Mika Waltari
 
Amanţii din Bizanţ

Însemnările lui Ioannis Anghelos, în anul căderii oraşului Constantinopol, 1453

12 decembrie 1452
Te-am văzut prima oară şi ţi-am vorbit.
A fost ca un cutremur care mi-a răscolit fiinţa. Mormintele din inima mea s-au deschis, străin m-am simţit faţă de mine însumi.
Am împlinit patruzeci de ani şi credeam că sunt în amurgul vieţii.
Am rătăcit mult prin lume, am trecut prin numeroase încercări, am trăit diferite vieţi.
Dumnezeu mi-a vorbit în multe graiuri, îngerii lui mi s-au arătat, dar credinţă în ei nu am avut.
Când te-am văzut, am crezut, fiindcă un astfel de miracol a fost să mi se întâmple.
Te-am văzut în faţa porţilor de aramă ale Sfintei Sofia. Ceremonios, lumea ieşea din catedrala unde ascultase legământul unirii Bisericilor. Cardinalul Isidor îl citise în limbile latină şi greacă. În timpul strălucitei slujbe ce urmase proclamaţiei, cardinalul însuşi rostise Crezul. Dar când a ajuns la "şi Fiului", mulţi oameni şi-au acoperit faţa cu mâinile, iar dinspre balcon s-au auzit, amare, suspinele şi plânsul femeilor. Stătusem tot timpul strivit de mulţime într-un naos lateral, lângă o coloană cenuşie. Am atins-o, era umedă, ca şi cum, de durere, coloana s-ar fi acoperit cu sudoare rece.
În ordinea ceremoniei vechi de o mie de ani, demnitarii au ieşit din catedrală, în mijlocul lor păşea basileul, împăratul Constantin, impunător şi grav, cu părul de-acum cenuşiu sub aurul coroanei panaşate. Fiecare purta veşminte ale căror stofe, culori şi podoabe corespundeau poziţiei ierarhice: înalţi demnitari de Blaherne, miniştri, logotheţi şi magistri, tot Senatul, urmat de arhonţii de Constantinopol, neam după neam. De la dreapta împăratului Constantin, cancelarul Phrantzes, pe care-l cunoşteam bine, privea mulţimea cu ochi albaştri şi reci. Printre latini l-am văzut pe bailul Veneţiei şi i-am recunoscut şi pe mulţi alţii.
Însă pe megaducele Lukas Notaras, amiral al flotei imperiale, nu-l mai văzusem niciodată. Era cu un cap mai înalt ceilalţi demnitari. Brun şi mândru, cu o privire pătrunzătoare şi înţeleaptă, chipul lui avea melancolia ciudată a vechilor familii greceşti. Ieşise din catedrală răscolit, furios, ca şi cum n-ar mai fi putut suporta şi această umilinţă ce se abătuse asupra Bisericii şi a poporului său.
Mulţimea era copleşită de splendidele culori ale veşmintelor de ceremonie pe care le purtau demnitarii, de albastrul şi de albul Greciei, de broderiile din aur şi din perle, de pietrele preţioase multicolore. Soarele strălucea şi piaţa din faţa catedralei era ticsită de oameni. Printre ei erau călugări bărboşi cu înalte potcapuri negre, înfăşuraţi în rase negre, cu priviri mâniate de disperare, artizani şi negustori furioşi, marinari de pe corăbiile din port, pescari. Dar cei mai mulţi erau călugării. Fiecare al treilea om cu care te întâlneşti pe străzile Constantinopolului este călugăr. Sute de biserici aparţin de-acum mănăstirilor; la drept vorbind, papa îl recunoaşte doar în şapte biserici pe patriarhul Gregorios Mammas, cel pe care poporul îl numeşte falsul patriarh.
Când au fost aduşi caii, mulţimea a început să-i huiduiască şi să-i blesteme pe latini. Oamenii au strigat:
― Fără "şi Fiului"! Fără nici un papă!
