întrebă:
― Ce-i cu tine?
El rămase nemişcat, cu fruntea strălucind de sudoare şi cu mîinile strînse pumn.
Kate, ca de obicei, găsi prilejul să-i înfigă cuţitul inteligent, dar lipsit de sens, al cruzimii ei. Rîse încetişor:
― S-ar putea să-ţi fi transmis cîte ceva interesant, ca asta de pildă, şi-şi arătă mîinile chircite. Dar dacă e epilepsie ― crize ― n-ai moştenit-o de la mine.
Îl privi zîmbitoare, anticipînd şocul şi începutul frămîntării lui.
Cal spuse bucuros:
― Plec. Plec acum. E-n regulă. Ce-a spus Lee, e adevărat.
― Ce-a spus Lee?
Cal răspunse:
― Mă temeam că vă am în mine.
― Mă ai, zise Kate.
― Nu. Nu vă am. Sînt al meu propriu. N-am de ce să fiu ca dumneavoastră.
― De unde ştii asta?
― Aşa. Ştiu. Acum am înţeles pe deplin. Dacă sînt meschin, e meschinăria mea proprie.
― Chinezul ăsta te-a hrănit într-adevăr cu prostii. De ce te uiţi la mine aşa?
Cal spuse:
― Nu cred că lumina vă face rău la ochi. Cred că vă e teamă.
― Ieşi afară! strigă ea. Pleacă, ieşi afară!
― Mă duc.
Spuse cu mîna pe clanţă.
― Nu vă urăsc. Dar sînt bucuros că vă e teamă.
Încercă să strige "Joe!" dar vocea i se îngroşă ca un cîrîit.
Cal deschise brusc uşa şi o trînti în urma lui.
Joe stătea de vorbă în salon cu una din fete. Auziră zgomotul de paşi uşori, repezi. Dar pînă cînd să-şi ridice ochii, o siluetă ajunse la uşă, o deschise, se strecură prin ea şi uşa grea de la intrare se trînti. Se mai auzi doar un pas pe prima treaptă şi un scîrţîit de picioare care ating pămîntul în săritură.
― Ce naiba a fost asta? întrebă fata.
― Dumnezeu ştie, făcu Joe. Uneori mi se pare că zăresc fantome.
― Şi mie, zise fata. Ţi-am spus de Clara că are gărgăuni?
― Probabil că a văzut fantomele din pricina injecţiilor, zise Joe. După părerea mea, cu cît ştii mai puţine, cu atît îţi merge mai bine.
― Aici ai spus un mare adevăr, fu de acord fata.

Capitolul 40

1

Kate se lăsă pe spate pe pernele adînci ale fotoliului. Valuri de nervi îi cuprindeau trupul, încreţindu-i pielea şi lăsînd în urma lor o răceală de gheaţă.
Îşi vorbi încet în sinea ei.
― Calmează-te. Linişteşte-te. Apără-te. Nu te gîndi un timp la nimic. Afurisitul ăla care-şi bagă nasul.
Se gîndi deodată la singura persoană care o făcuse vreodată să simtă această ură plină de panică. Era Samuel Hamilton, cu barba lui albă, obrajii rozalii şi ochii zîmbitori, care ştia să-i citească în suflet.
Cu degetul arătător bandajat, scoase un lanţ subţire care îi atîrna pe gît şi-l ţinu puţin depărtat. Pe lanţ erau prinse două chei de case de fier, un ceas de aur cu un ac în formă de crin şi un mic tub de metal cu un inel la capăt. Deşurubă cu grijă partea de sus a tubului, şi desfăcînd genunchii, scutură din el o capsulă gelatinoasă. Ţinu capsula în dreptul luminii şi văzu cristalele albe din interiorul ei ― şase boabe de morfină, o cantitate sigură. Cu mare grijă dădu drumul capsulei în tub, înşurubă capacul şi băgă lanţul sub rochie.
Ultimele vorbe ale lui Cal i se învîrteau necontenit în minte: "Mă bucur că vă e teamă".
Rosti cuvintele cu glas tare, ca să le alunge rezonanţa. Ritmul se opri, dar în gînd îi apărură o imagine puternică şi ea o lăsă să se contureze tot mai mult ca s-o poată analiza din nou.

2

Acestea se întîmplau mai înainte de a fi construit odăiţa. Kate încasase banii pe care îi lăsase Charles. Cecul a fost transformat în bancnote mari, iar teancurile de bancnote au fost depozitate în casa de fier a Băncii Comitatului din Monterey.
Pe atunci primele dureri începuseră să-i chinuiască mîinile. Acum avea destui bani ca să plece. Singura problemă era să obţină un preţ cît mai bun pentru casă. Dar în acelaşi timp era mai bine să aştepte pînă se înzdrăvenea din nou.
Nu se mai înzdrăveni niciodată. New York-ul i se părea rece şi foarte îndepărtat.
Îi sosi o scrisoare semnată "Ethel". Cine naiba o fi Ethel? Oricine ar fi fost, trebuie să fi fost nebună să ceară bani. Ethel ― existau sute de Ethel. Fete ca Ethel găseai în fiecare colţ. Şi asta mîzgălea indescifrabil pe o foaie de hîrtie liniată.
Nu mult după aceea, Ethel veni să o vadă pe Kate, şi Kate abia de o recunoscu.
Kate şedea la biroul ei, atentă, bănuitoare şi sigură de ea:
― E mult de-atunci.
Ethel răspundea ca un soldat care se întîlneşte după mulţi ani cu sergentul care l-a instruit.
― Am fost bolnavă, spuse ea.
Carnea i se îngroşase şi se umflase. Hainele aveau aceeaşi curăţenie obosită care denotă sărăcie.
― Unde locuieşti ― acum? zise Kate şi se întrebă cît de repede va fi în stare bătrîna căzătură să treacă la subiect.
― La hotelul "Southern Pacific". Am o cameră.
― A, deci nu lucrezi într-o casă acum?
― N-am mai putut să reiau lucrul. N-ar fi trebuit să mă dai afară, spuse Ethel.
Îşi şterse lacrimile mari din colţul ochilor cu vîrful unei mănuşi de bumbac:
― Lucrurile merg rău. Mai întîi am avut necazuri cînd a venit judecătorul cel nou. Nouăzeci de zile, şi doar nu avusesem cazier ― în orice caz, nu aici. Cînd am scăpat de asta, am căpătat şi sifilis. Nu ştiam că-l am. L-am transmis unui client permanent ― tip simpatic, lucra la secţia de poliţie. S-a înfuriat şi m-a bătut, mi-a rupt nasul, am pierdut patru dinţi, şi judecătorul cel nou mi-a dat o sută optzeci de zile. La naiba, Kate, într-o sută optzeci de zile, pierzi toate legăturile. Te uită toţi, pînă şi că trăieşti. Pur şi simplu, n-am reuşit s-o iau de la capăt.
Kate dădu din cap cu simpatie rece, falsă. Ştia că Ethel se îndreaptă spre punctul culminant. Exact înainte de asta, Kate făcu o mişcare. Deschise sertarul de la birou, scoase nişte bani şi îi întinse lui Ethel.
― Nu părăsesc niciodată un prieten la nevoie, spuse ea. De ce nu te duci în alt oraş să o iei de la început? Poate ţi se schimbă norocul.
Ethel încercă să-şi oprească degetele să înhaţe banii. Desfăcu hîrtiile ca nişte cărţi de joc ― patru de cîte zece. Gura începu să-i tremure de emoţie.
Spuse:
― Speram că-mi cunoşti interesele şi o să-mi oferi mai mult de patruzeci de dolari.
― Ce vrei să zici?
― N-ai primit scrisoarea mea?
― Ce scrisoare?
― A! făcu Ethel. Poate s-a pierdut la poştă. Ăştia sînt foarte neglijenţi. Oricum, credeam că o să ai grijă de mine. Nu prea mă simt bine de regulă. Simt ceva ca o greutate care-mi trage măruntaiele în jos.
Oftă, apoi vorbi atît de repede încît Kate îşi dădu seama că învăţase totul pe dinafară.
Ethel începu:
― Poate că îţi aminteşti că aveam un fel de dar al prevestirii. Mereu preziceam lucruri care se adevereau. Visam lucruri care apoi se întîmplau. Ba unul zicea să intru în afacerile astea. Cică sînt un mediu natural. Îţi aminteşti?
― Nu, răspunse Kate. Nu-mi amintesc.
― Zău? Ei, poate n-ai observat. Dar toţi ceilalţi o ştiau. Le-am spus o mulţime de lucruri care s-au adeverit.
― Şi ce încerci să-mi povesteşti?
― Am avut următorul vis. Îmi amintesc cînd a fost, pentru că s-a întîmplat în noaptea cînd a murit Faye.
Îşi ridică ochii spre chipul neclintit ai lui Kate. Continuă cu încăpăţînare:
― Ploua în noaptea aceea şi ploua şi în visul meu, oricum era umezeală. În visul meu, te-am văzut ieşind pe uşa bucătăriei. Nu era complet întuneric ― se zărea niţeluş luna. Obiectul visului erai tu. Te-ai dus în spatele casei şi te-ai aplecat. Nu vedeam ce făceai. Apoi te-ai întors pe furiş. Imediat după asta am aflat ― da, am aflat că Faye a murit.
Făcu o pauză şi aşteptă un comentariu din partea lui Kate, dar chipul lui Kate era lipsit de orice expresie.
Ethel aşteptă pînă ce fu sigură că n-are de aşteptat vreun răspuns.
― După cum îţi spuneam, am crezut întotdeauna în visele mele. Şi să vezi ce nostimă treabă, acolo afară nu erau decît nişte sticle de medicamente sparte şi cauciucul de la o pipetă.
Kate spuse leneş:
― Şi le-ai dus la un doctor. Şi ce-a spus că a fost în sticluţe?
― Oh, n-am făcut aşa ceva.
― Ar fi trebuit, zise Kate.
― Nu vreau să văd pe nimeni dînd de bucluc. Am avut eu destule necazuri. Am pus sticlele sparte într-o hîrtie şi le-am ascuns.
Kate spuse blînd:
― Şi ai venit la mine să-mi ceri sfatul?
― Da, doamnă.
― Să-ţi spun ce cred eu, zise Kate. Cred că eşti o curvă bătrînă şi epuizată şi ai fost bătută în cap de prea multe ori.
― Să nu te apuci să-mi spui că sînt nebună, începu Ethel.
― Nu, poate că nu eşti, dar eşti obosită şi bolnavă. Ţi-am spus că nu las niciodată un prieten la nevoie. Poţi să vii înapoi aici. Nu să lucrezi, dar poţi sa ajuţi la curăţenie şi să-i dai o mînă de ajutor bucătarului. Vei avea un pat şi o masă. Ce zici? Şi ceva bani de cheltuială.
Ethel se foi neliniştită.
― Nu, doamnă, făcu ea. Nu cred că vreau să mai dorm aici. Nu port cu mine plicul acela. L-am lăsat la nişte prieteni.
― Dar tu, la ce te-ai gîndit?
― M-am gîndit că dacă v-aţi cunoaşte interesul şi mi-aţi da o sută de dolari pe lună, poate că m-aş descurca şi m-aş însănătoşi.
― Spui că stai la hotelul "Southern Pacific"?
― Da, doamnă, camera mea e chiar în hol, lîngă birou. Funcţionarul de noapte e un prieten al meu. Nu doarme niciodată cînd e de serviciu. Tip simpatic.
Kate spuse:
― Nu face pe tine de frică, Ethel. Singurul lucru de care trebuie să te îngrijorezi este suma cu care poate fi cumpărat tipul tău simpatic. Şi acum aşteaptă o clipă.
Mai numără şase hîrtii de cîte zece dolari din sertar, în faţa ei, şi i le întinse.
― O să mi-i trimiţi la întîi ale lunii, sau trebuie să vin aici după ei?
― O să ţi-i trimit. Şi să ştii, Ethel, continuă liniştită Kate, tot mai cred că ar trebui să dai sticlele alea la analiză.
Ethel strîngea tare banii în mînă. Triumful şi senzaţia de bunăstare o copleşeau. Era unul din puţinele lucruri care îi reuşiseră vreodată.
― Nici nu mă gîndesc la una ca asta. Doar dacă aş fi obligată, spuse ea.
După plecarea ei, Kate se duse în grădina din spatele casei. Şi chiar după atîţia ani, putu să-şi dea seama după cît era de afînat pămîntul, că trebuie să fi fost bine răscolit.
În dimineaţa următoare, judecătorul asculta obişnuita relatare a micilor violenţe şi furtuni nocturne. Auzea doar pe jumătate relatarea celui de al patrulea caz şi, la sfîrşitul mărturiei reclamantului, întrebă:
― Cît ţi s-a furat?
Bărbatul cu părul negru zise:
― Aproape o sută de dolari.
Judecătorul se întoarse către ofiţerul care operase arestarea:
― Cît s-a găsit la ea?
― Nouăzeci şi şase de dolari. A cumpărat whisky şi ţigări şi nişte reviste de la funcţionarul de noapte la ora şase, azi-dimineaţă.
Ethel strigă:
― Nu l-am văzut pe omul ăsta în viaţa mea.
Judecătorul ridică ochii de pe hîrtie.
― De două ori pentru prostituţie şi acum pentru hoţie. Ne coşti prea mult. Vreau să părăseşti oraşul pînă la prînz.
Se întoarse către ofiţer:
― Spune-i şerifului că o să treacă peste graniţa comitatului.
Iar către Ethel:
― Dacă te întorci, te trimit la comitat să-ţi dea maximum de pedeapsă şi asta înseamnă San Quentin. Ai înţeles?
Ethel zise:
― Domnule judecător, vreau să vă vorbesc între patru ochi.
― De ce?
― Trebuie să vă vorbesc. E o înscenare.
― Totu-i o înscenare, zise judecătorul. Următorul.
În timp ce adjunctul şerifului o ducea pe Ethel la graniţa comitatului pe podul de peste rîul Pojaro, reclamantul mergea pe strada Castroville spre casa lui Kate, apoi îşi schimbă gîndul şi se întoarse la frizeria lui Kenoe să se tundă.

3

În primul moment, vizita lui Ethel n-a tulburat-o prea mult pe Kate. Ştia ce puţină atenţie se dă unei prostituate care face o plîngere şi că o analiză a sticlelor sparte nu va găsi nimic care să semene a otravă. Aproape că o uitase pe Faye. Această amintire forţată era pur şi simplu neplăcută.
Totuşi, încetul cu încetul, se trezi gîndindu-se la asta. Într-o seară, cînd controla cifrele pe o chitanţă de băcănie, îi trecu prin minte un gînd strălucitor şi rapid ca un meteor. Gîndul i se aprinse şi se stinse atît de repede, încît trebui să se oprească din treabă şi să încerce să-l prindă. Ce amestec avea în acest gînd chipul întunecat al lui Charles? Dar ochii miraţi şi veseli ai lui Sam Hamilton? De ce oare o scuturase un fior de teamă din pricina gîndului trecător?
Îl lăsă baltă şi se întoarse la lucrul ei, dar faţa lui Charles era îndărătul ei, se uita peste umărul ei. Degetele începură să o doară. Puse deoparte conturile şi făcu un tur prin casă. Era o seară liniştită, tăcută ― o noapte de marţi. Nu erau destui clienţi, nici măcar pentru circ.
Kate ştia ce simţeau fetele în legătură cu ea. Erau groaznic de înspăimîntate. Aşa le ţinea. Probabil că o şi urau, dar asta nu avea nici o importanţă. În schimb aveau încredere în ea şi asta conta. Dacă respectau regulile impuse de ea, dacă le respectau întocmai, Kate avea grijă de ele şi le apăra. Asta nu implica nici dragoste, nici respect. Nu recompensa niciodată, iar pe cea care greşea, o pedepsea de două ori înainte de a o da afară. Fetele ştiau asta şi aveau siguranţa că nu vor fi pedepsite fără motiv.
Cînd Kate trecu pe lîngă ele, fetele luară un aer care căuta să pară firesc. Kate ştia şi se aştepta la asta. Dar în noaptea aceea, simţea că nu e singură. I se părea că Charles mergea alături şi în spatele ei.
Trecu prin sufragerie în bucătărie, deschise răcitorul şi se uită în el. Ridică apoi capacul lăzii de gunoi şi o inspectă să vadă dacă nu se face risipă. Făcea asta în fiecare seară, dar în seara aceea mai avea şi ceva în plus de făcut.
Cînd părăsi salonul, fetele priviră una la cealaltă şi ridicară nedumerite din umeri. Eloise, care discuta cu brunetul Joe, zise:
― S-a întîmplat ceva?
― Nu, pe cîte ştiu. De ce?
― Nu ştiu. Pare nervoasă.
― Păi, a fost un fel de cursă ca să prindă.
― Ce anume?
― Stai liniştită! făcu Joe. Eu nu ştiu nimic şi nici tu nu ştii nimic.
― Am înţeles. Să-mi văd de treabă.
― Aşa-i. S-o lăsăm baltă, nu? spuse Joe.
― Nici nu vreau să ştiu, zise Eloise.
― Acum ai zis-o bine, făcu Joe.
Kate reveni din turul făcut.
― Mă duc să mă culc, îi spuse ea lui Joe. Să nu mă deranjezi decît dacă e necesar.
― Pot să vă ajut cu ceva?
― Da, fă-mi un ceai. Ai călcat rochia aceea, Eloise?
― Da, doamnă.
― N-ai călcat-o prea bine.
― Da, doamnă.
Kate era neliniştită. Îşi puse toate hîrtiile frumos în sertarele biroului, iar cînd Joe aduse tava cu ceai, îl puse să o aranjeze lîngă pat.
Stînd culcată între perne şi sorbindu-şi ceaiul, îşi reluă gîndul. Ce era cu Charles? Şi atunci îi apăru din nou.
Charles era inteligent. În felul lui trăsnit, Sam Hamilton era şi el inteligent. Ăsta era gîndul care-i provoca teamă ― existau oameni inteligenţi. Atît Charles cît şi Sam erau morţi, dar poate mai existau şi alţii. Mintea îi lucra foarte încet.
"Să presupunem că eu aş fi dezgropat sticlele. Ce aş fi gîndit şi ce aş fi făcut?" Panica i se ridica în piept. De ce sticlele au fost sparte şi îngropate? Nu conţineau otravă. Atunci de ce să le îngropi? Ce o determinase să facă asta? Ar fi trebuit să le arunce în şanţ pe Main Street sau să le zvîrle la lada cu gunoi. Doctorul Wilde murise. Dar oare ce fel de evidenţă ţinea? Nu ştia. Presupunînd că ea ar fi găsit sticla şi că ar fi aflat ce a fost înăuntru. Nu ar fi întrebat un specialist?
"Să presupunem că dai ulei de croton unei persoane. Ce se întîmplă?"
"Dar dacă, să presupunem, îi dai doze mici, timp îndelungat?" Cel întrebat ar şti. Poate că ar şti cineva.
"Să presupunem că ai auzit despre o madamă bogată care a lăsat prin testament totul unei fete venite de curînd şi apoi a murit." Kate ştia perfect de bine care ar fi primul ei gînd. Ce nebunie a făcut-o să o îndepărteze pe Ethel? Acum nu mai putea fi găsită.
Ethel trebuia cumpărată şi înşelată ca să dea resturile de sticlă. Unde erau sticlele acum? Într-un plic ― dar unde? Cum putea fi găsită Ethel?
Ethel va şti de ce şi cum a fost îndepărtată. Ethel nu e deşteaptă, dar poate să povestească totul cuiva care este deştept. Vocea ei care trăncăneşte ar putea să spună povestea, cum Faye a fost bolnavă, cum arăta, şi despre testament.
Kate respira agitat şi i se făcu pielea de găină de teamă. Ar trebui să plece la New York sau într-altă parte ― să nu se mai ostenească să vîndă casa. N-avea nevoie de banii ăia. Avea destui. Nimeni n-ar mai găsi-o. Da, dar dacă o şterge de aici, iar o persoană deşteaptă o ascultă pe Ethel povestind, nu face imediat legătura?
Kate se sculă din pat şi luă o doză masivă de bromură.
De atunci, teama care o stăpînea, a însoţit-o tot timpul. Fu aproape bucuroasă că durerea din mîini era provocată de o artrită care se dezvolta. O voce duşmănoasă îi şopti că asta ar putea fi o pedeapsă.
Nu ieşise niciodată prea mult în oraş, dar acum căpătă o adevărată repulsie pentru aşa ceva. Îşi dădea seama că bărbaţii se uită pe ascuns după ea, fiindcă ştiu cine e. Dar dacă unul dintre aceşti bărbaţi ar avea chipul lui Charles sau ochii lui Samuel? Trebuia să se forţeze să iasă o dată pe săptămînă. Apoi îşi construi odăiţa şi puse să fie zugrăvită în cenuşiu. Afirmase că lumina îi face rău la ochi şi, treptat, începu să creadă şi ea acest lucru. O ardeau ochii după un drum în oraş. Îşi petrecea tot mai mult timp în cămăruţa ei.
Unii oameni sînt în stare să aibă două păreri opuse în acelaşi timp, şi Kate era unul dintre aceştia. Era încredinţată că lumina îi făcea rău la ochi dar pe de altă parte avea convingerea că odăiţa cenuşie era o peşteră ca să te ascunzi, o vizuină întunecoasă în pămînt, un loc în care nici un ochi n-o putea privi. Odată, pe cînd şedea în fotoliul ei cu perne, se gîndi să-şi facă o uşă secretă, ca să aibă o cale de scăpare. Apoi, mai mult din sentiment, decît din raţiune, renunţă la acest plan. N-ar mai fi fost apărată. Dacă ea ar fi putut ieşi, înseamnă că ar fi putut să şi intre cineva ― acel cineva care începuse să se furişeze în afara casei, să se tîrască noaptea pe lîngă ziduri şi să se caţere în tăcere, încercînd să privească pe ferestre. Lui Kate îi trebui din ce în ce mai multă voinţă ca să poată părăsi casa în fiecare luni după-amiază.
Cînd Cal începu să o urmărească, simţi o teamă îngrozitoare. Iar cînd îl aşteptă în spatele boschetului era la un pas de panică. Dar acum, capul îi era cufundat în pernele moi şi ochii simţeau greutatea plăcută a bromurei.

Capitolul 41

1

Ţara se îndrepta treptat spre război, înspăimîntată şi în acelaşi timp atrasă. Oamenii nu mai simţiseră de aproape şaizeci de ani emoţia cutremurătoare a războiului. Conflictul spaniol fusese mai curînd o expediţie, decît un război. Domnul Wilson a fost reales preşedinte în noiembrie, pe baza promisiunii din platforma lui electorală că vom rămîne în afara războiului, dar, în acelaşi timp, a fost sfătuit să fie o o mînă forte, ceea ce în mod inevitabil însemna război. Afacerile începură să meargă bine şi preţurile crescură. Agenţi comerciali britanici roiau prin ţară, cumpărînd alimente, stofe, metal şi chimicale. Ţara era cuprinsă de emoţie. Oamenii nu credeau cu adevărat în război chiar dacă îl pregăteau. Valea Salinas îşi ducea viaţa obişnuită.
Cal se ducea la şcoală cu Aron.
― Arăţi obosit, zise Aron.
― Zău?
― Te-am auzit cînd ai venit azi-noapte. Era ora patru. Ce faci atît de tîrziu?
― Mă plimb ― mă gîndesc. Ţi-ar surîde să laşi şcoala şi să te întorci la fermă?
― Pentru ce?
― Am putea cîştiga ceva bani pentru tata.
― Eu mă duc la universitate. Aş vrea să pot pleca chiar acum. Toată lumea îşi bate joc de noi. Aş vrea să plec din oraş.
― Te porţi ca un nebun.
― Eu nu sînt nebun. Doar nu eu am pierdut banii. Nu eu am avut ideea nebunească cu salata. Totuşi, oamenii îşi bat joc şi de mine. Şi nici nu ştiu dacă avem bani destui pentru universitate.
― Doar n-a făcut-o dinadins ca să piardă banii.
― Dar i-a pierdut.
Cal spuse:
― Mai ai de terminat anul ăsta şi încă unul înainte de a merge la universitate.
― Crezi că nu ştiu asta?
― Dacă ai munci din greu, poate ai reuşi să-ţi dai toate examenele pînă-n vară şi să intri la toamnă.
Aron se răsuci:
― Nu pot.
― Ba cred că poţi. De ce nu vorbeşti cu directorul? Pariez că şi reverendul Rolf te-ar ajuta.
Aron zise:
― Vreau să plec din oraşul ăsta. Nu vreau să mă mai întorc niciodată. Tot ne mai poreclesc Cap de salată. Îşi bat joc de noi.
― Şi cum rămîne cu Abra?
― Abra va face cum e mai bine.
Cal întrebă:
― Să-ţi spun ceva. Vreau să încerc să fac ceva bani. Dacă faci efortul şi iei examenele cu un an mai devreme, atunci o să te ajut să-ţi faci universitatea.
― Vrei?
― Bineînţeles.
― Mă duc chiar acum să vorbesc cu directorul.
Grăbi pasul. Cal strigă:
― Aron, stai o clipă! Ascultă! Dacă el îţi spune că e de părere că poţi reuşi, să nu-i spui tatei.
― De ce nu?
― Mă gîndeam ce frumos ar fi dacă te-ai duce la el să-i spui că ai reuşit.
― Nu văd care-i deosebirea.
― Nu vezi?
― Nu, spuse Aron. Mie mi se pare o prostie.
Cal simţi o nevoie violentă să strige: "Ştiu cine-i mama noastră. Pot să ţi-o arăt. "
Asta l-ar fi lovit şi l-ar fi străpuns.
Cal o întîlni pe Abra în hol înainte de a suna clopoţelul.
― Ce s-a întîmplat cu Aron, întrebă el.
― Nu ştiu.
― Ba da, ştii.
― E cu capul în nori. Cred că pastorul ăla e de vină.
― Te conduce acasă?
― Sigur că da. Dar eu sînt în stare să văd prin el. Are aripi încă de pe acum.
― Tot îi mai e ruşine de povestea aia cu salata?
― Ştiu că-i este, zise Abra. Încerc să-l fac să uite. Însă poate că-i face plăcere.
― Ce vrei să spui?
― Nimic, făcu Abra.
După masa de seară, Cal spuse:
― Tată, te superi dacă mă duc la fermă vineri după-amiază?
Adam se răsuci în fotoliu:
― Pentru ce?
― Vreau doar să văd. Să mă uit primprejur.
― Aron vrea şi el să meargă?
― Nu. Vreau să mă duc singur.
― Nu văd de ce nu te-ai duce. Lee, tu vezi vreun motiv ca să nu se ducă?
― Nu, răspunse Lee. Îl studie pe Cal, apoi zise: Te gîndeşti serios să te apuci de agricultură?
― Poate. Dacă m-ai lăsa să mă ocup, aş lucra-o, tată.
― Contractul mai durează încă un an, spuse Adam.
― Şi după asta, pot s-o lucrez, nu?
― Şi cu şcoala cum rămîne?
― Pînă atunci, termin.
― O să vedem, spuse Adam. Poate vei vrea să mergi la universitate.
Cînd Cal. se îndreptă spre uşa de la intrare, Lee îl urmă şi ieşi cu el.
― Poţi să-mi spui despre ce e vorba? întrebă Lee.
― Nu vreau decît să arunc o privire.
― Am înţeles, nu vrei să-mi spui.
Lee se întoarse ca să intre în casă. Apoi strigă:
― Cal!
Băiatul se opri.
― Ai neplăceri, Cal?
― Nu.
― Am cinci mii de dolari, dacă ai vreodată nevoie.
― De ce să am nevoie?
― Nu ştiu, răspunse Lee.

3

Lui Will Hamilton îi plăcea biroul lui de la garaj, care arăta ca o colivie de sticlă. Interesele lui de afaceri erau mult mai întinse decît agenţia de automobile, dar nu-şi făcea alt birou. Îi plăcea forfota din afara cuştii lui pătrate de sticlă. Îşi pusese două rînduri de sticlă, ca să nu răzbată zgomotul garajului.
Şedea în fotoliul turnant, mare, de piele roşie şi în majoritatea timpului se bucura de viaţă. Cînd lumea vorbea despre fratele său Joe, care făcea atîţia bani în domeniul publicităţii în Est, Will spunea întotdeauna că el însuşi nu era decît o broască mare într-o baltă mică.
― Mie mi-ar fi teamă să mă duc într-un oraş mare, spunea el. Sînt un băiat de la ţară.
Îi plăceau rîsetele care urmau întotdeauna după asta. I se dovedea doar că prietenii lui ştiau că era bine situat.
Într-o sîmbătă dimineaţa, Cal se duse să-l vadă. Observînd aerul nedumerit al lui Will, spuse:
― Sînt Cal Trask.
― Oh, desigur. Ei, Doamne, te-ai făcut băiat mare. Tatăl tău e aici?
― Nu. Am venit singur.
― Şezi. Nu cred că fumezi.
― Uneori. Ţigări.
Will împinse pe birou un pachet de "Murad". Cal deschise cutia şi apoi o închise.
― Acum nu.
Will privi chipul întunecat al băiatului şi îi plăcu. Se gîndi: "Băiatul ăsta e deştept. N-o să-l păcălească nimeni."
― Bănuiesc că vei intra în curînd în afaceri, spuse Will.
― Da, domnule. M-am gîndit să lucrez ferma cînd termin şcoala.
― Nu faci bani cu asta, zise Will. Fermierii nu cîştigă bani. Doar cei care cumpără de la ei şi vînd. N-o să faci bani niciodată lucrînd pămîntul.
Will înţelese. Cal îl tatona, îl punea la încercare, îl observa, şi era de acord cu asta.
Cal era hotărît încă de pe acum, dar mai întîi întrebă:
― Domnule Hamilton, nu aveţi copii, nu-i aşa?
― Nu. Şi îmi pare rău. Ăsta-i lucrul de care îmi pare cel mai rău.
Apoi adăugă:
― De ce mă întrebi?
Cal ignoră întrebarea.
― Mi-aţi da un sfat?
Will simţi un val de plăcere.
― Dacă pot, aş fi încîntat. Ce vrei să ştii?
Şi atunci Cal făcu un lucru pe care Will Hamilton îl aprobă şi mai mult. Folosi candoarea ca pe o armă. El spuse:
― Vreau să cîştig o groază de bani. Vreau să mă învăţaţi cum.
Will se stăpîni să nu rîdă. Oricît de naivă era declaraţia, el nu-l considera pe Cal naiv.
― Toată lumea vrea asta, spuse el. Ce înţelegi printr-o groază de bani?
― Douăzeci, treizeci de mii de dolari.
― Doamne Dumnezeule! făcu Will şi-şi trase fotoliul înainte. Rîse din nou, dar nu în bătaie de joc. Cal zîmbi şi el, la rîsul lui Will.
Will întrebă:
― Poţi să-mi spui de ce vrei să faci atît de mulţi?
― Da, domnule, pot, spuse Cal. Şi deschise cutia de ţigări "Murad", îşi scoase o ţigară ovală cu filtru de plută şi o aprinse.
― Am să vă spun pentru ce.
Will se lăsă bucuros pe spate, în fotoliu.
― Tatăl meu a pierdut o groază de bani.
― Ştiu, făcu Will. Eu l-am avertizat să nu încerce să transporte salată la capătul celălalt al ţării.
― Aţi făcut asta? De ce?
― Nu existau garanţii, zise Will. Un om de afaceri trebuie să-şi ia măsuri de precauţie. Dacă se întîmpla ceva, era sfîrşit. Şi s-a şi întîmplat. Zi-i mai departe.
― Vreau să fac destui bani ca, să-i restitui ce a pierdut.
Will rămase cu gura căscată.
― De ce? întrebă el.
― Aşa vreau.
Will spuse:
― Îl iubeşti?
― Da.
Chipul buhăit al lui Will se crispă şi o amintire îl cuprinse ca un vînt rece. Nu era o întoarcere înceată în trecut, ci trecutul revenise aici într-o clipită, toţi anii aceia, o imagine, un simţămînt şi o disperare, toate încremenite ca într-un instantaneu fotografic. Era Samuel cel luminos, frumos ca zorile şi cu o imaginaţie ca zborul unei rîndunici şi strălucitorul, mohorîtul Tom, care era ca un foc sumbru, Una care încăleca pe furtuni, Mollie cea drăguţă, Dessie cea plină de veselie, George frumos şi cu o blîndeţe care umple odaia ca parfumul florilor, apoi era Joe cel mai mic şi cel mai iubit. Fiecare adusese, fără efort, un dar în familie.
Aproape fiecare are cutia lui secretă cu dureri, pe care nu le împărtăşeşte nimănui. Will o ascundea bine pe a lui, rîdea tare, exploata virtuţi perverse şi nu dădea frîu liber geloziei. Se considera lent, greoi, conservator şi neinspirat. Nici un vis măreţ nu-l ridica în slăvi şi nici o desperare nu-l forţa să se autodistrugă. El era întotdeauna la limită, încercînd să se menţină în cercul familiei cu acele daruri pe care le avea: prudenţă, raţiune, bunăvoinţă. El ţinea conturile, angaja avocaţii, chema pompele funebre şi, eventual, achita notele de plată. Ceilalţi, nici nu-şi dădeau seama că aveau nevoie de el. Avea îndemînarea de a face bani şi de a-i păstra. Era convins că Hamiltonii îl dispreţuiau pentru această unică îndemînare. Îi iubise cu încăpăţînare, fusese întotdeauna gata să-i salveze cu banii lui cînd dădeau greş. Avea credinţa că le era ruşine cu el şi se lupta cu desperare ca să fie acceptat printre ei. Simţea toate astea în vîntul rece care suflase peste el.
Ochii săi uşor bulbucaţi erau umezi şi priveau într-un punct dincolo de Cal, iar băiatul întrebă:
― Ce s-a întîmplat, domnule Hamilton? Nu vă simţiţi bine?
Will simţea că face şi el parte din familie, dar nu i-a înţeles. Iar ei l-au acceptat fără să ştie că el avea ceva de înţeles. Şi acum venise băiatul ăsta. Will îl înţelegea, îl simţea, îl recunoştea. Acesta era fiul pe care ar fi trebuit să-l aibă, sau fratele, sau tatăl. Iar vîntul rece al amintirii se transformă într-o căldură faţă de Cal care îi cuprinse de la stomac şi se împrăştie în tot corpul.
Se strădui să-şi concentreze atenţia asupra biroului de sticlă. Cal şedea rezemat în fotoliul lui, aşteptînd.
Will nu ştia cît timp durase tăcerea.
― Mă gîndeam, spuse el stingherit. Îşi întări vocea. M-ai întrebat ceva. Eu sînt om de afaceri. Eu nu dau nimic, eu vînd.
― Da, domnule.
Cal era atent, dar simţi că Will Hamilton îl plăcea.
Will zise:
― Vreau să ştiu ceva şi vreau adevărul. Ai să-mi spui adevărul?
― Nu ştiu, răspunse Cal.
― Îmi place. Cum să ştii pînă nu afli întrebarea? Îmi place. Aşa e înţelept şi cinstit. Ascultă ― ai un frate. Tatăl tău îl iubeşte mai mult decît pe tine?
― Toată lumea, spuse Cal calm. Toată lumea îl iubeşte pe Aron.
― Şi tu?
― Da, domnule. Cel puţin... da, îl iubesc.
― Ce înseamnă acel "cel puţin"?
― Uneori găsesc că e prost, dar îl iubesc.
― Dar pe tatăl tău?
― Îl iubesc, zise Cal.
― Iar el îl iubeşte mai mult pe fratele tău?
― Nu ştiu.
― Mi-ai spus că vrei să-i dai înapoi tatălui tău banii pe care i-a pierdut. De ce?
De obicei ochii lui Cal erau pe jumătate închişi şi neîncrezători, dar acum, erau atît de mari, încît păreau că pătrund în Will şi citesc în el. Cal era cît nu se poate mai aproape de sufletul lui.
― Tatăl meu e bun, zise el. Vreau să-l răsplătesc pentru că eu nu sînt bun.
― Dacă faci asta, n-o să fii bun?
― Nu, răspunse Cal. Am gînduri rele.
Will nu mai întîlnise pe nimeni care să vorbească atît de deschis. Era aproape încurcat din pricina goliciunii gîndurilor şi ştia cît de sigur era Cal în onestitatea lui dezgolită.
― Încă o întrebare şi n-o să mă supăr dacă nu-mi răspunzi. Eu cred că n-aş răspunde. Iată, să presupunem că faci rost de banii ăştia şi îi dai tatălui tău; nu ţi-ar trece prin minte că ai încercat să-i cumperi dragostea?
― Ba da, domnule. Mi-ar trece. Şi ăsta ar fi adevărul.
― Asta-i tot ce am vrut să te întreb. Asta-i tot.
Will se aplecă înainte şi îşi puse mîinile pe fruntea transpirată, cu vinele pulsînd. Nu-şi mai amintea de cînd nu mai fusese atît de emoţionat. Iar Cal triumfa cu prudenţă. Ştia că a cîştigat şi îşi închise chipul ca să nu se vadă.
Will îşi ridică fruntea, îşi scoase ochelarii şi îi şterse de umezeală.
― Hai afară, spuse el. Hai la o plimbare cu maşina.
Will conducea acum un Winton mare, cu o capotă lungă ca un sicriu, al cărui motor făcea un zgomot puternic şi gîfîit. O luă la sud de King City, pe drumul de ţară, unde primăvara se făcea simţită, iar ciocîrliile zburau înaintea lor, făcînd să vibreze de melodii sîrmele de pe marginea drumului.
Vîrful Blanco se înălţa spre apus cu creştetul acoperit de zăpadă, iar în vale şirurile de eucalipţi, care se întindeau de-a curmezişul văii ca să oprească vînturile, străluceau ca argintul cu frunzele lor noi.
Cînd ajunse la drumul lateral care ducea la casa familiei Trask, Will se opri la marginea şoselei. Nu scosese o vorbă de cînd Winton-ul ieşise din King City. Motorul se opri cu un oftat adînc.
Will privi drept înainte şi spuse:
― Cal, vrei să fii tovarăş cu mine?
― Da, domnule.
― Nu-mi place să iau un asociat fără bani. Aş putea să-ţi împrumut eu banii, dar asta ne-ar aduce numai necazuri.
― Pot să fac rost de bani, spuse Cal.
― Cît?
― Cinci mii de dolari.
― Tu ― nu cred.
Cal nu răspunse.
― Ba cred, făcu Will. Cu împrumut?
― Da, domnule.
― Cu ce dobîndă?
― Nimic.
― Asta-i o afacere bună. De unde îi iei?
― Nu vă spun, domnule.
Will dădu din cap şi rîse. Era tare bucuros.
― Poate că sînt nebun, dar te cred ― şi totuşi nu sînt nebun.
Îşi porni motorul, apoi îl opri din nou.
― Ascultă aici. Citeşti ziarele?
― Da, domnule.
― În orice moment de-acum încolo, se poate să intrăm în război.
― Aşa se pare.
― O mulţime de oameni gîndesc astfel. Ei bine, ştii care-i acum preţul fasolei? Vreau să spun, cu cît se pot vinde o sută de saci la Salinas?
― Nu sînt sigur. Cred că trei cenţi sau trei şi jumătate un fund.
― Şi mai spui că nu eşti sigur? De unde ştii?
― Aveam de gînd să-i cer tatii să mă lase să conduc eu ferma.
― Înţeleg. Dar nu vrei să lucrezi pămîntul. Eşti prea deştept. Arendaşul tatălui tău se numeşte Ranrani. E un elveţian-italian, e fermier bun. A cultivat aproape cinci sute de acri. Dacă îi garantăm, la cinci cenţi fundul şi îi dăm un împrumut pentru seminţe, o să planteze fasole. La fel şi toţi fermierii din împrejurimi. Am putea contracta cinci mii de acri de fasole.
Cal zise:
― Ce să facem cu fasole de cinci cenţi cînd pe piaţă e cu trei cenţi? Ah, înţeleg! Dar cum putem fi siguri?
Will spuse:
― Sîntem tovarăşi?
― Da, domnule.
― Da, Will.
― Da, Will.
― Cît de repede poţi obţine cei cinci mii de dolari?
― Vinerea viitoare.
― Dă mîna!
Solemn, bărbatul cel corpolent şi băiatul cel slab şi negricios dădură mîna.
Will, ţinînd încă mîna lui Cal, spuse:
― Acum sîntem tovarăşi. Am o legătură cu Agenţia engleză de achiziţii. Şi am un prieten la intendenţă. Pun pariu că putem vinde orice cantitate de fasole uscată pe care o obţinem cu zece cenţi fundul, sau chiar mai mult.
― Cînd puteţi vinde?
― Vînd chiar înainte de a încheia vreun contract. Acum vrei să mergem la casa cea veche să discutăm cu Rantani?
― Da, domnule, răspunse Cal.
Will ambreie Winton-ul şi maşina mare, verde, o luă hurducăind pe drumul lateral.

Capitalul 42

Întotdeauna, alţii sînt cei ce suferă de pe urma războiului. La Salinas, eram convinşi că Statele Unite erau naţiunea cea mai mare şi mai puternică din lume. Fiecare american era ţintaş din naştere şi un american făcea în luptă cît zece, douăzeci de străini.
Expediţia lui Pershing în Mexic, în urmărirea lui Villa distrusese pentru cîtăva vreme unul din miturile noastre. Aveam convingerea că mexicanii nu ştiu să tragă drept la ţintă, ba mai mult, că erau puturoşi şi proşti. Cînd trupele noastre s-au întors obosite de la graniţă, au spus că nimic din toate astea nu era adevărat. Mexicanii ştiau să tragă al naibii de bine! Şi călăreţii lui Villa i-au întrecut în viteză şi rezistenţă pe băieţii noştri de la oraşe. Cele două seri de antrenament pe lună nu-i întăriseră prea mult. Şi în cele din urmă se pare că mexicanii l-au păcălit şi l-au scos din ascunzătoare pe Black Jack Pershing. Cînd mexicanilor li s-au alăturat aliatul lor, dezinteria, a fost îngrozitor.
Ani de zile, unii dintre băieţii noştri nu s-au simţit deloc bine.
Totuşi n-am făcut legătura între germani şi mexicani. Ne-am întors pur şi simplu la miturile noastre. Un american făcea cît douăzeci de germani. Şi fiindcă acesta era un adevăr, nu trebuia decît să acţionăm cu fermitate ca să-l îngenunchiem pe Kaiser. N-o să îndrăznească ei să ne intercepteze vasele noastre comerciale ― şi totuşi a îndrăznit. N-o să-şi scoată capul să ne scufunde vasele ― şi totuşi a făcut-o. Era o prostie, dar a făcut-o, aşa că nu mai aveam încotro decît să ne luptăm cu el.
Războiul, cel puţin la început, îi privea pe alţii. Noi, eu, familia mea şi prietenii, priveam ca nişte spectatori din fotolii, şi era foarte pasionant. Şi la fel cum credeam că războiul îi priveşte întotdeauna pe alţii, tot aşa de convinşi eram că sînt ucişi întotdeauna alţii. Şi, Sfîntă Fecioară, nici asta n-a fost adevărat. Telegrame zguduitoare au început să curgă dureros şi era vorba de fraţi de-ai noştri. Erau la peste şase mii de mile de locul urgiei, dar asta nu ne salva.
Atunci s-a terminat cu veselia. Frumoasele Libertăţii puteau să se tot plimbe cu bonetele lor albe şi uniformele lor albe de pînză. Unchiul putea să-şi tot refacă discursul lui de 4 iulie şi să-l folosească pentru a vinde bonuri de împrumut. Noi, la şcoală, puteam să tot purtăm haine de culoare olive închis şi şepci de campanie, şi să învăţăm mînuirea armelor de la profesorul de fizică, dar, Doamne, Marty Hope murise, iar băiatul familiei Berges, de peste drum, cel drăguţ, de care era îndrăgostită sora noastră cea mică pe vremea cînd avea trei ani, fusese rupt în bucăţele!
Şi băieţii aceia deşiraţi, care-şi tîrşîiau picioarele cărînd lădiţe ostăşeşti, mărşăluiau stîngaci, în jos, pe Main Street spre gara Southern Pacific! Mergeau ca oile, iar fanfara din Salinas mărşăluia în fruntea lor, cîntînd "Steagul cu stele şi cu dungi", în timp ce familiile lor mergeau pe lîngă ei plîngînd, şi muzica răsuna ca un cîntec funebru. Recruţii nu se uitau la mamele lor. Nu îndrăzneau. N-am crezut niciodată că războiul ne va privi şi pe noi.
Erau unii în Salinas care începură să vorbească în şoaptă în sălile de biliard şi în baruri. Aveau informaţii particulare de la vreun soldat ― noi nu cunoşteam adevărul. Oamenii noştri erau trimişi fără puşti. Vase cu trupe erau scufundate şi guvernul nu ne spunea. Armata germană era atît de superioară faţă de a noastră, încît n-aveam nici o şansă. Kaizerul ăla era un tip deştept. Se pregătea să invadeze America. Dar Wilson ne-ar fi mărturisit aşa ceva? Nu. Şi, de obicei, aceşti purtători de zvonuri erau aceiaşi care spuseseră că, într-o bătălie, un american făcea cît douăzeci de germani ― exact aceiaşi.
Mici grupuri de englezi în uniformele lor străine ― dar care arătau elegant ― se învîrteau prin ţară, cumpărînd tot ce nu era bătut în cuie, plătind pe loc şi plătind gras. Mulţi dintre achizitorii englezi erau invalizi, însă purtau aceeaşi uniformă. Printre altele, ei cumpărau fasole, pentru că fasolea era uşor de transportat şi nu se strică, iar un om poate să trăiască al naibii de bine cu fasole. Ajunsese doisprezece cenţi şi jumătate fundul de fasole şi era greu de găsit. Fermierii ar fi dorit să nu fi contractat fasolea doar cu doi cenţi amărîţi peste preţul curent de acum şase luni.
Naţiunea şi Valea Salinas îşi schimbară cîntecele. La început, cîntam cum o să-i arătăm noi Helgolandului şi că-l vom spînzura pe Keizer şi vom mărşălui acolo şi vom curăţa mizeria făcută de afurisiţii ăia de străini.
Apoi, brusc, am început să cîntăm:

"În nenorocirea roşie a războiului, stă sora de cruce roşie
Ea e trandafirul din ţara nimănui",

şi am cîntat

"Allo, centrala, dă-mi Raidul, tata-i acolo",

şi am cîntat

 "Rugăciunea de seară a unei copile, cînd lumina-i stinsă
Se urcă sus şi-şi spune rugăciunea ―
O! Dumnezeule, spune-i tăticului că trebuie să aibă grijă de el!"

Cred că ne simţeam ca un băieţel zdravăn, dar fără experienţă, care primeşte un pumn în nas la prima ciocnire, îl doare şi ar vrea să termine totul cît mai repede.

Capitolul 43

1

Într-o zi, pe la sfîrşitul verii, Lee venea din stradă cărînd coşul lui mare de piatră. De cînd locuia la Salinas, Lee devenise un conservator american în privinţa îmbrăcămintei. Cînd ieşea din casă, purta de obicei haine negre, fine. Cămăşi albe, cu gulere înalte, tari şi cu cravate înguste, negre, ca acelea care constituiau cîndva semnul distinctiv al senatorilor sudişti. Purta pălării negre, cu calota rotundă şi borul drept, fără îndoitură la mijloc, ca şi cînd ar mai fi lăsat şi acum spaţiu pentru coada ridicată sus. Era imaculat.
Odată, Adam a remarcat splendoarea sobră a hainelor lui Lee şi acesta îi spuse zîmbind:
― Trebuie să mă îmbrac aşa. Trebuie să fii foarte bogat ca să-ţi permiţi să te îmbraci aşa de prost ca dumneata. Cei săraci sînt nevoiţi să se îmbrace bine.
― Sărac! explodă Adam. În curînd o să ne împrumuţi bani.
― Asta s-ar putea, zise Lee.
În această după-amiază, îşi lăsă coşul greu pe podea.
― Am să încerc să fac o supă din pepene de iarnă, zise el. Bucătărie chinezească. Am un văr în cartierul chinezesc şi el m-a învăţat. Vărul meu e bogat în afacerile cu artificii şi fantan.
― Credeam că nu ai rude, zise Adam.
― Toţi chinezii sînt înrudiţi, iar cei care se numesc Lee sînt cei mai apropiaţi. Vărul meu e un Suey Dong. De curînd, a trebuit să se odihnească din motive de sănătate, şi a învăţat să gătească. Se pune pepenele într-o oală, îi tai cu grijă capacul, bagi înăuntru un pui întreg, ciuperci, alune, praz şi niţeluş ghimber. Apoi se aşază capacul la loc deasupra pepenelui şi se găteşte cît se poate de încet, timp de două zile. Trebuie să fie bun.
Adam stătea lăsat pe spate în fotoliu, cu mîinile prinse sub cap şi zîmbea spre tavan.
― Bine, Lee, bine, spuse el.
― Nici măcar n-aţi ascultat ce v-am spus, zise Lee.
Adam se ridică. Zise:
― Ai impresia că-ţi cunoşti proprii tăi copii, şi cînd colo descoperi că nu-i cunoşti deloc.
Lee zîmbi:
― V-au scăpat unele amănunte ale vieţii lor? întrebă el.
Adam chicoti:
― Am descoperit doar din întîmplare, spuse el. Am observat eu, în vara asta, că Aron nu se prea arăta, dar credeam că e pur şi simplu afară, la joacă.
― La joacă! făcu Lee. Nu s-a mai jucat de ani de zile.
― Mă rog, n-are importanţă, continuă Adam. Azi l-am întîlnit pe domnul Kilkenney ― îl cunoşti, cel de la liceu? Credea că eu ştiu totul. Tu ştiai ce face băiatul ăsta?
― Nu, făcu Lee.
― A pregătit toată materia din anul următor. Vrea să dea examen pentru universitate mai devreme cu un an. Şi Kilkenney are încredere că o să reuşească. Ce crezi despre asta?
― Frumos, răspunse Lee. Da de ce o face?
― Ca să cîştige un an!
― Şi de ce vrea să-l cîştige?
― La naiba, Lee, e ambiţios. Nu poţi să înţelegi asta?
― Nu, răspunse Lee. Niciodată n-am putut.
Adam spuse:
― N-a pomenit niciodată de asta. Mă întreb dacă fratele lui ştie?
― Cred că Aron vrea să ne facă o surpriză. Nu trebuie să-i vorbim înainte de-a ne spune el.
― Ai dreptate. Ştii, Lee? ― sînt mîndru de el. Teribil de mîndru. Mă face să mă simt bine. Aş vrea ca şi Cal să aibă o ambiţie.
― Poate că are, zise Lee. Poate are şi el un fel de secret.
― Poate. Dumnezeu e martor că nici pe el nu l-am văzut în ultima vreme. Crezi că e bine pentru el să fie plecat atîta vreme?
― Cal încearcă să se regăsească, zise Lee. Cred că acest joc de-a v-aţi ascunselea cu sine însuşi nu e ceva obişnuit. Unii oameni rămîn "el" toată viaţa ― un "el" fără nici o speranţă.
― Gîndeşte-te, să faci dinainte munca pe un an întreg. Cînd o să ne spună, ar trebui să avem pregătit un dar pentru el.
― Un ceas de aur, zise Lee.
― Ai dreptate, zise Adam. Voi cumpăra unul şi-l voi da la gravat să-l am la îndemînă. Ce să fie scris?
― O să vă spună bijutierul, zise Lee. După două zile se scoate puiul afară, se scoate de pe oase, iar carnea se bagă înapoi.
― Care pui?
― Supa de pepene de iarnă, răspunse Lee.
― Avem oare destui bani ca să-l trimitem la universitate, Lee?
― Dacă sîntem chibzuiţi şi dacă el nu capătă gusturi costisitoare.
― N-o să capete, spuse Adam.
― Nici eu n-am crezut că voi căpăta, dar iată că le-am căpătat.
Lee îşi analiză cu admiraţie mîneca hainei.

2

Prezbiteriul bisericii episcopale Sfîntul Pavel era vast şi întortocheat. Fusese clădit pentru preoţi cu familii numeroase. Domnul Rolf, necăsătorit şi cu gusturi modeste, închisese cea mai mare parte a casei, dar cînd Aron a avut nevoie de un loc pentru studiu, îi oferi o cameră mare şi îl ajută la învăţătură.
Domnului Rolf îi era drag Aron. Îi plăcea frumuseţea îngerească a chipului lui, obrajii lui netezi, şoldurile înguste şi picioarele lungi şi drepte. Îi plăcea să stea în cameră şi să privească cum i se crispează faţa din pricina efortului de a învăţa. Înţelegea de ce Aron nu putea să lucreze într-o atmosferă improprie pentru un efort de gîndire limpede. Domnul Rolf simţea că Aron era produsul său, fiul său spiritual, contribuţia lui faţă de biserică. Îl călăuzea prin munca lui spre celibat şi simţea că îl îndrumă spre ape liniştite.
Discuţiile lor erau lungi, apropiate şi personale.
― Ştiu că sînt criticat, zise domnul Rolf. Din întîmplare, cred într-o biserică mai doctrinară decît unii oameni. Nimeni nu poate să pretindă că spovedania nu-i o taină tot atît de importantă ca împărtăşania. Şi ţine minte ce-ţi spun, o voi reintroduce, dar cu grijă, treptat.
― Cînd voi avea o biserică, aşa voi proceda şi eu.
― Necesită mult tact, spuse domnul Rolf.
Aron zise:
― Aş vrea să avem în biserica noastră, ― ei da, pot să vorbesc astfel, aş vrea să avem aşa ceva cum e ordinul Augustinilor sau al Franciscanilor. Un loc unde să te poţi retrage. Uneori mă simt păcătos. Vreau să mă depărtez de păcat şi să mă curăţ.
― Ştiu cum te simţi, spuse sincer domnul Rolf. Dar acolo nu pot să te însoţesc. Nu cred că Domnul nostru Iisus vrea ca preoţii lui să se retragă din serviciul pe care-l fac omenirii. Gîndeşte-te cît de mult a insistat să predicăm Evanghelia, să-i ajutăm pe cei bolnavi şi săraci, chiar să ne coborîm în noroi ca să-i ridicăm pe păcătoşii din mocirlă. Trebuie să avem mereu în faţa noastră integritatea exemplului său.
Ochii începură să-i strălucească şi vocea îi răguşi, ca atunci cînd ţinea predici.
― Poate ar trebui să-ţi povestesc un lucru. Şi sper să nu mă socoteşti deloc mîndru dacă-ţi spun. Dar lucrul ăsta are ceva măreţ în el. În ultimile cinci săptămîni, o femeie a venit mereu la slujba de seară. Nu cred că o poţi vedea din cor. Şade întotdeauna în ultimul rînd, în stînga ― da, o poţi vedea şi tu. E într-un colţ. Da, o poţi vedea. Poartă văl şi pleacă întotdeauna înainte de a mă reîntoarce eu la sfîrşitul slujbei.
― Cine e? întrebă Aron.
― Ei bine, va trebui să ştii şi tu lucrurile astea. Am făcut cercetări foarte discrete şi n-ai să ghiceşti niciodată. Este... este... proprietăreasa unei case rău famate.
― De aici, din Salinas?
― De aici, din Salina.
Domnul Rolf se aplecă înainte.
― Aron, văd că ţi-e silă. Dar trebuie să treci peste asta. Nu-l uita pe Domnul nostru şi pe Maria Magdalena. O spun fără mîndrie, aş fi bucuros să o pot ridica.
― Ce caută aici? întrebă Aron.
― Poate ceea ce avem noi de oferit ― salvarea. Va cere mult tact. Pot şi să văd cum se va întîmpla. Ţine minte vorbele mele ― oamenii aceştia sînt timizi. Într-o zi va ciocăni la uşa mea şi se va ruga să intre. Atunci, Aron, mă rog să pot fi înţelept şi răbdător. Trebuie să mă crezi ― cînd se întîmplă una ca asta, cînd un suflet rătăcit caută lumina, este cea mai înaltă şi cea mai frumoasă experienţă pe care o poate dobîndi un preot. Pentru asta existăm noi, Aron. Pentru asta.
Domnul Rolf îşi controlă cu greu respiraţia.
― Mă rog lui Dumnezeu să nu dau greş, spuse el.

3

Adam Trask judeca războiul prin prisma campaniei sale contra indienilor de care îşi amintea anevoie. Nimeni nu ştia nimic despre un război uriaş, general. Lee citi istoria Europei încercînd să discearnă, din vestigiile trecutului, tiparele viitorului.
Liza Hamilton murise cu un uşor zîmbet înţepat pe gură, iar pomeţii îi erau teribil de ascuţiţi cînd aceştia îşi pierduseră roşeaţa.
Adam aştepta nerăbdător ca Aron să-i aducă vestea despre examen. Ceasul de aur masiv stătea în sertarul de sus al biroului, sub batiste, şi îl ţinea tras şi potrivit şi îi controla exactitatea cu propriul lui ceas.
Lee primi instrucţiuni. În seara zilei cînd se vor da rezultatele, trebuia să gătească un curcan şi să facă o prăjitură.
― Va trebui să fie o sărbătoare, zise Adam. Ce-ai zice de nişte şampanie?
― Foarte drăguţ, spuse Lee. L-aţi citit vreodată pe von Clausewitz?
― Cine-i ăsta?
― Nu e o lectură prea calmantă, făcu Lee. O sticlă de şampanie?
― E de ajuns. Doar pentru a închina. Face să fie o adevărată petrecere.
Lui Adam nici nu-i trecea prin minte că Aron ar putea să nu reuşească.
Într-o după-amiază, Aron veni înăuntru şi-l întrebă pe Lee:
― Unde-i tata?
― Se bărbiereşte.
― Nu vin acasă la masă, zise Aron.
În baie, stătu în spatele tatălui său şi se adresă imaginii chipului săpunit din oglindă.
― Domnul Rolf m-a poftit să iau masa de seară la prezbiteriu.
Adam îşi şterse lama pe o bucată de hîrtie de toaletă îndoită:
― E un lucru plăcut, zise el.
― Pot să fac o baie?
― Termin într-un minut, spuse Adam.
Cînd Aron trecu prin salon, spuse noapte bună şi ieşi. Cal şi Adam se uitară după el.
― A luat din colonia mea, spuse Cal. Se simte.
― Trebuie să fie o petrecere, nu glumă, zise Adam.
― Nu-l dezaprob că vrea să serbeze evenimentul. A fost o muncă grea.
― Să serbeze?
― Examenele. Nu ţi-a spus? Le-a luat.
― A, da... examenele, făcu Adam. Da, mi-a spus. Frumoasă treabă. Sînt mîndru de el. Cred că am să-i iau un ceas de aur.
Cal spuse tăios:
― Nu ţi-a spus!
― Oh, ba da... da. Mi-a spus azi-dimineaţă.
― Azi-dimineaţă nu ştia încă, spuse Cal şi se ridică şi ieşi.
Merse foarte repede prin înserarea care se lăsa, pe Central Avenue, pe lîngă parc, pe lîngă casa lui Stonewall Jackson, drept pînă la locul de dincolo de felinare, unde strada devine drum de ţară şi o coteşte ca să ocolească ferma lui Tollot.
La ora zece, Lee, ducîndu-se să expedieze o scrisoare, îl găsi pe Cal şezînd pe ultima treaptă, în faţa intrării.
― Ce ţi s-a întîmplat? întrebă el.
― Am fost să mă plimb. 
― Ce-i cu Aron?
― Nu ştiu.
― Se pare că urăşti pe cineva. Vrei să mergi cu mine pînă la poştă?
― Nu.
― De ce stai aici, afară?
― Vreau să-i dau o mamă de bătaie.
― Nu face asta, zise Lee.
― De ce nu?
― Pentru că nu cred că poţi. Are să te căsăpească.
― Cred că ai dreptate, zise Cal. Fiu de căţea!
― Fii atent ce vorbeşti.
Cal rîse:
― Cred că voi merge cu tine.
― L-ai citit vreodată pe von Clausewitz?
― N-am auzit niciodată de el.
Cînd Aron veni acasă, Lee îl aştepta pe ultima treaptă a uşii de la intrare.
― Te-am salvat de la o bătaie, făcu Lee. Stai jos.
― Mă duc să mă culc.
― Stai jos. Vreau să-ţi vorbesc. De ce nu i-ai spuse tatei că ai luat examenele?
― N-ar fi înţeles.
― Te-ai purtat ca un măgar.
― Nu-mi place limbajul ăsta.
― De ce crezi că l-am folosit? Nu sînt grosolan din întîmplare. Aron, tatăl tău abia aşteaptă să trăiască clipa asta.
― De unde a ştiut?
― Ar fi trebuit să-i spui tu însuţi.
― Asta nu-i treaba ta.
― Vreau să te duci înăuntru şi să-l scoli dacă doarme, dar nu cred că a adormit. Vreau să-i spui.
― N-o să fac asta.
Lee spuse blînd:
― Aron, te-ai bătut vreodată cu un om mic, un om pe jumătate cît tine?
― Ce vrei să spui?
― E unul din cele mai neplăcute lucruri din lume. Omul acela n-are de gînd să se oprească şi în curînd va trebui să-l loveşti şi ăsta e lucrul cel mai rău. Atunci vei intra cu adevărat în încurcătură.
― Despre ce tot vorbeşti?
― Dacă nu faci cum îţi spun eu, Aron, te iau la bătaie. Nu e ridicol?
Aron încercă să treacă. Lee se ridică înaintea lui, strîngîndu-şi pumnii lui mici care nu erau buni să se ia la bătaie şi rămase într-o atitudine şi o poziţie atît de caraghioase, încît începu să rîdă de el însuşi.
― Nu ştiu cum să procedez, dar voi încerca, zise el.
Aron, nervos, se dădu îndărăt. Cînd în cele din urmă se aşeză pe trepte, Lee oftă adînc şi spuse:
― Mulţumesc lui Dumnezeu că a trecut. Ar fi fost groaznic. Ascultă, Aron, nu poţi să-mi spui ce s-a întîmplat cu tine? Îmi spuneai întotdeauna.
Deodată Aron izbucni:
― Vreau să plec. E un oraş murdar.
― Nu, nu este. E la fel ca şi alte locuri.
― Nu mă leagă nimic de oraşul ăsta. Aş fi vrut să nu venim niciodată aici. Nu ştiu ce-i cu mine. Vreau să plec.
Vocea i se transformă în geamăt.
Lee îi puse braţul în jurul umerilor laţi, ca să-l îmbărbăteze.
― Creşti. Poate ăsta-i motivul, spuse el blînd. Uneori, mi se pare că lumea ne pune la încercarea ce mai grea tocmai atunci, şi ne închidem în nou şi ne privim cu groază. Dar ăsta nu-i cel mai rău lucru. Ni se pare că fiecare ne vede pe dinăuntru. Atunci murdăria e groaznic de murdară — iar puritatea e strălucitor de albă. Aron, o să treacă. Pentru tine asta nu e de prea mare ajutor, pentru că nu crezi, dar asta-i tot ce pot să fac pentru tine. Încearcă să crezi că lucrurile nu sînt nici aşa de bune, nici aşa de rele cum ţi se par acum. Da, pot să te ajut. Du-te la culcare acum, iar dimineaţă trezeşte-te devreme şi spune-i tatălui tău despre examene. Povesteşte-i palpitant. El e mai singur decît tine, pentru că nu are un viitor frumos la care să viseze. Mimează. Sam Hamilton a spus asta. Fă-te că tu însuţi crezi şi poate că aşa o să şi fie. Mimează. Fă asta. Şi du-te la culcare. Trebuie să fac o prăjitură ― pentru micul-dejun. Şi să ştii Aron ― tatăl tău ţi-a lăsat un dar sub pernă.

Capitolul 44

1

Abia după plecarea lui Aron la universitate, Abra i-a cunoscut cu adevărat familia. Aron şi Abra se închiseseră într-o lume care fusese numai a lor. După plecarea lui Aron, ea se ataşă de ceilalţi membri ai familiei Trask. Constată că avea mai multă încrede în Adam şi îl iubea mai mult pe Lee decît pe propriul ei tată.
În ce-l priveşte pe Cal, nu putea să se hotărască. Îi trezea cînd mînia, cînd durerea şi uneori curiozitatea. Părea că e într-o continuă luptă cu ea. Abra nu ştia dacă o plăcea sau nu, aşa că nu-l simpatiza. Se simţea uşurată cînd, venind la familia Trask, Cal nu era acasă, ca să privească pe ascuns la ea, să o judece, să o cîntărească, să o analizeze şi să-şi întoarcă privirea cînd îl prindea asupra faptului.
Abra era o fată cu o fire deschisă, bine făcută, cu piept frumos, dezvoltată, numai bună de căsătorie şi aşteptînd să se mărite... dar aştepta. Se obişnui ca după şcoală să se ducă la familia Trask, să stea cu Lee şi să-i citească paragrafe din scrisorile zilnice ale lui Aron.
Aron se simţea singur la Stanford. Scrisorile sale erau pătrunse de dorul pentru prietena sa. Cît timp erau împreună, erau o pereche obişnuită, dar de la universitate, de la nouăzeci de mile depărtare, îi declara dragoste înflăcărată, se izola de viaţa din jurul lui. Învăţa, mînca, dormea şi îi scria lui Abra, asta era toată viaţa lui.
După-amiezile, ea stătea în bucătărie cu Lee şi îl ajuta să cureţe fasolea de aţă sau să aleagă mazărea. Uneori făcea fondante şi foarte adesea prefera să rămînă la cină, decît să se ducă acasă la părinţii ei. Nu exista subiect pe care să nu-l poată discuta cu Lee. Puţinele lucruri despre care putea vorbi cu tatăl şi cu mama ei erau anemice, palide, obosite şi în mare parte false. Şi în această privinţă, Lee era diferit. Abra voia să-i spună lui Lee doar lucruri adevărate, chiar dacă nu ştia cu siguranţă ce era adevărat.
Lee şedea zîmbind uşor, iar mîinile lui fragile, iuţi, lucrau de parcă zburau, ca şi cînd ar fi avut o viaţă independentă. Abra nu-şi dădea seama că povestea exclusiv despre sine însăşi. Uneori, în timp ce ea vorbea, mintea lui Lee se depărta, se întorcea şi pleca din nou, ca un cîine vagabond, iar din cînd în cînd Lee dădea din cap şi scotea un mormăit uşor.
Îi plăcea Abra, găsea la ea putere, bunătate, căldură. Trăsăturile ei aveau o pronunţată forţă musculară care putea în cele din urmă să ducă fie la urîţenie, fie la o mare frumuseţe. Lee, visînd în timp ce ea vorbea, se gîndea la feţele rotunde, netede ale cantonezilor din rasa lui. Chiar cînd sînt subţirele, au faţa rotundă ca o lună. Lui Lee ar fi trebuit să-i placă mai mult genul ăsta, deoarece frumuseţea trebuie să fie ceva care să ne semene, dar nu-i plăcea. Cînd se gîndea la frumuseţea chinezească, îi veneau în minte chipurile tîlhăreşti ale rasei manchu, chipuri arogante şi fără milă ale unor oameni care aveau autoritate prin moştenire necontestată.
Ea spuse:
― Poate aşa a fost întotdeauna. Nu ştiu. Nu prea vorbea niciodată de tatăl său. Asta era după ce i s-a întîmplat domnului Trask ― ştii ― povestea cu salata. Aron era furios atunci.
― De ce? întrebă Lee.
― Lumea rîdea de el.
Gîndul lui Lee se întoarse îndărăt.
― Rîdeau de Aron? De ce să rîdă de el? El n-avea nici un amestec în asta.
― Da, dar aşa simţea el. Vrei să ştii ce cred eu?
― Bineînţeles, făcu Lee.
― Am găsit o explicaţie, dar nu am dus-o pînă la capăt. M-am gîndit că s-a simţit întotdeauna aşa, un fel de infirm ― poate nerealizat în întregime, pentru că nu avea o mamă.
Lee căscă ochii mari, apoi îi coborî din nou.
Aprobă din cap.
― Înţeleg. Crezi că şi Cal e la fel?
― Nu.
― Atunci, de ce să fie Aron?
― Asta nu ştiu încă. Poate că unii oameni simt nevoia unui lucru mai mult decît alţii, sau urăsc mai mult. Tată meu nu poate suferi napii. Dintotdeauna. Nu are nici un motiv anume. Pur şi simplu, napii îl înfurie, dar rău de tot. Odată, mama era ― în fine, era supărată, şi a făcut o cratiţă cu piureu de napi cu mult piper şi cu brînză pe deasupra şi a rumenit-o frumos. Tata a mîncat jumătate de porţie înainte de a întreba ce este. Mama a spus că-s napi şi atunci el a aruncat farfuria pe podea, s-a ridicat şi a ieşit. Nu cred că a iertat-o vreodată.
Lee chicoti:
― Putea s-o ierte pentru că i-a spus că-s napi. Dar ia să presupunem, Abra, că ar fi întrebat-o, iar ea i-ar fi răspuns că-s altceva şi i-ar fi plăcut şi ar mai fi luat o porţie. Iar mai tîrziu, ar fi aflat. Ei bine, ar fi putut s-o omoare.
― Cred că da. Oricum, eu cred că Aron a simţit mai mult nevoia unei mame, decît Cal. Cred că l-a condamnat întotdeauna pe tatăl lui.
― De ce?
― Nu ştiu. Aşa gîndesc eu.
― Înţelegi multe lucruri, nu-i aşa?
― Şi n-ar trebui?
― Ba da, desigur.
― Să fac nişte fondante?
― Astăzi nu. Mai avem încă.
― Ce pot să fac?
― Poţi să cerni nişte făină. Vrei să iei masa cu noi?
― Nu. Mă duc la o onomastică, mulţumesc. Chiar crezi că o să se facă pastor?
― De unde să ştiu eu, răspunse Lee. Poate nu-i decît o idee.
― Sper să nu se facă, spuse Abra, şi închise gura, mirată că a rostit vorbele astea.
Lee se ridică, scoase scîndura de aluat şi aşeză carnea tocată, iar lîngă ea, o sită de făină.
― Foloseşte dosul cuţitului, zise el.
― Ştiu.
Spera că el n-a auzit-o.
Dar Lee întrebă:
― De ce nu vrei să devină pastor?
― Nu trebuia să spun asta.
― Poţi să-mi spui orice vrei. Nu-i nevoie să dai explicaţii.
Se întoarse la scaunul lui şi Abra cernu făina peste carne şi o bătu cu un cuţit mare. Toc-toc.
― N-ar fi trebuit să vorbesc aşa. Toc-toc.
Lee întoarse capul ca să o lase în voia ei.
― El nu face nimic pe jumătate, spuse ea bătînd. Dacă e vorba de biserică, atunci trebuie să fie cea mai înaintată. Spunea că pastorii n-ar trebui să se căsătorească.
― Ultima lui scrisoare nu prea sună în felul ăsta, observă Lee.
― Ştiu. Asta era înainte.
Se opri din bătut. Pe chipul ei tînăr se citea o durere plină de uimire.
― Lee, nu sînt destul de bună pentru el.
― Ce idee mai e şi asta?
― Nu glumesc. El nu se gîndeşte la mine. El şi-a imaginat o persoană şi i-a dat chipul meu. Eu nu sînt aşa... nu sînt ca aceea pe care şi-a imaginat-o.
― Şi cum e aceea?
― Pură! spuse Abra. Absolut pură. Nimic altceva decît puritate, nimic rău în ea. Eu nu sînt aşa.
― Nimeni nu-i aşa, zise Lee.
― El nu mă cunoaşte pe mine cu adevărat. Nici nu vrea măcar să mă cunoască. El doreşte acea fantomă albă
Lee pisă nişte pesmet.
― Nu-l iubeşti? Eşti destul de tînără, dar nu cred că asta are vreo importanţă.
― Bineînţeles că-l iubesc. Voi fi soţia lui. Dar aş vrea ca şi el să mă iubească. Şi cum ar putea s-o facă, dacă nu ştie nimic despre mine? Înainte credeam că mă cunoaşte. Acum nu mai sînt sigură dacă m-a cunoscut vreodată.
― Poate trece printr-o perioadă dificilă care n-o să ţină o veşnicie. Eşti o fată deşteaptă ― foarte deşteaptă. E oare greu să încerci să te poţi ca aceea pe care şi-o imaginează el?
― Mi-e frică mereu că o să vadă la mine ceva ce nu există la cea pe care şi-o imaginează. S-ar putea să mă enervez sau să miros urît ― sau altceva. O să descopere.
― Poate că nu, făcu Lee. Dar trebuie să fie greu să fii în acelaşi timp şi Albă ca Zăpada sau zeiţa fecioară, şi tu însăţi. Oamenii mai şi miros urît cîteodată.
Ea se îndreptă spre masă.
― Lee, aş vrea.
― Nu vărsa făina pe podeaua mea, spuse el. Ce-ai vrea?
― E vorba de concluzia mea. Cred că Aron, pentru că n-a avut mamă ― a înzestrat-o cu toate calităţile pe care şi le putea închipui.
― S-ar putea să fie aşa. Şi apoi crezi că ţi le-a atribuit ţie pe toate.
Ea îl privea fix şi degetele i se plimbau delicat, în sus şi în jos, pe lama cuţitului.
― Şi ai vrea să găseşti o cale să i le dai îndărăt.
― Da.
― Dar dacă în cazul ăsta n-o să te mai iubească?
― Aş prefera să încerc, spuse ea. Aş prefera să fiu eu însămi.
Lee zise:
― N-am văzut pe nimeni să se amestece în treburile altora, ca mine. Şi sînt un om care n-are un răspuns categoric la nimic. Îmi baţi carnea aia, sau o bat eu?
Ea se apucă din nou de treabă.
― Crezi că e caraghios să fii atît de serioasă cînd nici n-ai terminat încă şcoala? întrebă ea.
― Nu văd cum ai putea fi altfel. Rîsul vine mai tîrziu, ca măselele de minte, şi rîsul de tine însuţi vine la urmă de tot. Într-o întrecere nebună cu moartea, şi uneori nu vine la timp.
Bătăile deveniră mai repezi şi mai dezordonate, mai nervoase. Lee mişcă pe masă cinci boabe de fasole albe, uscate, formînd diverse modele ― o linie, un unghi, un cerc.
Bătăile încetară.
― Doamna Trask trăieşte?
Degetul arătător al lui Lee rămase o clipă în aer deasupra unei boabe de fasole şi apoi se lăsă uşor în jos şi o împinse ca să transforme litera O în Q. Ştia că ea îl priveşte. Putea chiar să-şi închipuie cum pe faţa ei se citea panică după întrebarea pusă. Gîndul lui alerga ca un şoarece prins de curînd într-o cursă de sîrmă. Oftă şi renunţă. Se răsuci încet şi o privi, tabloul pe care şi-l închipuise, era corect.
Lee spuse fără nici un fel de intonaţie.
― Am discutat o mulţime şi nu-mi amintesc să fi vorbit vreodată despre mine ― niciodată.
Zîmbi timid.
― Abra, lasă-mă să-ţi vorbesc despre mine. Sînt servitor. Sînt bătrîn. Sînt chinez. Astea trei le ştii. Sînt obosit şi sînt laş.
― Nu eşti..., începu ea.
― Taci, spuse ea. Sînt atît de laş! Nu vreau să-mi bag nasul în treburile nimănui.
― Ce vrei să spui?
― Abra, tatăl tău mai urăşte şi altceva în afară de napi?
Pe chipul ei se citea încăpăţînare.
― Ţi-am pus o întrebare.
― N-am auzit întrebarea, spuse el cu blîndeţe, şi vocea lui deveni confidenţială. Nu mi-ai pus nici o întrebare, Abra.
― Cred că mă consideri prea tînără..., începu Abra.
Lee o întrerupse:
― Odată am lucrat la o femeie de treizeci şi cinci de ani, care n-avusese niciodată nimic comun cu experienţa, cu învăţătura, cu frumuseţea. Dacă ar fi avut şase ani, ar fi fost desperarea părinţilor. Dar la treizeci şi cinci, i se permitea să dispună de avere şi de viaţa oamenilor din jurul ei. Nu, Abra, vîrsta n-are nimic de-a face cu asta. Dacă aş avea ceva de spus ― ţie ţi-aş spune.
Fata îi zîmbi. Zise:
― Sînt inteligentă, zise ea. Vrei să-ţi dovedesc că sînt inteligentă?
― Nu, Doamne fereşte, protestă Lee.
― Atunci nu vrei să încerc să înţeleg cum stau lucrurile?
― Nu mă interesează ce faci, atîta timp cît eu nu am nici un amestec. Cred că oricît de slab şi de păcătos este un om bun, are în el atîtea păcate cîte poate duce. Am destul păcate care să mă chinuie. Poate că nu sînt păcate prea mari în comparaţie cu altele, dar, după părerea mea, sînt taman atîtea cîte pot eu duce. Te rog să mă ierţi.
Abra se întinse peste masă şi îi atinse mîna cu degetele ei albe de făină. Pielea galbenă de pe mîna lui era întinsă şi lucioasă. El se uită în jos la petele albe prăfoase pe care le lăsaseră degetele ei.
Abra zise:
― Tata şi-a dorit un băiat. Cred că urăşte napii şi fetele. Povesteşte la toată lumea cum mi-a dat numele ăsta aiurit.

"Şi deşi am strigat pe altcineva,
A venit Abra. "

Lee îi zîmbi.
― Eşti o fată atît de drăguţă. Mîine cumpăr nişte napi, dacă vii la masă.
Abra întrebă încet:
― Ea trăieşte?
― Da, răspunse Lee.
Uşa de la intrare se trînti şi Cal intră în bucătărie.
― Bună Abra. Tata-i acasă?
― Nu, nu încă. De ce eşti aşa de zîmbăreţ? spuse Lee.
Cal îi înmînă un cec.
― Iată. Ăştia-s ai tăi.
Lee se uită la el.
― N-am vrut dobîndă, zise el.
― E mai bine aşa. Poate voi mai dori să mi-i mai împrumuţi iar.
― Nu vrei să-mi spui de unde i-ai luat?
― Nu încă. Am avut o idee straşnică...
Ochii i se îndreptară spre Abra.
― Acum trebuie să mă duc şi eu acasă, zise ea.
― Oricum, zise Cal. Poate să ştie şi ea. M-am hotărît pentru sărbătoarea de Thanksgiving şi Abra o să fie probabil aici şi Aron o să fie şi el acasă.
― Ce te-ai hotărît?
― Am un dar pentru tata.
― Ce anume? întrebă Abra.
― Nu spun. O să vedeţi atunci.
― Lee ştie?
― Da, dar el n-o să spună.
― Nu cred că te-am văzut vreodată aşa vesel, zise Abra. Nu cred să te fi văzut vesel vreodată.
Descoperi că simte pentru el o căldură.
După plecarea Abrei, Cal se aşeză.
― Nu ştiu dacă să i-l dau înainte de masa de Thanksgiving sau după, spuse el.
― După, zise Lee. Chiar ai banii?
― Cincisprezece mii de dolari.
― Cinstit?
― Vrei să întrebi dacă nu cumva i-am furat?
― Da.
― Cinstit. Îţi aminteşti cum am luat şampanie pentru Aron? O să luăm şampanie şi... poate o să împodobim sufrageria. Poate o să ne ajute Abra.
― Crezi cu adevărat că tatăl tău vrea banii?
― De ce să nu vrea?
― Sper că ai dreptate, făcu Lee. Cum merge cu şcoala?
― Nu prea bine. Dar mă pun la punct după Thanksgiving, răspunse el.

2

În ziua următoare, la sfîrşitul orelor de şcoală, Abra se grăbi şi îl ajunse din urmă pe Cal.
― Bună Abra, spuse el. Faci fondante bune.
― Ultima oară au fost cam uscate. Trebuie să se topească în gură.
― Lee e pur şi simplu nebun după tine. Ce i-ai făcut?
― Îmi place Lee, spuse ea şi adăugă: Vreau să te întreb ceva, Cal.
― Da?
― Ce-i cu Aron?
― Ce vrei să spui?
― Pare că se gîndeşte numai la persoana lui.
― Nu cred că e ceva nou. Te-ai certat cu el?
― Nu. Cînd spunea că vrea să se facă pastor şi să rămînă necăsătorit, am încercat să mă cert cu el, dar n-am reuşit.
― Să nu se căsătorească cu tine? Aşa ceva nu pot să-mi închipui.
― Cal, acum îmi scrie scrisori de dragoste ― numai că nu-mi sînt adresate mie.
― Dar cui?
― E ca şi cum le-ar adresa lui însuşi.
Cal zise:
― Cunosc locul vostru, de la salcie.
Ea nu păru surprinsă.
― Zău? întrebă.
― Eşti supărată pe Aron?
― Nu, nu sînt supărată. Doar că nu-l înţeleg. Nu-l cunosc.
― Aşteaptă. Poate că trece printr-o situaţie aparte.
― Mă întreb dacă o să fie bine. Crezi că s-ar putea să mă fi înşelat în tot timpul ăsta?
― De unde să ştiu eu?
― Cal, întrebă ea, e adevărat că ieşi noaptea tîrziu şi chiar te duci la case rău famate?
― Da, răspunse el. E adevărat. Aron ţi-a spus?
― Nu, nu Aron. De ce te duci acolo?
Cal mergea alături de ea fără să răspundă.
― Spune-mi, repetă ea.
― Ce-ţi pasă ţie?
― O faci pentru că eşti rău?
― Cum ţi se pare?
― Nici eu nu sînt bună, spuse ea.
― Eşti nebună. Aron o să-ţi scoată asta din cap.
― Crezi că o s-o facă?
― Sigur, răspunse Cal. Trebuie.

Capitolul 45

1

După cum spunea chiar el, Joe Valery privea şi asculta fără să se amestece în treburile altora. Îşi acumulase ura încetul cu încetul ― începînd cu maică-sa care l-a neglijat, şi cu taică-său care ba îl bătea, ba plîngea. I-a fost uşor să-şi îndrepte ura ce-i creştea în suflet împotriva profesorului care îi cerea disciplină, a poliţistului care-l urmărea şi a preotului care-i ţinea predici. Chiar mai înainte să dea ochi cu primul magistrat. Joe înmagazinase o uriaşă ură faţă de lumea pe care o cunoştea.
Ura nu poate exista singură. Are nevoie de dragoste care să o declanşeze ca imbold sau stimulent. Joe prinse curînd o dragoste protectoare, blîndă, faţă de Joe însuşi. Îl reconforta, îl linguşea şi îl îndrăgea pe Joe. Ridică ziduri care să-l apere pe Joe de o lume duşmănoasă. Şi treptat, Joe deveni imun la rău. Dacă Joe avea neplăceri era din cauză că lumea se aliase într-o conspiraţie împotriva lui. Iar dacă Joe ataca lumea, asta însemna răzbunare şi îşi meritau soarta ― pui de căţele. Joe dădea mare atenţie dragostei lui şi puse la punct o serie de reguli care ar putea fi formulate astfel:
1. Să n-ai încredere în nimeni. Toţi sînt ostili.
2. Ţine-ţi gura. Nu-ţi băga nasul.
3. Destupă-ţi urechile. Cînd ei fac o greşeală, pune mîna pe ea şi aşteaptă.
4. Toţi sînt nişte fii de căţele şi orice le-ai face tu, o merită.
5. Atacă pe ocolite.
6. Nu avea încredere în femei în nici o privinţă.
7. Ai încredere în bani. Toată lumea îi doreşte. Oricine se vinde pentru ei.
Mai erau şi alte reguli, dar acelea erau rafinamente. Sistemul lui lucra bine şi, întrucît nu cunoştea altul, Joe nu avea o bază de comparaţie cu alte sisteme. Ştia că e nevoie să fii deştept şi se considera deştept. Dacă reuşea o lovitură, însemna că e deştept, dacă suferea un eşec, era doar ghinion. Lui Joe nu-i mergea prea grozav, dar trăia, şi asta cu un efort minim. Kate îl ţinea pentru că ştia că ar face orice pentru bani sau din teamă. Nu avea iluzii în privinţa lui. În afacerile ei, tipi ca Joe sînt necesari. Cînd începu să lucreze pentru prima oară la Kate, Joe căută să descopere slăbiciunile ei de pe urma cărora să trăiască ― vanitate, voluptate, nelinişte sau conştiinţă, aviditate, isterie. Ştia că ele trebuie să existe, pentru că era femeie. A fost un şoc puternic pentru el să-şi dea seama că, dacă existau cumva, el nu putea să le descopere. Femeia aceasta gîndea şi acţiona ca un bărbat ― ba chiar mai dur, mai repede şi mai inteligent. Joe făcu cîteva greşeli şi Kate i le scoase pe nas. Căpătă pentru ea o admiraţie bazată pe teamă.
Cînd constată că nu poate să o înşele în anumite privinţe, începu să creadă că nu poate să o înşele cu nimic. Kate făcu din el un sclav, la fel cum făcuse întotdeauna sclave din femei. Îl hrănea, îl îmbrăca, îi dădea ordine, îl pedepsea.
Odată ce Joe recunoscu că e mai deşteaptă decît el, nu rămase decît un mic pas pînă la a crede că e mai deşteaptă decît oricine altcineva. Era încredinţat că ea posedă cele două mari daruri: era inteligentă şi avea noroc ― nu puteai să-ţi doreşti mai mult. Era bucuros să-i facă treburile murdare ― şi se temea să nu le facă. Kate nu face greşeli, îşi spunea Joe. Şi dacă îi cînţi în strună, Kate are grijă de tine. Asta devenise pentru el o a doua natură, nu mai sta să se gîndească. Iar cînd aranjă expulzarea lui Ethel dincolo de graniţa comitatului, o consideră ceva firesc. Era treaba lui Kate, iar ea era deşteaptă, ştia ce face.