Nu am avut putere să ascult. În tinereţe, auzisem aceleaşi vorbe până la epuizare. Supărarea şi disperarea mulţimii erau ca vuietul furtunii. Oamenii îşi acordaseră urletele după glasurile exersate ale călugărilor, ca şi cum ar fi psalmodiat liturghia:
― Fără "şi Fiului"! Fără "şi Fiului"!
Era sărbătoarea Sfântului Spiridon.
În momentul când cortegiul doamnelor nobile ieşea din biserică, o parte din suita împăratului Constantin se şi amestecase în mulţimea agitată şi psalmodiatoare de urlete, care împingea din toate părţile. Doar în jurul împăratului era un oarecare spaţiu gol, fiindcă, instinctiv, poporul îi respecta fiinţa sacrosanctă. Apoi împăratul Constantin, cu chipul întunecat de suferinţă, a încălecat pe calul său. Purta veşminte de culoarea purpurei, brodate cu aur. Cizmele de purpură erau împodobite cu vulturul bicefal.
Am fost martorul împlinirii visului secular de unire a Bisericilor creştine Orientală şi Occidentală, de supunere a Bisericii Ortodoxe autorităţii papale şi de renunţare la textul original al Crezului. Însă abia acum, în cel de-al doilea deceniu de la făptuire, după multă hărţuială, această unire s-a întărit în Catedrala Sfânta Sofia prin citirea proclamaţiei de către cardinalul Isidor. Acelaşi text, tălmăcit în greceşte, fusese citit de mitropolitul Bessarion în catedrala Florenţei, marele, eruditul Bessarion, cel cu capul rotund, căruia papa Eugen al IV-lea îi oferise boneta de cardinal răsplată pentru serviciile aduse cauzei reconcilierii, la fel cum, mai apoi, îl răsplătise şi pe Isidor.
Au trecut paisprezece ani de atunci, în aceeaşi noapte, după ce am ascultat proclamaţia de unire a Bisericilor creştine, mi-am vândut cărţile şi veşmintele, am dăruit săracilor toţi banii mei şi am plecat din Florenţa. Cinci ani mai târziu am ales crucea, în timp ce oamenii urlau în faţa Catedralei Sfânta Sofia, mi-am amintit de cărările munţilor din Assisi şi de câmpia plină de cadavre din Varna.
Urletele mulţimii s-au curmat pe neaşteptate. Când mi-am ridicat privirea, l-am văzut pe megaducele Notaras cum se căţăra pe soclul unei coloane de marmură îngălbenită. A făcut un semn cu mâinile ca mulţimea să tacă. Apoi vântul de decembrie a adus în urechile mele strigătul lui sfidător:
― Mai bine turbanul turcilor decât tiara pontificală!
Auzindu-i curajoasele vorbe, poporul şi călugării au izbucnit într-un urlet triumfător.
― Mai bine turbanul turcilor decât tiara pontificală! au strigat cu entuziasm grecii Constantinopolului, la fel cum strigaseră odinioară iudeii Ierusalimului: Ia-L pe Acesta şi eliberează-ne pe Baraba!
Ostentativ, mulţi nobili şi arhonţi s-au adunat degrabă în jurul megaducelui, pentru a arăta mulţimii că-i împărtăşesc mânia şi că-l sfidează pe împărat. Iar poporul s-a dat, în sfârşit, la o parte, deschizând astfel cale pe unde împăratul călare, urmat de suita lui vădit diminuată, să poată trece. Nobilele doamne continuau să iasă prin imensele porţi de aramă, dar o dată ajunse afară din biserică, vrând-nevrând, se amestecau şi se pierdeau în mulţime.