2

Kate nu putea dormi bine cînd avea o criză de artrită. Aproape că simţea cum i se îngroaşă încheieturile şi devin noduroase. Uneori, încerca să se gîndească la altceva, chiar la lucruri neplăcute, ca să-şi alunge din minte durerea şi degetele deformate. Uneori încerca să-şi amintească fiecare amănunt dintr-o cameră pe care nu o văzuse de mult. Uneori privea în tavan şi proiecta coloane de cifre, pe care le aduna. Alteori, evoca amintiri. Reconstituia chipul domnul Edward, hainele lui şi cuvîntul care era marcat pe închizătoarea de metal a bretelelor lui. Nu-i dăduse niciodată atenţie, dar ştia că scria "Excelsior".
Adesea, noaptea, se gîndea la Faye, îşi amintea ochii ei, părul, tonul glasului şi cum îi tremurau mîinile şi bucăţica de carne de lîngă unghia degetului mic de la mîna stîngă, o cicatrice de la o tăietură veche. Kate îşi analiză sentimentele faţă de Faye. O urîse sau o iubise? Îi fusese milă de ea? Îi părea rău că o omorîse? Kate îşi măsura propriile gînduri ca un vierme mişcător. Constată că nu avea sentimente faţă de Faye. Nici n-o iubise, nici n-o urîse, atît pe ea cît şi amintirea ei. Fusese o vreme, în timpul agoniei ei, cînd gălăgia şi mirosul ei stîrniseră furia lui Kate, încît se gîndise s-o omoare mai repede, ca să se termine totul.
Kate îşi amintea cum arăta Faye ultima dată cînd o văzuse, culcată în coşciugul purpuriu, îmbrăcată în alb, avînd pe buze un zîmbet aranjat de cioclu şi destulă pudră şi ruj ca să-i acopere pielea palidă.
O voce în spatele lui Kate spusese:
― Arată mai bine decît în ultimii ani.
Iar o altă voce răspunse:
― Poate că acelaşi lucru mi-ar face şi mie bine, şi urmară două pufnituri.
Prima voce trebuie să fi fost Ethel, iar a doua Trixie. Kate îşi amintea propria ei reacţie, pe jumătate comică. Se gîndise că o tîrfă moartă arată la fel ca oricine altcineva.
Da, prima voce trebuie să fi fost Ethel. Ethel intra întotdeauna în gîndurile nocturne, şi aducea întotdeauna cu ea o teamă paralizantă, curva asta proastă, neîndemînatecă, băgăreaţă ― baba naibii. Se întîmpla adesea ca gîndul lui Kate să-i şoptească:
― Stai niţel. De ce să fie ea baba naibii? Pentru că tu ai făcut o greşeală? De ce ai expulzat-o? Dacă te-ai fi gîndit bine şi ai fi reţinut-o aici...
Kate se întreba unde se afla Ethel. Ce-ar fi să folosească una din agenţiile acelea ca s-o găsească pe Ethel ― cel puţin să afle unde s-a dus? Da, atunci Ethel o să povestească despre noaptea aceea şi o să arate sticla. Şi atunci vor fi doi care să-şi baga nasul în loc de unul. Da, dar cu ce ar schimba asta lucrurile? De fiecare dată cînd Ethel o să bea o bere, o să povestească cuiva. Dar cu siguranţă că ei o să creadă că nu-i decît o bîrfitoare bătrînă şi beţivă. Poate că un detectiv de la agenţie ― ba nu ― mai bine fără agenţie.
Kate îşi petrecu multe ore cu gîndul la Ethel. Judecătorul îşi dăduse oare seama că era vorba de o înscenare ― prea cusută cu aţă albă? N-ar fi trebuit să fie exact o sută de dolari. Era clar. Dar şeriful? Joe a spus că au dus-o peste graniţă, în comitatul Santa Cruz. Ce i-a spus Ethel adjunctului care a condus-o? Ethel era o puturoasă. Poate că a rămas la Watsonville. Acolo era Pajaro şi era o secţie a căilor ferate şi mai era şi rîul Pajaro şi podul spre Watsonville. O mulţime de muncitori circulau încoace şi încolo, mexicani, indieni. Tîmpita aia de Ethel ar fi putut crede că o să-i meargă şmecheriile cu muncitorii de la căile ferate. N-ar fi caraghios să nu fi părăsit niciodată Watsonville, la numai treizeci de mile depărtare? Putea chiar să se strecoare peste graniţă, să-şi vadă prietenii, dacă voia. Poate că venea uneori la Salinas. Putea să fie în Salinas chiar în momentul acesta. Poliţiştii nu se ocupau prea mult de ea. Poate ar fi o idee bună să-l trimită pe Joe la Watsonville, să vadă dacă Ethel nu e acolo. Poate s-a dus la Santa Cruz, Joe putea s-o caute şi acolo. Nu i-ar lua prea multă vreme. Joe putea găsi orice femeie de stradă în orice oraş în cîteva ore. Dacă o găsea, putea s-o aducă cumva înapoi. Ethel era o proastă. Dar poate că, atunci cînd o s-o găsească, ar fi mai bine să meargă Kate la ea. Să închidă uşa. Să pună un anunţ: "Nu deranjaţi". Ar putea să se ducă la Watsonville să-şi facă treaba şi să se întoarcă. Fără taxi. Cu autobuzul. Nimeni nu distinge o anumită persoană în autobuzele de noapte. Oamenii dorm fără pantofi şi cu hainele păturite sub cap. Brusc îşi dădu seama că s-ar teme să plece la Watsonville. Ar trebui totuşi să facă un efort. Ar trebui să pună capăt tuturor întrebărilor acestora. Curios că nu se gîndise mai înainte să-l trimită pe Joe. Era perfect. Joe era priceput la anumite lucruri, şi imbecilul se credea deştept. Era tipul cel mai uşor de manevrat. Ethel era proastă. Asta o făcea însă mai greu de manevrat.
Pe măsură ce mintea şi mîinile i se chirceau mai rău, Kate începu să se bizuie tot mai mult pe Joe Valery ca prim ajutor, ca intermediar şi executant. Simţea o teamă instinctivă faţă de fetele din casă, nu că ar fi fost mai puţin demne de încredere decît Joe, dar isteria lor atît de prost ascunsă putea să iasă oricînd la iveală, nesocotind prudenţa, sfărîmînd simţul autoconservării şi distrugîndu-le nu numai pe ele, ci şi pe cei din jur. Kate fusese întotdeauna în stare să stăpînească acest pericol permanent, dar acum depozitarea lentă a calciului şi creşterea lentă a fricii o făcea să aibă nevoie de ajutor şi să-l caute pe Joe. Bărbaţii aveau, după cîte ştia ea, o pavăză ceva mai puternică împotriva autodistrugerii, decît tipul de femei pe care le cunoştea.
Simţea că putea să aibă încredere în Joe, pentru că deţinea în fişele ei o notă în legătură cu un oarecare Joseph Venuta, evadat dintr-o echipă de drumuri din San Quentin în cel de-al patrulea an al unei condamnări de cinci ani pentru furt. Kate nu-i amintise niciodată despre asta lui Joe Valery, dar gîndea că faptul ar putea avea o influenţă calmantă asupra lui, dacă ar fi încercat să-i iasă din cuvînt.
Joe aducea în fiecare dimineaţă tava cu micul dejun ― ceai verde chinezesc, frişcă şi pîine prăjită. După ce o punea pe măsuţa de lîngă pat, îşi dădea raportul şi primea ordinele pentru ziua respectivă. Ştia că ea depinde tot mai mult de el. Iar Joe explora încet şi liniştit posibilităţile de a prelua complet frînele. Dacă s-ar fi îmbolnăvit destul de grav, ar fi putut avea o şansă. Dar în străfundul lui, Joe se temea de ea.
― 'Neaţa, zise el.
― N-am de gînd să mă ridic, Joe. Dă-mi doar ceaiul. Trebuie să mi-l ţii.
― E rău cu mîinile?
― Da. Dar după ce trece criza, o să fie mai bine.
― Se pare că aţi avut o noapte proastă.
― Nu, spuse Kate. Am avut o noapte bună. Am o doctorie nouă.
Joe îi ţinu ceaşca la buze, ea bău ceaiul cu sorbituri mărunte, suflînd peste el ca să se răcească.
― Ajunge, zise, cînd ceaşca fu doar pe jumătate goală. Cum a fost aseară?
― Era cît pe-aici să vin să vă spun aseară, zise Joe. Venise un ţărănoi din King City. Tocmai îşi vînduse recolta. A angajat toată casa. A lăsat şapte sute, fără să socotim ce le-a dat fetelor.
― Cum îl cheamă?
― Nu ştiu. Dar sper să mai vină.
― Trebuia să-l întrebi cum îl cheamă. Ţi-am spus asta.
― Era viclean.
― Cu atît mai mult, trebuia să-l întrebi. Nu l-a buzunărit vreo fată?
― Nu ştiu.
― Află.
Joe simţi la ea o uşoară bună dispoziţie, şi asta îl făcu să se simtă bine.
― O să aflu, o asigură el. Mă pricep eu, destul de bine.
Ochii ei îl scrutau, îl încercau, îl cercetau, iar el simţi că urmează ceva.
― Îţi place aici? întrebă ea încet.
― Sigur. Îmi merge bine aici.
― Ar putea să-ţi meargă mai bine ― sau mai rău, spuse ea.
― Îmi place aici, zise el stînjenit şi în gînd căuta să-şi amintească unde greşise. E chiar foarte plăcut aici.
Ea îşi umezi buzele cu limba în formă de săgeată.
― Tu şi cu mine, putem lucra împreună, zise ea.
― Cum doriţi, spuse el slugarnic şi îl cuprinse un val de speranţe plăcute.
Aşteptă răbdător. Ea lăsă să treacă mult timp pînă începu.
În cele din urmă spuse:
― Joe, nu-mi place să mi se fure ceva.
― Eu n-am luat nimic.
― N-am spus că tu.
― Dar cine?
― Am să ajung şi la asta, Joe. Îţi aminteşti de cucuveaua aia bătrînă pe care a trebuit s-o alungăm?
― Vreţi să spuneţi de Ethel, parc-aşa o cheamă?
― Da. Despre ea e vorba. A plecat cu ceva. N-am ştiut atunci.
― Ce anume?
În vocea ei pătrunse o răceală.
― Nu-i treaba ta, Joe. Ascultă-mă! Eşti un tip deştept. Unde te-ai duce s-o cauţi?
Mintea lui Joe lucră repede, nu raţional, ci din experienţă, din instinct.
― Era destul de abătută. N-o să ajungă departe. O curvă bătrînă nu merge departe.
― Eşti deştept. Crezi c-ar putea fi la Watsonville?
― Acolo, sau poate la Santa Cruz. Oricum, aş pune pariu că n-a ajuns mai departe de San Jose.
Ea îşi mîngîie degetele cu blîndeţe.
― Ai vrea să cîştigi cinci sute, Joe?
― Vreţi s-o găsesc?
― Da. Pur şi simplu s-o găseşti. Dar după aia nu-i spui nimic. Adu-mi doar adresa. Ai înţeles? Să-mi spui unde este şi atîta tot.
― E-n regulă, făcu Joe. V-a tras rău pe sfoară.
― Nu-i treaba ta, Joe.
― Da, doamnă. Vreţi să plec imediat?
― Da. Grăbeşte-te, Joe.
― S-ar putea să fie cam greu, zise el. A trecut mult timp.
― Asta depinde de tine.
― Mă duc la Watsonville astăzi după-masă.
― Bine, Joe.
Ea rămase pe gînduri. El ştia că nu terminase încă şi că se întreba dacă să continue. În cele din urmă se hotărî.
― Joe, a... a făcut ceva... special, atunci la judecătorie?
― La naiba, nu. A zis că e o înscenare, cum fac întotdeauna.
Şi apoi îşi aminti ceva ce nu observase atunci. În memorie îi răsuna vocea lui Ethel spunînd: "Domnule judecător, trebuie să vă vorbesc între patru ochi. Trebuie să vă spun ceva."
Încercă să-şi îngroape adînc amintirea ca să nu se observe ceva pe chipul lui.
Kate întrebă:
― Ei, ce s-a întîmplat?
Era prea tîrziu. Mintea lui căuta o salvare.
― E ceva, spuse el, ca să cîştige timp. Încerc să-mi amintesc.
Avea o voce ascuţită şi îngrijorată.
― Păi... găsise ceva. Am auzit spunînd poliţistului... staţi... le-a spus, de ce n-o lăsa să plece spre sud. Zicea că are rude în San Luis Obispo.
Kate se aplecă repede spre el.
― Da?
― Şi poliţiştii au zic că-i prea al naibii de departe.
― Eşti isteţ, Joe. Unde te duci mai întîi?
― Watsonville, făcu el. Am un prieten la San Luis. O să caute el pentru mine. O să-i dau un telefon.
― Joe, spuse ea tăios, vreau să se facă în linişte.
― Cu cinci sute o să se facă în linişte şi repede.
El se simţi bine, deşi ochii ei erau din nou pe jumătate închişi şi scrutători. Următoarele ei cuvinte îi întoarseră stomacul pe dos.
― Joe, ca să nu schimbăm subiectul... numele Vanuta îţi spune ceva?
Încercă să răspundă înainte ca să i se strîngă gîtlejul.
― Nu, nimic.
― Întoarce-te cît poţi de repede, zise Kate. Spune-i lui Helen să vină. O să-ţi ţină ea locul.

3

Joe îşi făcu bagajul, se duse la gară şi cumpără un bilet pentru Watsonville. La Castroville, prima staţie spre nord, se dădu jos şi aşteptă patru ore expresul Del Monte care venea de la San Francisco spre Monterey, capul de linie. La Monterey urcă scările hotelului "Central" şi se înregistră ca John Vicker. Coborî şi luă o friptură la Pop Ernst, cumpără o sticlă de whisky şi se retrase în camera lui.
Îşi scoase pantofii, haina şi vesta, îşi scoase şi cravata şi se trînti pe pat. Whisky-ul şi un pahar erau pe masa de lîngă patul de alamă. Lumina lămpii de deasupra capului, care îl bătea în faţă, nu-l deranja. Nu o observase. Metodic, îşi dezmorţi mintea cu o jumătate de pahar de whisky, apoi îşi puse mîinile sub cap, îşi încrucişă picioarele şi începu să depene gînduri, impresii, percepţii şi impulsuri şi începu să le interpreteze.
Fusese o slujbă bună şi crezuse că reuşise s-o prostească. O subestimase. Cum dracu o fi aflat că era urmărit? Se gîndi că ar putea pleca la Reno sau poate la Seattle. Oraşe, porturi ― întotdeauna bune. Şi apoi... stai niţeluş... Mai gîndeşte-te.
Ethel nu furase nimic. Ştia ceva. Kate se temea de Ethel. Cinci sute erau o grămadă de bani ca să descoperi o curvă bătrînă. În primul rînd, ceea ce Ethel a vrut să-i spună judecătorului era adevărat; în al doilea rînd, Kate se temea de lucrul ăsta. Ar putea fi folosit. Drace! Şi evadarea de care aflase. Joe n-avea de gînd să-şi termine osînda. Dar nu e rău să se gîndească la asta. Ce-ar fi să rişte patru ani contra ― să zicem, zece miare. Era oare un pariu prost? Nu era nevoie să se hotărască. Ea ştia dinainte şi nu-l denunţase. Poate se gîndea că e un cîine bun.
Poate că Ethel e un atu. Stai... să ne gîndim. Poate că e tocmai norocul. Poate trebuie să joace şi să vadă ce se întîmplă. Dar ea e atît de a dracului de deşteaptă. Joe se întreba dacă e în stare să joace împotriva ei. Dar cum, dacă el joacă la întîmplare.
Joe se ridică şi-şi umplu paharul. Stinse lumina şi ridică storul. În timp ce-şi bea whisky-ul, observă o femeie micuţă şi slabă, în halat de baie, care-şi spăla ciorapii într-un lighean, într-o cameră din partea cealaltă a luminatorului. Şi whisky-ul i se urcă la cap.
Era poate norocul lui. Martor e Dumnezeu că Joe aşteptase de ajuns. Martor e Dumnezeu că o ura pe căţeaua aceea cu dinţişorii ei mici şi ascuţiţi. Nu era nevoie să se hotărască imediat.
Ridică geamul şi aruncă tocul de pe masă în partea cealaltă a luminatorului. Se bucură văzînd teama şi neliniştea ce o cuprinse pe femeia cea slabă, înainte de a-şi lăsa jos perdeaua.
Cu al treilea pahar de whisky, sticla se goli. Joe simţi dorinţa să se ducă în stradă, să viziteze oraşul. Dar disciplina deveni stăpînă pe situaţie. Îşi făcuse o regulă şi nu o călca, să nu-şi părăsească niciodată camera cînd bea. În felul acesta, omul nu intră în bucluc. Bucluc înseamnă poliţişti şi poliţiştii înseamnă controlul actelor, şi asta înseamnă cu siguranţă o călătorie la San Quentin, şi de data asta nu mai exista echipa de drumuri pentru purtare bună. Îşi mută gîndul de la stradă.
Joe avea o altă plăcere pe care o păstra pentru ocaziile cînd era singur, fără să-şi dea seama că era o plăcere. Şi-o oferi acum. Stătu culcat pe patul de alamă şi se întoarse cu gîndul înapoi, la copilăria lui tristă şi mizerabilă, la adolescenţa necăjită şi vicioasă. N-a avut noroc, n-a avut niciodată baftă. Ăia mari au baftă. Cîteva mărunţişuri din care a scăpat, dar valiza cu bridge? Poliţiştii au venit de-a dreptul la el acasă şi au pus mîna pe ele. De atunci i-au făcu cazier şi nu l-au mai lăsat în pace. La Daly City nu se putea ca cineva să fure o lădiţă cu căpşuni dintr-un camion, fără ca să-l înhaţe pe Joe. Nici la şcoală n-a avut noroc. Profesorii erau contra lui, directorul contra lui. Omul n-a putut suporta porcăria. A lăsat-o baltă.
Amintirea nenorocului îi încălzi sufletul şi-l copleşi de tristeţe, iar Joe zgîndări aceste gînduri triste cu şi mai multe amintiri, pînă îl podidiră lacrimile, iar buzele îi tremurară de milă pentru băiatul pierdut şi singuratic care a fost el.
"Şi iată-l acum ― priviţi-l ― pus sub urmărire, lucrează într-o casă rău famată în timp ce alţi bărbaţi au case şi maşini." Erau în siguranţă şi fericiţi, iar noaptea trăgeau obloanele împotriva lui Joe. Plînse liniştit pînă cînd adormi.
Joe se trezi la ora zece dimineaţa şi mîncă un mic dejun monstruos la Pop Ernst. După-amiază, devreme, luă un autobuz spre Watsonville şi jucă trei partide de biliard cu un prieten căruia îi telefonă şi care venise să-l întîlnească. Joe cîştigă ultima partidă şi puse tacul la loc. Îi întinse prietenului două hîrtii de zece dolari.
― La dracu, zise prietenul, nu vreau bani de la tine.
― Ia-i, spuse Joe.
― O faci de parcă ţi-aş fi făcut un serviciu.
― Mi-ai făcut destul. Spui că nu-i aici, şi tu eşti cel mai în măsură să ştii.
― Nu poţi să-mi spui de ce ai nevoie de ea?
― Wilson, ţi-am zis de la început şi-ţi zic şi acum: nu ştiu. Nu fac decît o treabă pentru cineva.
― Asta-i tot ce pot să fac. Se pare că este un congres ― al cui, nu ştiu ― al dentiştilor, sau poate al masonilor din Owls. Nu ştiu precis dacă a zis că se duce sau e o închipuire a mea. Mi-a rămas în minte ca un cui. Dă o raită prin Santa Cruz. Cunoşti pe cineva?
― Am cîteva cunoştinţe, spuse Joe.
― Caută-l pe H. V. Mahler, Hal Mahler. Ţine o sală de biliard "La Hal". În spate are o sală de joc.
― Mulţumesc, zise. Joe.
― Joe, nu iau bani de la tine.
― Nu-s ai mei ― cumpără-ţi o ţigară de foi.
Autobuzul îl lăsă la două case de "Hal". Era ora mesei de seară, dar jocul continua. Trecu o oră pînă cînd Hal se ridică să se ducă la toaletă şi Joe putu să-l urmeze, să intre în legătură cu el. Hal îl privi pe Joe cu ochi mari, de culoare deschisă, ce păreau uriaşi din pricina lentilelor groase. Îşi încheie încet pantalonii, îşi aranjă mînecuţele de alpaca neagră şi îşi îndreptă cozorocul verde.
― Stai pe aici pînă se termină jocul, zise. Vrei să joci?
― Cîţi joacă pentru tine, Hal?
― Unul singur.
― Voi juca pentru tine.
― Cinci dolari pe oră, făcu Hal.
― Şi zece la sută dacă cîştig?
― Bine. S-a făcut. Tipul ăla blond, Williams, este de-al casei.
La ora unu noaptea, Hal şi Joe o porniră la bodega Berlow.
― Două costiţe şi cartofi prăjiţi. Vrei supă? îl întrebă Hal pe Joe.
― Nu. Şi fără cartofi prăjiţi. Îmi fac rău.
― Şi mie, zise Hal. Dar totuşi mănînc. Nu fac destulă mişcare.
Hal era un om tăcut în afară de timpul cînd mînca. Rareori vorbea cu gura goală.
― Cu cît ieşi? întrebă el mîncînd friptura.
― Eu iau o sută şi tu douăzeci şi cinci ― e-n regulă?
― E treabă bună!
― Ai nevoie de ceva dovezi, ― ceva hîrtii?
― Nu. Ar fi bune, dar mă descurc şi fără.
― A venit la mine şi a vrut să lucreze. Nu era bună de nimic. Nu luam nici douăzeci pe săptămînă de pe urma ei. N-aş fi ştiut ce s-a întîmplat cu ea, dar Bill Primus a văzut-o la mine în local şi, cînd a găsit-o, a venit şi m-a întrebat de ea. Simpatic tip Bill. Avem poliţişti simpatici aici.
Ethel nu era o femeie rea ― leneşă, murdară, dar cu inimă bună. Îşi dorea demnitate şi prestanţă. Nu era prea deşteaptă şi nici prea drăguţă şi, din cauză că-i lipseau astea două, nu prea avea noroc. S-ar fi necăjit dacă ar fi ştiut că atunci cînd au scos-o din nisip, unde o aruncaseră valurile, pe jumătate îngropată, fusta îi era ridicată. I-ar fi plăcut mai multă demnitate.
Hal spuse:
― Avem nişte nebuni de marinari în flota pescuitorilor de sardele. S-au cherchelit şi şi-au pierdut minţile. Uite cum îmi închipui eu că s-a întîmplat: cineva dintre marinarii ăştia de la sardele a luat-o cu ei şi pur şi simplu i-au făcut vînt peste bord. Altfel nu-mi explic cum a ajuns în apă.
― Poate că s-a aruncat de pe dig?
― Ea? făcu Hal mestecînd cartofi. La dracu'! Nu! Era prea puturoasă ca să se omoare. Vrei să verifici?
― Dacă zici că-i ea, e ea, spuse Joe şi-i împinse peste masă două hîrtii de zece şi una de cinci.
Hal înfăşură hîrtiile ca pe nişte ţigări şi le puse în buzunarul vestei. Tăie dreptunghiul de carne dintre oasele costiţei şi îl băgă în gură.
― Ea era, zise el. Vrei o plăcintă?
Joe avea de gînd să doarmă pînă la amiază, dar se trezi la şapte şi rămase în pat mult timp. Plănui să nu se întoarcă la Salinas pînă după miezul nopţii. Avea nevoie de mai mult timp de gîndire.
Cînd se sculă, privi în oglindă şi-şi analiză mutra pe care avea de gînd s-o afişeze. Voia să arate nemulţumit, dar nu prea. Kate era afurisit de deşteaptă. Să o lase să conducă ea. El doar să-i ţină isonul. Era tot atît de deschisă ca un pumn. Joe trebui să admită că moare de frică faţă de ea.
Prudenţa îl îndemna:
― Du-te de-i spune şi ia-ţi cei cinci sute ai tăi.
Iar el îi răspunse sălbatic acestei prudenţe:
― Am dat de o şansă. De cîte ori am avut şansă? În parte, asta înseamnă să ştii cînd apare o ocazie şi să pui mîna pe ea. Doar n-o să rămîn un peşte nenorocit toată viaţa? Trebuie să joc strîns. S-o las pe ea să vorbească. Asta nu poate duce la rău. Dacă nu iese bine, pot să-i spun oricînd mai tîrziu, ca şi cum tocmai atunci am aflat.
― Poate să te bage într-o celulă în mai puţin de şase ore.
― Nu, dacă o joc strîns. Ce am de pierdut? Ce şansă am avut pînă acum?

4

Kate se simţea mai bine. Medicamentul cel nou se pare că îi ajuta. Durerea din mîini o mai lăsase şi i se părea că degetele se mai îndreptaseră, încheieturile nu mai erau aşa umflate. Dormise bine, pentru prima oară de multă vreme, şi se simţea bine, chiar puţin emoţionată. Îşi dori un ou fiert la micul dejun. Se sculă, îşi puse un halat şi îşi aduse la pat o oglindă de mînă. Stînd sprijinită pe perne, îşi studie obrazul. Odihna făcuse minuni. Durerea îţi contractă maxilarele şi ochii capătă o strălucire falsă de îngrijorare, iar muşchii de la tîmple şi pomeţii şi chiar muşchii mai slabi de lîngă nas devin mai proeminenţi. Aşa arata boala şi urmările suferinţei.
Deosebirea pe faţa ei odihnită era uimitoare. Arăta cu zece ani mai tînără. Îşi desfăcu buzele şi îşi privi dinţii Era timpul să se ducă să i se scoată piatra. Îşi îngrijea dinţii. Puntea de aur, acolo unde îi lipseau molarii, era singura lucrare pe care o avea în gură. Arăta deosebit de tînără, gîndi Kate. O noapte de somn şi şi-a revenit. Asta era încă un lucru care îi păcălea pe oameni. Credeau că e slabă şi delicată. Îşi zîmbi ei înseşi, delicată ca o cursă de oţel. Ce-i drept, se îngrijea întotdeauna de ea ― băutură nu, droguri nu şi recent suprimase şi cafeaua. Merita. Avea o faţă de înger. Ridică niţeluş oglinda, ca să nu reflecte ridurile de la gît.
Gîndul îi sări la celălalt chip de înger ce semăna atît de mult cu al ei ― cum îl cheamă? ― cum naiba îl cheamă ― Alec? Parcă îl vedea, mergînd încet, îmbrăcat în haină preoţească albă, mărginită cu dantelă, cu bărbia lui frumoasă în jos şi cu părul strălucind la lumina lumînărilor. Ţinea înclinat înainte bastonul de stejar cu crucea de alamă. Avea o frumuseţe îngheţată, neprihănită şi de neatins. Oare pe Kate o atinsese cu adevărat ceva sau cineva ― s-o rănească sau s-o murdărească? Desigur că nu. Doar învelişul exterior, aspru, fusese zgîriat de atingeri. Pe dinăuntru era intactă ― la fel de curată şi luminoasă ca băiatul acesta Alec ― sau cum îl chema? Chicoti ― mamă a doi băieţi ― şi arată ca un copil. Şi dacă cineva ar fi văzut-o alături de cel blond ― ar fi putut avea vreo bănuială? Se gîndi cum ar fi să stea lîngă el în mulţime şi să-i lase pe oameni să descopere ei înşişi. Ce ar face Aron, ăsta era numele ― ce ar face el dacă ar şti? Fratele lui ştia.
Deşteptul ăsta de fiu de căţea, ― nu-i un cuvînt potrivit ― nu trebuie să-i spună aşa. E prea adevărat. Unii oameni credeau. Şi nici bastard ― s-a născut dintr-o căsătorie. Kate rîse tare. Se simţea bine. Se distra.
Cel deştept ― cel smead ― o neliniştea. Era ca Charles. Ea respectase pe Charles şi Charles ar fi omorît-o, dacă ar fi putut.
Minunată doctorie ― nu numai că i-a oprit durerile de artrită, dar i-a redat curajul. Curînd ar putea vinde casa şi să plece la New York cum plănuise întotdeauna. Kate se gîndi la teama ei de Ethel. Cît de bolnavă trebuie să fi fost sărmana, curva asta tîmpită şi bătrînă! Ce-ar fi dacă ar omorî-o cu blîndeţe? Cînd Joe o s-o găsească, de ce n-ar lua-o la New York? Să o ţină aproape?
Lui Kate îi veni o idee năstruşnică. Ar fi o crimă plină de haz, şi încă una pe care nimeni, în nici un caz, n-ar putea-o rezolva sau măcar suspecta. Bomboane de ciocolată ― cutii întregi de ciocolată, fondante, şuncă prăjită-grasă, vin de porto, unt, totul să înoate în unt şi în frişcă, fără legume şi fructe ― şi nici o distracţie. "Stai în casă, dragă. Am încredere în tine. Ai grijă de toate. Eşti obosită. Du-te la culcare. Să-ţi umplu paharul. Ţi-am luat nişte dulciuri noi. Vrei să iei cutia la pat? Dacă nu te simţi bine de ce nu iei o doctorie? Castanele prăjite sînt grozave, nu?" Baba s-ar umfla şi ar crăpa în şase luni. Sau dacă ar folosi o tenie? Utilizează oare cineva tenia? Cine era ăla care nu putea să ducă apa la gură cu o sită ― Tantal?
Buzele lui Kate zîmbeau dulce şi o cuprindea veselia. Înainte de a pleca, poate ar fi bine să dea o petrecere pentru fiii ei. Doar o petrecere mică şi simplă, urmată de un circ pentru dragii ei ― pentru comorile ei. Apoi se gîndi la chipul frumos al lui Aron, care semăna cu al ei şi pieptul îi fu cuprins de o durere ― o uşoară durere ameţitoare. El nu era deştept. El nu se putea apăra singur. Fratele cel smead putea fi periculos. Ea îi simţise caracterul, Cal o învinsese. Înainte de plecare i-ar da o lecţie. Poate ― ei, da, sigur ― poate o uşoară blenoragie l-ar învăţa minte.
Deodată îşi dădu seama că nu voia ca Aron să afle adevărul despre ea. Poate ar putea veni la ea, la New York. Ar crede că a trăit tot timpul într-o căsuţă elegantă în Est Side. L-ar duce la teatru, la operă, oamenii i-ar vedea împreună şi s-ar minuna de drăgălăşenia lor şi îi vor lua drept frate şi soră, fie drept mamă şi băiat. Nimeni n-ar putea să nu observe asta. Ar putea merge împreună la înmormîntarea lui Ethel. Va avea nevoie de un coşciug mai mare şi de şase vlăjgani care să-l care. Kate era aşa de amuzată de gîndurile ei, că nici nu-l auzi pe Joe bătînd la uşă. El o crăpă niţeluş, se uită înăuntru şi îi văzu faţa veselă şi zîmbitoare.
― Micul dejun, zise el, şi împinse uşa cu marginea tăvii acoperită cu şervetul. Închise uşa cu genunchiul. Îl vreţi dincolo? întrebă el şi făcu un gest cu bărbia spre camera cenuşie.
― Nu. O să mănînc chiar aici. Vreau şi un ou fiert şi o prăjitură cu scorţişoară. Oul să fiarbă patru minute şi jumătate. Ai grijă. Nu vreau să fie moale.
― Cred că vă simţiţi mai bine, doamnă.
― Da, răspunse ea. Doctoria aia nouă e minunată. Dar tu arăţi rău, Joe. Nu te simţi bine?
― Ba da, zise el, şi puse tava pe masă, în faţa fotoliului mare, adînc. Patru minute şi jumătate?
― Da. Şi dacă există un măr bun ― crocant ― poţi să-l aduci.
― N-aţi arătat aşa de cînd vă cunosc, spuse el.
În bucătărie, aşteptînd ca bucătarul să fiarbă oul, se temea. Poate că ea ştia. Trebuia să fie atent. Dar la naiba! nu putea să-l urască pentru un lucru pe care nu-l ştia. Asta nu e nici o crimă. Întors în camera ei, îi spuse:
― N-a avut mere. Mi-a dat o pară bună.
― Asta îmi place şi mai mult, zise Kate.
O privi spărgînd oul şi băgînd linguriţa în el.
― Cum e?
― Perfect! făcu Kate. Chiar perfect.
― Arătaţi bine, spuse el.
― Mă simt bine. Tu arăţi groaznic. Ce s-a întîmplat?
Joe începu cu prudenţă.
― Doamnă, nu e nimeni care să aibă mai mare nevoie de cinci sute, decît mine.
Ea îl corectă în glumă:
― Vrei să spui ― nimeni n-ar nevoie mai mare...
― Cum?
― Lasă. Ce voiai să spui? N-ai găsit-o ― aşa-i? Dacă ai făcut o treabă bună căutînd-o, o să capeţi cei cinci sute. Povesteşte-mi.
Luă solniţa şi scutură cîteva grăunţe de sare în oul desfăcut.
Joe arboră o veselie falsă.
― Mulţumesc. Sînt într-o încurcătură. Am nevoie de banii ăştia. Ei bine, am căutat la Pajaro şi Watsonville. La Watsonville am dat de un fir, dar a plecat la Santa Cruz. Am mirosit-o şi acolo, dar plecase.
Kate gustă oul şi mai adăugă sare.
― Asta-i tot?
― Nu, zise Joe. Acolo am mers pe orbecăite. M-am oprit la San Luis, fusese şi pe acolo, dar plecase.
― Nici o urmă? Nici o idee unde a plecat?
Joe îşi mişca degetele. Toată combinaţia, poate toată viaţa lui depindeau de cuvintele următoare şi nu-i venea să le rostească.
― Hai, dă-i drumul. Ai aflat ceva ― ce?
― Nu-i cine ştie ce. Nu ştiu ce să cred.
― Nu-i nevoie să crezi tu. Spune doar. De gîndit, mă gîndesc eu, spuse ea tăios.
― S-ar putea să nu fie adevărat.
― Pentru Dumnezeu! exclamă ea furioasă.
― Am vorbit cu ultimul om care a văzut-o. Un tip pe care îl cheamă Joe, ca pe mine...
― Ai aflat şi numele lui bunică-sa? întrebă ea ironic.
― Tipul ăsta, Joe, zice că într-o noapte s-a îmbătat cu bere şi a zis cum o să se întoarcă la Salinas pentru o afacere grasă. Apoi a dispărut. Tipul ăla, Joe, nu mai ştia nimic.
Kate era atît de speriată, încît îşi pierdu stăpînirea de sine. Joe observă tresărirea, panica şi apoi teama fără speranţă şi oboseala. Indiferent despre ce era vorba, Joe avea ceva la mînă. În sfîrşit, avusese şi el o şansă. Ea îşi ridică privirea din poală şi încetă să se uite la degetele diforme.
― S-o uităm pe scroafa aia bătrînă, zise ea. O să primeşti cele cinci sute, Joe.
Joe respira uşor, de teamă că orice zgomot ar putea s-o scoată din concentrarea ei. Îl crezuse. Mai mult decît atît, credea lucruri pe care el nici nu le spusese. Voia să iasă din cameră cît se putea de repede.
― Mulţumesc, doamnă, zise el, dar foarte încet, şi se mişcă tăcut spre uşă.
Era cu mîna pe clanţă cînd ea i se adresă cu un ton ce voia să pară firesc.
― Joe, apropo...
― Da, doamnă!
― Dacă mai auzi ceva despre ea, să mă anunţi.
― Desigur. Vreţi să mă interesez?
― Nu. Nu-ţi bate capul. Nu e chiar atît de important.
În camera lui, cu uşa încuiată, Joe se aşeză şi-şi încrucişă braţele. Zîmbi în sinea lui. Şi deodată începu să-şi stabilească planul pentru viitor. Hotărî să o lase să se frămînte pînă săptămîna următoare, să zicem. Să o lase să se liniştească şi apoi să readucă iar vorba despre Ethel. Nu ştia ce armă deţine sau cum o va folosi. Dar ştia că era foarte ascuţită şi era nerăbdător s-o folosească. Ar fi rîs în gura mare dacă ar fi văzut cum Kate se dusese în camera cenuşie şi închisese uşa şi că se aşezase nemişcată în fotoliul cei mare, cu ochii închişi.

Capitolul 46

Se întîmplă, dar mai rar, ca în Valea Salinas să plouă în noiembrie. E un lucru atît de rar, încît The Journal sau The Index sau chiar amîndouă publică editoriale. Dealurile înverzesc peste noapte şi aerul miroase frumos. În acest anotimp ploaia nu e prea bună pentru agricultură decît dacă ar continua, ceea ce e cu totul neobişnuit. De cele mai multe ori se întoarce seceta, mlădiţele se usucă sau le chirceşte vreun geruleţ şi în felul ăsta se iroseşte o parte din seminţe.
Anii războiului au fost ani ploioşi şi mulţi oameni au pus vremea stranie şi capricioasă pe seama tunurilor care trăgeau în Franţa. Despre asta se vorbea cu seriozitate, în articole şi discuţii.
În acea primă iarnă, n-am prea avut trupe în Franţa, dar milioane de ostaşi făceau instrucţie, pregătindu-se să plece.
Deşi era dureros, războiul era în acelaşi timp emoţionant. Germanii n-au fost opriţi. De fapt, luaseră din nou iniţiativa, îndreptîndu-se metodic spre Paris şi numai Dumnezeu ştia cînd vor putea fi opriţi ― dacă vor puţea fi opriţi. Generalul Pershing ne-ar fi salvat, dacă ar fi fost cazul să fim salvaţi. Figura lui elegantă într-o uniformă militară frumoasă, apărea în toate ziarele în fiecare zi. Bărbia lui era ca granitul şi pe tunica lui nu era nici o cută. Era întruchiparea soldatului perfect. Nimeni nu ştia ce gîndea el cu adevărat.
Ştiam că nu puteam pierde şi totuşi se părea că ne îndreptam spre înfrîngere. Nu mai puteai cumpăra făină albă, fără să iei de patru ori pe atîta făină neagră. Cei care îşi puteau permite, mîncau pîine şi biscuiţi din făină albă, iar din cea neagră făceau terci pentru găini.
În vechea sală de arme a armatei, făcea instrucţie Miliţia cu oameni de peste cincizeci de ani şi nu cei mai apţi pentru armată, dar făceau exerciţii de două ori pe săptămînă, purtau insignele Miliţiei şi şepci militare, îşi dădeau ordine unul altuia şi se ciorovăiau mereu cine să fie ofiţeri. William C. Burt a murit chiar pe podeaua sălii în timpul unui exerciţiu. Inima lui n-a rezistat.
Mai erau "Oamenii minut" numiţi astfel pentru că ţineau discursuri de cîte un minut pentru America, în săli de cinematograf şi în biserici. Aveau şi ei insigne.
Femeile înfăşurau bandaje şi purtau uniforme de cruce roşie şi se considerau îngerii Salvării. Toată lumea tricota ceva pentru cineva. Se făceau mînecuţe, mici tuburi de lînă care să nu permită vîntului să intre în mînecile soldaţilor şi căciuli tricotate, avînd o singură gaură în faţă prin care să te poţi uita. Acestea aveau rolul să le apere capetele să nu îngheţe din pricina căştilor noi de fier.
Fiecare bucăţică de piele bună era luată pentru cizmele ofiţerilor şi pentru centiroane Sam Browne. Aceste centiroane erau elegante şi numai ofiţerii aveau voie să le poarte. Ele erau formate dintr-un cordon lat şi o diagonală subţire care trecea peste piept şi sub epoletul stîng. Noi le-am copiat după englezi, dar chiar şi englezii uitaseră scopul lor iniţial, care era să ţină o sabie grea. Săbii nu se mai purtau decît la paradă, dar pe nici un ofiţer nu-l surprindea moartea fără centironul Sam Browne. Unul bun costa pînă la 25 de dolari.
Am învăţat o mulţime de lucruri de la englezi dar dacă n-ar fi fost luptători buni, nu i-am fi copiat.
Oamenii începură să poarte batistele în mînecă, iar unii locotenenţi, care făceau caz de ţinuta lor, începură să poarte cravaşe elegante. Totuşi, faţă de ceva anume am opus multă vreme rezistenţă. Ceasurile de mînă erau pur şi simplu urîte. Se părea că nu-i vom copia niciodată în această privinţă.
Aveam şi duşmanii noştri interni, şi ne exercitam vigilenţa. San Jose îi urmărea pe spioni, şi Salinas nu era să se lase mai prejos ― mai ales că oraşul se dezvolta.
De vreo douăzeci de ani, domnul Fenchel fusese croitor la Salinas. Era mic şi rotund şi avea un accent care te făcea să rîzi. Toată ziua şedea pe masă cu picioarele încrucişate în micuţa prăvălie de pe strada Alisal, iar seara se ducea acasă la căsuţa lui plică, albă, departe de Central Avenue. Tot timpul îşi văruia casa şi gărduleţul alb din faţa ei. Accentul lui nu dăduse nimănui de gîndit pînă la venirea războiului, dar deodată ne-am dat seama. Era neamţ. Aveam neamţul nostru. Nu i-a ajutat cu nimic faptul că s-a ruinat cumpărînd bonuri de război. Era un mod prea simplist de a se ascunde. Miliţia nu voia să-l aresteze. Nu voiau ca un spion să afle planurile secrete pentru apărarea oraşului Salinas. Şi cine voia să poarte un costum de haine făcut de un duşman? Domnul Fenchel şedea toată ziua pe masă şi cosea şi desfăcea mereu şi mereu aceeaşi bucată de stofă.
Am folosit toate cruzimile cunoscute faţă de domnul Fenchel. Era neamţul nostru. Trecea pe lîngă casa noastră în fiecare zi şi era o vreme cînd stătea de vorbă cu fiecare bărbat şi femeie, copil sau căţel, şi toţi îi răspundeau. Acum nimeni nu vorbea cu el şi revăd şi acum, în amintire, singurătatea lui şi chipul plin de mîndrie rănită.
Sora mea cea mică şi cu mine am avut şi noi partea noastră în ce-l priveşte pe domnul Fenchel şi păstrez o amintire ruşinoasă care mă face şi acum să mă treacă sudorile şi să mi se strîngă gîtlejul. Într-o seară stăteam în curtea din faţa casei noastre, pe peluză, şi l-am văzut venind cu paşi mici, greoi. Pălăria lui neagră era periată şi aşezată drept pe cap. Nu-mi amintesc dacă am discutat planul, probabil că da, pentru că l-am îndeplinit foarte bine.
Cînd s-a apropiat, sora mea şi cu mine am pornit-o încet să traversăm strada, unul lîngă altul. Domnul Fenchel a ridicat ochii şi ne-a văzut venind spre el. Cînd s-a apropiat, ne-am oprit în şanţ.
A zîmbit şi a spus:
― Pună seara, Cion, pună seara Mary.
Noi am rămas băţoşi unul lîngă altul şi am spus la unison:
― Hoch der Kaizer!
Parcă îi văd şi acum chipul, ochii albaştri, nevinovaţi, speriaţi. A încercat să spună ceva, apoi a început să plîngă. Nici nu încerca să se ascundă. Stătea pur şi simplu şi suspina. Şi ştiţi? ― Mary şi cu mine ne-am întors şi am traversat băţoşi strada şi am intrat în curte. Ne-am simţit îngrozitor. Şi acum mă simt la fel cînd mă gîndesc la asta.
Eram prea mici să facem ceva ca lumea în legătură cu domnul Fenchel. Era nevoie de oameni puternici ― vreo treizeci. Într-o sîmbătă seara, s-au adunat într-un bar şi au mărşăluit în coloană, cîte patru, pe Central Avenue, stigînd la unison:
― Ura! Ura!
Au rupt gărduleţul alb al domnul Fenchel şi i-au dat foc la casă. Cu noi n-o să-i meargă nici unui afurisit al Kaizer-ului. Şi în felul ăsta, Salinas a putut să-şi ţină capul sus faţă de San Jose.
Bineînţeles că isteria asta a cuprins şi Watsonville. Ei au uns cu smoală şi au tăvălit în pene un polonez crezînd că-i neamţ. Avea un accent aparte.
Noi, cei din Salinas, am făcut şi am gîndit toate lucrurile care se fac şi se gîndesc în mod inevitabil într-un război. Am urlat de bucurie la zvonurile bune şi am intrat în panică la ştirile proaste. Fiecare avea un secret pe care trebuia să-l comunice fără a menţiona sursa, ca să-i păstreze calitatea de secret. Modul nostru de viaţă s-a schimbat, aşa cum era firesc. Salariile şi preţurile au crescut. Zvonurile că vor fi lipsuri ne făceau să cumpărăm şi să stocăm alimente. Doamne simpatice, liniştite, se luau de păr pentru o conservă de roşii.
Nu era totul doar răutate, meschinărie sau isterie. Era şi eroism. Cîţiva bărbaţi, care ar fi putut să scape de armată, s-au înrolat totuşi, iar alţii s-au ridicat împotriva războiului pe considerente morale sau religioase şi au luat drumul Golgotei, lucru firesc în asemenea situaţie. Au fost oameni care au dat peste tot ce-au avut pentru război pentru că era ultimul război şi, cîştigîndu-l, vom elimina războiul, ca pe un ghimpe, din carnea omenirii şi nu vor mai exista asemenea lucruri absurde şi îngrozitoare.
Moartea în bătălie este lipsită de demnitate. În general moartea în război e o împrăştiere de carne şi sînge omenesc, iar rezultatul este ceva destul de murdar, în schimb există o mare şi aproape dulce demnitate în durere, durerea neajutorată, fără speranţă, ce cuprinde o familie care primeşte o telegramă. N-ai nimic de spus, nimic de făcut, nu-ţi rămîne decît o speranţă ― sper că n-a suferit ― şi ce speranţă deşartă şi fără posibilitate de alegere! E adevărat că erau şi unii care, atunci cînd durerea lor începea să-şi piardă din savoare, o schimbau uşor în mîndrie şi se simţeau tot mai importanţi din pricina pierderii lor. Unii dintre aceştia au realizat chiar profituri din asta, după terminarea războiului. Este firesc, pe cît e de firesc ca un om, a cărui misiune în viaţă este să facă bani, să cîştige de pe urma unui război. Nimeni nu blama un om pentru asta, dar se aştepta de la el să investească o parte din beneficii în bonuri pentru apărare. La Salinas ne închipuiam că noi am inventat toate astea, pînă şi durerea.

Capitolul 47

1

În locuinţa familiei Trask de lîngă brutăria "Reynaud", Lee şi Adam agăţaseră o hartă a frontului apusean cu şiruri de ace cu gămălie colorate, înfipte în ea, şi asta îi făcea să simtă că iau parte la cele ce se petreceau acolo.
Apoi domnul Kelly muri şi Adam Trask fu numit în locul lui la biroul de recrutare. El era omul potrivit pentru treaba asta. Fabrica de gheaţă nu-i răpea prea mult timp, avea state de serviciu clare şi fusese lăsat la vatră în mod onorabil.
Adam Trask făcuse un război ― un război mic, de manevră şi căsăpiri, dar cel puţin avea experienţa răsturnării legilor, cînd omul are dreptul să ucidă cîţi oameni poate. Adam nu-şi amintea prea bine războiul lui. Îi rămăseseră în memorie anumite imagini ascuţite, chipul unui om, trupurile îngrămădite arzînd, zgomotul tecilor de sabie în galopul rapid, zgomotul neregulat, sfîşietor al carabinelor, glasul subţire şi rece al goarnei în noapte. Dar imaginile lui Adam erau îngheţate. În ele nu era mişcare sau emoţie ― erau doar nişte ilustraţii în paginile unei cărţi, şi acelea nu prea bine desenate.
Adam munci din greu, cinstit şi amărît. Nu putea trece peste sentimentul că tinerii pe care îi trimitea în armată erau în primejdie să moară. Şi pentru că ştia că e slab, deveni din ce în ce mai sever şi mai perseverent şi acceptă mai greu o scuză sau o invaliditate neînsemnată. Lua listele cu el acasă, făcea vizite părinţilor, de fapt depunea mult mai multă muncă decît se aştepta de la el. Se simţea ca un judecător care condamnă la spînzurătoare, dar o urăşte totodată.
Henry Stanton îl urmărea pe Adam şi-l vedea tot mai istovit şi mai tăcut, iar Henry era un om căruia îi plăcea veselia ― avea nevoie de ea. Un coleg înăcrit îi făcea rău.
― Destinde-te, îi spuse el lui Adam. Încerci să porţi toată greutatea războiului. Dar nu-i răspunderea ta. Ai fost pus aici doar ca să îndeplineşti o serie de legi. Respectă legile şi vezi-ţi de treabă, relaxează-te. Nu tu conduci războiul.
Adam lăsă storul aşa ca soarele de după-amiază să nu-i strălucească în ochi şi se uită la dungile severe, paralele, pe care soarele le arunca pe biroul lui.
― Ştiu, zise el obosit. Ştiu asta! Dar, Henry, cînd există o posibilitate de a alege şi eu trebuie să cîntăresc argumentele, atunci mă simt tulburat. L-am recrutat pe fiul judecătorului Kendall, şi iată că a fost omorît în timpul instrucţiei.
― Asta nu-i treaba ta, Adam. De ce nu bei ceva seara? Du-te la un film ― nu te mai gîndi.
Henry îşi băgă degetele mari în răscroiala vestei şi se lăsă pe spate în fotoliul lui.
― Dacă tot vorbim despre asta, Adam, mie mi se pare că nu-i ajută cu nimic unui candidat faptul că tu eşti neliniştit în privinţa lui. Tu accepţi băieţi pe care eu aş putea fi convins să-i reformez.
― Ştiu, zise Adam. Mă întreb cît o să mai dureze?
Henry îl analiză şiret, scoase un creion din buzunarul plin al vestei şi-şi frecă cu guma dinţii albi, mari, din faţă.
― Înţeleg ce vrei să spui, făcu el încet.
Adam îl privi mirat.
― Cum adică? întrebă el.
― Ei, nu fi aşa susceptibil. Niciodată pînă acum nu m-am gîndit că sînt fericit, fiindcă am numai fete.
Adam urmări pe masă cu degetul arătător una din umbrele storului.
― Da, spuse cu o voce uşoară ca un suspin.
― Mai e mult pînă cînd băieţii tăi ar putea fi recrutaţi.
― Da.
Degetul lui Adam intră într-o dîră de lumină şi se retrase îndărăt.
Henry spuse:
― Nu mi-ar place ca...
― Ce nu ţi-ar place?
― Mă gîndeam cum m-aş simţi dacă ar trebui să-mi înrolez proprii mei băieţi.
― Mi-aş da demisia, spuse Adam.
― Da. Înţeleg. Un om ar putea fi tentat să-l reformeze ― vreau să spun pe-ai lui.
― Nu, făcu Adam. Mi-aş da demisia pentru că n-aş putea să-i resping. Un om n-are dreptul să-i avantajeze pe-ai lui.
Henry îşi încrucişă degetele, formă un pumn mare din ambele mîini şi îl aşeză în faţa lui pe birou. Avea o figură morocănoasă.
― Nu. Ai dreptate. N-aş putea.
Lui Henry îi plăcea veselia şi se ferea pe cît putea de probleme grave sau serioase, pentru că le confunda cu tristeţea.
― Cum îi merge lui Aron la Stanford?
― Bine. Scrie că e greu, dar crede că va reuşi. Vine acasă la Thanksgiving.
― M-aş bucura să-l văd. L-am văzut pe Cal azi-noapte, pe stradă. E un băiat deştept.
― Cal n-a dat examen la universitate cu un an mai devreme, spuse Adam.
― Poate că el nu-i făcut pentru asta. Eu n-am mers la universitate. Tu ai mers?
― Nu. Eu m-am dus la armată, răspunse Adam.
― Oricum, e o experienţă bună. Pun pariu că ai căpătat o experienţă bună.
Adam se ridică încet şi îşi luă pălăria agăţată în coarnele de cerb de pe perete.
― Noapte bună, Henry, spuse el.

2

În drum spre casă, Adam se gîndea la răspunderea pe care o are. Cînd trecu pe lîngă brutăria "Reynaud", Lee ieşi aducînd o pîine aurie franţuzească.
― Mi-e poftă de pîine cu usturoi, spuse Adam.
― Mie îmi place cu friptură, spuse Lee.
― Avem friptură. A fost ceva poştă?
― Am uitat să caut în cutie.
Intrară în casă şi Lee se duse la bucătărie. Îl urmă imediat şi se aşeză la masa din bucătărie.
― Lee, să presupunem că noi trimitem un băiat în armată şi e ucis, sîntem oare noi vinovaţi?
― Ziceţi-i mai departe, spuse Lee. Aş prefera să cunosc problema în întregime.
― Să presupunem că ar exista o oarecare îndoială dacă băiatul trebuie sau nu să intre în armată, iar noi hotărîm să-l trimitem şi e omorît.
― Înţeleg. Ce vă frămîntă? Răspunderea sau reproşul ce vi se poate aduce?
― Nu-mi pasă de reproşuri.
― Uneori răspunderea e şi mai rea. Nu comportă nici un fel de egocentrism plăcut.
― Mă gîndeam la vremea cînd Sam Hamilton şi cu tine şi cu mine am avut o lungă discuţie despre un cuvînt, spuse Adam. Care era cuvîntul acela?
― Acum înţeleg. Cuvîntul era timshel.
― Timshel ― şi tu ai spus...
― Am spus că în cuvîntul ăsta se poate afla măreţia omului, dacă vrea să-l înţeleagă.
― Îmi amintesc că Sam Hamilton era fericit în privinţa asta.
― I-a dat eliberare, spuse Lee. Îi dădea dreptul de a fi om, deosebit de alţi oameni.
― Asta înseamnă singurătate.
― Toate lucrurile măreţe şi preţioase sînt singuratice.
― Mai spune-mi o dată, care era cuvîntul acela?
― Timshel ― tu poţi!

3

Adam aştepta ziua de Thanksgiving cînd Aron trebuia să se întoarcă de la universitate. Deşi Aron era departe doar de puţină vreme, Adam îl uitase şi îşi modificase imaginea care o avea despre el, la fel cum orice om modifică imaginea persoanei iubite. Prin plecarea lui Aron, tăcerile erau socotite rezultatul plecării sale, iar fiecare eveniment dureros era legat într-un fel de absenţa lui. Adam se trezi vorbind şi lăudîndu-se cu fiul său, povestind unor oameni pe care nu-i prea interesa cît de inteligent e Aron şi cum sărise el peste un an de şcoală. Se gîndi că ar fi un lucru bun să facă o adevărată petrecere de Thanksgiving, să-i arate băiatului că efortul lui era apreciat.
Aron locuia într-o cameră mobilată la Palo Alto şi mergea pe jos cîte o milă, dus şi întors, în fiecare zi, pînă la universitate. Era nefericit. Ceea ce se aşteptase să descopere la universitate, fusese ceva confuz şi frumos. Imaginea pe care şi-o făcuse ― niciodată temeinic analizată ― era alcătuită din tineri cu ochi luminoşi şi feţe imaculate, toţi în robe academice, îndreptîndu-se pe înserat spre un templu alb pe vîrful unui munte împădurit. Chipurile lor erau strălucitoare şi pasionate, iar vocile li se uneau într-un cor, şi totul se întîmpla doar seara. Nu avea idee de unde căpătase această imagine a vieţii universitare, poate de la ilustraţiile lui Dore pentru "Infernul" lui Dante cu îngerii lui îngrămădiţi şi radioşi. Universitatea Leland Stanford nu era aşa. Un careu de blocuri arămii de gresie, aşezate într-o pajişte; o biserică cu faţada de mozaic italian; clase cu pereţii îmbrăcaţi în lemn. de pin vopsit; şi marea lume plină de lupte şi furie, întruchipată de formarea şi destrămarea fraternităţilor. Iar acei îngeri luminoşi erau tineri în pantaloni murdari de catifea reiată, unii dintre ei marcaţi, de efortul studiului, alţii învăţînd micile vicii ale taţilor lor.
Aron, care înainte nu-şi dădea seama că are o casă, acum se stingea de dorul ei. Nu încerca să cunoască viaţa din jurul lui sau să pătrundă în ea. În comparaţie cu visul lui, gălăgia firească, forfota şi glumele studenţilor i se păreau îngrozitoare. Părăsi căminul studenţesc pentru o cameră mobilată, posomorîtă, unde putea înfiripa un alt vis, ce lua fiinţă abia acum. În noua sa ascunzătoare neutră, universitatea rămînea pe dinafară. Se ducea la cursuri şi pleca cît putea de repede ca să trăiască cu amintirile abia descoperite. Casa de lîngă brutăria "Reynaud" deveni caldă şi dragă, Lee era întruchiparea prietenului şi sfătuitorului, tatăl său era figura rece, demnă de încredere, a idolului, fratele lui era deştept şi încîntător, iar Abra ― despre Abra îşi construi un vis imaculat şi, după ce o creă, se îndrăgosti de ea. Seara, cînd îşi termina studiile, începea scrisoarea de fiecare zi aşa cum cineva face o baie parfumată. Pe măsură ce Abra devenea tot mai strălucitoare, mai pură şi mai frumoasă, Aron se bucura tot mai mult, contemplîndu-şi propria-i perversitate. Revărsa cu frenezie pe hîrtie abjecţiile pe care i le trimitea şi apoi se ducea la culcare, purificat, ca un bărbat după ce a făcut dragoste. Îşi expunea fiecare gînd rău pe care-l avea şi renunţa la el. Rezultatul erau nişte scrisori de dragoste pline de dorinţe care, prin tonul lor arzător, o făceau pe Abra să se simtă jenată. Nu putea şti că sexualitatea lui Aron luase o cale obişnuită. El făcuse o greşeală. Putea admite greşeala, dar trebuia să-i suporte consecinţele. Făcu o înţelegere cu el însuşi. La Thanksgiving se va duce acasă şi atunci va fi sigur. S-ar putea să nu se mai întoarcă. Îşi aminti că Abra sugerase odată să se ducă să trăiască la fermă, şi acest lucru deveni visul lui. Îşi aminti stejarii mari şi atmosfera limpede, animată, vîntul de pe dealuri, care mîna frunzele ruginite ale stejarilor. O vedea pe Abra acolo, stînd sub un copac, aşteptîndu-l pe el să se întoarcă de la lucru. Şi era seară. Acolo, după muncă, va putea trăi în puritate şi împăcat cu lumea, despărţit de ea prin valea cea micuţă. Se putea ascunde de urîţenie ― seara.

Capitolul 48

1

În luna noiembrie, tîrziu, Negresa muri şi fu înmormîntată auster, aşa cum cerea în testament. Stătu o zi în capela funerară a casei Muller, într-un coşciug de abanos şi argint, profilul ei uscat şi sever părînd şi mai ascetic din pricina celor patru lumînări mari aşezate la colţurile coşciugului.
Soţul ei negru, micuţ, stătea ghemuit ca o pisică lîngă umărul ei drept şi, timp de mai multe ore, păru la fel de nemişcat ca şi ea. Nu erau flori, după cum ceruse, nici ceremonie, nici predică, nici durere. Dar o stranie adunătură de cetăţeni veni în vîrful picioarelor la capelă, privi înăuntru şi plecă ― erau avocaţi şi muncitori, conţopişti şi funcţionari de bancă, majoritatea trecuţi de vîrsta mijlocie. Fetele ei veniră cîte una şi o priviră mai mult din decenţă şi ca să le poarte noroc iar apoi plecară.
Dispăruse o instituţie din Salinas, a sexului întunecat şi fatal, lipsit de speranţă şi plin de dureri ca şi sacrificiul omenesc. La Jenny mai răsunau încă urlete vesele şi se cutremura casa de hohote de rîs. Kate încorda nervii pînă la un extaz păcătos şi îi lăsa pe bărbaţi ameţiţi, slabi şi speriaţi de ei înşişi. ... Dar misterul sumbru al împreunării care era ca o ofrandă Voo-Doo, dispăruse cu totul.
Cortegiul, tot conform testamentului, era format din carul funebru şi un singur automobil în fundul căruia, într-un colţ, se afla bărbatul mărunt, negru, chircit. Era o zi cenuşie, iar după ce oamenii lui Muller au coborît coşciugul cu nişte scripeţi unşi şi tăcuţi, iar carul funebru a plecat, soţul umplu singur groapa cu o lopată nouă. Îngrijitorul, care tăia uscăturile la o sută de iarzi mai încolo, auzi un tînguit purtat de vînt.
Joe Valery băuse o bere cu Butch Beavers, la "The Woll" şi se duse cu Butch să se uite la negresă. Butch era grăbit pentru că trebuia să plece la Natividad să vîndă la licitaţie o mică cireadă de rasă Hereford în contul lui Tavernetti.
Ieşind din casa mortuară, Joe se trezi alături de Alf Nichelson ― nebunul de Alf Nichelson, care era o rămăşiţă a unei epoci trecute. Alf ştia toate meseriile, era tîmplar, tinichigiu, fierar, electrician, tencuitor, ascuţitor de foarfeci şi cizmar. Alf putea să facă orice şi rezultatul a fost că, deşi muncea tot timpul, era un ratat. Ştia totul despre fiecare, de la începutul începuturilor.
În trecut, în perioada succesului lui, două feluri de oameni aveau acces în toate casele şi la toate bîrfele ― croitoreasa şi meseriaşul priceput la toate.
Alf putea să-ţi vorbească despre oricine de pe ambele părţi ale lui Main Street. Era un bîrfitor vicios, nesăţios de curios şi răzbunător, dar fără răutate.
Se uită la Joe şi încercă să-şi amintească de unde îl cunoştea.
― Te cunosc, zise. Nu-mi spune de unde.
Joe se îndepărtă. Se temea de oamenii care îl cunoşteau.
― Aşteaptă o clipă. Am găsit. Kate. Lucrezi la Kate.
Joe oftă uşurat. Îi trecuse prin minte că Alf l-a cunoscut de mai înainte.
― Aşa-i, zise el scurt.
― Nu uit niciodată chipurile. Te-am văzut cînd am construit cămăruţa aia afurisită. La ce naiba a avut nevoie de asta? Fără fereastră.
― A vrut să fie întunecoasă, zise Joe. O supără ochii.
Alf pufni. Cu greu era în stare să creadă un lucru simplu sau bun despre cineva. Puteai să-i spui bună-dimineaţa şi Alf putea să interpreteze aceasta ca avînd o anumită semnificaţie. Era convins că toată lumea avea o viaţă secretă şi că doar el era capabil să citească gîndurile.
Făcu un semn cu capul spre capela Muller.
― S-a mai dus încă un jalon, zise el. Aproape toţi cei vechi s-au dus. Cînd s-o duce şi Jenny, o să fie sfîrşitul. Şi Jenny îmbătrîneşte.
Joe era nerăbdător. Voia să plece, şi Alf ştia asta. Alf era expert în recunoaşterea persoanelor care se fereau de el. Dacă mă gîndesc bine, poate de asta avea el un sac cu poveşti. Nimeni nu voia să plece, cînd avea şansa să asculte o poveste savuroasă despre cineva. Fiecare om e un bîrfitor în sufletul lui. Alf nu era iubit pentru darul lui, în schimb era ascultat. Ştia că Joe era gata să se scuze şi să plece. Îşi aminti că nu aflase prea multe despre casa lui Kate. Joe putea să-i ofere ceva bîrfe noi în schimbul altora vechi.
― Ce vremuri erau altă dată, zise el. Desigur, tu eşti un copil.
― Trebuie să mă întîlnesc cu un tip.
Alf se făcu că nu aude.
― Faye, de pildă, zise el. Ea a fost un caz. Şi în paranteză adăugă: Ştii că Faye conducea casa lui Kate. Nimeni nu ştie cum a ajuns Kate proprietăreasă. A fost ceva misterios şi unii aveau bănuielile lor.
Văzu cu satisfacţie că tipul ăla pe care trebuia să-l întîlnească Joe avea să aştepte mult.
― De ce erau bănuitori? întrebă Joe.
― La naiba, ştii cum vorbesc oamenii. Probabil că nu era nimic adevărat. Dar am fost nevoit să admit că părea un lucru cam curios.
― Bei o bere? întrebă Joe.
― Bună idee, făcu Alf. Se spune că un bărbat sare din pat după înmormîntare. Eu nu mai sînt tînăr cum eram. Înmormîntările îmi provoacă sete. Negresa era o cetăţeană onorabilă. Aş putea să-ţi spun o mulţime de lucruri despre ea. Am cunoscut-o de treizeci şi cinci de ani, ba nu, de treizeci şi şapte de ani.
― Cum era Faye? întrebă Joe.
Se duseră la localul lui Griffin. Domnului Griffin nu-i plăceau băuturile alcoolice şi le ura de moarte. Ţinea şi conducea barul "Griffin" pe Main Street, şi era în stare sîmbătă seara să refuze să mai servească douăzeci de oameni, dacă considera că-şi făcuse suma. Rezultatul era că făcea cele mai frumoase afaceri în localul lui răcoros, ordonat şi liniştit. Era un bar în care se făceau contracte şi se discuta calm, fără întreruperi.
Joe şi Alf se aşezară la o masă rotundă, în spate, şi comandară cîte trei beri pentru fiecare. Joe află totul, adevărat şi neadevărat, întemeiat sau nu, fiecare împrejurare oribilă. Din asta ieşi cu o confuzie totală şi cu cîteva idei. Ceva trebuia să fi fost in neregulă în privinţa morţii lui Faye. Kate putea fi soţia lui Adam Trask. Asta o puse deoparte repede ― s-ar putea ca Trask să fie dispus să plătească. În ce priveşte povestea cu Faye ― cu asta puteai să te arzi dacă o abordai. Joe trebuia să se gîndească ― singur.
După cîteva ore, Alf deveni nerăbdător. Joe nu-i făcea jocul. Nu dăduse nimic în schimb, nici o singură informaţie sau presupunere. Alf se trezi gîndind: un tip care-şi ţine gura aşa închisă, trebuie să aibă ceva de ascuns. Mă întreb cine o fi ştiind ceva despre el?
Alf zise în cele din urmă:
― Înţelegi, mie îmi place Kate. Din cînd în cînd, îmi dă cîte o treabă şi e generoasă şi bună platnică. Probabil că toate palavrele despre ea nu-s adevărate. Totuşi, dacă te gîndeşti, e o femeie tare rece. Are un ochi rău? Ce crezi?
― Eu mă împac bine cu ea, spuse Joe.
Alf era furios de perfidia lui Joe, aşa că îl înţepă.
― Am avut o idee năstruşnică, zise. Atunci cînd am construit cămăruţa fără fereastră. M-a fixat într-o zi cu ochiul acela rece şi atunci mi-a venit ideea. Dacă ar fi ştiut tot ce auzisem despre ea şi mi-ar fi oferit ceva de băut sau chiar o prăjitură ― i-aş fi spus: "Nu mulţumesc, doamnă".
― Eu şi cu ea ne înţelegem bine, repetă Joe. Acum trebuie să mă întîlnesc cu un tip.
Joe se duse în camera lui să se gîndească. Era stingherit. Se repezi sus, se uită la geamantan şi deschise toate sertarele biroului. Se gîndi că poate cineva îi controlase lucrurile. Aşa i se năzări. Nu era nimic de găsit. Deveni nervos. Încercă să pună în ordine cele aflate.
Se auzi o bătaie în uşă şi Thelma intră, cu ochii umflaţi şi nasul roşu.
― Ce-a apucat-o pe Kate?
― A fost bolnavă.
― Nu asta. Eram în bucătărie şi-mi făceam o băutură cu lapte şl fructe şi a venit înăuntru şi m-a repezit.
― Poate că-l amestecai cu whisky.
― Pe dracu, nici vorbă. Doar esenţă de vanilie. N-are dreptul să se repeadă aşa la mine.
― Şi totuşi a făcut-o.
― N-am să suport aşa ceva.
― Ba da, ai să suporţi, zise Joe. Ieşi afară, Thelma!
Thelma îl privi cu ochii ei negri, frumoşi şi trişti şi îşi recăpătă siguranţa atît de necesară femeii.
― Joe, eşti pur şi simplu un fiu de căţea, sau te prefaci doar? întrebă ea.
― Ce-ţi pasă? făcu Joe.
― Nu-mi pasă. Fiu de căţea!

2

Joe îşi puse în gînd să acţioneze încet, cu grijă şi numai după o matură chibzuinţă.
"Am dat de şansa asta, trebuie s-o folosesc cum se cuvine", îşi spuse în sinea lui.
Intră să-şi primească ordinele de seară, dar ea rămase cu spatele la el. Era la biroul ei, cu cozorocul verde tras în jos şi nu întoarse capul spre el. Îi ordonă, sec, ce avea de făcut şi apoi continuă:
― Joe, mă întreb dacă îţi vezi de treburi. Am fost bolnavă. Dar sînt din nou bine, sau aproape bine.
― S-a întîmplat ceva?
― Doar un simptom. Prefer ca Thelma să bea whisky decît extract de vanilie, şi nu vreau să bea nici whisky. Cred că ai făcut o greşeală.
Mintea lui scormonea în căutarea unui ascunziş.
― Am fost ocupat, zise el.
― Ocupat?
― Sigur. Cu treaba aia de care spuneaţi.
― Care treabă?
― Ştiţi ― cu Ethel.
― Uit-o pe Ethel.
― Bine, făcu Joe. Apoi îi veni fără să se aştepte. Am întîlnit ieri un tip, mi-a zis că a văzut-o.
Dacă Joe n-ar fi cunoscut-o, n-ar fi făcut mica pauză, zece secunde rigide de tăcere, aşa cum era nevoie.
După această pauză, Kate întrebă încet:
― Unde?
― Aici.
Îşi răsuci încet scaunul turnant ca să-l privească în faţă.
― N-ar fi trebuit să te las să-i faci figura aia, Joe. E greu să-ţi mărturisesc o greşeală, dar trebuie s-o fac. Nu trebuie să-ţi amintesc că au expulzat-o pe Ethel din comitat. Credeam că mi-a făcut ceva.
Vocea îi deveni melancolică.
― Am greşit. Mi-am dat seama mai tîrziu. De atunci, am remuşcări. Nu mi-a făcut nimic rău. Vreau s-o găsesc şi să-mi răscumpăr greşeaia. Probabil că ţi se pare straniu că gîndesc astfel.
― Nu, doamnă.
― Găseşte-o, Joe. Mă voi simţi mai bine dacă-mi răscumpăr greşeala ― sărmana fată.
― O să încerc, doamnă.
― Şi, Joe, dacă ai nevoie de bani, să-mi spui. Iar dacă o găseşti, spune-i doar ce ţi-am zis acum. Dacă nu vrea să vină aici, află unde îi pot telefona. Ai nevoie de ceva bani?
― Acum nu, doamnă. Dar va trebui să ies din casă mai mult decît ar fi cazul.
― Nu-i nimic, dă-i înainte. Asta-i tot, Joe.
Îi venea să se strîngă în braţe. În hol, se apucă de cot şi îl cuprinse bucuria. Începu să creadă că plănuise totul în întregime. Trecu prin salonul întunecat, în care se auzea murmurul conversaţiei de început de seară. Ieşi afară şi se uită în sus la stelele care înotau în grup, printre norii mînaţi de vînt.
Joe se gîndi la trîntorul de tatăl său ― şi îşi aminti ceva ce-i spusese bătrînul.
― Păzeşte-te de femeia care face pe filantroapa, spusese tatăl lui Joe. Uite-te bine la una din femeile acelea, bune, care întotdeauna face pe filantroapa faţă de cineva ― să ştii că urmăreşte ceva, să nu uiţi asta.
Joe zise în şoaptă:
― Filantroapă! Credeam că-i mai deşteaptă.
Îi analiză din nou tonul şi vorbele, ca să fie sigur că nu-i scăpase nimic. Nu făcea pe filantroapa. Şi se gîndi la vorbele lui Alf.
― Dacă mi-ar fi oferit ceva de băut sau măcar o prăjitură...

3

Kate şedea la biroul ei. Auzea vîntul suflînd în boschetele înalte din grădină, iar vîntul şi întunericul erau pline de Ethel ― grasă, murdară, alunecoasă ca o meduză. O cuprinse o oboseală plicticoasă.
Se duse în cămăruţa cea cenuşie, închise uşa şi se aşeză în întuneric simţind cum durerea i se strecura înapoi în degete. Tîmplele îi zvîcneau. Pipăi capsula care atîrna în tubul ei, pe lanţul de la gît. Frecă de obraz tubul de metal, încălzit la piept, şi-i reveni curajul. Îşi spălă faţa, se machie, se pieptănă şi îşi tapă părul. Se duse în hol şi se opri la uşa salonului ca întotdeauna, să asculte.
În dreptul uşii, două fete şi un bărbat discutau. Kate intră şi discuţia încetă; în aceeaşi clipă Kate spuse:
― Helen, vreau să-ţi vorbesc, dacă nu eşti ocupată acum.
Fata o urmă jos în hol şi în camera ei. Era o blondă palidă, cu pielea albă, ca un os curat lustruit.
― S-a întîmplat ceva, doamnă Kate? întrebă ea speriată.
― Şezi. Nu, nu s-a întîmplat nimic. Ai fost la înmormîntarea negresei?
― N-aţi fi vrut să mă duc?
― Nu-mi pasă. Ai fost.
― Da, doamnă.
― Povesteşte-mi.
― Ce anume?
― Spune-mi ce-ţi aminteşti ― cum a fost.
Helen spuse cam enervată:
― Într-un fel a fost groaznic, şi totuşi într-un fel a fost frumos.
― Cum adică?
― Nu ştiu. Fără flori, fără nimic, dar totuşi era un fel de ― de demnitate. Negresa stătea culcată într-un sicriu negru de lemn cu nişte mînere uriaşe de argint. Te făcea să te simţi ― nu pot să mă exprim. Nu ştiu cum să spun.
― Poate că ai şi spus. Ce purta?
― Ce purta, doamnă?
― Da, ce purta. Doar n-au îngropat-o goală?
Pe chipul lui Helen se citi un efort de concentrare.
― Nu ştiu, făcu ea în cele din urmă. Nu-mi amintesc.
― Te-ai dus ia cimitir?
― Nu, doamnă. Nimeni nu s-a dus în afară de el.
― Cine era?
― Bărbatul ei.
Kate spuse repede, aproape prea repede:
― Ai clienţi obişnuiţi în seara asta?
― Nu, doamnă. E în ajun de Thanksgiving. Slabă mişcare.
― Am uitat, zise Kate. Du-te înapoi.
Se uită după fată cum iese din cameră şi se întoarse neliniştită la biroul ei. În timp ce se uita la o notă de plată a instalatorului, mîna ei stîngă se întinse spre gît şi atinse lanţul. Era reconfortant şi îi dădea siguranţă.

Capitolul 49

1

Lee şi Cal încercară să-l determine pe Adam să nu se ducă la trenul de noapte care vine de la San Francisco şi merge la Los Angeles.
Cal spuse:
― De ce să nu se ducă Abra singură? Pe ea o să vrea s-o vadă în primul rînd.
― Cred că nici n-o să bage de seamă că mai e cineva acolo, zise Lee. Aşa că n-are importanţă dacă mergem sau nu.
― Vreau să-l văd cînd coboară din tren, zise Adam. Trebuie să se fi schimbat. Vreau să văd cum s-a schimbat.
― A fost plecat doar cîteva luni, zise Lee. Nu se poate să se fi schimbat prea mult, nici nu e mult mai vîrstnic.
― Ba da, va fi schimbat. Experienţa trebuie să-l fi schimbat.
― Dacă te duci dumneata, trebuie să mergem cu toţii, zise Cal.
― Nu vrei să-ţi vezi fratele? zise Adam trist.
― Ba da, dar n-o să vrea el să mă vadă pe mine ― cel puţin nu chiar din primul moment.
― Şi el o să vrea. Nu-l subestima pe Aron.
Lee ridică mîinile.
― Cred că o să mergem cu toţii, zise el.
― Vă daţi seama? spuse Adam. O să ştie atîtea lucruri noi. Mă întreb dacă o să vorbească altfel. Ştii, Lee, în Est băieţii se obişnuiesc cu limbajul şcolii. Poţi deosebi un om care a urmat la Harvard de unul de la Princeton. Cel puţin aşa se spune.
― O să-mi ascut urechile, spuse Lee. Oare ce dialect vorbesc la Standford?
Zîmbi către Cal.
Adam nu era de părere că-i ceva de rîs.
― Ai pus nişte fructe în camera lui? întrebă el. Îi plac fructele.
― Pere, mere şi struguri muscat, răspunse Lee.
― Da, îi place muscatul. Îmi amintesc că-i place muscatul.
La insistenţele lui Adam, se duseră la gara Southern Pacific cu o jumătate de oră înainte de sosirea trenului. Abra se şi afla acolo.
― Nu pot veni mîine la masă, Lee, zise ea. Tata vrea să stau acasă. Voi veni cît de repede pot după-masă.
― Eşti puţin emoţionată, zise Lee.
― Tu nu eşti?
― Cred că da. Uită-te pe linie şi vezi dacă s-au schimbat semnalizatoarele în verde.
Exactitatea trenurilor e o chestiune de mîndrie şi teamă aproape pentru toată lumea. Cînd, departe, pe linie, semnalizatoarele se schimbau din roşu în verde şi lumina lungă, pătruzătoare a farurilor apărea la cotitură şi năvălea asupra gării, oamenii se uitau la ceas şi spuneau:
― A sosit la timp.
Se simţea în asta o mîndrie şi uşurare. Secunda căpăta tot mai multă importanţă pentru noi. Iar pe măsură ce activităţile oamenilor devin tot mai complicate şi mai intense, va apărea zecimea de secundă şi apoi va trebui găsit un nume pentru sutime, pînă cînd, într-o zi, deşi nu prea cred, vom spune:
― La dracu. Ce importanţă are o oră?
Nu e oare o prostie preocuparea asta faţă de unităţile mici de timp? Un lucru întîrziat sau petrecut mai devreme poate tulbura totul în jurul lui şi perturbarea se propagă în valuri, ca undele provocate de o piatră aruncată într-un bazin liniştit.
Trenul intră în goană, de parcă nu avea intenţia să se oprească. Abia cînd locomotiva şi vagoanele de bagaje trecură, frînele cu aer şuierară strident, iar oţelul scîrţîi şi se opri.
Din tren coborîră în Salinas o mulţime de oameni, rude care se întorceau acasă pentru Thanksgiving, cu mîinile pline de pachete şi cutii înfăşurate în hîrtie de cadouri. Trecu un moment sau două pînă ce familia îl descoperi pe Aron. Cînd îl văzură, li se păru că crescuse.
Purta o pălărie cu calota turtită şi boruri înguste, foarte la modă, iar cînd îi văzu, începu să alerge spre ei aruncîndu-şi pălăria în sus, iar ei văzură că părul lui blond era tuns scurt ca peria şi stătea ţepos. Ochii îi străluceau, iar ei începută să rîdă de bucuria revederii.
Aron îşi lăsă geamantanul şi o ridică pe Abra, îmbrăţişînd-o strîns. O lasă jos şi îi prinse cu amîndouă mîinile pe Adam şi pe Cal. Pe Lee îl luă după umeri, aproape strivindu-l.
În drum spre casă, vorbiră cu toţii deodată.
― Ce mai faci?
― Arăţi bine.
― Abra, eşti atît de drăguţă!
― Nu sînt. De ce ţi-ai tuns părul?
― Toată lumea poartă aşa.
― Dar tu ai un păr tare frumos.
Se grăbiră în sus pe Main Street, trecură un cvartal, o luară apoi după colţ pe Central, pe lîngă Reymond cel cu pîinea franţuzească în vitrină în timp ce doamna Reymond cea cu părul negru le făcea semn cu mîna albită de făină, şi ajunseră acasă.
― Lee, ne faci o cafea? întrebă Adam.
― Am făcut-o înainte de plecare. E ţinută la cald.
Puse şi ceştile. Iată că erau, deodată, împreună ― Aron şi Abra pe canapea, Adam pe fotoliul lui de lîngă lampă, Lee turnînd cafeaua, şi Cal sprijinit de uşa de la hol. Şi erau tăcuţi pentru că era prea tîrziu ca să-i mai spună bun venit şi prea devreme pentru alte lucruri.
― Vreau să aud totul, spuse Adam. Ai note bune?
― Situaţiile nu se încheie decît luna viitoare, tată.
― Înţeleg. O să ai note bune. Sînt sigur.
Fără să vrea, pe chipul lui Aron apăru un aer de nerăbdare.
― Pun rămăşag că eşti obosit, spuse Adam. Putem vorbi mîine.
Lee spuse:
― Pun rămăşag că nu e. Pun rămăşag că ar vrea să fie lăsat singur.
Adam se uită la Lee şi zise:
― Da, desigur ― desigur. Crezi că ar trebui să mergem cu toţii la culcare?
Abra rezolvă problema în locul lor. Zise:
― Nu pot să rămîn prea mult, Aron, de ce nu mă conduci acasă? O să fim împreună mîine.
Pe drum, Aron se agăţă de braţul ei. Îl trecu un fior.
― O să fie ger, spuse el.
― Te bucuri că te-ai întors?
― Desigur. Am multe de discutat.
― Lucruri bune?
― Poate. Sper să le consideri şi tu la fel.
― Ai un aer serios.
― E serios.
― Cînd trebuie să te întorci?
― Nu înainte de duminică seara.
― O să avem destul timp. Şi eu am să-ţi spun ceva. Avem la dispoziţie mîine şi vineri şi sîmbătă şi duminică toată ziua. Te superi dacă astă-seară nu intri la noi?
― De ce să nu intru?
― Îţi spun eu altădată.
― Vreau să ştiu acum.
― Mă rog, tata are una din crizele lui.
― Împotriva mea?
― Da. Mîine nu pot să viu la voi la masă, dar n-o să mănînc mult acasă, aşa că poţi să-i spui lui Lee să-mi păstreze şi mie o porţie.
Aron era din nou timid. Ea simţea asta în faptul că nu-i mai strîngea braţul atît de tare, o simţea în tăcerea lui, o vedea pe faţa lui ridicată.
― N-ar fi trebuit să-ţi spun în seara asta.
― Ba da, trebuie, zise el. Spune-mi adevărul. Mai vrei să fii cu mine?
― Da, vreau.
― Atunci e bine. Acum o să plec. O să discutăm mîine.
O lăsă la poarta ei, cu senzaţia unui sărut uşor pe buze. Se simţea jignită că acceptase atît de uşor şi îşi rîse acru de ea însăşi, că putea să ceară un lucru şi apoi să fie jignită că l-a obţinut. Urmări pasul lui mare, rapid, în bătaia razelor felinarului din colţul străzii. Se gîndi: "Trebuie să fiu nebună. Am început să-mi fac închipuiri."