Am fost curios să văd cum îl va întâmpina mulţimea pe cardinalul Isidor. Dar el trecuse peste destule încercări din cauza Uniunii. De aceea, prudent, a preferat să rămână în biserică. După ce fusese numit cardinal, nu-şi schimbase felul de a fi. Rămăsese acelaşi bărbat: micuţ de statură, cu ochi ageri, parcă şi mai mic fiindcă-şi răsese barba după obiceiul latinilor. Mi-am amintit că la Ferrara şi la Florenţa purta barbă. Markos Evghenikos, care pretindea că atunci când sosise în Ferrara, Isidor ar fi adus şi ciuma cu el de la Kiev, îl blestemase şi afirmase că, pentru această fărădelege, nici nu încape îndoială că Dumnezeu urmează să-i ceară socoteală la Judecata de Apoi.
Vuia confuză mulţimea încâlcită în imensul con de umbră pe care cupola catedralei îl întinsese peste piaţă. Sclipeau diademele şi mătăsurile colorate ale nobilelor doamne rătăcite printre călugării înveşmântaţi în negru. Rece era cerul şi de un albastru stins, chiar dacă soarele strălucea.
― Mai bine turbanul turcilor decât tiara pontificală! Aşa a strigat megaducele Notaras din adâncul inimii sale, din dragoste pentru oraş şi pentru credinţă, din ură faţă de latini.
Nu m-am putut împiedica să gândesc că, în spatele arzătoarei sale sincerităţi, vorbele lui ascundeau răceala unui bine calculat plan politic. Doar pentru a fi sigur că cea mai mare parte a populaţiei îl va susţine, a dat el cărţile pe faţă în mijlocul mulţimii agitate. De fapt, nici un grec nu aproba Uniunea din tot sufletul, nici chiar împăratul Constantin. Împăratul fusese nevoit să accepte subordonarea faţă de Uniune şi proclamaţia doar pentru a menţine în vigoare alianţa de prietenie şi ajutorare care asigura oraşului Constantinopol sprijinul flotei pontificale.
Această flotă se armează deja la Veneţia. Printre altele, cardinalul Isidor a afirmat că, de îndată ce vestea oficială a proclamaţiei Uniunii va ajunge la Roma, flota pontificală îşi va începe periplul spre Constantinopol. Dar astăzi, când împăratul Constantin a ieşit din catedrală, mulţimea i-a strigat: Apostat! Apostat!, blestemul cel mai umilitor, cel mai teribil, cel mai necruţător care poate fi adresat unui om. Este preţul pe care el trebuie să-l plătească pentru cele zece corăbii de război. Cine ştie de vor sosi vreodată!
Împreună cu cardinalul Isidor a venit şi o mână de arcaşi recrutaţi din Creta şi din insulele arhipelagului grecesc. Porţile oraşului au fost zidite, fiindcă turcii au făcut ravagii în toate locurile şi au barat accesul la Bosfor. Vara trecută, doar în câteva luni, sultanul a construit o fortăreaţă pe malul unde este Pera creştină, în partea cea mai îngustă a strâmtorii Bosfor. Astă-primăvară se mai putea vedea Biserica Sfântului Arhanghel Mihail; acum coloanele de marmură i-au fost zidite, pentru a susţine meterezele înalte de treizeci de picioare şi tunurile turceşti ce supraveghează Bosforul.
Mă gândeam la aceste lucruri şi am întârziat în faţa porţilor înalte ale catedralei. Atunci am văzut-o. Reuşise să se desprindă din mulţime şi încerca să se întoarcă în biserică. Respiraţia îi era agitată, voalul de pe faţă deşirat. Femeile aristocraţiei greceşti din Constantinopol au pielea de un alb aproape transparent, îşi ascund chipul sub voaluri şi trăiesc retrase, protejate de eunucii lor. Când încalecă pe cal sau se aşază în litieră, grăbiţi, slujitorii ridică în faţa lor draperii de pânză, ca să le apere de priviri indiscrete.