2

După ce a spus noapte bună, Aron se aşeză pe marginea patului, în dormitorul său şi privi în jos, la mîinile sale făcute căuş între genunchi. Se simţi părăsit şi neajutorat, învelit ca un ou de pasăre în vata ambiţiilor pe care tatăl său le nutrea pentru el. Nu le cunoscuse tăria pînă în seara aceasta şi se întreba dacă va avea puterea să se elibereze din strînsoarea lor molatică şi persistentă. Nu reuşea să-şi închege gîndurile. Casa i se părea rece şi cu o umezeală care îl făcea să tremure. Se ridică şi deschise uşurel uşa. Pe sub uşa lui Cal se vedea lumină. Bătu şi intră fără să mai aştepte un răspuns.
Cal şedea la un birou nou. Îşi făcea de lucru cu nişte hîrtie mătăsoasă şi cu o panglică roşie, iar cînd intră Aron, acoperi în grabă ceva de pe birou cu o sugativă mare.
Aron zîmbi:
― Cadouri?
― Da, răspunse Cal şi o lăsă baltă.
― Pot să-ţi vorbesc?
― Sigur! Vino înăuntru. Vorbeşte încet, altfel va veni şi tata. Nu vrea să scape nici un moment.
Aron se aşeză pe pat. Tăcu atît de mult încît Cal întrebă:
― Ce s-a întîmplat ― ai necazuri?
― Nu, n-am necazuri. Am vrut doar să vorbesc cu tine, Cal. Nu mai vreau să mai urmez universitatea.
Cal întoarse brusc capul.
― Nu mai vrei? De ce?
― Nu-mi place.
― Nu i-ai spus tatei, nu-i aşa? O să fie dezamăgit. E destul de rău că nici eu nu vreau să mă duc. Ce vrei să faci?
― M-am gîndit ca mi-ar place să mă ocup de fermă.
― Şi Abra ce spune?
― Ea mi-a zis de mult că i-ar place.
Cal îl studie:
― Ferma are un contract care n-a expirat încă.
― Ei, mă gîndeam şi eu, doar aşa.
― Nu scoţi bani din lucratul pămîntului.
― N-am nevoie de prea mulţi bani. Doar cît să mă descurc.
― Pentru mine, asta nu-i de-ajuns, spuse Cal. Vreau o mulţime de bani şi am de gînd să-i şi fac.
― Cum?
Cal se simţea mai în vîrstă şi mai sigur pe el decît fratele său. Voia să-l ocrotească.
― Dacă tu o să continui universitatea, eu o să încep şi o să pun bazele. Apoi, cînd o să termini, putem fi tovarăşi. Eu o să mă ocup de anumite lucruri şi tu de altele. Ar putea să fie o treabă bună.
― Nu vreau să mă întorc. De ce trebuie să mă întorc?
― Pentru că aşa ar vrea tata.
― Asta n-o să mă facă să mă duc.
Cal se uită aspru la fratele lui, la părul blond şi ochii depărtaţi şi deodată înţelese de ce tatăl lui îl iubeşte pe Aron, o înţelese fără nici un dubiu.
― Gîndeşte-te pînă dimineaţă, spuse el repede. Ar fi mai bine dacă ai termina cel puţin semestrul ăsta. Nu întreprinde nimic acum.
Aron se ridică şi se îndreptă spre uşă.
― Pentru cine-i cadoul? întrebă el.
― E pentru tata. Ai să-l vezi mîine după-masă.
― Dar nu-i Crăciunul.
― Nu, răspunse Cal. E mai mult decît Crăciunul.
Cînd Aron se întoarse în camera lui, Cal scoase la iveală cadoul. Mai numără o dată cele cincisprezece hîrtii noi, erau aşa de băţoase încît făceau un zgomot ascuţit, foşnitor. Banca din Monterey a trebuit să trimită după ele la San Francisco să găsească asemenea bancnote noi, şi au făcut treaba asta numai după ce li s-a explicat motivul. Pentru bancă a fost ceva surprinzător şi un motiv de suspiciune faptul că un băiat de şaptesprezece ani putea în primul rînd să-i aibă şi în al doilea rînd să se plimbe cu ei. Bancherilor nu le place să se umble prea uşor cu banii, chiar dacă acest lucru este de natură sentimentală. A fost nevoie de cuvîntului lui Will Hamilton ca banca să se convingă că banii îi aparţineau lui Cal, că au fost cîştigaţi în mod cinstit şi că putea face ce voia cu ei.
Cal înfăşură hîrtiile şi le legă cu panglica roşie înnodată într-un ghem care cu greu putea fi recunoscută ca fundă. Pachetul putea fi o batistă. Îl ascunse sub cămăşi în biroul său şi se duse să se culce. Dar nu putu să doarmă. Era emoţionat şi, în acelaşi timp, intimidat. Dorea ca ziua să fi trecut şi cadoul să fi fost înmînat. Repetă ce voia să spună:
― Asta e pentru dumneata.
― Ce este?
― Un cadou.
De aici încolo nu mai ştia ce o să se întîmple. Se învîrtea şi se răsucea în pat, iar în zori se sculă, se îmbrăcă şi se strecură afară din casă.
Pe Main Street îl văzu pe bătrînul Martin măturînd strada cu un măturoi de grajd. Consiliul municipal discuta cumpărarea unei măturători mecanice. Bătrînul Martin spera că îi va fi încredinţată lui, dar era sceptic în privinţa asta. Tinerii luau crema de peste tot. Trecu pe acolo maşina de gunoi a lui Bacigalupi şi Martin se uită după ea, plin de ură. Asta era o afacere bună. Italienii ăia se îmbogăţeau.
Main Street era pustie, cu excepţia cîtorva cîini care adulmecau pe lîngă porţile închise şi a unei oarecari mişcări în jurul restaurantului "San Francisco". Taxiul cel nou al lui Pet Bulene era parcat în faţă, pentru că Pet fusese anunţat cu o seară înainte să vină să ia fetele Williams la trenul de dimineaţă pentru San Francisco.
Bătrînul Martin îi strigă lui Cal:
― Tinere, ai o ţigară?
Cal se opri şi scoase cutia de ţigări "Murad".
― Aha ― sînt din alea faine! zise Martin. N-am nici chibrit.
Cal îi aprinse ţigara, cu grijă să nu dea foc părului din jurul gurii lui Martin.
Martin se sprijini în coada măturii şi pufăi neconsolat.
― Voi, tinerii, luaţi crema, zise el. N-o să mă lase s-o conduc eu.
― Ce? întrebă Cal.
― Măturătoarea cea nouă. N-ai auzit? Unde ai fost, băiete?
Era de necrezut pentru el că un om cît de cît informat să nu fi auzit despre maşina de măturat. Uită de Cal. Poate că Bacigalupi o să-i dea o slujbă. Făceau bănet, nu glumă. Trei căruţe şi un camion nou.
Cal o luă pe strada Alisal, se duse la poştă şi se uită prin fereastra de sticlă a căsuţei poştale 632. Era goală. Se întoarse înapoi acasă şi îl găsi pe Lee treaz, împănînd un curcan foarte mare.
― Ai umblat toată noaptea?
― Nu. M-am dus doar să fac o plimbare.
― Eşti nervos?
― Da.
― Nu-ţi fac reproşuri. Şi eu aş fi la fel. E greu să dai oamenilor ceva ― totuşi, cred că e mai greu cînd ţi se dă. Pare o prostie, nu-i aşa? Vrei cafea?
― De ce nu?
Lee îşi şterse mîinile şi turnă cafea pentru el şi pentru Cal.
― Cum ţi se pare că arată Aron?
― Cred că bine.
― Ai stat de vorbă cu el?
― Nu, răspunse Cal.
Era mai simplu aşa. Lee ar fi vrut să ştie ce-a spus. Ziua asta nu-i aparţinea lui Aron. Îi aparţinea lui Cal. Îşi rezervase ziua aceasta pentru el însuşi şi o dorea. Şi va fi a lui.
Aron intră cu ochii înceţoşaţi de somn.
― La ce oră luăm masa, Lee?
― Nu ştiu, pe la trei şi jumătate, patru.
― Nu s-ar putea să fie pe la cinci?
― Cred că da, dacă Adam e de acord. De ce?
― Abra nu poate sosi aici mai devreme. Am un plan pe care vreau să i-l spun tatei şi vreau ca ea să fie aici.
― Cred că se poate aranja, zise Lee.
Cal se ridică repede şi se duse în camera lui. Se aşeză la biroul lui cu lampa de masă aprinsă şi fu cuprins de nelinişte şi ciudă. Fără nici un efort, Aron îi răpea ziua lui. Se va transforma în ziua lui Aron. Apoi, deodată, fu teribil de ruşinat. Îşi acoperi ochii cu mîinile şi spuse:
"E pur şi simplu gelozie. Sînt gelos. Asta e. Sînt gelos. Nu vreau să fiu gelos."
Şi repetă iar şi iar:
"Gelos ― gelos ― gelos", ca şi cum rostind cuvintele cu glas tare, ar fi putut să distrugă sentimentul. Odată ajuns în acest punct, începu să se pedepsească singur:
"De ce dau banii tatălui meu. Pentru binele lui? Nu. Pentru binele meu. Will Hamilton mi-a spus-o. Încerc să-l cumpăr. Nu e nimic frumos în mine. Stau aici, şi mă tăvălesc în noroiul geloziei faţă de fratele meu. De ce să nu spunem lucrurilor pe nume?"
Îşi şopti răguşit:
"De ce să nu fiu cinstit? Ştiu de ce îl iubeşte tatăl meu pe Aron. Pentru că seamănă cu ea. Tata n-a uitat-o niciodată. Poate că el nu e conştient de asta, dar aşa e. Mă întreb dacă îşi dă oare seama. Asta mă face să fiu gelos şi pe ea. De ce nu-mi iau banii şi să plec? Nu mi-ar duce lipsa. În scurt timp, vor uita pînă şi de existenţa mea, ― toţi, afară de Lee. Şi chiar Lee, mă întreb dacă mă place. Poate că nu."
Îşi dădu cu pumnii în cap.
"Oare şi Aron trebuie să se lupte aşa cu el însuşi? Nu cred, dar de unde să ştiu? Aş putea să-l întreb. Dar nu mi-ar spune."
Gîndul lui Cal oscila între furie faţă de sine însuşi şi milă. Apoi interveni o voce nouă, care spuse cu răceală şi dispreţ:
"Dacă eşti cinstit ― de ce nu recunoşti că-ţi face plăcere această autopedepsire? Ăsta e adevărul. De ce să nu fi pur şi simplu ceea ce eşti şi să nu faci ceea ce faci?
Cal fu şocat de acest gînd. Îi face plăcere? Desigur. Cînd se biciuia singur, se apăra ca să nu fie biciuit de altcineva. Îşi concentră gîndurile. "Dă banii, dar dă-i fără gălăgie. Nu te aştepta la nimic. Nu-ţi face nici un fel de iluzii. Dă-i şi uită-i. Uită-i de pe acum. Dă-i, dă-i. Cedează-i lui Aron ziua aceasta. De ce nu?" Se ridică şi se duse grăbit în bucătărie.
Aron ţinea desfăcută pielea curcanului, în timp ce Lee împingea umplutura înăuntru. Cuptorul pîrîia şi trosnea de căldura crescîndă.
Lee spuse:
― Ia să vedem, optsprezece funzi, douăzeci de minute pentru fiecare fund ― asta-i de douăzeci de ori optsprezece ― face trei sute şaizeci de minute, exact şase ore ― de la unsprezece la douăsprezece, de la douăsprezece la unu.
Numără pe degete.
Cal zise:
― Aron, cînd dai gata treaba, hai să mergem la o plimbare.
― Unde? întrebă Aron.
― Aşa, prin oraş. Vreau să te întreb ceva.
Cal îl conduse pe fratele său peste stradă la "Berges şi Garrisiere", care importau vinuri fine şi băuturi alcoolice.
― Am nişte bani, Aron, spuse Cal. M-am gîndit că poate ai vrea să cumperi nişte vin pentru masă. Îţi dau eu bani.
― Ce fel de vin?
― Să facem o petrecere adevărată. Să luăm şampanie ― să fie cadoul tău.
Joe Garrisiere zise:
― Băieţi, voi nu sînteţi destul de mari.
― Pentru masă? Sîntem, n-avea nici o grijă.
― Nu pot să vă vînd. Îmi pare rău.
― Ştiu ce poţi să faci, zise Cal. Noi plătim şi o trimiţi tatei.
― Asta se poate, spuse Joe Garrisiere. Avem nişte "Oeil de Perdrix".
I se făcu gura pungă de parcă ar fi gustat-o.
― Ce-i aia?
― Şampanie ― dar foarte frumoasă, de culoarea oului de potîrniche ― rozalie, dar ceva mai închisă şi seacă. Patru cincizeci o sticlă.
― Nu-i scump? întrebă Aron.
― Sigur că-i scump! rîse Cal. Trimite trei sticle, Joe.
Lui Aron îi spuse:
― E darul tău.

3

Lui Cal i se părea că ziua nu se va mai termina. Voia să plece de acasă, dar nu putea. La ora unsprezece, Adam se duse la biroul de recrutare, care era închis, ca să studieze dosarele unui lot nou de băieţi.
Aron părea perfect calm. Şedea în salon, uitîndu-se la caricaturi în nişte numere vechi din "Review of Reviews".
Din bucătărie, mirosul sosului ce se scurgea din curcanul pus la fript începu să umple casa.
Cal se duse în camera lui, scoase cadoul şi îl puse pe birou. Încercă să scrie o carte de vizită, s-o pună deasupra.
"Tatei, de la Caleb."
"Lui Adam Trask de la Caleb Trask."
Rupse cartonaşele în bucăţele mici şi le aruncă în toaletă.
Se gîndi: "De ce să-i dai azi? Poate că mîine aş putea să mă duc liniştit la el şi să-i spun: Asta-i pentru dumneata, şi apoi să plec. Aşa ar fi mai uşor."
"Nu, făcu cu glas tare. Vreau ca ceilalţi să vadă."
Aşa trebuia să se întîmple. Dar avea inima strînsă şi palmele umede de emoţie, de parcă s-ar fi aflat pe scenă. Apoi se gîndi la dimineaţa cînd tatăl lui l-a scos de la închisoare. Căldura şi apropierea ― asta sînt lucrurile de care trebuie să-şi amintească ― şi încrederea tatălui său. O şi spusese atunci.
― Am încredere în tine.
Se simţi mai bine după asta.
Pe la ora trei îl auzi pe Adam intrînd şi apoi auzi murmurul slab al vocilor care discutau în salon. Cal se alătură tatălui său şi lui Aron.
Adam spunea:
― Timpurile s-au schimbat. Un tînăr trebuie să fie specialist, dacă vrea să ajungă la ceva. Cred că de asta sînt aşa de bucuros că mergi la universitate.
Aron zise:
― M-am gîndit laasta şi mă întreb dacă aşa o fi.
― Nu te mai gîndi. Prima alegere e cea bună. Uite-te la mine. Ştiu cîte ceva despre multe lucruri, dar nu ştiu nici unul atît de bine încît să-mi pot cîştiga existenţa în vremurile astea.
Cal se aşeză tăcut. Adam nu-l observă. Chipul îi era concentrat asupra gîndurilor sale.
― E firesc ca un om să dorească reuşita fiului său, continuă Adam. Şi poate că eu văd mai limpede decît tine.
Lee băgă capul înăuntru.
― Cîntarul de bucătărie trebuie să fie stricat, zise el. Curcanul va fi gata mai devreme decît scrie la carte. Pariez că nu cîntăreşte optsprezece funzi.
― Poţi să-l ţii la cald, zise Adam, şi continuă: Bătrînul Sam Hamilton a prevăzut asta. Spunea că nu vor mai exista nici un fel de filozofi universali. Volumul de cunoştinţe e prea mare ca să poată fi absorbit de o singură minte. El întrezărea limpede vremea cînd un om nu va cunoaşte decît o părticică, dar o va cunoaşte bine.
― Da, zise Lee din pragul uşii, dar deplîngea o asemenea situaţie. O ura.
― Într-adevăr? întrebă Adam.
Lee intră în odaie. Ţinea în dreapta lingura mare, iar stînga o ţinea sub ea, de teamă să nu pice pe covor. Intră în cameră, dar uită şi mişcă lingura şi pe podea căzură picături de grăsime de curcan.
― Acum, că mă întrebaţi, nu ştiu. Nu ştiu precis dacă el ura situaţia asta, sau o uram eu pentru el.
― Nu te irita aşa, zise Adam. Mi se pare că nu mai putem discuta nimic fără ca tu să o consideri o insultă personală.
― Ori cunoştinţele au devenit prea bogate, ori oamenii au devenit prea mărunţi, spuse Lee. Poate că îngenunchind în faţa atomului, au căpătat şi sufletul şi mărimea atomului. Poate că un specialist nu este decît un laş, care se teme să privească dincolo de mica lui cuşcă. Gîndiţi-vă ce pierde fiecare specialist ― toată lumea de dincolo de îngrăditura lui.
― Nu, nu discutăm decît despre cîştigarea existenţei.
― A existenţei ― sau a banilor, zise Lee iritat. Banii sînt uşor de făcut, dacă asta vreţi. Dar, cu cîteva excepţii, oamenii nu vor bani. Vor lux, şi dragoste, şi admiraţie.
― Foarte bine. Dar ai vreo obiecţie faţă de universitate? Despre asta discutăm.
― Îmi pare rău, zise Lee. Aveţi dreptate, mi se pare că m-am iritat prea mult. Nu sînt împotrivă. Dacă universitatea este locul unde omul se duce să-şi găsească legătura cu lumea, atunci nu am obiecţii. Asta e, aşa-i Aron?
― Nu ştiu, răspunse Aron.
Din bucătărie se auzi un fîşîit.
― Afurisitele astea de potroace dau în foc, zise Lee, şi se repezi spre uşă.
Adam privi spre el cu dragoste.
― Ce om bun! Ce prieten bun!
― Sper să trăiască o sută de ani, zise Aron.
Tatăl lui chicoti.
― De unde ştii că n-are de-acum o sută de ani?
― Cum merge fabrica de gheaţă? întrebă Cal.
― Bine. Îşi scoate cheltuielile şi îmi aduce şi un mic profit. Dar de ce mă întrebi?
― M-am gîndit la cîteva lucruri ca să fie mai rentabilă.
― Nu astăzi, zise Adam repede. Luni, dacă o să ţii minte, dar nu astăzi. Ştii, nu-mi amintesc de cînd nu m-am simţit atît de bine. Mă simt ― s-ar putea spune, împlinit. Poate că nu-i decît urmarea unei nopţi dormite bine şi a unei băi bune. Sau poate e din cauză că sîntem cu toţii împreună şi împăcaţi.
Îi zîmbi lui Aron:
― Nu ştiam ce simţim pentru tine pînă ce n-ai plecat.
― Mi-a fost dor de casă, recunoscu Aron. În primele zile, am crezut că o să mor din cauza asta.
Abra dădu buzna înăuntru. Avea obrajii roşii şi era fericită.
― Aţi observat că e zăpadă pe muntele Toro? întrebă ea.
― Da, am văzut, răspunse Adam. Se spune că asta înseamnă un an bun. Nu ne-ar strica.
― Am ciugulit doar, spuse Abra. Am vrut să-mi fie foame aici.
Lee se scuză pentru masă ca un prost bătrîn. Dădu vina pe maşina de gaz care nu încălzeşte ca o maşină bună cu lemne. Dădu vina pe soiul nou de curcani cărora le lipsea ceva ce aveau altă dată. Dar rîse împreună cu ei cînd îi spuseră că joacă teatru ca o femeie bătrînă care umblă să pescuiască laude.
La budinca cu prune, Adam deschise şampania şi o băură cu toată ceremonia obişnuită. La masă domnea o atmosferă de curtoazie. Se propuseră toasturi. Se bău în sănătatea fiecăruia, apoi Adam ţinu un mic discurs pentru Abra, cînd bău în sănătatea ei.
Ochii îi străluceau şi, pe sub masă, Aron o ţinea de mînă. Vinul potoli nervozitatea lui Cal şi nu mai era speriat de cadoul lui.
Cînd Adam îşi termină budinca, zise:
― Cred că n-am avut niciodată o sărbătoare atît de frumoasă.
Cal băgă mîna în buzunar, scoase pachetul cu fundă roşie şi îl împinse în faţa tatălui său.
― Ce-i asta?
― Un cadou.
Adam era mulţumit.
― Nici n-a sosit Crăciunul şi primim cadouri. Mă întreb ce poate fi!
― O batistă, făcu Abra.
Adam scoase funda şi despături foiţa. Se uită mirat la bani.
Abra întrebă:
― Ce este? şi se ridică să se uite.
Aron se aplecă înainte. Lee, în uşă încercă să nu i se observe îngrijorarea pe faţă. Aruncă o privire spre Cal şi văzu în ochii acestuia lumina bucuriei şi a triumfului.
Foarte încet, Adam îşi plimbă degetele şi desfăcu un evantai de hîrtii. Vocea lui venea parcă de departe.
― Ce-i asta... Ce...
Se opri.
Cal înghiţi în sec.
― E... eu i-am cîştigat ― ca să ţi-i dau dumitale în locul pierderii cu salata.
Adam ridică încet capul.
― Tu i-ai cîştigat? Cum?
― Cu domnul Hamilton ― i-am cîştigat împreună ― pe fasole.
Continuă grăbit:
― Am cumpărat anticipat cu cinci cenţi şi, cînd au crescut preţurile... sînt pentru dumneata, cincisprezece mii de dolari. Sînt pentru dumneata.
Adam aranjă hîrtiile noi în ordine, una peste alta, împături foiţa peste ele şi îndoi marginile. Se uită neajutorat la Lee. Cal prinse din zbor un sentiment ― un sentiment de nenorocire, de dezastru şi se simţi copleşit de-o silă apăsătoare. Îl auzi pe tatăl lui spunînd:
― Trebuie să-i dai înapoi.
La fel de îndepărtată, propria lui voce rosti:
― Să-i dau înapoi? Cui să-i dau înapoi?
― Oamenilor de la care i-ai luat.
― Agenţiei britanice de achiziţii? Ei nu pot să-i ia înapoi. Plătesc doisprezece cenţi şi jumătate pe fasole în toată ţara.
― Atunci dă-i înapoi fermierilor pe care i-ai furat.
― I-am furat? strigă Cal. De ce, le-am plătit cu doi cenţi mai mult decît preţul pieţii, nu i-am înşelat.
Cal se simţi suspendat în spaţiu, iar timpul se scurgea nespus de încet.
Tatălui îi trebui mult timp ca să răspundă. Făcea pauze mari, cu nişte spaţii lungi între cuvinte.
― Eu trimit băieţi la armată, zise el. Eu îmi pun semnătura şi ei pleacă. Unii vor muri, alţii vor zăcea neputincioşi, fără braţe şi fără picioare. Nici unul n-o să se întoarcă întreg. Crezi oare, băiete, că eu aş putea să scot un profit din treaba asta?
― Am făcut-o pentru dumneata, spuse Cal. Am vrut să capeţi banii, să-ţi acoperi pierderea.
― Nu vreau bani, Cal. Cît priveşte salata ― nu cred că am făcut-o pentru bani. A fost un fel de joc să văd dacă salata poate ajunge acolo, şi am pierdut. Nu vreau banii.
Cal privea drept înainte. Simţea ochii lui Lee, Aron şi Abra tîrîndu-se pe obrajii lui. Îşi ţinea ochii aţintiţi pe buzele tatălui său.
― Îmi place ideea cadoului, continuă Adam. Îţi mulţumesc că te-ai gîndit...
― Am să-i pun deoparte. Am să-i păstrez pentru dumneata, îl întrerupse Cal.
― Nu. N-am să-i vreau niciodată. Aş fi fost atît de bucuros dacă mi-ai fi putut da ― vezi eu ― ceea ce mi-a dat fratele tău ― mîndria pentru lucrul pe care-l face, bucuria pentru progresul lui. Banii, chiar şi banii curaţi, nu se compară cu asta.
Ochii i se dilatară niţeluş.
― Te-am supărat, fiule? Nu fi supărat. Dacă vrei să-mi faci un cadou ― dă-mi o viaţă bună. Asta ar fi un lucru pe care l-aş preţui.
Cal simţea că se sufocă. Pe frunte îi curgea transpiraţia şi simţea un gust sărat pe limbă. Se ridică brusc şi scaunul lui se răsturnă. Ieşi în fugă din cameră, ţinîndu-şi răsuflarea.
Adam strigă după el:
― Nu fi supărat, fiule.
Îl lăsară în pace. Se aşeză în camera lui, cu coatele pe birou. Crezu că va plînge, dar nu plînse. Încercă să izbucnească în plîns, dar lacrimile nu puteau trece peste cuiul fierbinte din mintea lui.
După o vreme, respiraţia i se potoli şi creierul începu să lucreze greoi, încet. Se luptă să îndepărteze gîndul tăcut, plin de ură, dar nu izbuti şi acesta îşi continuă opera. Luptă împotriva lui din ce în ce mai slab, căci ura izvora din tot trupul lui, otrăvind fiecare nerv. Simţea că-şi pierde stăpînirea de sine.
Apoi veni un moment cînd stăpînirea de sine şi teama dispărură, iar creierul lui scoase un strigăt de durere şi triumf. Puse mîna pe un creion şi desenă pe sugativă mici spirale strînse, una după alta. Cînd Lee intră, o oră mai tîrziu, erau sute de spirale care se făcuseră din ce în ce mai mici. Nu-şi ridică privirea.
Lee închise uşa încet.
― Ţi-am adus nişte cafea, spuse el.
― Nu vreau ― ba da, vreau. Îţi mulţumesc, Lee. E drăguţ din partea ta că te-ai gîndit.
― Termină! Termină, îţi spun! zise Lee.
― Ce să termin? Ce vrei să termin?
Lee zise stînjenit:
― Ţi-am spus odată, cînd m-ai întrebat dacă totul este în tine. Ţi-am spus că te poţi stăpîni dacă vrei.
― Ce să stăpînesc? Nu ştiu despre ce vorbeşti.
― Nu mă auzi? Crezi că nu pot să-ţi citesc gîndurile? Cal, oare nu ştii ce vreau să spun?
― Te aud, Lee. Ce vrei să spui?
― Nu putea face altfel, Cal. Aşa e firea lui. Era singura cale pe care o cunoştea. Nu avea de ales. Dar tu ai. Nu mă auzi? Tu ai de ales.
Spiralele deveniră atît de mici încît liniile creionului se contopeau şi rezultatul erau un punct negru, lucios.
Cal zise liniştit:
― Nu cumva faci prea mult zgomot pentru nimic? Cred că te înşeli. S-ar crede din tonul tău că am omorît pe cineva. Fii liniştit, Lee. Fii liniştit.
În odaie domnea tăcere. După un moment Cal întoarse capul şi odaia era goală. O ceaşcă de cafea pe birou scotea o dîră de aburi. Cal bău cafeaua aşa fierbinte cum era şi se duse în salon.
Tatăl său îi aruncă o privire plină de scuze.
― Îmi pare rău, tată, zise Cal. N-am bănuit ce sentimente ai în privinţa asta.
Luă pachetul de bani de pe cămin unde stătea, şi-l puse în buzunarul interior al hainei, unde fusese mai înainte.
― Voi vedea ce pot face cu ei. Apoi spuse cu glas obişnuit: Unde sînt ceilalţi?
― Abra a trebuit să plece. Aron s-a dus s-o conducă. Lee a ieşit.
― Mă duc să mă plimb, zise Cal.

4

Noaptea de noiembrie se lăsase de-a binelea. Cal întredeschise uşa din faţa şi văzu umerii şi capul lui Lee conturaţi pe peretele alb al spălătoriei franţuzeşti de peste drum. Şedea pe trepte şi arăta greoi în haina lui groasă.
Cal închise încet uşa şi se întoarse prin salon.
― Şampania face sete, spuse el.
Tatăl lui nu-şi ridică privirea.
Cal se strecură pe uşa de la bucătărie şi trecu prin grădina de zarzavaturi a lui Lee. Se căţără pe gardul înalt, găsi scîndura care servea drept pod peste apa întunecată şi ieşi pe strada Castroville, între prăvălia tinichigiului şi brutăria lui Lang.
Se îndreptă spre Stone Street unde se afla biserica catolică şi o iuă la stînga, trecu pe lîngă casa lui Carriaga, a lui Wilson, a lui Zabala şi în dreptul casei Steinbeck o luă la stînga pe Central Avenue. Două cvartale mai departe o luă la stînga, pe lîngă şcoala West End.
În faţa şcolii, plopii din curte erau aproape goi, dar vîntul serii tot mai scutura din ei cîteva frunze îngălbenite.
Mintea lui Cal era amorţită. Nici nu observă măcar că aerul era rece din pricina gerului care cobora din munţi. Trei cvartale mai înainte, îl văzu pe fratele care traversa pe sub un felinar şi venea spre el. Ştia că e fratele lui după pas şi după ţinută şi fiindcă observase că e el.
Cal îşi încetini, pasul, iar cînd Aron fu aproape, îi spuse:
― Hei, am venit să te caut.
― Îmi pare rău pentru azi după-amiază, zise Aron.
― N-ai ce să-i faci ― uită.
Se întoarseră şi merseră alături unul de altul.
― Vreau să vii cu mine. Vreau să-ţi arăt ceva, zise Cal.
― Ce anume?
― E o surpriză. Dar e foarte interesant. O să te intereseze.
― O să dureze mult?
― Nu, nu prea mult. Puţin de tot.
Trecură prin Central Avenue spre strada Castroville.

5

De obicei, sergentul Axel Dane era acela care deschidea oficiul de recrutare din San Jose, la ora opt, dar dacă el întîrzia puţin, îl deschidea caporalul Kemp, iar Kemp nu era omul care să se plîngă. Axel nu era un caz neobişnuit. Stagiul în armata americană în timp de pace, în perioada dintre războiul cu Spania şi cel cu Germania l-a făcut inapt pentru viaţa rece, neordonată, de civil. O lună între două perioade de stagiu, l-au convins de lucrul acesta. Două stagii în armată, în timp de pace, l-au făcut complet inapt şi pentru război, şi a învăţat destule metode ca să scape de el. Centrul de recrutare din San Jose o dovedea. Îi făcea curte celei mai mici dintre fetele lui Ricci şi acesta locuia în San Jose.
Kemp nu avea atîta vechime, dar învăţase regulile de bază. Să se aibă bine cu şeful lui şi să se ferească pe cît posibil de ofiţeri. Nu-i păsa de micile escapade ale sergentului Dane.
La ora opt şi treizeci, Dane intră în birou şi îl găsi pe caporalul Kemp aţipit la masa lui, iar un copilandru obosit şedea şi aştepta. Dane îl privi pe băiat, apoi se duse în spatele ghişeului şi puse mîna pe umărul lui Kemp.
― Dragul meu, cîntă privighetorile şi s-au ivit zorile unei zile noi, spuse el.
Kemp îşi ridică fruntea de pe braţe, îşi şterse nasul cu dosul palmei şi strănută.
― Noroc, făcu sergentul. Trezeşte-te, avem un client.
Kemp se uită pieziş, cu ochii lipiţi.
― Războiul o să aştepte.
Dane privi mai atent la băiat.
― Dumnezeule! Ce frumos e! Sper să aibă grijă de el. Caporale, tu n-ai decît să crezi că vrea să ridice arma împotriva duşmanului, eu cred însă că fuge de dragoste.
Kemp se simţea uşurat că sergentul nu era prea treaz.
― Credeţi că i-a făcut rău vreo fată? Orice-ar fi zis sergentul, îi cînta în strună. Ce-aţi zice să-l trimitem în Legiunea străină?
― Poate fuge de sine însuşi.
Kemp zise:
― Am văzut un film din ăsta. Era acolo un sergent, adevărat fiu de căţea.
― Nu cred în de-astea, spuse Dane. Drepţi, tinere! Ai optsprezece ani, nu-i aşa?
― Da, domnule.
Dane se întoarse către subalternul său.
― Tu ce crezi?
― La dracu! Dacă sînt destul de mari de statură, au şi vîrsta.
Sergentul spuse:
― Să zicem că avem optsprezece ani. Şi n-o să ne răzgîndim, nu-i aşa?
― Sigur, domnule.
― Ia formularul acesta şi completează-l. Fă socoteala în ce an te-ai născut, şi scrie-l aici, şi să-l ţii minte.

Capitolul 50

1

Joe nu era bucuros cînd Kate stătea nemişcată, privind ore în şir drept înainte. Asta însemna că gîndeşte şi, întrucît chipul ei nu avea nici o expresie, Joe nu-i putea ghici gîndurile. Se simţea tulburat. Nu voia ca prima lui şansă adevărată să-i scape.
El personal avea un singur plan ― şi anume să o ţină sub tensiune, pînă cînd se va da de gol. Atunci va putea s-o joace cum vrea el. Dar cum să reuşească, dacă ea stătea şi se uita la perete? Era sau nu neliniştită?
Joe nu ştia că ea nu dormise şi cînd o întrebă dacă doreşte micul dejun, ea dădu atît de încet din cap încît era greu de ştiut dacă îl auzise.
Îşi dădu singur un sfat prundent.
― Nu face nimic! Stai doar prin apropiere şi cască ochii şi urechile.
Fetele din casă ştiau că se întîmplase ceva, dar nici măcar două din ele nu spuneau o poveste asemănătoare, ale naibii capete de găini.
Kate nu se gîndea. Mintea ei se învîrtea printre impresii, ca un liliac care se roteşte noaptea şi se izbeşte de pereţi. Vedea obrazul băiatului blond şi frumos, ochii lui înnebuniţi de groază. Auzea vorbele lui urîte spuse nu atît la adresa ei cît a lui însuşi. Şi îl vedea pe fratele lui cel brunet, stînd rezemat de uşă, rîzînd.
Kate rîsese şi ea ― autoapărarea cea mai promptă şi cea mai bună. Ce va face fiul ei? Ce a făcut oare după ce a plecat tăcut? Se gîndea la ochii lui Cal, cu privirea lor de cruzime împlinită, leneşă, care o scrutau în timp ce închidea încet uşa.
De ce l-a adus pe fratele lui? Ce voia? Ce urmărea? Dacă ar fi ştiut, ar fi putut să-şi ia măsuri de apărare. Dar nu ştia.
Durerea i se strecura din nou în mîini şi de data asta o cuprinse şi în alt loc. Şoldul drept o durea rău cînd se mişca.
Se gîndea: durerea asta va înainta spre mijloc şi, mai devreme sau mai tîrziu, toate durerile se vor întîlni la mijloc şi se vor uni ca şoarecii într-un ghem.
În ciuda sfatului pe care şi-l dăduse, Joe nu putu să stea deoparte. Duse un ceainic pînă la uşa ei, bătu uşor, deschise şi intră. Pe cîte putea observa, ea nu se mişcase.
Spuse:
― V-am adus un ceai, doamnă.
― Pune-l pe masă, zise ea şi apoi, ca o aducere aminte: Mulţumesc, Joe.
― Nu vă simţiţi bine, doamnă?
― Mi-a revenit durerea. Doctoria m-a înşelat.
― Pot să vă ajut cu ceva?
Ea ridică mîinile.
― Taie-le de la încheietură.
Se strîmbă, fiindcă din cauză că-şi ridicase mîinile, durerea devenise şi mai puternică.
― Te duce la desperare, spuse ea pe un ton plîngăreţ.
Joe nu mai auzise pînă atunci o asemenea notă de slăbiciune în vocea ei şi instinctul îi spuse că era timpul să intervină.
― Poate că n-aveţi chef să vă bat la cap, zise el, dar am prins o vorbă despre ailaltă.
Scurta pauză de dinaintea răspunsului îl făcu să-şi dea seama de încordarea ei.
― Care ailaltă? întrebă ea încet.
― Dama aia, doamnă.
― Ah! Ethel, vrei să spui?
― Da, doamnă.
― A început să mă obosească Ethel. Ce mai e acum?
― Să vă spun cum s-a întîmplat. Nu înţeleg nimic. Eu eram în tutungeria lui Kellogg şi vine la mine un tip: "Tu eşti Joe?" zice şi eu îi zic: "De unde ştii?" "Cauţi pe Cineva", zice. "Despre ce-i vorba?" zic eu. Nu-l mai văzusem niciodată pe tînăr. Şi-mi spune: "Persoana mi-a zis că vrea să-ţi vorbească". Eu i-am spus: "Şi de ce n-o face?" El se uită lung la mine şi spune: "Poate ai uitat ce-a spus judecătorul". Bănuiesc că se referea la interdicţia de a se întoarce aici.
Se uita la obrazul lui Kate, nemişcat şi palid, cu ochii privind drept înainte.
Kate spuse:
― Şi apoi ţi-a cerut ceva bani?
― Nu, doamnă. Nu mi-a cerut. A spus ceva ce n-am înţeles. A zis: "Faye, asta îţi spune ceva?" "Absolut nimic", i-am zis. El a zis: "Poate-i mai bine să vorbeşti cu ea". "Poate", zic şi am plecat. Nu înţeleg nimic. M-am gîndit să vă întreb.
― Numele de Faye îţi spune ceva? întrebă Kate.
― Nimic.
Vocea ei se făcu foarte moale.
― Vrei să spui că n-ai auzit niciodată că Faye a fost proprietara casei ăsteia?
Joe simţi cum i se strînge stomacul de durere. Ce tîmpit! Nu putea să-şi ţină gura. Mintea i se zbătea.
― Da, dacă mă gîndesc, cred că am auzit asta ― mi se părea că numele suna Faith.
Alarma asta bruscă îi făcea bine lui Kate. Îi îndepărta imaginea capului blond şi durerea. Îi dădea ceva de făcut. Răspunse provocării cu un fel de plăcere.
Rîse încetişor.
― Faith, spuse ea în şoaptă. Toarnă-mi ceaiul, Joe.
Se făcu că nu observă că îi tremura mîna şi că gura ceainicului suna, lovindu-se de ceaşcă. Nu-l privi nici cînd aşeză ceaşca în faţa ei şi se dădu înapoi în afara razei ei vizuale. Joe tremura de teamă, înţelegînd ce se petrece.
Kate spuse cu un glas rugător:
― Joe, crezi că m-ai putea ajuta? Dacă ţi-aş da zece mii de dolari, crezi că ai putea aranja totul?
Aşteptă doar o secundă, apoi se întoarse şi-l privi drept în faţă.
Ochii lui erau umezi. Îl surprinse lingîndu-şi buzele. La mişcarea ei bruscă, Joe se dădu un pas înapoi ca şi cînd ea l-ar fi lovit. Nu-l slăbea din ochi.
― Te-am prins cu mîţa-n sac, Joe?
― Nu ştiu ce vreţi să spuneţi, doamnă.
― Du-te şi gîndeşte-te... apoi vino să-mi spui. Eşti bun la judecăţi de astea. Şi trimite-o aici pe Therese, dacă vrei.
Dorea să iasă din camera asta unde fusese învins la scor şi doborît. O feştelise. Se întreba dacă nu cumva şi-a pierdut şansa. Ba după aia, căţeaua mai avu tăria să şi spună:
― Mulţumesc că ai adus ceaiul. Eşti un băiat cumsecade.
Voia să trîntească uşa, dar nu îndrăznea.
Kate se ridică băţoasă, încercînd să evite durerea provocată de mişcarea şoldului. Se duse la masa ei de scris şi scoase o foaie de hîrtie. Îi era greu să ţină tocul.
Scrise, mişcînd tot braţul.
"Dragă Ralph. Spune-i şerifului că n-ar fi rău să cerceteze amprentele lui Joe Valery. Îţi aminteşti de Joe. Lucrează la mine. A ta, Kate.
Tocmai păturea hîrtia, cînd intră Therese, cu un aer speriat.
― M-aţi chemat? Am făcut ceva? M-am străduit cît am putut. Nu m-am simţit bine, doamnă.
― Vino aici, spuse Kate şi în timp ce fata aştepta lîngă masa de scris, ea puse adresa pe plic şi îl timbră.
― Vreau să faci pentru mine o mică cursă, zise ea. Du-te la prăvălia de dulciuri a lui Bell şi ia o cutie de bomboane de ciocolată de cinci funzi şi una de un fund. Cea mare e pentru voi, fetele. Opreşte-te la drogheria Krough şi ia-mi două periuţe de dinţi ― de mărime mijlocie şi o cutie cu praf de dinţi ― ştii tu, cutia aia cu un cioc.
― Da, doamnă, Therese se simţea uşurată.
― Eşti o fată bună, continuă Kate. Am fost cu ochii pe tine. Sînt bolnavă, Therese. Dacă văd că îndeplineşti bine treaba asta, o să mă gîndesc serios să te pun să-mi ţii locul cînd o să stau în spital.
― O să mă ― vă ― vă duceţi în spital?
― Nu ştiu încă, draga mea. Dar o să am nevoie de ajutorul tău. Acum, uite banii pentru dulciuri. Ţine minte ― periuţe de dinţi mijlocii.
― Da, doamnă. Mulţumesc. Să mă duc imediat?
― Da, şi ieşi pe nesimţite. Să nu ştie celelalte fete ce ţi-am spus.
― O să ies prin spate.
Se grăbi spre uşă. Kate zise:
― Era să uit. Vrei să arunci asta într-o cutie poştală?
― Bineînţeles, doamnă. Bineînţeles. Altceva mai doriţi?
― Asta-i tot, dragă.
După plecarea fetei, Kate îşi aşeză braţele şi mîinile pe masă în aşa fel încît fiecare deget încovoiat să fie sprijinit. Asta era. Poate că o ştiuse dintotdeauna. Trebuia să fi ştiut ― dar nu era nevoie să se gîndească acum la asta. O să mai revină asupra acestui lucru. Pe Joe îl vor înlătura şi va veni altul, dar mai rămîne cineva, şi aceasta era Ethel. Mai curînd sau mai tîrziu, mai curînd sau mai tîrziu ― dar nu era nevoie să se gîndească acum la asta. Se întoarse încet cu gîndul la toată povestea şi la un lucru greu de sesizat, care îşi scosese capul şi apoi dispăruse. Îi venise pentru prima oară în minte atunci, cînd se gîndise la fiul ei cel cu părul blond. Chipul lui ― rănit, desperat ― i-l readusese. Apoi îşi aminti.
Era o fetiţă foarte mititică, cu un obraz la fel de drăguţ şi proaspăt ca şi al băiatului ei ― o fetiţă foarte mititică. De cele mai multe ori era convinsă că era mai deşteaptă şi mai drăguţă decît oricine altcineva. Dar, din cînd în cînd, o surprindea o teamă de singurătate şi i se părea că e înconjurată de o pădure cu copaci înalţi, formată din duşmani. Atunci, fiecare gînd, fiecare cuvînt, fiecare privire dorea s-o rănească, şi nu avea nici un loc unde să fugă, nici un loc unde să se ascundă. Şi plîngea speriată, pentru că nu exista nici scăpare, nici adăpost. Apoi, într-o zi, citi o carte. Ştia să citească de la vîrsta de cinci ani. Îşi amintea cartea cafenie, cu titlu argintiu, cu legătura ruptă şi cu scoarţe groase. Era "Alice în Ţara minunilor".
Kate îşi mişcă încet mîinile şi îşi ridică niţeluş greutatea de pe braţe. Vedea desenele ― Alice, cu părul lung, drept. Sticla pe care scria "Bea" îi schimbase viaţa. Alice o învăţase asta. Cînd pădurea de duşmani o înconjura, ea era pregătită. Avea în buzunar o sticlă de apă cu zahăr pe a cărei etichetă cu margine roşie scrisese "Bea". Va lua o înghiţitură din sticlă şi se va face mai mică, tot mai mică. Apoi duşmanii n-aveau decît s-o caute! Cathy va fi sub o frunză sau se va uita afară prin gaura unui muşuroi şi va rîde. Nu mai puteau s-o găsească. Nici o uşă nu mai putea să o lase pe dinafară sau să o închidă dinăuntru. Putea să treacă, în picioare, pe sub uşă.
Şi o avea întotdeauna pe Alice cu care să se joace. Alice care să o iubească şi care să aibă încredere în ea. Alice era prietena ei şi aştepta mereu să o primească în ţara piticilor.
Totul era bine, atît de bine, încît aproape că merita să fii nefericit. Dar oricît era de bine, mai exista ceva ţinut în rezervă. Ceva care o înspăimînta, dar îi dădea şi siguranţă. Nu avea decît să bea toată sticla şi s-ar fi micşorat şi ar fi dispărut, ar fi încetat să mai existe. Şi ceea ce era mai bine decît toate astea, cînd nu a mai exista, va însemna că nici nu a existat vreodată. Asta era certitudinea la care ţinea atît de mult. Uneori, în patul ei, sorbea din acel "Bea" suficient ca să devină un punct tot atît de mic cît cel mai mic spiriduş. Dar niciodată n-a mers pînă la capăt ― n-a fost nevoită, niciodată. Asta era rezerva ei, neştiută de nimeni.
Kate clătină trist din cap, amintindu-şi de fetiţa de demult. Se întreba de ce uitase oare şiretlicul acela minunat. O salvase de atîtea nenorociri. Lumina ce-şi filtra razele pe sub un trifoi era atît de minunată! Cathy şi Alice se plimbau prin iarba înaltă cît muntele, ţinîndu-se strîns una pe alta ― erau cele mai bune prietene. Şi Cathy n-a trebuit să soarbă niciodată toată sticla cu "Bea", pentru că o avea pe Alice.
Kate îşi puse capul jos pe sugativa dintre mîinile ei chircite. Îi era frig şi era părăsită, singură şi părăsită. Tot ceea ce făcuse, fusese nevoită să facă. Ea era deosebită, avea ceva în plus faţă de alţi oameni. Îşi înălţă capul şi nu făcu nici o mişcare ca să-şi şteargă ochii înlăcrimaţi. Era adevărat. Era mai deşteaptă şi mai puternică decît alţi oameni. Avea ceva care lor le lipsea.
Şi tocmai cînd gîndea astfel îi apăru plutind prin aer faţa întunecată a lui Cal şi buzele lui care-i zîmbeau crud. Greutatea îi apăsa pieptul, o făcea să-şi piardă răsuflarea.
Ceilalţi aveau ceva ce ei îi lipsea şi nu ştia ce. Cînd îşi dădu seama, era gata pregătită şi, odată pregătită, îşi dădu seama că era pregătită de multă vreme ― poate dintotdeauna. Mintea îi funcţiona de parcă ar fi fost de lemn, trupul i se mişca sacadat, ca o marionetă prost mînuită, dar stăruia neabătută în treburile ei.
Era amiază ― ştia după sporovăiala fetelor în sufragerie. Leneşele, abia atunci se trezeau.
Kate avu de furcă cu clanţa şi în cele din urmă o răsuci, învîrtind-o între palme.
Fetelor le rămase rîsul în gît şi o priviră. Bucătarul veni de la bucătărie.
Kate era o stafie bolnavă, încovoiată şi într-un fel îngrozitoare. Se sprijini de peretele sufrageriei şi zîmbi, fetelor, dar zîmbetul ei le înfricoşă şi mai mult, căci părea mai degrabă că se pregătea să scoată un urlet.
― Unde-i Joe? întrebă Kate.
― A ieşit, doamnă.
― Ascultaţi aici. N-am mai dormit de mult. Voi lua o doctorie ca să dorm. Nu vreau să fiu deranjată, nu vreau să iau masa. Voi dormi pînă mîine dimineaţă. Spuneţi-i lui Joe că nu vreau să vină nimeni la mine, pentru nimic, pînă mîine dimineaţă. Aţi înţeles?
― Da, doamnă, răspunseră ele.
― Atunci noapte bună. E abia după-amiază, dar eu vă spun noapte bună.
― Noapte bună, doamnă, repetară ele în cor ascultătoare.
Kate se întoarse şi se tîrî ca un crab înapoi, în camera ei.
Închise uşa şi rămase în camera ei, privind în jur, încercînd să-şi găsească un procedeu simplu. Se întoarse la masa ei de lucru. De data asta îşi forţă mîna, în ciuda durerii, să scrie clar: "Las tot ce posed fiului meu Aron Trask". Puse data pe foaie şi semnă: "Catherine Trask". Degetele îi mai stăruiră pe pagină, apoi se ridică şi îşi lăsă testamentul pe masa de lucru, la vedere.
Pe masa din mijlocul camerei îşi turnă ceai rece în ceaşcă, duse ceaşca în camera cenuşie, de odihnă, şi o aşeză pe măsuţa de citit. Apoi se duse la măsuţa ei de toaletă, se pieptănă, se dădu puţin cu roşu pe tot obrazul, se pudră uşor, şi-şi fardă buzele cu rujul deschis pe care-l folosea întotdeauna. În cele din urmă, îşi pili unghiile şi le curăţă.
Cînd închise uşa camerei cenuşii, lumina zilei dispăru şi doar lampa de citit îşi arunca razele pe masă. Îşi aranjă pernele, le bătu şi se aşeză. Îşi lăsă capul pe perna de puf. Se simţea destul de veselă, de parcă s-ar fi dus la o petrecere. Scoase cu mare grijă lănţişorul din corsaj, deşurubă tubuleţul şi răsturnă capsula în mînă. Îi zîmbi.
"Înghite-le", spuse ea şi băgă capsula în gură.
Luă ceaşca de ceai.
"Bea", spuse ea şi înghiţi ceaiul rece şi amar.
Îşi forţă gîndurile să se fixeze asupra lui Alice ― cea atît de mică; o aştepta. Alte chipuri îi apăreau pe la colţurile ochilor ― tatăl ei, mama, şi Charles, şi Adam, şi Samuel Hamilton, şi apoi Aron, şi îl văzu chiar şi pe Cal care-i zîmbea.
Nu era nevoie să vorbească. Strălucirea ochilor lui vorbea de la sine.
― Ţi-a lipsit ceva. Ei aveau ceva ce ţie ţi-a lipsit.
Îşi întoarse gîndurile înapoi la Alice. În peretele cenuşiu din faţa ei, era o gaură de cui. Alice trebuia să fie acolo. O va lua de talie pe Cathy şi vor pleca ― cele mai bune prietene ― mici cît o gămălie de ac.
O amorţeală caldă începu să-i pătrundă în braţe şi picioare. Durerea din braţe îi dispăru. Îşi simţea pleoapele grele — foarte grele. Căscă.
Gîndi, sau spuse:
― Alice nu ştie. Mă duc de-a dreptul în trecut.
Ochii i se închiseră şi o greaţă ameţitoare o scutură. Deschise ochii şi privi în jur îngrozită. Camera cenuşie se întunecă, iar razele de lumină se ondulau valuri, valuri ca apa. Apoi ochii i se închiseră din nou, degetele i se încovoiară de parcă ar fi ţinut nişte sîni mici. Inima îi bătea solemn, iar respiraţia deveni mai înceată, se făcu mică, tot mai mică şi apoi dispăru ― nici nu existase vreodată.