Ea s-a uitat la mine şi timpul a încremenit, soarele a încetat să se mai rotească împrejurul pământului, trecutul s-a amestecat cu viitorul şi nimic altceva n-a mai existat în afara clipei care trece, doar clipa aceea eternă a vieţii, pe care timpul avid n-o mai poate smulge. Am văzut multe femei, dar am fost egoist şi rece în dragostea pe care am împărţit-o cu ele. M-am desfătat şi le-am oferit desfătări, atât. Iubirea a fost doar o beţie a cărnii şi m-am dispreţuit întotdeauna când am iubit, iar după aceea spiritul meu fost trist. Din milă pentru femeia cu care mă iubeam, am fost ipocrit în dragoste. Dar a venit şi vremea când n-am mai putut continua acest joc.
Multe, multe femei am văzut în timpul vieţii mele, până am renunţat la dragostea lor, la fel cum am renunţat la multe alte vanităţi ale lumii. Le-am dorit doar trupul şi am urât tot ceea ce a fost legat de trupul meu.
Era cam de aceeaşi statură cu mine, maforionul brodat îi acoperea părul. Purta o hlamidă dintr-o ţesătură ale cărei fire albastre din lână se amestecau cu fire de argint. Ochi căprui, pielea de fildeş şi aur.
Dar nu i-am văzut frumuseţea. Nu atunci. Privirea ei m-a fascinat, fiindcă ochii aceştia îmi erau cunoscuţi. Ca şi cum i-aş mai fi văzut cândva, într-un vis. În nuditatea căpruie a acestor ochi, tot ceea ce este vulgar şi inutil arde până la cenuşă. Surprinşi, ochii ei s-au mărit şi mi-au zâmbit.
Nici o dorinţă pământească n-ar mai fi încăput în extazul acelei clipe atât de clare. Am simţit cum trupu-mi începe să răspândească lumină, şi a fost ca atunci, în tinereţe, când pe muntele Athos, cel al sfinţilor călugări, am văzut în întunericul nopţii strălucitoarea lumină nepământeană pe care căsuţele eremiţilor o revărsau peste sălbaticile coaste ale înălţimilor. Poate că nu este nici un sacrilegiu în această comparaţie, fiindcă în momentul acela miracolul reapariţiei chipului ei a fost un lucru sacru.
Cât timp, nu ştiu. Poate doar cât clipa aceea, când sufletul se desprinde din trupul care moare. Eram la doi paşi unul de altul, ca pe tăişul unei spade, în timpul acelei răsuflări în pragul dintre etern şi muritor. Apoi m-am întors în timpul mărginit şi am simţit că trebuie să-i vorbesc. I-am spus:
― Nu te teme! Dacă doreşti, te voi însoţi până la casa tatălui tău.
După acoperământul de pe cap, am înţeles că nu era căsătorită. Nu pentru că atunci asta ar fi însemnat ceva pentru mine. Căsătorită sau nu, avea oare vreo importanţă? Ochii ei îmi erau atât de cunoscuţi.
A inspirat profund, de parcă până atunci şi-ar fi reţinut multă vreme respiraţia. Apoi m-a întrebat:
― Eşti latin?
Am rostit:
― Dacă vrei...
Ne-am privit îndelung şi eram doar noi doi în mijlocul mulţimii agitate, ca şi cum atunci ne-am fi deşteptat în dimineaţa paradisului de la începutul lumilor. Obrajii ei s-au înroşit de sfială, dar nu şi-a plecat ochii. Ne-am recunoscut din privire. M-a întrebat emoţionată, cu o voce tremurătoare:
― Cine eşti tu?
Nu era o întrebare. Doar înţelesul că inima ei mă recunoaşte. I-am explicat:
― Până la treisprezece ani am trăit la Avignon. Apoi am pribegit prin multe ţări. Numele meu este Jean Ange. Aici, Ioannis Anghelos, dacă vrei.
― Anghelos, a repetat ea. De aceea eşti atât de palid şi de serios, nu-i aşa? De aceea am fost eu atât de mişcată când te-am văzut.
S-a apropiat, mi-a atins braţul, apoi a rostit:
― Nu, nu eşti un înger. Din carne şi din sânge eşti făcut şi tu, asemenea celorlalţi oameni. Dar spune-mi, oare de ce porţi un iatagan?
― Sunt obişnuit să-l folosesc, i-am răspuns. Este din oţel călit şi tot atât de bun ca săbiile forjate ale creştinilor. În septembrie, tocmai când se termina de construit fortăreaţa din dreptul strâmtorii Bosfor, am fugit din tabăra sultanului Mehmet. De fapt, am fugit în timp ce sultanul se întorcea la Adrianopol. De când a început războiul, împăratul vostru nu mai cedează turcilor sclavii fugiţi care ajung în Constantinopol, de aceea am rămas aici.
A aruncat o privire spre mine, apoi a rostit:
― Dar tu nu eşti îmbrăcat ca un sclav.
I-am spus:
― Nu, nu sunt îmbrăcat ca un sclav. Aproape şapte ani am făcut parte din suita sultanului. Mai întâi, sultanul Murad mi-a încredinţat rangul de îngrijitor al câinilor imperiali, apoi m-a numit sclavul fiului său. Sultanul Mehmet şi-a probat inteligenţa şi a citit împreună cu mine cărţi greceşti şi latineşti.
― Cum se face că ai ajuns sclav la turci? m-a întrebat ea.
― Locuiam de patru ani în Florenţa, i-am răspuns eu. Pe vremea aceea eram un om bogat, dar, la un moment dat, m-am săturat de negustoria de stofe şi m-am alăturat cruciaţilor. Am căzut prizonier la turci în luptele de la Varna.
Privirea ei m-a încurajat şi am continuat:
― Am fost secretarul cardinalului Giuliano Cesarini. După înfrângere, el a căzut cu calul într-o mlaştină şi ungurii, în timp ce fugeau, l-au masacrat. Cardinalul îi incitase să rupă pacea cu turcii. De aceea, ungurii credeau că Cesarini este iniţiatorul blestemului ce se abătuse asupra lor. Murad îi considera sperjuri pe toţi prizonierii. Dar, cu toate că i-a executat pe ceilalţi prizonieri, care refuzaseră să-i recunoască pe Dumnezeul lui şi pe profet, mie nu mi-a făcut nici un rău. Dar cred că am vorbit prea mult, de aceea îţi cer iertare. De multă vreme n-am mai vorbit cu cineva.
Ea a spus:
― Dar nu m-au plictisit vorbele tale. Dimpotrivă, aş vrea să aflu mai multe despre tine. Oare de ce nu mă întrebi cine sunt?
I-am spus:
― De ce să te întreb? Îmi este de ajuns că exişti. Nu credeam că un asemenea lucru mi se mai poate întâmpla.
Nu m-a întrebat nimic despre înţelesul vorbelor pe care le rostisem. S-a uitat în jurul ei şi a observat că mulţimea începuse să se risipească.
― Vino cu mine! a murmurat ea.
M-a luat de mână şi m-a condus repede înapoi în biserică, iar umbra imenselor porţi de aramă ne-a ferit de privirile celorlalţi oameni. M-a întrebat:
― Oare tu eşti de acord cu Uniunea?
― Sunt latin, i-am răspuns şi am ridicat, oarecum nedumerit, din umeri.
A şoptit:
― Să mergem mai încolo.
Ne-am oprit în pronaos, în locul unde de o mie de ani cizmele cu tălpi de fier ale gardienilor roseseră adânc dalele de marmură. Oamenii care, de teamă, nu îndrăzniseră încă să iasă din biserică, ne priveau pe furiş. Ea şi-a pus mâinile împrejurul gâtului meu şi m-a sărutat.
― Este sărbătoarea Sfântului Spiridon, a rostit şi a făcut semnul crucii în felul în care obişnuiesc să se închine grecii.