2

După ce Kate îl expediase pe Joe, acesta se duse la frizerie, cum făcea întotdeauna cînd era supărat. Se tunse şi-şi făcuse o frecţie cu şampon de ou şi tonic. Şi-a făcut un masaj al feţei şi o împachetare cu nămol, iar între timp îşi făcu manichiura şi-şi lustrui pantofii. De obicei toate astea, plus o cravată nouă, îl remontau pe Joe, dar de data asta, cînd plecă de la frizer după ce-i dădu un bacşiş de cincizeci de cenţi, se simţi tot mai deprimat.
Kate îl prinsese în cursă ca pe un şoarece ― îl surprinsese cu pantalonii lăsaţi. Gîndirea ei rapidă l-a lăsat încurcat şi neajutorat. Şi şiretlicul ăsta pe care-l folosea de a te lăsa să ghiceşti tu însuţi dacă a vrut să subînţeleagă ceva sau nu, te zăpăcea şi mai rău.
Noaptea începu plicticoasă, dar la un moment dat şaisprezece membri şi doi maeştri din clubul "Sigma Alfa Epsilon", filiala Stanford, apărură plini de veselie venind de la o iniţiere a începătorilor, care avusese lor la San Juan. Erau sătui de bancuri grosolane.
Florence, care fuma ţigări în timpul circului, tuşea rău de tot. De cîte ori încerca din nou să ia o ţigară, tuşea şi o scăpa din mînă. Şi apoi poneiul etalon avea diaree.
Studenţii strigau şi se băteau pe spate distrîndu-se. Apoi furară tot ce nu era bine fixat.
După plecarea lor, două dintre fete începură o ceartă obosită şi monotonă, iar Therese simţi primele simptome ale blenoragiei. Ah, Doamne, ce noapte!
Iar jos în hol, fiinţa aceea tristă şi periculoasă stătea tăcută în spatele uşii închise. Joe stătu lîngă uşă, înainte de a se duce la culcare, şi nu auzi nimic. Închise casa la două şi jumătate, iar la ora trei fu în pat ― dar nu putu să adoarmă. Se ridică în capul oaselor şi citi şapte capitole din "Victoria Barbarei Worth", iar cînd se lumină de ziuă, coborî în bucătăria liniştită să-şi facă o ceaşcă de cafea.
Se rezemă cu coatele pe masă şi ţinea cana de cafea cu amîndouă mîinile. Lucrurile luaseră o întorsătură proastă şi Joe nu înţelegea de ce. Poate că ea descoperise că Ethel era moartă. Va trebui să fie cu ochii în patru. Apoi se hotărî şi se hotărî ferm. Se va duce la ora nouă la ea şi îşi va ciuli urechile. Poate că nu auzise bine. Cel mai bun lucru era să n-o ia razna şi să nu fie porc. Să-i ceară doar să-i dea o mie de dolari şi s-o întindă şi, chiar dacă ea nu vrea, s-o întindă, în orice caz. Îi era silă să mai lucreze cu dame. Putea să găsească o slujbă la jocurile de noroc la Reno ― ore fixe şi fără dame. Poate să-şi ia un apartament şi să-l aranjeze ― fotolii mari şi o canapea. N-avea rost să-şi sfarme creierii în oraşul ăsta păduchios. Oricum, era mai bine dacă părăsea statul. Se gîndi chiar să plece imediat ― să se ridice de la masă, să urce treptele, două minute ca să-şi împacheteze o valiză, şi pe-aici ţi-e drumul. Maximum trei sau patru minute. Să nu spună nimic nimănui. Ideea îi surîdea. Se putea ca afacerea cu Ethel să nu fie chiar atît de bună pe cît credea la început, dar o mie de biştari era o sumă. Mai bine să aştepte.
Bucătarul era prost dispus cînd intră. Avea un furuncul la ceafă, care se umfla, iar pielea de deasupra i se subţiase ca pieliţa unui ou. Nu suporta pe nimeni în bucătăria lui, simţindu-se aşa cum se simţea.
Joe se întoarse în camera lui, mai citi, apoi îşi făcu geamantanul. Avea de gînd să plece, oricum s-ar îi desfăşurat lucrurile.
La ora nouă, bătu încet la uşa lui Kate şi o deschise. Patul nu era desfăcut. Lăsă jos tava şi se duse la uşa camerei de odihnă, ciocăni, ciocăni din nou, apoi o strigă. În cele din urmă deschise uşa.
Lumina lămpii bătea pe măsuţa de citit. Capul lui Kate era adînc înfundat în pernă.
― Probabil că aţi dormit aici toată noaptea, spuse Joe. O ocoli, trecînd prin faţa ei, îi văzu buzele fără sînge şi ochii strălucind trist printre pleoapele pe jumătate închise şi înţelese că murise.
Clătină din cap şi se duse repede în camera cealaltă să se asigure că uşa spre hol era închisă. În graba mare, scotoci prin măsuţa de toaletă, sertar cu sertar, deschise genţile, cutiuţa de lîngă pat ― şi rămase nemişcat. Nu avea nici un obiect de valoare ― nici măcar o perie de păr cu mîner de argint.
Se strecură pînă la canapea şi stătu înaintea ei ― nici un inel, nici o broşă. Apoi zări lănţişorul de la gît, îl ridică şi desfăcu închizătoarea ― un ceas mic de aur, un tubuleţ mic, şi două chei de casă de bani, cu numărul 27 şi 29.
― Deci acolo-s, căţea ce eşti, spuse el.
Scoase ceasul de pe lănţişorul subţire şi-l puse în buzunar. Avea chef să-i dea un pumn în faţă. Apoi se gîndi la masa de scris.
Testamentul olograf de două rînduri, îi atrase atenţia. Cineva ar putea da bani pentru el. Îl băgă în buzunar. Dintr-un sertăraş scoase o mînă de hîrtii ― note de plată, chitanţe; din următorul, asigurarea, din celălalt, o cărţulie cu notiţe despre fiecare fată. Îl puse şi pe acela în buzunar. Scoase elasticul de pe un pachet de plicuri cafenii, deschise unul şi scoase o fotografie. Pe spatele fotografiei, cu scrisul curat, ascuţit al lui Kate, un nume, o adresă şi un titlu.
Joe rîse zgomotos. Astea erau o adevărată şansă. Deschise încă un plic şi încă unul. O mină de aur ― omul ar putea trăi ani de zile din astea, la te uită la consilierul ăsta cu fundul gras! Puse înapoi elasticul. În sertarul de sus opt hîrtii de cîte zece dolari şi o legătură de chei. Băgă şi banii în buzunar. Cînd deschise al doilea sertar doar cît să vadă că era hîrtie de scris, ceară şi sigiliu şi cerneală, se auzi o bătaie în uşă. Se duse şi o crăpă puţin.
Bucătarul zise:
― E un tip afară, vrea să-ţi vorbească.
― Cine-i?
― De unde dracu să ştiu?
Joe se uită îndărăt în cameră, scoase cheia, apoi ieşi, încuie uşa şi băgă cheia în buzunar. Poate i-a mai scăpat ceva.
Oscar Noble stătea în camera mare din faţă, cu pălăria lui cenuşie pe cap şi cu scurtă roşie încheiată strîns pînă la gît.
Avea ochii de un cenuşiu deschis şi mustăţi ca peria de aceeaşi culoare. Camera era cufundată în semiîntuneric. Nimeni nu ridicase încă jaluzelele.
Joe veni uşurel de-a lungul holului şi Oscar întrebă:
― Tu eşti Joe?
― Cine-ntreabă?
― Şeriful vrea să stea de vorbă cu tine.
Joe simţi o răceală de gheaţă în stomac.
― Vrei să mă-nhaţi? întrebă el. Ai mandat?
― La naiba, nu, zise Oscar. N-avem nimic împotriva ta. Doar să ne dai nişte informaţii. Vii cu mine?
― Desigur. De ce nu? spuse Joe.
Ieşiră împreună. Joe tremura.
― Ar fi trebuit să-mi iau o haină.
― Vrei să te întorci să-ţi iei?
― Nu-i nimic, spuse Joe.
O porniră spre strada Castroville. Oscar întrebă:
― Ai fost vreodată tras în poză şi ţi s-au luat amprentele?
Joe tăcu un timp.
― Da, zise în cele din urmă.
― Pentru ce?
― Beţie. Am lovit un poliţist.
― O să aflăm îndată, spuse Oscar şi o luă după colţ.
Joe o luă la fugă ca un iepure, traversă strada, trecu peste şine spre magazinele şi străduţele cartierului chinezesc.
Oscar trebui să-şi scoată revolverul. Trase un foc rapid, dar nu nimeri.
Joe începu să alerge în zigzag. Se şi afla la cincizeci de iarzi distanţă şi se apropia de o deschizătură între două clădiri.
Oscar făcu un pas spre un stîlp de telegraf de la cotitură, îşi propti în el cotul stîng, îşi apucă încheietura mîinii drepte cu mîna stîngă şi ţinti spre intrarea în străduţă. Trase exact în clipa cînd Joe ajunse în raza lui vizuală.
Joe căzu în faţă, pe burtă, cu un picior în aer.
Oscar intră într-o cafenea a unui filipinez ca să telefoneze, iar cînd ieşi de acolo, în jurul cadavrului se şi adunase un grup de oameni.

Capitolul 51

1

În 1903 Horace Quinn îl învinsese pe domnul R. Keef în lupta pentru funcţia de şerif. El fusese bine pregătit, fiind primul adjunct a! şerifului. Majoritatea alegătorilor s-au gîndit că, din moment ce Quinn făcea aproape toată treaba şerifului, putea foarte bine să aibă şi titlul. Şeriful Quinn a deţinut funcţia pînă în 1919. A fost şerif atît de multă vreme încît noi, care am crescut în comitatul Monterey, credeam că vorbele "şerif" şi "Quinn" însemnau de fapt acelaşi lucru. Nu ne puteam închipui un alt şerif. Quinn îmbătrînise în funcţie. Şchiopăta de pe urma unei răni vechi. Ştiam că e curajos, pentru că luase parte la diferite ciocniri cu focuri de pistol, şi în afară de asta arăta ca un şerif ― singurul de altfel ― pe care-l cunoşteam. Avea obrazul mare şi roşu, iar mustaţa albă avea forma unor coarne lungi de juncan. Era lat în umeri şi la bătrîneţe deveni mai corpolent, ceea ce îi dădea şi mai multă prestanţă. Purta o frumoasă pălărie Stetson, o haină Norfolk, iar în ultimii ani îşi purta pistolul într-un toc sub braţ. Vechiul lui toc de centură îl strîngea prea mult la stomac. Îşi cunoştea comitatul încă din 1903, dar îl cunoştea şi îl controla şi mai bine din 1917.
El era o instituţie, o parte din Valea Salinas, la fel ca şi munţii ei.
În toţi aceşti ani de după împuşcarea lui Adam, şeriful Quinn o supraveghease îndeaproape pe Kate. Cînd muri Faye, bănui instinctiv că ea era probabil răspunzătoare, dar îşi dădu totodată seama că nu avea prea multe şanse să o condamne, iar un şerif înţelept nu dă orbeşte cu capul în ceva imposibil de rezolvat. În fond, nu erau decît nişte tîrfe.
În anii care urmară, Kate se purtă cinstit cu el şi, treptat, Quinn începu s-o respecte într-o măsură oarecare. Atîta vreme cît existau case de toleranţă, era mai bine ca ele să fie conduse de persoane cu scaun la cap. Deseori, Kate descoperea un om care era căutat şi îl preda. Conducea o casă care nu se băga în încurcături. Şeriful Quinn şi Kate se înţelegeau unul cu altul.
În sîmbătă de după sărbătoarea Thanksgiving, pe la prînz, şeriful Quinn se uită prin hîrtiile găsite în buzunarele lui Joe Valery. Glontele de calibru 38 îi străpunsese o parte a inimii rupînd o bucată mare de carne cît un pumn. Plicurile de manila erau lipite laolaltă cu sînge închegat. Şeriful umezi hîrtiile cu o batistă udă, ca să le despartă. Citi testamentul care fusese astfel împăturit încît sîngele îl mînjise doar pe dinafară. Îl puse deoparte şi controlă fotografiile cu plicuri. Oftă adînc.
În fiecare plic zăcea onoarea şi liniştea unui om. Dacă s-ar fi făcut uz de ele, fotografiile acestea puteau atrage o jumătate de duzină de sinucideri. Acum însă, Kate se afla pe masa lui Muller cu formalină în vine, iar stomacul ei era într-un borcan în biroul procurorului.
După ce văzut toate fotografiile, formă un număr de telefon. Spuse în receptor:
― Poţi să vii pînă la mine la birou? Lasă dejunul pentru mai tîrziu, vrei? Da, cred că vrei considera şi tu că-i important. Te aştept.
Cîteva minute mai tîrziu, cînd omul nenumit stătea lîngă biroul lui din vechea închisoare din cărămidă roşie a comitatului, în spatele tribunalului, şeriful Quinn îi băgă sub nas testamentul.
― Ca avocat, crezi că e valabil?
Vizitatorul citi cele două rînduri şi răsuflă adînc pe nas.
― E cine cred eu?
― Da.
― Dacă se numea într-adevăr Catherine Trask şi ăsta-i scrisul ei, şi dacă Aron Trask e fiul ei, atunci ăsta-i la fel de valabil ca aurul.
Quinn îşi ridică mustaţa frumoasă, mare, cu dosul arătătorului.
― Ai cunoscut-o, nu-i aşa?
― N-aş putea spune că am cunoscut-o cu adevărat. Ştiam cine e.
Quinn îşi puse coatele pe masă şi se aplecă înainte.
― Şezi, vreau să stau de vorbă cu dumneata.
Vizitatorul îşi trase un scaun. Îşi prinse cu degetele un nasture de la haină.
Şeriful îl întrebă:
― Kate te şantaja?
― Bineînţeles că nu. De ce ar fi făcut-o?
― Te întreb ca un prieten. Ştii că e moartă. Poţi să-mi spui.
― Nu ştiu ce urmăreşti ― nimeni nu mă şantajează.
Quinn scoase o fotografie din plicul ei, o întoarse ca pe o carte de joc şi o făcu să alunece de-a curmezişul mesei.
Vizitatorul îşi potrivi ochelarii şi simţi că i se taie răsuflarea.
― Doamne Dumnezeule, spuse încet.
― Nu ştiai că o are?
― Ba ştiam prea bine. Mi-a spus chiar ea. Pentru Dumnezeu, Horace, ce ai de gînd să faci cu asta?
Quinn îi luă fotografia din mînă.
― Horace, ce ai de gînd să faci cu asta?
― S-o ard.
Şeriful trecu cu degetul mare peste marginile plicuiui. Zise:
― Iată un pachet de cărţi diavoleşti. Asta ar putea arunca în aer tot comitatul.
Quinn scrise o listă mare de nume pe o foaie de hîrtie. Apoi se ridică pe piciorul sănătos şi se îndreptă spre soba de fier de lîngă peretele de nord al biroului. Mototoli un "Salinas Morning Journal", îi dădu foc şi-l aruncă în sobă, iar cînd se aprinse bine, aruncă în flăcări piicurile de manila, micşoră tirajul sobei şi închise portiţa. Focul trosnea şi flăcările licăreau galbene înapoia ferestruicii lor de mică din faţa sobei. Quinn îşi frecă mîinile una de aita, de parcă erau murdare.
― Negativele erau înăuntru. Am cotrobăit prin masa ei de scris. Nu mai există alte copii.
Vizitatorul încercă să vorbească, dar vocea lui era doar o şoaptă răguşită:
― Mulţumesc, Horace.
Şeriful se întoarse la birou şi luă lista.
― Te rog să-mi faci un serviciu. Uite o listă. Spune tuturor celor de pe listă că am ars fotografiile. Îi cunoşti pe toţi, martor mi-e Dumnezeu. Venind la tine, o să le fie mai uşor. Nimeni nu-i sfînt. Ia-l pe fiecare separat şi spune-i exact ce s-a întîmplat. Priveşte colea!
Deschise portiţa sobei şi lovi cu vătraiul în hîrtiile negre, pînă se transformară în cenuşă.
― Povesteşte-le asta, zise el.
Vizitatorul privi la şerif şi Quinn înţelese că nu exista nici o forţă pe lumea care să-l împiedice pe acest om să-l urască. Pentru tot restul vieţii, între ei va fi o barieră, cu toate că nici unul dintre ei n-ar putea să recunoască vreodată.
― Horace, nu ştiu cum să-ţi mulţumesc.
Şeriful spuse cu tristeţe:
― N-ai pentru ce. Am făcut ceea ce aş fi vrut să facă şi prietenii mei pentru mine, într-o asemenea situaţie.
― A naibii căţea, spuse vizitatorul încetişor, iar Horace Quinn înţelese că o parte din înjurătură îi era adresată lui.
Şi mai înţelese că nu va mai fi mult timp şerif. Aceşti oameni, cu sentimentul vinovăţiei, puteau să-l scoată şi chiar erau nevoiţi s-o facă. Oftă şi se aşeză. Spuse:
― Acum du-te şi termină-ţi dejunul. Eu am treabă.
La unu şi un sfert, şeriful Quinn porni de pe Main Street spre Central Avenue. La brutăria "Reynaud" cumpără o pîine franţuzească, caldă, din care se ridica o aromă minunată de aluat dospit. Se sprijini de balustradă ca să poată urca treptele de la intrarea casei Trask.
Lee deschise uşa, legat la brîu cu un şervet de vase.
― Nu-i acasă, zise el.
― E pe drum. L-am căutat la biroul unde lucrează. Am să-l aştept.
Lee se dădu la o parte şi-l lăsă înăuntru, poftindu-l în salon.
― Îţi place o ceaşcă de cafea bună, fierbinte? întrebă el.
― Nu te refuz.
― Proaspăt făcută, spuse Lee şi se duse la bucătărie.
Quinn privi prin camera confortabil. Simţi că nu mai dorea să fie şerif. Îşi aminti că auzise cîndva un doctor spunînd: "Îmi place să ajut la naşterea unui copil, pentru că, dacă-mi fac treaba bine, se termină cu bucurie". Şeriful se gîndea adesea la această remarcă. Pe cît se părea, dacă el îşi făcea treaba bine, trebuia să se termine cu supărare pentru cineva. Faptul că treaba pe care o făcea el era necesară, nu-i uşura sarcina. În curînd se va retrage, fie că o voia sau nu.
Fiecare om îşi alcătuieşte o imagine a anilor de pensie, în care face acele lucruri pe care n-a avut niciodată timp ― face călătorii, citeşte cărţile neglijate pe care a pretins totdeauna că le-a citit. Ani la rînd, şeriful visase să-şi petreacă timpul însori la vînătoare şi la pescuit ― să hoinărească prin rezervaţia Santa Lucia, poposind lîngă izvoare pe jumătate uitate. Iar acum, cînd se apropia timpul pentru toate astea, îşi dădea seama că nu mai avea chef de aşa ceva. Dormitul pe jos făcea să-l doară piciorul. Îşi aminti cît de greu cîntăreşte un cerb şi cît de anevoios e să cari de la locul împuşcării leşul moale, care se bălăbăneşte. Şi oricum, sincer vorbind, nu-i plăcea carnea de vînat. Doamna Reymond o ţinea în vin şi o împăna cu mirodenii, dar la naiba, pînă şi un pantof vechi ar avea un gust mai bun după o asemenea preparare.
Lee cumpărase un percolator. Quinn auzea apa bolborosind între pereţii de sticlă, şi mintea lui îndelung antrenată îi sugeră că Lee nu spusese adevărul în legătură cu cafeaua proaspăt făcută.
Bătrînul şerif avea şi o minte ageră ― care se ascuţise în timpul activităţii. Putea să-şi reconstituie în minte diverse chipuri şi să le analizeze, ba chiar şi scene sau convorbiri. Putea să le reia ca pe o placă sau să le deruleze ca pe un film. Gîndindu-se la carnea de vînat, mintea lui începuse să analizeze salonul şi mintea aceasta îi atrăgea atenţia, îi spunea:
"E ceva în neregulă pe-aici ― ceva straniu".
Şeriful dădu ascultare acestui glas şi privi prin cameră ― creton înflorat, perdele de dantelă, faţă de masă albă, lucrată cu croşeta, pe canapea perne acoperite cu un imprimeu deschis bătător la ochi. Era o cameră feminină, într-o casă în care locuiau numai bărbaţi.
Se gîndi la propriul lui salon. Doamna Quinn a ales, a cumpărat, a curăţat fiecare lucruşor din salon cu excepţia unui suport de pipe. De fapt, dacă se gîndea, tot ea cumpărase şi suportul de pipe. Era şi aceea tot o cameră de femeie. Dar aceasta era o imitaţie. Era prea feminină ― era o cameră pentru o femeie, aranjată de un bărbat ― prea încărcată, prea feminină. Aici trebuie să fie mîna lui Lee. Adam nici n-o vedea, cu atît mai puţin s-o aranjeze ― nu ― Lee încercase să creeze un cămin, şi Adam nici nu observa măcar.
Horace Quinn îşi aminti că-i pusese nişte întrebări lui Adam cu mult timp în urmă, îşi aminti de el ca de un om în agonie. Mai vedea încă ochii lui Adam, obsedaţi şi îngroziţi. Îl considerase pe Adam atunci ca pe un om de o cinste mai presus de orice. În decursul anilor îl văzuse deseori pe Adam. Făceau parte amîndoi din Ordinul masonic. Au trecut amîndoi prin scaunul prezidenţial. Horace îi urmase lui Adam ca Maestru al Lojei şi amîndoi purtau insigna de fost Maestru. Apoi Adam a fost lăsat la o parte ― un zid invizibil îl despărţea de lume. Nu-l puteai pătrunde ― iar el nu se putea apropia de tine. Dar în vremea acelei vechi agonii, zidul nu exista. Prin soţia sa, Adam luase contact cu lumea vie. Horace se gîndea acum la ea, cadaverică şi spălată, cu ace înfipte în gît şi tuburile de cauciuc cu formalină ce atîrnau din tavan.
Adam nu putea face nimic necinstit. Nu voia nimic. Trebuie să doreşti cu ardoare ceva, ca să fii necinstit. Şeriful se întreba ce se întîmpla oare în spatele zidului, ce presiuni, ce plăceri, ce dureri?
Îşi schimbă poziţia ca să uşureze greutatea ce-i apăsa piciorul. Casa era tăcută, nu se auzea decît bolborositul cafelei. Adam întîrzia la biroul de recrutări. Şerifului îi veni un gînd amuzant. "Îmbătrînesc, dar într-un fel îmi place."
Apoi îl auzi pe Adam la uşa din faţă. Lee îl auzi şi el se repezi în hol.
― Şeriful e aici, spuse Lee, poate ca să-l prevină.
Adam intră zîmbind şi-i întinse mîna.
― Bună, Horace ― ai cumva un mandat de arestare?
Era o încercare afurisit de bună de-a face o glumă.
― Cum îţi merge? întrebă Quinn. Omul tău îmi face o cafea.
Lee se duse la bucătărie şi făcu zgomot cu vasele.
Adam zise:
― S-a întîmplat ceva neplăcut, Horace?
― Totu-i neplăcut în munca mea, întotdeauna. Am să aştept pînă vine cafeaua.
― Să nu-ţi pese de Lee. Ascultă oricum. Aude şi prin uşa închisă. Nu mă ascund cu nimic de el pentru că nu pot.
Lee intră cu o tavă. Zîmbea distrat în sinea lui şi, după ce turnă cafeaua şi ieşi, Adam întrebă din nou:
― S-a întîmplat ceva neplăcut, Horace?
― Nu, nu cred. Adam, femeia aceea mai era căsătorită cu tine?
Adam stătea ţeapăn.
― Da, zise. Ce s-a întîmplat?
― S-a sinucis noaptea trecută.
Chipul lui Adam se schimonosi, iar ochii i se umplură şi străluciră de lacrimi. Îşi mişcă buzele, apoi cedă, îşi lăsă faţa în palme şi izbucni în plîns.
― Ah, sărmana mea iubită.
Quinn rămase liniştit şi-l lăsă să se răcorească iar, după un timp, Adam îşi recăpătă stăpînirea de sine şi îşi înălţă capul.
― Iartă-mă, Horace, zise.
Lee veni de la bucătărie şi îi puse în mîini un prosop ud, iar Adam îşi şterse ochii şi i-l dădu înapoi.
― Nu m-am aşteptat la asta, spuse Adam, şi chipul lui era ruşinat. Ce-ar trebui să fac? O să cer cadavrul. O s-o înmormîntez.
― Eu n-aş face-o, spuse Horace. Adică, doar dacă simţi că trebuie. Dar nu pentru asta am venit.
Scoase din buzunar testamentul împăturit şi i-l întinse.
― Ăsta ― ăsta-i sîngele ei?
― Nu, nu-i. Nu-i deloc sîngele ei. Citeşte.
Adam citi cele două rînduri şi continuă să se uite la hîrtie şi dincolo de ea.
― El nu ştie că ea e maică-sa.
― Nu i-ai spus niciodată?
― Nu.
― Doamne Dumnezeule, spuse şeriful.
Adam spuse sincer:
― Sînt sigur că el n-o să vrea nimic de la ea. Hai să-l rupem şi să-l uităm. Dacă ar şti, nu cred că Aron ar vrea ceva de la ea.
― Mă tem că nu poţi, zise Quinn. Am făcut şi pînă acum cîteva lucruri ilegale. Avea un depozit la bancă. Nu-i nevoie să-ţi spun unde am găsit testamentul sau cheia. M-am dus la bancă. N-am aşteptat o hotărîre judecătorească. M-am gîndit că ar putea exista vreo dezlegare.
Nu-i spuse lui Adam că se gîndise că ar fi putut să mai fie nişte fotografii.
― Bătrînul Bob m-a lăsat să deschid cutia. Putem nega oricînd. Sînt peste o sută de mii de dolari bani gheaţă. Sînt bani în saci ― şi nu mai e nimic altceva acolo în afară de bani.
― Nimic?
― Doar un singur lucru ― un act de căsătorie.
Adam se lăsă pe spate în fotoliu. Revenea din nou acea retragere în sine, se lăsa iarăşi acea cortină cu falduri moi, protectoare, dintre el şi lume. Văzu cafeaua şi luă o sorbitură.
― Ce crezi că ar trebui să fac? întrebă el nemişcat şi liniştit.
― Pot să-ţi spun doar ce-aş face eu, zise şeriful Quinn. Nu-i nevoie să urmezi sfatul meu. Eu l-aş chema acum pe băiat. I-aş spune totul. I-aş spuse chiar şi de ce nu i-ai spus pînă acum. Cîţi ani are?
― Şaptesprezece.
― E bărbat în toată firea. Trebuia s-o afle cîndva. Mai bine dacă află totul deodată.
― Cal ştie. Mă întreb de ce oare a făcut testamentul în favoarea lui Aron? spuse Adam.
― Dumnezeu ştie. Ei, ce-ai de gînd să faci?
― Nu ştiu, aşa că am să fac aşa cum spui tu. Vrei să rămîi cu mine?
― Sigur că da.
Adam strigă:
― Lee, spune-i lui Aron să vină la mine. E acasă, nu?
Lee veni la intrare. Pleoapele greie i se închiseră pentru o clipă, apoi se deschiseră.
― Încă nu a venit. Poate s-a întors la şcoală.
― Mi-ar fi spus. Ştii, Horace, am băut o mulţime de şampanie de sărbători. Unde-i Cal?
― În camera lui, spuse Lee.
― Atunci; cheamă-l. Adu-l aici. Cal trebuie să ştie.
Chipul lui Cal era obosit şi umerii lăsaţi de osteneală, dar faţa lui era aspră şi închisă, şireată şi meschină.
Adam îl întrebă:
― Ştii unde este fratele tău?
― Nu, nu ştiu, spuse Pal.
― N-ai fast cu el deloc?
― Nu.
― N-a fost acasă de două nopţi. Unde-o fi?
― De unde să ştiu? Trebuie să am grijă de el?
Capul lui Adam se lăsă în jos, trupul îi fu străbătut de un tremur uşor. În adîncul ochilor îi licări o lumină mica ascuţită, neînchipuit de albastră. Spuse greoi:
― Poate s-a întors la Universitate.
Buzele lui păreau grele şi murmură ca un om care vorbeşte în somn:
― Crezi că s-a întors la Universitate?
Şeriful Quinn se ridică.
― Ce am eu de făcut, pot face şi mai tîrziu. Tu, Adam, odihneşte-te. Ai avut un şoc.
Adam ridică privirea spre el.
― Şoc ― a, da. Mulţumesc, George. Îţi mulţumesc foarte mult.
― George?
― Mulţumesc foarte mult, spuse Adam.
După ce şeriful plecă, Cal se duse în camera lui. Adam se lăsă pe spate în fotoliul său şi adormi curînd, cu gura deschisă şi sforăind.
Lee îl privi un timp, înainte de a se întoarce la bucătărie. Ridică cutia de pîine şi scoase un volumaş legat de piele, cu litere aurite, aproape complet şterse ― "Meditaţiile lui Marc Aureliu" în traducere engleză.
Lee îşi şterse cu o cîrpă de vase ochelarii cu rame de oţel. Deschise cartea şi o răsfoi. Îşi zîmbi sie însuşi, căutînd conştiincios să se îmbărbăteze.
Citi rar, mişcînd din buze la fiecare cuvînt: "Totul nu există decît pentru o singură zi, atît ceea ce îţi aminteşti cît şi ceea ce este de amintit".
"Observă mereu că toate lucrurile au loc prin schimbare, şi obişnuieşte-te să vezi că naturii universului nu-i place nimic mai mult decît să schimbe lucrurile existente şi să creeze lucruri noi asemănătoare. Pentru că tot ceea ce există, este într-un fel sămînţă a ceea ce va fi."
Lee aruncă o privire în josul paginii.
"Vei muri în curînd şi încă nu eşti liber şi scutit de tulburări, nici lipsit de suspiciunea de a fi lovit de lucruri din afară, nici bine dispus faţă de toţi; nici nu foloseşti încă doar suspiciunea, pentru a acţiona just."
Lee ridică privirea de pe pagină şi răspunse cărţii ca şi cum ar fi răspuns unei rude bătrîne.
"E adevărat, zise. E foarte greu. Îmi pare rău. Dar nu uita că se mai spune "Mergi întotdeauna pe drumul cel mai scurt, drumul scurt este cel normal, ― nu uita asta."
Lăsă foile să-i alunece printre degete pînă la prima pagină, pe care era scris cu un creion gros de tîmplar: "Sam'l Hamilton".
Deodată, Lee se simţi bine. Se întrebă dacă Sam'l Hamilton simţise vreodată lipsa cărţii sau ştia cine i-o furase. Lui Lee i se păruse că unicul mijloc curat şi pur era să o fure. Şi acum îi părea bine de ceea ce făcuse. Degetele lui mîngîiară pielea netedă a legăturii înainte de a o ascunde din nou sub cutia de pîine. Îşi spuse:
"Cu siguranţă că a ştiut cine i-a luat-o. Cine altcineva l-ar fi furat pe Marc Aureliu?"
Se duse în salon şi îşi trase un scaun lîngă Adam care adormise.

2

Cal stătea la masa de lucru în camera lui, ţinîndu-şi cu palmele capul care îl durea, iar mîinile îi apăsau tîmplele. Stomacul i se răzvrătea şi simţea un miros dulce-acrişor de whisky pe din afară şi pe dinăuntrul lui, miros ce îi stăruia în pori şi în haine, zvîcnindu-i lent în cap.
Cal nu se mai îmbătase pînă atunci, nu avusese niciodată nevoie s-o facă. Vizita la Kate nu fusese o alinare a durerii şi răzbunarea lui nu fusese un triumf. În amintirea lui, roiau nori mişcători şi frînturi de sunete, imagini şi senzaţii. Nu mai putea deosebi acum ce era adevărat de ce era imaginaţie. Cînd au ieşit din casa lui Kate, s-a apropiat de fratele său care plîngea, iar Aron l-a trîntit cu un pumn ca o lovitură de bici. Aron a rămas în picioare în întuneric, apoi deodată s-a răsucit şi a fugit, urlînd ca un copil cu inima îndurerată. Cal mai auzea încă plînsetele răguşite care acopereau zgomotul paşilor în fugă. Cal zăcea liniştit acolo unde căzuse, sub arbustul înalt în curtea din faţa casei lui Kate. Auzea locomotivele pufăind şi sforăind lîngă parcul de locomotive şi scîrţîitul vagoanelor de marfă care se cuplau. Apoi închise ochii dar, auzind paşi mari şi simţind prezenţa cuiva, privi în sus. Cineva se apleca asupra lui, crezu că era Kate. Silueta se îndepărtă în tăcere.
După un timp, Cal se ridică, se scutură şi o porni spre Main Street. Era surprins cît de bine se simţea. Cînta uşurel în şoaptă: "Un trandafir creşte în ţara nimănui şi e minunat să-l priveşti".
Vineri, Cal zăcu toată ziua. Seara, Joe Laguna îi aduse o sticlă de whisky. Cal era prea tînăr ca să-şi poată cumpăra. Joe ar fi vrut să-i ţie tovărăşie, dar se mulţumi cu dolarul pe care i-l dădu Cal şi se întoarse să-şi ia o sticlă de vin italienesc.
Cal se duse în străduţa din spatele casei familiei Abbot şi găsi locul acela din umbră, din spatele stîlpului, de unde o văzuse pentru prima oară pe maică-sa. Se aşeză turceşte pe jos şi apoi, în ciuda repulsiei şi a greţii, tună în el whisky-ul. Vomită de două ori, dar continuă să bea, pînă cînd pămîntul se răsturnă şi se clătină, iar lămpile de pe stradă începură să se învîrtă măreţ în cerc.
Sticla îi căzu în sfîrşit din mînă şi Cal rămase în nesimţire, dar chiar inconştient fiind, tot mai vomita. Un cîine vagabond, grav, cu părul scurt şi o coadă îmbîrligată, intră în străduţă făcîndu-şi popasurile, dar îl mirosi pe Cal şi îi dădu ocol. Joe Laguna îl găsi şi el şi de asemeni îl mirosi. Joe scutură sticla care stătea sprijinită de piciorul lui Cal, o ridică la lumina becului de pe stradă şi văzu că mai era plină cam o treime. Căută dopul şi nu-l putu găsi. Plecă astupînd gîtul sticlei cu degetul mare ca să nu verse whisky-ul.
În zori Cal fu trezit de ger şi readus într-o lume bolnavă, apoi se tîrî spre casă ca o ploşniţă lovită. Nu avea de mers prea mult, doar pînă la intrarea în străduţă şi apoi să traverseze.
Lee îl auzi la uşă şi îi simţi mirosul dezgustător, în timp ce el se împleticea în hol spre camera lui, unde se trînti pe pat. Îi plesnea capul de durere, dar era complet treaz. Nu era rezistent la dureri şi nu avea cum să se apere împotriva ruşinii. După un timp, făcu ce putu. Se spălă cu apă rece ca gheaţa, îşi frecă şi-şi roase trupul cu o bucată de piatră de mare, iar usturimea acestei rosături îi făcu plăcere.
Ştia că trebuie să-i mărturisească tatălui său greşeala şi să-i ceară iertare. Ştia că trebuie să se umilească în faţa lui Aron, nu numai acum, ci pentru totdeauna. Nu putea trăi altfel. Şi totuşi cînd fu chemat şi se află în cameră cu şeriful Quinn şi cu tatăl lui, era tot atît de crud. şi fioros ca un cîine turbat, iar ura lui faţă de sine însuşi se îndreptă afară, faţă de toţi ceilalţi ― era o javră vicioasă, fără să fie iubit şi fără să iubească.
Apoi se întoarse în camera lui şi sentimentul vinovăţiei îl copleşi şi nu avea nici o armă cu care să-i reziste.
Îl cuprinse panica pentru soarta lui Aron. Putea să fie rănit, putea să fie la ananghie. Aron era acela care nu se putea descurca singur. Cal ştia că trebuie să-l aducă pe Aron îndărăt, trebuia să-l găsească şi să-l facă să fie la fel cum era. Acest lucru trebuia făcut chiar dacă el, Cal, s-ar fi sacrificat pe sine.
Apoi, ideea de sacrificiu îl cuprinse aşa cum se întîmplă cu toţi oamenii care se simt vinovaţi. Poate că un sacrificiu l-ar fi adus înapoi pe Aron.
Cal se duse la biroul lui şi scoase pachetul turtit de sub batistele din sertar. Se uită prin cameră, şi aduse pe birou o farfurie de porţelan. Trase aer adînc în piept şi găsi că are un gust plăcut. Ridică una din hîrtiile foşnitoare, o îndoi la mijloc ca să facă un unghi, apoi frecă un chibrit sub masa de lucru şi aprinse hîrtia. Hîrtia grea se răsucea şi se înnegrea, flacăra alerga în sus, şi doar cînd focul ajunse aproape de degetele sale, Cal lăsă să cadă pe farfurie bucăţica arsă. Luă altă hîrtie şi o aprinse.
După ce arse şase hîrtii, Lee intră fără să bată.
― Am simţit fum, zise el, şi văzu ce făcea Cal.
― Ah! făcu Lee.
Cal se aştepta să intervină, dar nu se întîmplă nimic. Lee îşi încrucişă braţele la brîu şi rămase tăcut în aşteptare. Cal, perseverent, aprinse hîrtie după hîrtie pînă le arse pe toate, apoi sfărîmă rămăşiţele înnegrite şi aşteptă ca Lee să comenteze, dar Lee nu vorbi şi nu se mişcă.
În cele din urmă, Cal zise:
― Hai, dă-i drumul, vrei să-mi spui ceva. Dă-i drumul!
― Nu, nu vreau. Şi dacă nu simţi nevoia să-mi vorbeşti ― mai stau puţin şi după aia plec. Voi sta aici, jos.
Se lăsă pe un scaun, puse mîinile la piept şi aşteptă. Zîmbea în sinea lui, iar pe chip avea o expresie de nepătruns, cum se spune.
Cal îi întoarse spatele.
― Pot să-stau aşa mai mult decît tine, spuse el.
― Într-o întrecere, poate că da. Dar într-o aşteptare de zi cu zi, an cu an ― cine ştie? ― secol de secol ― nu, Cal. Ai pierde.
După cîteva clipe, Cal spuse morocănos:
― Poţi să-ţi continui morala.
― Nu vreau să-ţi fac morală.
― Atunci ce naiba cauţi aici? Ştii doar ce-am făcut şi că m-am îmbătat noaptea trecută.
― Prima parte o bănuiesc, iar a doua am mirosit-o.
― Ai mirosit-o?
― Mai miroşi încă, răspunse Lee.
― E prima oară. Nu-mi place, spuse Cal.
― Nici mie. Am un stomac prost pentru băutură. Şi în plus mă face glumeţ, intelectual, dar glumeţ.
― Cum adică, Lee?
― Pot să-ţi dau doar un exemplu. În tinereţe jucam tenis. Îmi plăcea şi era o distracţie bună pentru un servitor. Putea să salveze toate mingile proaste la dublu şi să nu primească mulţumiri pentru asta, ci doar cîţiva dolari. Odată, cred că atunci exista vişinată, am dezvoltat teoria că animalele cele mai iuţi şi mai evazive din lume sînt liliecii. Am fost prins în toul nopţii în clopotniţa bisericii metodiste din San Leandro. Aveam o rachetă şi se pare că-i explicam ofiţerului care mă aresta că-mi îmbunătăţeam back-hand-ul pe lilieci.
Cal rîse cu atîta voie bună, încît Lee aproape că dorea să fi fost adevărată povestea.
Cal spuse:
― Eu am stat pur şi simplu în spatele unui stîlp şi am băut ca un porc.
― Totdeauna animalele...
― M-am temut că dacă nu mă îmbăt, o să mă împuşc, întrerupse Cal.
― N-ai să faci asta niciodată. Eşti prea meschin. Dar apropo, unde-i Aron? întrebă Lee.
― A fugit. Nu ştiu unde s-a dus.
― El nu-i meschin, spuse Lee nervos.
― Ştiu, la asta mă gîndesc. Nu crezi că ar face-o, Lee, nu-i aşa?
Lee zise cu asprime:
― La naiba, ori de cîte ori cineva vrea să se asigure, îi cere unui prieten să gîndească ceea ce ar vrea să fie adevărat. E ca şi cum ai întreba un chelner ce are mai bun în seara asta. De unde dracu să ştiu eu?
Cal stigă:
― De ce am făcut asta ― de ce am făcut-o?
― Nu mai complica lucrurile, zise Lee. Ştii de ce ai făcut-o. Erai furios pe el, şi erai furios pentru că tatăl tău ţi-a rănit sentimentele. Asta nu-i greu. Ai fost pur şi simplu josnic.
― Cred că ăsta-i faptul de care mă mir ― de ce sînt meschin. Nu vreau să fiu meschin, Lee, ajută-mă!
― Un moment. Mi s-a părut că-l aud pe tatăl tău.
O zbughi pe uşă.
Cal auzi voci timp de o secundă, apoi Lee se întoarse în odaie.
― Se duce la poştă. Nu primim niciodată poştă după-amiaza. Nimeni nu primeşte. Şi totuşi fiecare bărbat din Salinas se duce după-amiaza la poştă.
― Unii mai iau un pahar pe drum, spuse Cal.
― Cred că e un fel de obicei şi un fel de odihnă. Se văd cu prietenii.
Şi Lee mai adăugă:
― Cal, nu-mi plac privirile tatălui tău. Are o privire rătăcită. Ah, am uitat. Nu ştii. Mama ta s-a sinucis noaptea trecută.
― Zău? spuse Cal, apoi mîrîi. Sper că a suferit. Nu, nu voiam să spun asta. Nu vreau să gîndesc astfel. Vezi, iar mi-a venit. Iar a venit! Nu vreau să fiu aşa.
Lee se scărpină în cap, şi asta făcu să-l mănînce tot capul, şi se scărpină peste tot, fără să se grăbească. Îl făcea să pară adîncit în gînduri. Întrebă:
― Arderea banilor ţi-a făcut multă plăcere?
― Cred ― cred că da.
― Îţi face plăcere autoflagelarea asta? Te bucuri de desperarea ta?
― Lee!
― Eşti plin de tine însuţi. Te minunezi la tragicul spectacol al lui Caleb Trask ― Caleb magnificul, unicul! Caleb ale cărui suferinţe ar trebui să-şi aibă un Homer al lor. Te-ai gîndit vreodată la tine ca la un copil cu mucii la nas ― uneori meschin, alteori neînchipuit de generos? Murdar în acţiuni şi curios de pur în gîndire? Poate că ai niţeluş mai multă energie decît cei mai mulţi, doar atît, energie, dar în afară de asta eşti la fel ca toţi ceilalţi copii mucoşi. Încerci să atragi asupra ta demnitatea şi tragedia, pentru că mama ta a fost o tîrfă? Şi dacă s-a întîmplat ceva fratelui tău, vei fi în stare să-ţi asumi singur gloria de a fi un ucigaş, mucosule?
Cal se întoarse încet la masa lui de lucru. Lee îl urmări, ţinîndu-şi răsuflarea ca un doctor care urmăreşte reacţia la o injecţie. Lee vedea reacţiile ce-l cuprind pe Cal, ― furia faţă de insultă, agresivitatea şi apoi sentimentele rănite şi în cele din urmă începutul uşurării.
Lee oftă. Acţionase din greu şi cu blîndeţe şi munca lui părea că reuşise. Spuse blînd:
― Noi sîntem un popor violent, Cal. Ţi se pare straniu că mă includ şi pe mine însumi? Poate e adevărat că descindem din strămoşi, neliniştiţi, nervoşi, criminali, certăreţi şi scandalagii, dar şi din alţii, curajoşi, independenţi şi generoşi. Dacă strămoşii noştri n-ar fi fost aşa, ar fi stat pe bucăţelele lor de pămînt din lumea veche şi ar fi murit de foame pe solul arid.
Cal întoarse capul spre Lee, şi chipul lui îşi pierduse încordarea. Zîmbi şi Lee îşi dădu seama că nu-l prostise pe băiat întru totul. Cal înţelegea acum că asta fusese o treabă ― o treabă bine făcută ― şi îi era recunoscător.
Lee continuă:
― De asta mă includ şi pe mine însumi. Avem cu toţii această moştenire, indiferent din care ţară veche au venit strămoşii noştri. Americanii de toate culorile şi originile au oarecum aceleaşi trăsături. Sîntem un neam selecţionat occidental. De aceea sîntem prea curajoşi şi prea neînfricaţi ― sîntem-buni şi cruzi ca nişte copii. Sîntem prea prietenoşi şi în acelaşi timp ne temem de străini. Sîntem lăudăroşi şi ne lăsăm impresionaţi. Sîntem prea sentimentali şi realişti. Sîntem cu picioarele pe pămînt şi materialişti ― dar mai cunoşti vreo naţiune care acţionează pentru idealuri? Mîncăm prea mult. N-avem gust, n-avem simţul proporţiilor. Ne împrăştiem energia ca şi gunoaiele. În ţările vechi se spune despre noi că trecem de la barbarie la decadenţă fără o cultură intermediară. Nu cumva criticii noştri nu cunosc cheia sau limba culturii noastre? Asta sîntem Cal ― cu toţii. Tu nu eşti prea deosebit.
― Mai vorbeşte, spuse Cal, zîmbi şi repetă; mai vorbeşte!
― Nu mai e nevoie, zise Lee. Am sfîrşit acum. Aş vrea să se întoarcă tatăl tău. Mă îngrijorează.
Şi Lee ieşi nervos.
În hol, chiar lîngă uşa din faţă, îl găsi pe Adam sprijinit de perete, cu pălăria lăsată pe ochi şi umerii căzuţi.
― Adam, ce-i cu tine?
― Nu ştiu. Cred că-s obosit. Cred că-s obosit.
Lee îl luă de braţ şi i se păru că trebuie să-l conducă în salon. Adam căzu greoi în fotoliu şi Lee îi scoase pălăria de pe cap. Adam îşi frecă mîna stîngă cu cea dreaptă. Ochii îi erau stranii, foarte limpezi, dar nemişcaţi. Buzele îi erau uscate şi umflate, iar cuvintele lui sunau ca rostite prin somn, rar şi venind de departe, îşi frecă mîna cu putere.
― Curios, spuse. Cred că am leşinat ― la poştă. N-am leşinat niciodată. Domnul Piocla m-a ajutat să mă ridic. Cred că a durat doar o secundă. N-am leşinat niciodată.
Lee întrebă:
― A fost ceva corespondenţă?
― Da, da, cred că era corespondentă. Îşi băgă mîna stîngă în buzunar şi după un moment o scoase.
― Mîna mi-e amorţită, spuse ca o scuză şi întinse mîna dreaptă în partea cealaltă şi scoase o carte poştală oficială, galbenă.
― Cred că am citit-o, spuse. Trebuie s-o fi citit.
O ţinu ridicată în faţa ochilor, apoi o lăsă să-i cadă în poale.
― Lee, cred că trebuie să-mi iau ochelari. N-am avut nevoie în viaţa mea. Nu pot s-o citesc. Literele îmi joacă.
― Să ţi-o citesc eu?
― Curios ― primul lucru pe care-l am de făcut e să-mi iau ochelari. Da, ce spune?
Lee citi:
"Dragă tată, m-am înrolat în armată. Le-am spus că am optsprezece ani. O să fie bine. Nu fi îngrijorat pentru mine. Aron."
― Curios, spuse Adam. Mi s-a părut că am citit-o. Dar cred că mă înşel. Îşi frecă mîna.

Capitolul 52

1

Iarna 1917 ― 1918 a fost o perioadă întunecată şi groaznică. Nemţii au distrus totul în calea lor. În trei luni, englezii au pierdut sute de mii de oameni. Multe unităţi ale armatei franceze s-au răsculat. Rusia ieşise din război. Diviziile germane din răsărit, odihnite şi re-echipate, au fost aruncate pe frontul de apus. Războiul părea fără speranţă.
A venit luna mai pînă am reuşit să avem douăsprezece divizii pe cîmpul de luptă şi a venit vara pînă ce trupele, noastre au început să treacă masiv oceanul. Generalii aliaţi se certau între ei. Submarinele distrugeau vasele de transport.
Am învăţat că războiul nu e o chestiune rapidă, eroică, ci o treabă lentă, necrezut de complicată. În lunile acelea de iarnă, starea noastră de spirit era proastă. Dispăruse valul de entuziasm şi nu ne obişnuiserăm încă cu tenacitatea necesară unui război lung.
Ludendorff era de neînfrînt. Nimic nu-l putea opri. Lansa atac după atac asupra armatelor franceze şi engleze epuizate. Ne trecu prin gînd că am putea ajunge prea tîrziu, că în curînd s-ar putea, să ne trezim singuri în faţa nemţilor invincibili.
Nu era neobişnuit ca oamenii să caute să uite de război, unii în fantezie, unii în viciu, iar alţii într-o veselie nebunească. Prezicătoarele erau la mare preţ, iar cîrciumile făceau un dever grozav. Dar unii oameni se închideau în bucuriile şi tragediile lor proprii, pentru a scăpa de teama şi descurajarea din jurul lor.
Nu-i straniu că azi am uitat de toate astea? Ne amintim de primul război mondial ca de o victorie rapidă, cu steaguri şi fanfare, marşuri şi glume, şi soldaţi care se întorc, cu bătăi prin baruri şi cu afurisiţii ăia de englezi care îşi închipuiau că ei au cîştigat războiul. Cît de repede am uitat că, în iarna aceea, Ludendorff nu putea fi bătut şi că mulţi oameni se pregăteau în sinea lor pentru un război pierdut.

2

Adam Trask era mai mult confuz decît trist. N-ar fi trebuit să-şi dea demisia din funcţie. I s-a dat un concediu de boală. Stătea ore întregi şi îşi freca dosul mîinii stîngi. Îl freca cu o perie aspră şi îl ţinea în apă fierbinte.
― E din pricina circulaţiei proaste, spunea el. Îndată ce reuşesc să-mi nominalizez circulaţia, va fi bine. Ochii mă îngrijorează. N-am avut niciodată neplăceri cu ochii. Cred că va trebui să-mi fac un control la ochi, pentru ochelari. Eu cu ochelari! O să-mi fie greu să mă obişnuiesc cu ei. M-aş duce azi, dar mă simt puţin cam ameţit.
Se simţea mai ameţit decît voia să admită. Nu putea să se mişte prin casă fără să se ţină cu o mînă de perete. Lee trebuia adesea să-l ajute să se ridice şi să-i lege şireturile de la pantofi, pentru că nu putea să facă noduri cu mîna stîngă amorţită.
Aproape în fiecare seară vorbea de Aron:
― Eu sînt în stare să înţeleg de ce vrea un tînăr să se înroleze. Dacă Aron ar fi stat de vorbă cu mine, poate aş fi încercat să-l conving de contrariul, dar nu i-aş fi interzis. Ştii asta, Lee.
― Ştiu.
― Asta nu pot înţelege. De ce a plecat fără să spună un cuvînt? De ce nu scrie? Credeam că-l cunosc mai bine. I-a scris lui Abra? Cu siguranţă că ei o să-i scrie.
― Am s-o întreb.
― Aşa să faci. Fă-o chiar acum.
― Instrucţia e grea. Aşa am auzit. Poate că nu-i lasă timp.
― Nu-ţi ia mult timp să scrii o carte poştală.
― Cînd tu te-ai dus la armată, i-ai scris tatălui tău?
― Crezi că m-ai prins, nu-i aşa? Nu, nu i-am scris, dar am avut un motiv. Eu n-am vrut să mă înrolez. Tata m-a obligat. Eram supărat. Vezi, aşadar că aveam un motiv temeinic. Dar Aron învăţa atît de bine la Universitate. Mi-au scris şi au întrebat de el. Citeşte scrisoarea. Nici măcar nu şi-a luat hainele. Nu şi-a luat nici ceasul de aur.
― În armată n-are nevoie de haine şi acolo nu le trebuie nici ceasuri de aur. Totu-i cenuşiu.
― Cred că ai dreptate. Dar nu înţeleg. Trebuie totuşi să fac ceva să-mi îngrijesc ochii. Nu pot să-ţi cer să-mi citeşti totul.
Ochii îi îngrijorau cu adevărat.
― Văd literele, dar cuvintele se învîrtesc.
De zece ori pe zi lua un ziar sau o carte, se uita la ele şi le lăsa jos.
Lee îi citea ziarele ca să-l împiedice să fie nervos, şi adesea, în mijlocul lecturii, Adam adormea.
Se trezea şi spunea:
― Lee? Tu eşti, Cal? Ştii că n-am avut niciodată necazuri cu ochii. Chiar mîine mă duc să-mi controlez ochii.
Pe la mijlocul lui februarie, Cal intră în bucătărie şi spuse:
― Lee, vorbeşte tot timpul despre asta. Hai să-i facem un control la ochi.
Lee fierbea caise. Se depărtă de maşina de gătit, închise uşa bucătăriei şi se întoarse la sobă.
― Nu vreau să se ducă, zise el.
― De ce nu?
― Nu cred că-i vorba de ochi. Dacă află asta ar putea să se simtă neliniştit. Să-l lăsăm în pace un timp. A avut un şoc greu. Lasă-l să se facă mai bine. Am să-i citesc eu tot ce vrea.
― Ce crezi că e?
― Nu vreau să mă pronunţ. M-am gîndit că poate ar veni doctorul Edwards aşa, prieteneşte ― doar ca să-l salute.
― Fă cum vrei, spuse Cal.
Lee zise:
― Cal, ai văzut-o pe Abra?
― Bineînţeles că o văd. Îmi întoarce spatele.
― Nu poţi s-o prinzi?
― Sigur ― ba aş putea chiar s-o trîntesc jos şi să-i dau un pumn în mutră şi s-o fac să-mi vorbească. Dar nu vreau.
― Poate că dacă ai rupe doar gheaţa. Uneori, bariera e atît de slabă, încît cade pur şi simplu cînd o atingi. Opreşte-o. Spune-i că vreau s-o văd.
― N-am să fac aşa ceva.
― Te simţi grozav de vinovat, nu?
Cal nu răspunse.
― Nu-ţi place?
Cal nu răspunse.
― Dacă ţii treaba asta închisă în tine, ai să te simţi tot mai rău. Mai bine deschide-ţi odată inimă. Te previn. Mai bine deschide-ţi inima.
Cal strigă:
― Vrei să-i spun tatei ce-am făcut? Am să-i spun, dacă zici tu.
― Nu, Cal. Acum nu. Dar cînd se face bine, va trebui. Va trebui, pentru tine însuţi. Nu poţi să duci singur povara asta. O să te ucidă.
― Poate că merit să fiu ucis.
― Încetează, spuse Lee sec. Asta poate fi cel mai ieftin gen de îngăduinţă faţă de tine însuţi. Încetează cu asemenea lucruri!
― Cum faci ca să uiţi? întrebă Cal.
Lee schimbă subiectul.
― Nu pot să înţeleg de ce Abra n-a mai venit pe aici ― nici măcar o dată.
― Acum nu mai are motiv să vină.
― Nu stă în firea ei o asemenea purtare. S-a întîmplat ceva. Ai văzut-o?
Cal se încruntă.
― Ţi-am spus că da. Ai înnebunit şi tu. Am încercat de trei ori să-i vorbesc. Mi-a întors spatele.
― S-a întîmplat ceva. E o femeie bună ― o adevărată femeie.
― E o fată. Sună caraghios cînd spui despre Abra că-i femeie, zise Cal.
― Nu, răspunse Lee blînd. Puţine sînt femei din momentul cînd se nasc. Abra are drăgălăşenia unei femei şi curajul, şi forţa, şi înţelepciunea. Ea înţelege lucrurile şi le acceptă. Aş pune rămăşag că nu poate să fie măruntă sau meschină, nici măcar îngîmfată, doar dacă îngîmfarea o face mai frumoasă.
― Văd că ai o părere bună despre ea.
― Destul de bună ca să mă gîndesc că nu ne-ar părăsi. Şi continuă: Îmi lipseşte. Spune-i să vină să mă vadă.
― Ţi-am spus că-mi întoarce spatele.
― Atunci fugi după ea. Spune-i că vreau s-o văd, îmi lipseşte.
Cal întrebă:
― Acum vrei să revenim la ochii tatei?
― Nu, răspunse Lee.
― Vrei să vorbim despre Aron?
― Nu.

2

Toată ziua următoare, Cal încercă s-o găsească pe Abra singură şi abia după terminarea şcolii o zări în faţa lui, mergînd spre casă. O luă după colţ, alergă pe strada paralelă, apoi înapoi şi calculă timpul şi distanţa astfel încît îi ieşi în faţă, în drumul ei spre casă.
― Bună, zise el.
― Bună. Mi s-a părut că te-am văzut în spatele meu.
― M-ai văzut. Am alergat pe partea cealaltă a clădirilor ca să ajung în faţa ta. Vreau să-ţi vorbesc.
Ea îl privi grav.
― Puteai s-o faci fără să alergi de jur împrejur.
― Am încercat să-ţi vorbesc la şcoală. Mi-ai întors spatele.
― Erai furios. Nu voiam să vorbesc cu tine atîta timp cît eşti furios.
― De unde ştii că eram?
― Am văzut după chipul tău şi după felul cum mergeai. Acum nu mai eşti furios.
― Nu, nu sînt.
― Vrei să-mi duci cărţile?
Ea zîmbi. El simţi un val de căldură.
― Da, da, vreau.
Îi luă cărţile sub braţ şi merse alături de ea.
― Lee vrea să te vadă. M-a rugat să-ţi spun.
Era încîntată.
― Zău? Spune-i că voi veni. Cum se simte tatăl tău?
― Nu prea bine. Îl supără ochii.
Merseră în tăcere pînă cînd Cal nu mai putu suporta.
― Ştii ceva de Aron?
― Da. Făcu o pauză. Caută în cartea de istorie, după prima foaie.
El răsfoi cărţile. Găsi o carte poştală ieftină. În ea scria: "Dragă Abra. Nu mă simt curat. Nu sînt demn de tine. Nu fi supărată. Sînt în armată. Nu te apropia de tata. Le revedere. Aron."
Cal închise cartea cu zgomot.
― Fiu de căţea, spuse în şoaptă.
― Ce-ai spus?
― Nimic.
― Am auzit ce-ai spus.
― Ştii de ce-a plecat?
― Nu. Cred că aş putea să aflu ― să pun lucrurile cap la cap. Dar nu vreau. Nu sînt gata s-o fac ― adică, doar dacă tu vrei să-mi spui.
Deodată Cal întrebă:
― Abra, mă urăşti?
― Nu, Cal, dar tu mă cam urăşti pe mine. De ce?
― Eu ― mi-e frică de tine.
― N-ai nici un motiv.
― Ţi-am făcut mai mult rău decît îţi închipui. Şi eşti prietena fratelui meu.
― Cum aşa, mi-ai făcut rău? Şi nu sînt prietena fratelui tău.
― Foarte bine, spuse el amar, am să-ţi povestesc ― dar nu vreau să uiţi că tu mi-ai cerut. Mama noastră a fost o tîrfă. Ţinea un bordel aici în oraş. Eu am descoperit asta de mult. De sărbătoarea Thanksgiving l-am luat pe Aron acolo şi i-am arătat-o. Am...
Abra îl întrerupse nerăbdătoare.
― Şi el ce-a făcut?
― S-a înfuriat ― a înnebunit. A urlat la ea. Afară mi-a tras un pumn de m-a lăsat lat şi a fugit. Iubita noastră mamă s-a sinucis; tata ― el ― s-a întîmplat ceva cu el. Acum ştii totul despre mine. Acum ai un motiv să-mi întorci spatele.
― Acum ştiu totul despre el, spuse ea calm.
― Despre fratele meu?
― Da, despre fratele tău.
― El era bun. De ce am spus era? El este bun! El nu e meschin sau murdar ca mine.
Merseră foarte încet. Abra se opri, Cal se opri şi el, iar ea îl privi drept în faţă.
― Cal, ştiam despre mama ta de mult, de foarte mult timp, spuse ea.
― Ştiai?
― I-am auzit pe părinţii mei vorbind, cînd credeau că eu dormeam. Vreau să-ţi mărturisesc ceva, e greu de spus, dar e bine s-o spun.
― Vrei tu asta?
― Da, trebuie. Nu e prea multă vreme de cînd am crescut şi nu mai sînt o fetiţă mică. Înţelegi ce vreau să-ţi spun?
― Da, răspunse Cal.
― Eşti sigur că înţelegi?
― Da.
― Bine. Atunci e greu de spus. Mai bine o spuneam atunci. Nu-l mai iubesc pe Aron.
― De ce?
― Am să încerc să-ţi explic. Cînd eram mici, trăiam într-un basm pe care l-am creat noi. Dar cînd am crescut, basmul nu mai era suficient. Aveam nevoie de altceva, pentru că basmul nu mai era adevărat.
― Şi atunci...
― Aşteaptă ― lasă-mă să spun tot. Aron nu s-a maturizat. Poate n-o să se maturizeze niciodată. El voia să trăiască basmul şi voia să termine după gustul lui. Nu putea suporta să se termine altfel.
― Şi tu?
― Eu nu vreau să ştiu cum o să se termine. Eu vreau să-l trăiesc. Şi vezi tu, Cal, eram un fel de străini. Continuam aşa pentru că eram obişnuiţi cu asta. Dar eu nu mai credeam în basmul ăsta.
― Şi Aron?
― El ar fi făcut să se termine aşa cum dorea el, chiar dacă ar fi fost să smulgă lumea din rădăcini.
Cal stătea cu privirile în pămînt.
Abra spuse:
― Mă crezi?
― Încerc să înţeleg totul.
― Cînd eşti copil, eşti în centrul tuturor lucrurilor. Totul se întîmplă pentru tine. Ceilalţi oameni? Sînt doar nişte fantome puse la dispoziţia ta ca să le vorbeşti. Dar cînd creşti, îţi iei locul şi îţi capeţi măsura şi forma ta proprie. Anumite lucruri pornesc de la tine spre ceilalţi şi îţi vin ţie din partea altora. E mai rău, dar e şi mult mai bine aşa. Îmi pare bine că mi-ai vorbit de Aron.
― De ce?
― Pentru că acum ştiu că nu sînt doar eu de vină. Nu putea suporta să ştie despre mama sa adevărul, pentru că el n-a vrut ca basmul să se desfăşoare astfel ― iar alt basm n-ar fi avut. Aşa că a distrus lumea. În acelaşi fel m-a distrus şi pe mine ― Abra ― cînd a vrut să se facă preot.
Cal zise:
― Trebuie să mă gîndesc.
― Dă-mi cărţile. Spune-i lui Lee că voi veni. Acum mă simt liberă. Şi eu vreau să mă gîndesc. Cred că te iubesc pe tine, Cal.
― Eu nu sînt bun.
― Poate pentru că nu eşti bun.
Cal se duse repede acasă.
― O să vină mîine, îi spuse lui Lee.
― Bine, dar eşti grozav de emoţionat, zise Lee.

4

Cînd ajunse acasă, Abra merse în vîrful picioarelor. În hol se strecură pe lîngă perete, unde podeaua nu scîrţîia. Puse piciorul pe prima treaptă a scării acoperite cu covor, se răzgîndi şi se duse la bucătărie.
― Ai sosit. N-ai venit direct acasă, spuse maică-sa.
― A trebuit să mai rămîn după ore. Tata e mai bine?
― Cred că da.
― Ce spune doctorul?
― Tot ce-a spus de la început ― surmenaj. Are nevoie de odihnă.
― Nu părea obosit, spuse Abra.
Mama ei deschise o ladă, scoase trei cartofi de copt şi îi duse la chiuvetă.
― Tatăl tău e foarte curajos, draga mea. Ar fi trebuit s-o ştii. Lucrează foarte mult pentru război, în afară de munca lui. Doctorul spune că uneori un om se prăbuşeşte dintr-o dată.
― Să mă duc înăuntru să-l văd?
― Am impresia, Abra, că nu vrea să vadă pe nimeni. A telefonat judecătorul Knudsen şi tata a spus să-i comunic că doarme.
― Pot să te ajut?
― Du-te şi schimbă-ţi rochia, draga mea. Doar nu vrei să-ţi murdăreşti rochiţa asta frumoasă?
Abra trecu în vîrful picioarelor prin faţa uşii tatălui ei şi se duse în camera sa. Albeaţa spoielii te tăia la ochi, tapetul era luminos. Pe birou erau fotografii înrămate ale părinţilor ei, pe pereţi erau poezii înrămate, şi în dulap ― totul era la locul lui, podeaua era ceruită şi pantofii stăteau cuminţi unul lîngă altul. Mama ei făcea totul, insista să fie aşa ― făcea planuri pentru ea, o îmbrăca. Abra renunţase de mult să mai aibă vreun lucru intim în camera ei, nici măcar un lucru personal. Arăta aşa de atît de multă vreme, încît Abra nu considera camera ei ca un loc intim. Intimităţile ei erau de domeniul gîndirii. Puţinele scrisori pe care le păstra erau chiar în camera de zi, printre paginile celor două volume din "Memoriile lui Ulise" de S. Grant, care, după cîte ştia, nu fuseseră deschise de nimeni, de cînd ieşiseră din tipografie, în afară de ea.
Abra se simţea bine şi nu căuta motivul. Ştia uneje lucruri fără să se îndoiască ― şi despre asemenea lucruri nu discuta. De exemplu, ştia că tatăl ei nu era bolnav. Se ascundea de ceva. Tot atît de sigur ştia că Adam Trask era bolnav, îl văzuse mergînd pe stradă. Se întreba dacă mama ei ştia că taică-su nu era bolnav.
Abra, îşi scoase rochia şi îmbrăcă o rochie de stambă făcută anume pentru treaba în casă. Îşi perie părul, trecu din nou în vîrful degetelor prin faţa camerei tatălui ei şi coborî. La capătul scării, desfăcu mapa de cărţi şi scoase cartea poştală a lui Aron. În camera de zi, scutură din volumul II de "Memorii" scrisorile lui Aron, le îndoi strîns şi, ridicîndu-şi fusta, le băgă sub elasticul care îi ţinea pantalonaşii. Pachetul o deforma puţintel. La bucătărie îşi puse un şorţ mare, ca să-i ascundă umflătura.
― Poţi să cureţi morcovii, apa e fierbinte? întrebă mama.
― Tocmai începe să fiarbă.
― Pune în ceaşca aia un cub de supă de carne, vrei? Doctorul spune că asta o să-l refacă pe taică-tău.
Cînd mama duse sus ceaşca aburindă, Abra deschise soba de gaz în partea incineratorului, aruncă scrisorile şi le dădu foc.
Mama se întoarse şi spuse:
― Miroase a fum.
― Am aprins gunoaiele. Era plin.
― Altădată să mă întrebi cînd ai de gînd să faci aşa ceva, zise mama. Păstrăm gunoiul ca să încălzesc bucătăria mîine dimineaţă.
― Îmi pare rău, mamă. Nu m-am gîndit.
― Ar trebui să încerci să te gîndeşti la lucrurile astea. Mi se pare că în ultima vreme ai devenit cam nechibzuită.
― Îmi pare rău, mamă.
― Economia înseamnă cîştig.
Telefonul sună în sufragerie. Mama se duse să răspundă. Abra o auzi spunînd:
― Nu, nu-l puteţi vedea. Aşa a recomandat doctorul. Nu poate vedea pe nimeni ― nu, pe nimeni.
Se întoarse la bucătărie.
― Iar judecătorul Knudsen, spuse ea.

Capitolul 53

1

În timpul orelor de şcoală din ziua următoare, Abra era bucuroasă că se va duce să-l vadă pe Lee. Îl întîlni pe Cal în hol în timpul unei recreaţii.
― I-ai spus că vin?
― Pregăteşte un fel de tarte, zise Cal.
Era îmbrăcat în uniformă, ― un guler înalt care-l strîngea, o tunică ce nu era pe măsura lui şi jambiere înfăşurate pe picioare.
― Tu ai pregătire militară, spuse Abra. Aşa că eu voi ajunge înaintea ta. Ce fel de tarte?
― Nu ştiu. Dar lasă-mi şi mie cîteva, vrei? Miroseau parcă a fragi. Lasă-mi doar două.
― Vrei să vezi ce dar am pentru Lee? lată. Desfăcu o cutioară de carton. E un tip nou de curăţător de cartofi, ia jos doar coaja. E practic. L-am luat pentru Lee.
― S-au dus tartele mele, zise Cal, şi apoi adăugă. Dacă ajung ceva mai tîrziu, nu pleci pînă nu vin, nu-i aşa?
― Ai să mă conduci acasă?
― Da, spuse Cal.
Îl privi lung, drept în ochi, pînă ce el îşi coborî privirea, apoi o porni spre clasa ei.

2

Adam începuse să doarmă pînă tîrziu, sau, mai bine zis, începuse să doarmă foarte des ― somnuri scurte, atît noaptea cît şi ziua. Lee intra de cîteva ori pînă să-l găsească treaz.
― În dimineaţa asta mă simt bine, spuse Adam.
― Dacă se poate numi dimineaţă. E aproape unsprezece.
― Dumnezeule! Trebuie să mă scol.
― Pentru ce? întrebă Lee.
― Pentru ce? Într-adevăr, pentru ce? Dar mă simt bine, Lee. Aş putea să mă duc pînă la birou. Cum e afară?
― Urît, spuse Lee.
Îl ajută pe Adam să se scoale. Nasturii, şireturile, îmbrăcatul aşa cum trebuie îi dădeau de furcă lui Adam.
În timp ce Lee îl ajuta, Adam îi zise:
― Am avut un vis ― foarte real. L-am visat pe tata.
― Un bătrîn cu adevărat domn, pe cîte am auzit. Am citit mapa aceea cu tăieturi pe care a trimis-o avocatul fratelui dumitale. Trebuie să fi fost un adevărat domn, bătrînul.
Adam îl privi calm pe Lee.
― Ştiai că a fost un hoţ?
― Probabil că ai visat, zise Lee. E înmormîntat la Arlington. Într-o tăietură era scris că la funeralii a fost chiar vicepreşedintele şi ministrul de război. Şi s-ar putea ca "Salinas Index" să vrea să scrie ceva despre el ― sîntem în timp de război, ştii doar. N-ai vrea să răsfoieşti puţin materialele?
― A fost un hoţ, spuse Adam. Pe timpuri n-o credeam, dar acum da. A furat de la Armată.
― Nu cred, zise Lee.
Ochii lui Adam erau în lacrimi. Foarte adesea, în aceste zile lacrimile apăreau brusc în ochii lui Adam. Lee îi spuse:
― Acum şezi aici şi o să-ţi aduc micul dejun. Ştii cine vine să ne vadă astăzi după-amiază? Abra.
Adam zise:
― Abra? A, da, Abra. E o fată drăguţă.
― Mi-e dragă, spuse Lee simplu.
Îl aşeză pe Adam în faţa măsuţei de jos din dormitor.
― Vrei sa te distrezi cu acest Puzzle pînă-ţi pregătesc micul dejun?
― Nu, mulţumesc. Nu azi-dimineaţă. Vreau să mă gîndesc la vis pînă nu-l uit.
Cînd Lee aduse tava cu micul dejun, Adam adormise în fotoliu. Lee îl trezi şi îi citi din "Salinas Journal" în timp ce el mîncă, apoi îl ajută să se ducă la toaletă.
Bucătăria avea o aromă de tarte, cîţiva fragi se revărsaseră în cuptor şi arseseră, făcînd un miros ascuţit, dulce amărui, plăcut şi astringent.
Lee simţea că-l cuprinde o bucurie calmă. Era bucuria schimbării. Timpul devine tot mai scurt pentru Adam, gîndi el. "Probabil că timpul devine mai scurt şi pentru mine, dar eu nu simt asta. Mă simt nemuritor. Cîndva, cînd eram foarte tînăr, mă simţeam muritor ― dar acum nu. Moartea s-a îndepărtat." Se întreba dacă era normal să ai asemenea simţăminte.
Oare ce înţelegea Adam cînd spunea că tatăl lui a fost hoţ? Poate făcea parte din vis. Apoi, mintea lui Lee se puse în mişcare aşa cum făcea adesea. Să presupunem că era adevărat ― în cazul ăsta, omul cel mai cinstit pe care ţi-l poţi închipui, a trăit toată viaţa din bani furaţi. Lee rîse în sinea lui ― şi acum acest al doilea testament, şi Aron, a cărui puritate înclina niţeluş spre îngăduinţa faţă de sine însuşi, să trăiască toată viaţa din profiturile unei case de toleranţă. Era oare asta un fel de glumă, sau există o balanţă a lucrurilor astfel încît, dacă cineva mergea prea departe într-o direcţie, greutatea aluneca automat în cealaltă direcţie a balanţei, pentru a restabili echilibrul?
Se gîndi la Sam Hamilton. El bătuse la atîtea uşi. Avea cele mai multe idei şi planuri, dar nimeni nu voia să-i dea bani. Avea însă, bineînţeles, o altă bogăţie. Nu i se putea da mai mult. Se pare că bogăţiile se adună la cei săraci în spirit, la cei lipsiţi de preocupări şi bucurii. Cu alte cuvinte ― cei foarte bogaţi sînt o sărmană bandă de bastarzi. Se întreba dacă nu cumva era adevărat. Uneori acţionau în felul acesta.
Se gîndi la Cal care arsese banii ca să se pedepsească. Iar pedeapsa nu l-a durut atît de rău cît l-a durut crima. Lee îşi spuse:
― Dacă există cumva un loc unde într-o bună zi, m-aş putea întîlni cu Sam Hamilton, aş avea să-i povestesc nişte istorioare grozave. Şi gîndul lui continuă: Dar şi el va avea.
Lee intră la Adam şi îl găsi încercînd să deschidă cutia în care se aflau tăieturile din ziare despre tatăl său.

3

Sufla un vînt rece în după-amiaza aceea. Adam insistă să se ducă să arunce o privire pe la biroul de recrutare. Lee îl înfofoli şi îl conduse la plecare.
― Dacă te simţi cîtuşi de puţin slăbit, aşază-te, oriunde ai fi, spuse Lee.
― Bine, acceptă Adam. Astăzi n-am simţit deloc ameţeală. Poate mă opresc la Victor să-mi controleze ochii,
― Aşteaptă pînă mîine, o să merg cu tine.
― O să vedem, spuse Adam, şi ieşi mişcîndu-şi braţele cu curaj.
Abra sosi cu ochii strălucitori şi nasul înroşit de vîntul cel rece şi aduse atîta voie bună încît Lee chicoti încetişor cînd o văzu.
― Unde sînt tartele! întrebă ea. Să le ascundem de Cal. Se aşeză în bucătărie. Tare îmi pare bine că m-am întors.
Lee începu să vorbească şi se înecă, dar apoi i se păru că ceea ce voia să spună merita să fie spus, dar spus cu grijă. Se învîrti în jurul ei.
― Ştii că nu mi-am dorit multe lucruri în viaţă, începu el. Am învăţat foarte devreme să nu-mi doresc anumite lucruri. Dorinţele îţi aduc doar dezamăgiri binemeritate.
Abra spuse cu veselie:
― Dar acum îţi doreşti ceva. Ia spune ― ce?
Lăsă să-i scape:
― Aş dori să fii fiica mea...
Era el însuşi izbit de cuvintele sale. Se duse la sobă şi închise gazul de la ceainic, apoi îl aprinse din nou.
Ea spuse blînd:
― Şi eu aş fi dorit să fii tatăl meu.
Lee îi aruncă o privire, apoi şi-o retrase.
― Ai dori, într-adevăr?
― Da.
― De ce?
― Pentru că te iubesc.
Lee ieşi repede din bucătărie. Se aşeză în camera lui, ţinîndu-şi mîinile strînse, pînă îşi recăpătă suflul. Se ridică şi luă de pe biroul lui o mică cutie de abanos sculptată. Pe cutie era un dragon ridicîndu-se spre ceruri. Duse cutia la bucătărie şi o puse pe masă, între mîinile Abrei.
― E pentru tine, spuse el cu o voce lipsită de nuanţă.
Ea deschise cutia şi se uită înăuntru la o mică broşă de jad verde închis, pe care era sculptată o mînă dreaptă, o mînă frumoasă cu degetele curbate, în repaos. Abra ridică broşa, o privi, apoi o umezi cu vîrful limbii şi o plimbă uşor peste buzele-i pîine şi apăsă piatra rece pe obraz.
Lee spuse:
― A fost unica podoabă a mamei mele.
Abra se ridică, îl îmbrăţişă şi-l sărută pe obraz şi aceasta era pentru prima dată în viaţa lui cînd i se întîmpla.
Lee rîse:
― Mi se pare că m-a părăsit calmul meu oriental. Lasă-mă să fac ceaiul, draga mea. În felul acesta o să-mi recapăt cumpătul, draga mea. Apoi, de lîngă sobă, spuse: N-am mai folosit niciodată cuvîntul ăsta ― nici măcar o dată, faţă de nimeni pe lumea asta.
― Azi-dimineaţă m-am trezit veselă, zise Abra.
― Şi eu la fel. Ştiam de ce sînt bucuros. Veneai tu.
― Şi eu eram bucuroasă de asta, dar...
― Te-ai schimbat, zise Lee. Nu mai eşti deloc o fetiţă. Poţi să-mi spui ce s-a întîmplat?
― Am ars toate scrisorile lui Aron.
― Ţi-a făcut ceva rău?
― Nu. Cred că nu. În ultima vreme nu m-am simţit destul de bună. Am vrut mereu să-i explic că nu eram bună.
― Şi acum, din moment ce nu trebuie să mai fii perfectă, poţi să fii tu însăţi. Aşa-i?
― Cred că da. Poate că asta-i.
― Ai aflat despre mama băieţilor?
― Da. Ştii că n-am gustat nici măcar o tartă? spuse Abra. Mi-e gura uscată.
― Bea puţin ceai, Abra. Ţi-e drag Cal?
― Da.
― E plin pînă-n gît de toate calităţile şi de toate defectele, zise Lee. M-am gîndit că o singură persoană ar putea, doar mişcînd din deget...
Abra îşi coborî fruntea deasupra ceaiului.
― Mi-a cerut să merg la Alisal cînd înfloresc azaleele sălbatice.
Lee îşi puse mîinile pe masă şi se plecă înainte.
― N-are rost să te întreb dacă te duci, zise el.
― Nici nu-i nevoie, spuse Abra. Mă duc.
Lee şedea în faţa ei, la masă.
― Nu te ţine departe de casa asta prea mult timp, zise el.
― Mama şi tata nu vor să vin aici.
― I-am văzut doar o dată, zise Lee. Păreau oameni buni. Uneori, Abra, cele mai stranii doctorii pot fi de folos. Mă întreb dacă n-ar fi bine să ştie că Aron a moştenit de curînd peste o sută de mii de dolari.
Abra dădu din cap cu gravitate şi abia se stăpîni să-şi oprească rîsul.
― Cred că ar fi bine, zise ea. Mă întreb însă cum aş putea să le aduc la cunoştinţă vestea.
― Draga mea, dacă eu aş auzi o asemenea veste, cred că primul meu impuls ar fi să telefonez cuiva. Şi poate nimereşti la un număr greşit.
Abra dădu din cap.
― Ai spune şi de unde provin banii?
― Asta nu, răspunse Lee.
Ea privi la pendula agăţată într-un cui de perete.
― E aproape cinci. Trebuie să plec. Tata nu se simte prea bine. Nu ştiam cît o să ţină instrucţia.
― Să mai vii cît de curînd, zise Lee.

4

Cînd ieşi îl întîlni pe Cal la poartă.
― Aşteaptă-mă, spuse el şi intră în casă să-şi lase cărţile.
― Ai grijă de cărţile Abrei, îi strigă Lee din bucătărie.
Noaptea de iarnă se lăsă cu vînt rece, iar lămpile de pe stradă, ce răspîndeau funingine, se clătinau neliniştite şi făceau ca umbrele să se mişte înainte şi înapoi ca un alergător care încearcă să fure la start. Oamenii care veneau de la lucru îşi înfundau bărbia în paltoane şi se grăbeau spre căldură. În liniştea nopţii, muzica monotonă care se răspîndea de la patinoar se auzea de la o distanţă de cîteva cvartale.
Cal spuse:
― Abra, vrei să ţii o clipă cărţile? Vreau să-mi desfac gulerul. Îmi taie gîtul, nu alta.
Îşi desfăcu copcile şi oftă uşurat.
― M-a ros de tot, spuse el şi luă înapoi cărţile. Ramurile palmierului din grădina lui Berges foşneau cu un zgomot sec, iar o pisică mieuna întruna, la nesfîrşit, la uşa unei bucătării, care rămînea închisă.
Abra zise:
― Eu cred că n-ai fi un bun soldat. Eşti prea independent.
― Poate, instrucţia asta cu bătrînul Krag Jorgensens mi se pare ridicolă. Cînd va veni sorocul şi o să mă intereseze, o să fiu soldat bun.
― Tartele au fost minunate, spuse Abra. Ţi-am lăsat şi ţie una.
― Mulţumesc. Pun rămăşag că Aron e un bun soldat.
― Da, cred ― şi cel mai frumos soldat din armată. Cînd mergem după azalee?
― La primăvară.
― Să mergem devreme şi să luăm şi mîncare cu noi.
― S-ar putea să plouă.
― Să mergem oricum, indiferent dacă plouă sau e frumos.
Îşi luă cărţile şi intră în curte.
― Pe mîine, zise.
Cal nu se întorse de-a dreptul spre casă; se plimbă puţin prin noaptea agitată, pe lîngă liceau şi pe lîngă patinoar ― o podea cu un cort mare deasupra şi cu o orchestră mecanică ce cînta într-una. Pe gheaţă nu se vedea nici suflet de om. Bătrînul proprietar stătea amărît în baraca lui şi răsfoia cu degetul mare un carnet de bilete.
Pe Main Street era pustiu. Vîntul împrăştia hîrtiile pe trotuar. Tom Meek, poliţistul, ieşi din prăvălia de dulciuri a lui Bell şi păşi alături de Cal.
― Mai bine ţi-ai încheia gulerul de la tunică, soldat, spuse el încetişor.
― Bună, Tom. Mă strînge al dracului.
― Nu te mai văd seara prin oraş de multă vreme.
― Nu.
― Să nu-mi spui că te-ai schimbat.
― S-ar putea.
Tom se mîndrea cu abilitatea lui de a glumi cu oamenii de parcă ar vorbi serios.
― Parcă ai fi îndrăgostit, spuse el.
Cal nu răspunse.
― Am auzit că fratele tău şi-a falsificat vîrsta şi s-a înrolat în armată. Pui tu mîna pe fata lui?
― Oh, sigur, sigur, spuse Cal.
Tom îl privi cu mai mult interes. Zise:
― Era să uit, am auzit că Will Hamilton umblă cu vorba că ai cîştigat cincisprezece mii de dolari din fasole. E adevărat?
― Desigur, spuse Cal.
― Nu eşti decît un copil. Ce ai de gînd să faci cu toţi banii ăştia?
Cal rînji la el.
― I-am ars.
― Cum adică?
― Am aprins un chibrit şi i-am ars.
Tom îl privi în ochi.
― Da, sigur! Bună treabă. Trebuie să intru aici. Noapte bună.
Lui Tom Meek nu-i plăcea ca alţii să-şi bată joc de el.
― Puşti cu caşul la gură, fiu de căţea. Prea începe s-o facă pe deşteptul.
Cal coborî încet pe Main Street, uitîndu-se la vitrinele magazinelor. Se întreba unde era îngropată Kate. Dacă ar putea afla locul, se gîndi că ar duce un buchet de flori, şi rîse în sinea lui de acest impuls. Era bun sau se prostea singur? Vîntul din Salinas putea să ia pe sus o piatră de mormînt, darămite un buchet de garoafe. Nu se ştie de ce îi venise în minte numele mexican al garoafelor. Probabil că i l-o fi spus cineva cînd era copil! Se numeau Cuiele dragostei, iar gălbenelele se numeau Cuiele morţii. Era un cuvînt cu rezonanţă metalică, "claveles". Poate ar pune mai bine gălbenele pe mormîntul mamei sale.
"Am început să gîndesc ca Aron", îşi spuse el.

Capitolul 54

1

Iarna se prelungea. Timpul era rece, şi vîntos, dar vremea iernii trecuse de mult. Oamenii repetau:
― Afurisitele alea de tunuri mari cu care trag în Franţa ― alea strică vremea în toată lumea.
În Valea Salinas, grînele încolţeau greu, iar florile sălbatice au răsărit atît de tîrziu încît unii au crezut că nu vor mai răsări deloc.
Ştiam, sau cel puţin aşa speram, că de întîi mai, cînd au loc la Alisal toate picnicurile duminicale, azaleele sălbatice care creşteau în aproprierea pîrîului vor fi în floare. Azaleele erau nelipsite în luna mai.
De întîi mai a fost o zi rece. Picnicul n-a mai avut loc din pricina unei ploi îngheţate, şi nu înflorise nici o azalee. Nici măcar după două săptămîni nu înfloriseră încă.
Cal nu bănuia că va fi o asemenea vreme, cînd fixă azaleele drept semnal al picnicului lui, dar odată ce simbolul fusese ales, nu putea fi violat.
Ford-ul stătea în şopronul lui Windham, cu cauciucurile umflate şi cu două baterii ca să pornească uşor,
Lee se pregătea să facă sandvişuri pentru ziua respectivă, dar obosise aşteptînd sosirea ei şi refuză să mai cumpere pîine la fiecare două zile.
― De ce nu vă duceţi, indiferent de vreme? întrebă el.
― Nu pot. Am zis că mergem cînd înfloresc azaleele.
― De unde ai să ştii că au înflorit?
― Băieţii lui Silacci locuiesc pe acolo şi vin în fiecare zi la şcoală. După spusele lor, trebuie să înflorească peste o săptămînă sau zece zile.
― Ah! Dumnezeule! Nu-ţi amîna prea mult picnicul.
Sănătatea lui Adam se îmbunătăţea cu încetul. Mîna nu-i mai amorţea. Putea să şi citească puţin, zi de zi mai mult.
― Doar cînd obosesc, îmi joacă literele. Îmi pare bine că nu mi-am pus ochelari ca să-mi stric ochii. Ştiam eu că am ochi buni.
Lee aprobă din cap şi era bucuros, Fusese la San Francisco să-şi procure cărţile de care avea nevoie şi comandase în scris o serie de tăieturi din presă. Ştia aproape tot ce se cunoştea în legătură cu anatomia creierului şi cu simptomele şi gravitatea leziunilor şi a trombozelor. Studiase şi pusese întrebări cu aceeaşi tenacitate ca şi atunci cînd descoperise, atacase şi scosese la iveală un verb ebraic. Doctorul H.C. Murphy a ajuns să-l cunoască foarte bine pe Lee şi a trecut de la nerăbdare profesională faţă de un servitor chinez, la adevărata admiraţie faţă de un om erudit. Doctorul Murphy i-a furat chiar cîteva din informaţiile, extrasele şi rapoartele asupra diagnosticului şi practicii. El i-a spus doctorului Edwards:
― Chinezul ăsta ştie mai mult decît mine despre patologia hemoragiei cerebrale şi pun rămăşag că ştie cît şi dumneata.
Vorbea cu un fel de furie afecţioasă despre faptul că se poate întîmpla una ca asta. Cei ce profesează medicina sînt iritaţi fără să-şi dea seama de cunoştinţele laicilor.
Aducîndu-i la cunoştinţă că sănătatea lui Adam s-a îmbunătăţit, Lee zise:
― Mie mi se pare că absorbţia continuă...
― Am avut un pacient, zise doctorul Murphy şi îi povesti o întîmplare plină de optimism.
― Mă tem mereu de o recidivă, spuse Lee.
― Asta trebuie s-o laşi în seama lui Dumnezeu, zise doctorul Murphy. N-avem încă mijloacele să lipim o arteră cum lipeşti o cameră de bicicletă. Apropo, cum faci să te lase să-i iei tensiunea arterială?
― El pune rămăşag cu privire la tensiunea mea şi a lui. E mai grozav decît la cursele de cai.
― Şi cine cîştigă?
― Aş putea să cîştig eu, zise Lee. Dar nu cîştig. S-ar strica jocul şi graficul.
― Cum faci ca să-l fereşti de emoţii?
― E o invenţie a mea proprie, răspunse Lee. O numesc terapie prin conversaţie.
― Probabil că-ţi răpeşte tot timpul.
― Da, spuse Lee.

2

La 28 mai 1918, trupele americane au îndeplinit cea dintîi misiune importantă din primul război mondial. Diviziei întîia, comandată de generalul Bullard, i s-a ordonat să captureze satul Cantigny. Satul, construit pe o înălţime, domina valea rîului Avre. Era apărat cu tranşee, mitraliere grele şi artilerie. Frontul se întindea pe ceva mai mult de o milă.
La ora 6,45 a.m., în ziua de 28 mai 1918, a început atacul, după o pregătire de artilerie care a, durat o oră.
Participau unităţile a 28-a de infanterie (colonel Ely) un batalion din a 18-a de infanterie (Parker), o companie de la întîia de geniu şi artileria divizionară (Summerlaid), sprijinită de tancuri franţuzeşti şi aruncătoare de flăcări.
Atacul a constituit un succes deplin. Trupele americane s-au stabilit pe noile poziţii şi au respins două contraatacuri germane puternice.
Prima divizie a primit felicitări de la Clemenceau, Foch şi Petain.

3

Era sfîrşitul lui mai cînd băieţii Iui Silacci au adus vestea că florile roz-pal ale azaleelor s-au deschis. Era într-o miercuri şi tocmai bătea ora nouă, cînd i-au spus.
Cal alergă la clasa de engleză şi chiar în momentul cînd domnişoara Morris se aşeza pe scaunul de pe mica estradă, el îşi flutură batista şi îşi suflă nasul zgomotos. Apoi se duse jos la toaleta băieţilor şi aşteptă pînă ce auzi prin perete zgomotul apei în partea fetelor. Ieşi afară prin uşa de la subsol, o luă pe sub zidul de cărămidă roşie, se strecură pe lîngă copacul de piper şi, odată ieşit din raza vizuală a şcolii, merse încet înainte pînă ce Abra îl ajunse din urmă.
― Cînd au înflorit? întrebă ea.
― Azi-dimineaţă.
― Aşteptăm pînă mîine?
El ridică privirea spre soarele cel vesel şi strălucitor, soare care încălzea pămîntul în anul acela.
― Vrei să aşteptăm?
― Nu, zise ea.
― Nici eu nu vreau.
O luară la fugă, cumpărară pîine la "Reymond" şi-l puseră pe Lee la treabă.
Adam auzi voci şi se uită în bucătărie.
― Ce-i tărăboiul ăsta? întrebă el.
― Mergem la picnic, răspunse Cal.
― Nu-i zi de şcoală?
― Ba da.
― Dar e şi sărbătoare, spuse Abra.
Adam îi zîmbi.
― Eşti îmbujorată ca un trandafir.
Abra strigă:
― De ce nu vii cu noi? Ne ducem la Alisal să culegem azalee.
― Mi-ar face plăcere să merg, spuse Adam, Apoi adăugă: Nu pot. Am promis că mă duc jos, la fabrica de gheată. Instalăm nişte tuburi noi. E zi frumoasă.
― O să-ţi aducem nişte azalee, zise Abra.
― Îmi plac. Petrecere frumoasă.
După plecarea lui, Cal spuse:
― Lee, tu de ce nu vii cu noi?
Lee îl privi scrutător.
― Nu credeam că eşti un prost, zise el.
― Hai! strigă Abra.
― Nu fiţi caraghioşi, încheie Lee.

4

Un pîrîiaş frumos străbate Alisalul pe lîngă munţii Gabilan, spre răsărit de Valea Salinas. Apa sare peste pietrele rotunde şi spală rădăcinile lustruite ale copacilor care îi aţin calea.
Parfumul azaleelor şi parfumul discret al soarelui care activează clorofila umpleau aerul. Ford-ul stătea pe mal, gîfîind încă, încet, din cauza supraîncălzirii. Banca din spate era încărcată cu ramuri de azalee. Cal şi Abra şedeau pe mal, printre resturile de hîrtii de la dejun. Îşi legănau picioarele în apă.
― Florile se ofilesc întotdeauna pînă să ajungi cu ele acasă, spuse Cal.
― Dar sînt o scuză tare bună, Cal. Dacă nu o faci tu, cred că va trebui să...
― Ce anume?
Ea se întinse şi îi luă mîna.
― Asta, zise ea.
― Nu îndrăznesc.
― De ce?
― Nu ştiu.
― Eu am îndrăznit.
― Cred că feteie nu se tem de atîtea lucruri.
― Şi eu cred că nu.
― Ţie ţi-e teamă vreodată?
― Sigur. Mi-a fost teamă de tine după ce mi-ai spus că fac în pantaloni.
― Era meschin din partea mea, spuse el. Mă întreb de ce oare am făcut-o.
Deodată tăcu.
Degetele ei se strînseră în jurul mîinii lui.
― Ştiu la ce te gîndeşti. Nu vreau să te gîndeşti la asta.
Cal privi apa şerpuitoare şi întoarse o piatră rotundă, cafenie, cu degetul de la picior.
― Tu îţi închipui că eşti mai rău decît alţii. Îţi închipui că atragi toate relele.
― Păi...
― Vreau să-ţi spun ceva. Tata are nişte necazuri.
― Ce necazuri?
― Nu ascult pe la uşi, dar am auzit multe. Nu e bolnav. E supărat. A făcut ceva.
El întoarse capul.
― Ce anume?
― Cred că a luat nişte bani de la Compania lui. Nu ştiu dacă asociaţia lui are de gînd să-l trimită la închisoare sau îl vor lăsa să restituie banii.
― De unde ştii?
― L-am auzit ţipînd în dormitor, unde cică e bolnav. Mama a dat drumul la patefon, ca să le acopere glasurile.
― Nu cumva ţi s-a năzărit?
― Nu. Deloc.
El se trase lîngă ea, îşi rezemă capul de umărul ei şi o cuprinse timid cu braţele pe după talie.
― Vezi, nu eşti tu singurul... zise ea, uitîndu-se la el dintr-o parte. Acum mi-e frică şi mie, spuse ea timid.

5

La ora trei după-amiază Lee şedea la masa lui de lucru, răsfoind un catalog de seminţe. Fotografii colorate înfăţişau Sîngele voinicului în plină floare.
"Astea ar arăta frumos la gardul din spate. Ar ascunde smîrcurile. Mă întreb dacă e destul soare."
La auzul propriei sale voci, ridică privirea şi zîmbi. Se surprindea tot mai des vorbind cu glas tare cînd casa era goală.
"Vîrsta, zise cu glas tare. Gîndurile merg mai încet şi... Se opri şi timp de o clipă rămase ţeapăn. Curios ― parcă aud ceva. Oare n-am lăsat ceainicul pe foc? Nu ― îmi amintesc că nu. Ascultă din nou. Slavă cerului că nu sînt superstiţios. Dacă m-aş lăsa dus, aş auzi fantomele. Aş putea..."
Sună clopoţelul de la intrare.
― Ia te uită. Asta auzeam. N-are decît să sune. N-o să mă las păcălit de simţuri. Las' să sune.
Dar nu mai auzi sunînd din nou. Lee fu cuprins de oboseală adîncă, de o desperare care îi apăsa umerii. Îşi rîse de el însuşi.
― Dacă mă duc voi constata că pe sub uşă e un prospect de reclamă, dar dacă stau aici, mintea mea cea proastă şi bătrînă o să-mi spună în şoaptă că moartea e în prag. Ei, bine, vreau să văd reclama.
Lee se aşeză în camera de zi şi privi la plicul din braţele lui. Deodată îl scuipă.
― Bine, zise, na ― lua-te-ar dracu, îl desfăcu şi într-o clipă îl puse pe masă şi îl întoarse cu scrisul în jos.
Se uită printre genunchi, la podea.
― Nu, zise, nu am dreptul. Nimeni nu are dreptul să-l lipsească pe altul de nici o singură experienţă. Viaţa şi moartea sînt o datorie. Avem dreptul la durere.
Stomacul i se chirci.
― N-am curaj. Sînt un galben laş. N-aş putea suporta.
Intră în baie, măsură trei linguri de soluţie de bromură, le puse într-un pahar şi adăugă apă pînă ce doctoria roşie deveni roz. Luă paharul în camera de zi şi îl puse pe masă. Împături telegrama şi o băgă în buzunar. Spuse cu glas tare:
― Urăsc laşitatea! Doamne, cît de mult urăsc un laş!
Mîinile îi tremurau şi o transpiraţie rece îi udă fruntea.
La ora patru îl auzi pe Adam apăsînd pe clanţă. Lee îşi umezi buzele. Se ridică şi se îndreptă încet spre hol. Ducea paharul cu lichid roz şi mîna nu-i tremura.

Capitolul 55

1

În casa Trask toate luminile erau aprinse. Uşa era întredeschisă şi înăuntru era frig. În camera de zi, Lee stătea chircit ca o frunză în fotoliul de lîngă lampă. Uşa lui Adam era deschisă şi din camera lui venea zgomot de glasuri.
Cînd intră, Cal întrebă:
― Ce se-ntîmplă aici?
Lee îl privi şi îşi înclină capul spre masa pe care stătea telegrama.deschisă.
― Fratele tău a murit, spuse el. Tatăl tău a avut un atac.
Cal se îndreptă spre camera din celălalt capăt al holului.
Lee îl opri.
― Vino înapoi. Doctorul Edwards şi doctorul Murphy sînt acolo. Lasă-i singuri.
Cal rămase pe loc, în faţa lui.
― Cît e de rău? Cît e de rău, Lee, cît e de rău?
― Nu ştiu.
Vorbea de parcă-şi amintea de un lucru de demult.
― A venit acasă obosit. Dar a trebuit să-i citesc telegrama. Era dreptul lui. Vreo cinci minute a repetat-o din nou, cu glas tare, pentru sine însuşi. Apoi, parcă a pătruns în creierul lui şi acolo a făcut explozie.
― E conştient?
Lee spuse obosit:
― Şezi jos şi aşteaptă, Cal. Şezi jos şi aşteaptă. Obişnuieşte-te şi cu asta. Eu încerc s-o fac.
Cal luă telegrama şi citi înştiinţarea, rece şi plin de demnitate.
Doctorul Edwards ieşi din cameră, cu geanta sub braţ. Înclină scurt din cap, şi plecînd închise repede uşa în urma lui.
Doctorul Murphy îşi puse geanta pe masă şi se aşeză. Oftă.
― Doctorul Edwards m-a rugat să vorbesc eu cu voi.
― Cum e? întrebă Cal.
― Am să vă spun tot ce ştim. Acum, Cal, tu eşti capul familiei. Ştii ce este un atac?
Nu aşteptă răspunsul lui Cal.
― Atacul ăsta este o hemoragie de sînge în creier. Unele regiuni ale creierului sînt afectate. Mai avusese şi înainte hemoragii, mai slabe. Lee ştie asta.
― Da, zise Lee.
Doctorul Murphy îi aruncă acestuia o privire, apoi se adresă din nou lui Cal.
― Partea stîngă e paralizată. Dreapta parţial. Probabil ochiul stîng nu mai vede, dar nu putem stabili precis. Cu alte cuvinte, tatăl tău e aproape fără speranţă.
― Poate vorbi?
― Puţin ― cu greutate. Nu-l obosiţi.
Cal se străduia să vorbească.
― Se mai poate însănătoşi?
― Am auzit de cazuri de absorbţie în asemenea situaţie, dar n-am văzut nici unul.
― Vreţi să spuneţi că o să moară?
― Nu ştiu. Poate să trăiască o săptămînă, o lună, un an, şi chiar doi. Dar poate să moară şi în noaptea asta.
― Mă va recunoaşte oare?
― Asta trebuie s-o constaţi singur. Noaptea asta vă trimit o soră, apoi va trebui să angajaţi două în permanenţă.
Se ridică.
― Îmi pare rău, Cal. Fii tare. Va trebui să suporţi asta. Mă surprinde mereu cîte pot să suporte oamenii, întotdeauna suportă. Edwards va veni mîine. Noapte bună.
Întinse mîna ca să-i atingă umărul lui Cal, dar acesta se depărtă şi se îndreptă spre camera tatălui său.
Capul lui Adam era ridicat pe perne. Avea chipul calm, pielea palidă, gura era dreaptă, nici zîmbitoare, nici supărată. Avea ochii deschişi, erau foarte adînci şi limpezi ca şi cînd ar fi putut vedea adînc în ei, iar ei ar fi putut vedea adînc în jurul lor. Ochii erau calmi, trezi, dar apatici. Cînd Cal intră în odaie, ochii i se întoarseră încet spre el, îi întîlniră pieptul, apoi se ridică spre faţa lui şi privirea îi rămase pironită acolo.
Cal se aşeză pe scaunul cel drept de lîngă pat.
― Îmi pare rău, tată, spuse el.
Ochii clipiră încet, cum clipesc broaştele.
― Mă auzi, tată? Mă înţelegi?
În ochi nu se vedea nici o mişcare.
― Eu sînt vinovat, strigă Cal. Eu sînt răspunzător de moartea lui Aron şi de boala ta. Eu l-am dus la casa lui Kate. I-am arătat-o pe maică-sa. De asta a plecat. Nu vreau să fac lucruri rele, dar totuşi le fac.
Îşi lăsă capul în jos pe marginea patului, ca să scape de ochii aceia îngrozitori, şi totuşi continuă să-i vadă. Era conştient că vor fi alături de el, o parte din el, toată viaţa.
Se auzi clopoţelul de la uşă. Peste o clipă Lee veni în dormitor, urmat de o infirmieră ― o femeie puternică, solidă, cu sprîncene negre, groase. Odată cu valiza, îşi deschise şi gura într-o veselie prost plasată.
― Unde-i pacientul meu? Uite-l! Ei, dar arăţi bine! Ce să fac eu aici? Poate ar fi mai nimerit să te dai jos din pat şi să mă îngrijeşti tu pe mine, arăţi grozav. Ai vrea să ai grijă de mine, om mare şi frumos.
Vîrî un braţ musculos pe sub umărul lui Adam şi îl ridică fără efort spre capul patului, şi îl ţinu aşa cu braţul drept, în timp ce cu stîngul bătu pernele, apoi îl lăsă iarăşi jos.
― Pernele sînt reci, zise. Nu vă plac pernele reci? Unde-i baia! Aveţi o ploscă şi un lighean? Puteţi pune aici un pat pliant pentru mine?
― Fă-mi o listă, spuse Lee. Şi dacă ai nevoie de vreun ajutor pentru el...
― De ce să am nevoie de ajutor? O să ne împăcăm bine, nu-i aşa, drăguţule?
Lee şi Cal se retraseră în bucătărie. Lee zise:
― Înainte de a veni ea, voiam să te silesc să iei masa ― ştii, ca oamenii ăia care mănîncă în toate împrejurările, bune sau rele. Pun pariu că ea e una din astea. Poţi să mănînci sau nu, cum doreşti.
Cal îi surîse:
― Dacă ai fi încercat să mă obligi, mi s-ar fi făcut greaţă. Dar fiindcă ai luat-o aşa, cred că o să-mi fac un sandviş.
― Nu-ţi dau nici un sandviş.
― Aş dori unul.
― Aşa e întotdeauna. Exact aşa, pînă ia forme atroce. E aproape jignitor faptul că fiecare reacţionează cam în acelaşi fel.
― Nu mai vreau sandviş, spuse. Cal. Au mai rămas tarte?
― O mulţime, în coşul de pîine. S-ar putea să se fi muiat puţin.
― Îmi plac cele moi, zise Cal.
Aduse toată farfuria şi o puse în faţa lui.
Infirmiera aruncă o privire în bucătărie.
― Astea arată bine, zise ea şi luă una, muşcă din ea şi vorbi mestecînd. Pot să telefonez la farmacia "Krough" pentru lucrurile de care am nevoie? Unde-i telefonul? Unde ţineţi rufele? Unde-i patul pliant pe care spuneaţi că o să mi-l aduceţi? Aţi terminat de citit ziarul? Unde aţi spus că-i telefonul?
Mai luă o tartă şi se retrase.
Lee întrebă încet:
― Ţi-a vorbit?
Cal îşi clătină capul înainte şi înapoi, de parcă nu se putea opri.
― Va fi îngrozitor. Dar doctorul are dreptate. Putem suporta orice. Din punctul ăsta de vedere, sîntem nişte animale minunate.
― Eu nu sînt.
Vocea lui Cal era plată şi posomorîtă.
― Eu nu pot suporta, continuă Cal. Nu, nu pot. N-o să fiu în stare. Va trebuie ― va trebui...
Lee îl apucă furios de încheietura mîinii.
― De ce, şoarece, javră scîrboasă. Cu atîta bunătate în jurul tău ― să nu îndrăzneşti nici măcar să sugerezi un lucru ca ăsta! Cu ce e mai nobilă durerea ta decît a mea?
― Nu e durere. I-am spus ce-am făcut. L-am ucis pe fratele meu. Sînt un ucigaş. El ştie asta.
― A spus el? Spune adevărul ― a spus el?
― N-a fost nevoie. Se vedea în ochii lui. A spus-o cu ochii. Nu pot să mă duc nicăieri ca să scap ― nu există un asemenea loc.
Lee oftă şi îi dădu drumul. Vorbi cu răbdare.
― Cal, ascultă-mă. Centrii din creierul lui Adam sînt atinşi. Tot ceea ce vezi în ochii lui poate fi doar urmarea unei tensiuni mari în acea parte a creierului care dirijează vederea. Nu-ţi aminteşti? ― nu putea să citească. Nu era din cauza ochilor ― era tensiunea. N-ai de unde să ştii că te-a acuzat. N-ai de unde să ştii.
― Ba m-a acuzat. O ştiu prea bine. A spus că sînt un ucigaş.
― Atunci o să te ierte. Îţi promit.
Infirmiera stătea în dreptul uşii.
― Ce tot promiţi acolo, Charley? Mi-ai promis o ceaşcă de cafea.
― Ţi-o fac acum. Cum se simte?
― Doarme ca un prunc. Aveţi ceva de citit în casa asta?
― Ce ţi-ar place?
― Ceva care să mă facă să uit de picioarele astea care mă dor.
― Am să-ţi aduc eu cafeaua. Am nişte poveşti scabroase scrise de o regină franceză. Ar putea să fie prea...
― Adu-le odată cu cafeaua, zise ea. Tu, copile, de ce nu tragi nişte aghioase? Eu cu Charley ăsta o să stăm de veghe. Nu uita de carte, Charley.
Lee aşeză percolatorul pe focul de gaz. Veni la masă şi spuse:
― Cal!
― Ce vrei?
― Du-te la Abra.

2

Cal stătea în faţa porţii curate şi ţinu degetul pe sonerie pînă cînd lumina puternică de deasupra ei se aprinse, se trase zăvorul şi doamna Bacon se uită afară.
― Vreau s-o văd pe Abra, spuse Cal.
― Ce anume vrei? întrebă ea uimită.
― Vreau s-o văd pe Abra.
― Nu se poate. Abra s-a dus în camera ei. Pleacă.
― V-am spus că vreau s-o văd pe Abra, strigă Cal.
― Pleacă sau chem poliţia.
Domnul Bacon strigă:
― Ce s-a întîmplat? Cine-i acolo?
― Nu te amesteca ― du-te înapoi în pat. Eşti bolnav. Mă ocup eu de asta.
Se întoarse spre Cal.
― Acum pleacă de la poartă. Dacă mai suni, telefonez la poliţie. Hai, şterge-o!
Poarta fu trîntită, zăvorul scîrîţi, şi lumina de deasupra uşii se stinse.
Cal rămase zîmbind în întuneric, pentru că se gîndea la Tom Meek pe care şi-l închipuia cum urcă greoi şi-i spune:
― Bună, Cal. Ce învîrţi acolo?
Doamna Bacon strigă dinăuntru:
― Te văd! Pleacă odată! Pleacă de la poartă!
Străbătu încet aleea şi o porni spre casă, dar nu apucă să treacă nici de un cvartal, că Abra îl ajunse din urmă. Gîfîia, pentru că alergase.
― Am ieşit prin spate, zise ea.
― Vor vedea că ai plecat.
― Nu-mi pasă.
― Nu-ţi pasă.
― Nu.
Cal spuse:
― Abra, mi-am ucis fratele şi tata e paralizat din cauza mea.
Ea îi luă braţul şi se agăţă de el cu amîndouă mîinile.
Cal întrebă:
― Nu m-ai auzit?
― Te-am auzit.
― Abra, mama mea a fost o tîrfă.
― Ştiu. Mi-ai spus. Tatăl meu e un hoţ.
― Eu sînt sîngele din sîngele ei, Abra. Nu înţelegi?
― Eu sînt sînge din sîngele lui, zise ea.
Merseră în tăcere, în timp ce el încerca să-şi recapete echilibrul. Vîntul era rece şi grăbiră pasul ca să se încălzească. Trecură de ultima lampă de la marginea orăşelului Salinas. Înaintea lor se întindea întunericul şi drumul era nepavat şi lipicios din pricina noroiului negru şi lutos.
Ajunseră la capătul pavajului, se sfîrşiseră felinarele. Drumul de sub picioarele lor era alunecos din cauza noroiului de primăvară şi iarba care le atingea picioarele era udă de roua.
Abra întrebă:
― Încotro mergem?
― Voiam să fug de ochii tatei. Îi am tot timpul în faţă. Chiar cînd închid ochii, tot îi văd. O să-i vad mereu. Tata va muri, dar ochii lui tot se vor uita la mine, şi-mi vor spune că mi-am omorît fratele.
― Nu tu l-ai omorît.
― Ba da. Şi ochii lui spun că eu am făcut-o.
― Nu vorbi aşa. Încotro mergem?
― Puţin mai departe. Este un şanţ şi o fîntînă ― şi o salcie. Îţi aminteşti salcia?
― Îmi amintesc.
El spuse:
― Ramurile se lasă în jos ca un cort şi vîrfurile lor ating pămîntul.
― Ştiu.
― După-amiezile, cînd era soare, tu şi cu Aron dădeaţi la o parte ramurile şi intraţi înăuntru ― nu vă vedea nimeni.
― Tu ne urmăreai?
― Bineînţeles. Vă urmăream. Vreau să intri cu mine sub salcie. Asta vreau să fac.
Ea se opri şi mîna ei îl trase ca să se oprească.
― Nu, zise. Nu-i drept.
― Nu vrei să intri înăuntru cu mine?
― Nu, dacă vrei să te ascunzi ― nu, nu vreau.
― Atunci nu ştiu ce să fac. Ce să fac? Spune-mi ce să fac?
― Ai să mă asculţi?
― Nu ştiu.
― Să mergem îndărăt.
― Îndărăt? Unde?
― Acasă, la tatăl tău, zise Abra.

3

Lampa din bucătărie îi lumina puternic. Lee aprinsese focul în sobă, să încălzească aerul rece.
― Ea m-a făcut să vin, spuse Cal.
― Bineînţeles. Ştiam că aşa va face.
Abra zise:
― Ar fi venit şi singur.
― Asta n-o vom şti niciodată, spuse Lee.
Ieşi din bucătărie şi în clipa următoare se întoarse.
― Tot mai doarme.
Lee aşeză pe masă o sticlă de ceramică şi trei ceşcuţe transparente de porţelan.
― Îmi amintesc de asta, spuse Cal.
― E firesc să-ţi aminteşti.
Lee turnă băutura neagră.
― Soarbe şi lasă să ţi se plimbe pe limbă.
Abra îşi puse coatele pe masa de bucătărie.
― Ajută-l, spuse ea. Tu, Lee, ştii să accepţi lucrurile. Ajută-l.
― Nu ştiu dacă pot sau nu să accept lucrurile, zise Lee. N-am avut niciodată ocazia să încerc. M-am trezit întotdeauna în preajma unora ― nu mai puţin nesiguri, dar mai puţin în stare să înfrunte nesiguranţa. A trebuit să plîng singur.
― Să plîngi? Tu?
― Cînd a murit Samuel Hamilton lumea s-a stins ca o lumînare, zise el. Am aprins-o din nou ca să-i văd creaţiile lui frumoase şi nu i-am văzut decît pe copiii lui măturaţi pe ici-colo, sfîrtecaţi şi distruşi, ca şi cînd s-ar fi răzbunat cineva. Lasă ng-ka-py-ul să-ţi alerge pe limbă.
Continuă:
― A trebuit să descopăr singur prostiile mele. Iată prostiile mele. Credeam că cei buni sînt distruşi în timp ce răii supravieţuiesc şi prosperă.
Credeam că, odată, un Dumnezeu furios şi dezgustat a turnat metal topit într-un creuzet pentru a distruge sau a purifica mica lui creaţie de lut.
Credeam că am moştenit atît arsurile focului cît şi impurităţile care au făcut necesar focul ― că le-am moştenit pe toate, aşa credeam, că le-am moştenit pe toate. Voi simţiţi la fel?
― Cred că da, spuse Cal.
― Eu nu ştiu, spuse Abra.
Lee clătină din cap.
― Nu-i destul. Nu-i destul să gîndeşti. Poate...
Şi tăcu.
Cal simţea în stomac fierbinţeala băuturii.
― Poate ce, Lee?
― Poate o să ajungi să ştii şi tu că fiecare om, din fiecare generaţie, trebuie să treacă peste proba focului. Oare un meseriaş, chiar la bătrîneţe, îşi pierde ambiţia de a face o ceaşcă perfectă ― subţire, rezistentă, transparentă?
Ţinu ceaşca în lumină.
― Toate impurităţile sînt arse şi ceaşca e gata pentru un alt lichid făinos, iar pentru asta e nevoie de şi mai mult foc. Şi atunci fie că zgura se adună, fie că apare acel ceva la care nimeni pe lume nu renunţă cu totul, perfecţiunea.
Îşi goli ceaşca şi spuse cu glas tare:
― Cal, ascultă-mă. Poţi să crezi că cel care ne-a creat, indiferent cine, o să renunţe la alte încercări?
― Nu pot să înţeleg ce spui, zise Cal. Nu, acum nu pot.
Din camera de zi se auziră paşii grei ai infirmierei.
Se foi pe uşă şi se uită la Abra care stătea cu coatele pe masă ţinîndu-şi obrajii în palmă.
Infirmiera întrebă:
― Aveţi un urcior? Bolnavilor li se face sete. Îmi place să am la îndemînă un urcior cu apă. Vedeţi, explică ea, respiră pe gură.
― E treaz? întrebă Lee. Poftim un urcior.
― Da, e treaz, s-a odihnit. L-am spălat pe faţă şi l-am pieptănat. E un pacient bun. A încercat să-mi zîmbească.
Lee se ridică:
― Vino cu mine, Cal. Vreau să vii şi tu, Abra. Va trebui să vii.
Infirmiera îşi umplu urciorul şi se grăbi s-o ia înaintea lor.
Cînd intrară cu toţii în dormitor, Adam şedea sprijinit sus pe perne. Mîinile albe zăceau cu palmele în lături, vinele de la încheietura degetelor pînă la încheietura mîinii erau foarte vizibile. Faţa era ca de ceară şi trăsăturile lui ascuţite se ascuţiseră şi mai mult. Respira încet, printre buzele palide. Ochii albaştri reflectau razele lămpii de noapte îndreptate spre capul lui.
Lee, Cal şi Abra stătea la picioarele patului, iar ochii lui Adam se mişcară încet de la un chip la altul şi buzele i se mişcară uşor în chip de salut.
Infirmiera spuse:
― Ia uitaţi-vă. Nu arată bine? E copilaşul meu. E scumpetea mea.
― Sst! făcu Lee.
― N-o să vă las să-mi obosiţi pacientul.
― Ieşi afară din odaie, spuse Lee.
― O să-i spun asta doctorului.
Lee se răsuci spre ea.
― Ieşi afară din odaie şi închide uşa. Du-te şi scrie-ţi raportul.
― Nu obişnuiesc să primesc ordine de la un chinez.
― Ieşi odată şi închide uşa, spuse Cal.
Trînti uşa destul de tare ca să se vadă că e supărată. Zgomotul îl făcu pe Adam să clipească. Lee zise:
― Adam!
Ochii albaştri, mari, căutară vocea şi în cele din urmă găsiră ochii căprui şi strălucitori ai lui Lee.
― Adam, spuse Lee, nu ştiu ce poţi să auzi sau să înţelegi. Cînd ţi-era mîna amorţită şi ochii tăi refuzau să citească, am aflat tot ce-am putut. Dar unele lucruri nu le poate şti nimeni, în afară de tine. S-ar putea ca înapoia ochilor tăi să fii vioi şi conştient, sau să trăieşti într-un vis confuz, cenuşiu. S-ar putea, asemenea unui nou-născut, să nu percepi decît lumina şi mişcarea. Creierul tău a fost atins şi s-ar putea să te fi schimbat. Acum bunătatea ta ar putea deveni meschinărie, şi cinstea ta nepătată să ajungă tulbure şi să accepte orice. Nimeni nu ştie lucrurile astea, afară de tine. Adam! Mă auzi?
Ochii albaştri şovăiră, se închiseră încet, apoi se deschiseră.
Lee spuse:
― Mulţumesc, Adam. Ştiu cît e de greu. Am să-ţi cer să faci un iucru mult mai greu. Iată-l pe fiul tău ― Caleb ― singurul tău fiu. Priveşte-l, Adam!
Ochii palizi priviră pînă îl întîlniră pe Cal. Cal îşi mişcă gura uscată, fără să scoată nici un sunet.
Glasul lui Lee interveni:
― Nu ştiu cît vei mai trăi, Adam. Poate încă multă vreme. Poate o ora. Dar fiul tău va trăi. Se va căsători şi copiii lui vor fi tot ce va rămîne din tine.
Lee îşi şterse ochii cu degetele.
― Adam, el a făcut un lucru la mînie, pentru că a crezut că tu l-ai respins. Urmarea mîniei lui este că fratele lui şi fiul tău e mort.
Cal zise:
― Lee, n-ai dreptul.
― Trebuie, zise Lee. Chiar dacă îl ucide, trebuie s-o fac. Eu am de făcut alegerea, zîmbi trist şi cită cuvintele lui Samuel: "Dacă e greşit, iau vina asupra mea".
Umerii lui Lee se îndreptară. Spuse apăsat:
― Fiul tău e împovărat de o greşeală care porneşte din el însuşi ― din sine însuşi ― mult peste ce poate el să îndure. Dacă-l respingi, îl distrugi, Adam.
Respiraţia lui Lee era şuierătoare.
― Adam, dă-i binecuvîntarea ta. Nu-l lăsa singur cu greşeala lui. Adam, mă auzi? Dă-i binecuvîntarea ta!
O lumină teribilă străluci în ochii lui Adam şi el îi închise şi îi ţinu închişi. Între sprîncene se formă o cută.
Lee spuse:
― Ajută-l, Adam ― ajută-l. Oferă-i o şansă. Lasă-l să fie liber. Asta-i tot ce are omul mai presus de animal. Eliberează-l! Binecuvîntează-l!
Tot patul părea că se clatină din pricina încordării. Adam răsufla repede din pricina efortului şi apoi, încet, mîna lui dreaptă se ridică ― se ridică cîţiva centimetri şi apoi căzu îndărăt.
Chipul lui Lee era răvăşit. Se mişcă spre capul patului şi şterse faţa udă a bolnavului cu capătul cearşafului. Se uită în jos la ochii închişi.
― Îţi mulţumesc, Adam, şopti el, îţi mulţumesc, prietene. Poţi să-ţi mişti buzele? Rosteşte cu buzele numele meu.
Adam îşi ridică privirea obosită, bolnavă. Buzele i se despărţiră şi nu izbuti ― şi încercă din nou. Apoi, plămînii i se goliră de aer. Răsuflarea i se strecură printre buze, ca un oftat. Cuvîntul lui, şoptit, părea că pluteşte în aer.
― Timshel!
Ochii i se închiseră şi adormi.

Sfîrşit