― Doar în numele Tatălui, a mai spus ea. Nu şi în numele Fiului. Fie creştinescu-mi sărut pecete a prieteniei noastre şi să nu uităm unul de altul! Trebuie să apară de-acum slujitorii tatălui. Fără îndoială, ei mă caută.
Ce fierbinţi îi erau obrajii, ce păgân sărutul pe care mi l-adat. Pielea cu miros de hiacint, linia subţire a sprâncenelor ― vopsită în albastru întunecat, buzele roşii. Toate femeile din înalta societate a Constantinopolului îşi vopsesc buzele. I-am spus:
― Dar nu mă pot despărţi astfel de tine! Şi de-ai locui într-o casă ferecată cu şapte rânduri de lacăte, tot te voi căuta. Nu mă poţi împiedica să te revăd.
― Oare de ce să te împiedic? a întrebat ea, ridicându-şi revoltată sprâncenele. De unde ştii că nu ard de nerăbdare să aflu şi mai multe despre tine şi despre surprinzătoarele tale aventuri, domnule Anghelos?
Joaca ei era amuzantă şi tonul mai convingător decât vorbele. Am insistat:
― Spune-mi atunci, unde şi când.
Şi-a încruntat sprâncenele şi a spus:
― Dar modul în care te-ai exprimat este grosolan! Sau poate aşa sunt obiceiurile prin ţara francilor.
― Unde şi când? am repetat eu şi am prins-o de braţ.
― Cum îndrăzneşti? a spus ea, privindu-mă. Până acum, nici un bărbat n-a îndrăznit să mă atingă. Dar tu nici nu ştii cine sunt.
Totuşi, nu a încercat să se desprindă de mine. I-am spus:
― Eşti cine eşti. Asta mi-e de ajuns.
― Poate că-ţi voi trimite câteva rânduri, a promis ea. Ce importanţă mai au lucrurile convenţionale în vremuri tulburi? Dar tu eşti franc, iar eu sunt grecoaică. S-ar putea să fie periculos pentru tine să mă revezi.
I-am răspuns.
― Odinioară m-am alăturat cruciaţilor fiincă-mi lipsea credinţa. Aveam de toate, doar credinţă nu. Am vrut să mor pentru gloria numelui lui Dumnezeu, ca să compensez, prin sacrificiu, lipsa de credinţă. Iar dacă am fugit din tabăra turcilor, am făcut-o doar pentru a muri lângă zidurile asediate ale Constantinopolului creştin. Viaţa mea nu poate fi într-o primejdie mai mare decât a fost, decât este.
― Taci! a şoptit ea. Şi promite-mi că nu mă vei urmări! Deja am atras atenţia altora.
Şi-a acoperit faţa cu voalul sfâşiat, mi-a întors spatele şi s-a depărtat cu paşi uşori.
Apoi au apărut, înveşmântaţi în albastrul şi albul Greciei, servitorii. Fără să-şi întoarcă privirea spre mine, a plecat împreună cu ei. N-am urmărit-o. Dar, după ce n-am mai văzut-o, am simţit că mă lasă puterile, de parcă tot sângele mi s-ar fi scurs dintr-o rană deschisă.

14 decembrie 1452
Reprezentanţii diferitelor naţiuni s-au adunat astăzi în Biserica Sfintei Fecioare. Împăratul însuşi a condus discuţiile, şi ei au hotărât, cu o majoritate de douăzeci şi unu, să pună embargo asupra corăbiilor veneţiene din port, pentru a întări apărarea oraşului. Trevisano a protestat în numele armatorilor. Corăbiilor li s-a permis să-şi păstreze încărcătura, iar căpitanii au jurat pe cruce că nu vor încerca să fugă. Şi s-a mai hotărât să fie răsplătiţi veneţienii cu patru sute de bizantyon pe lună. Este, într-adevăr, un preţ exorbitant, dar un om ce se îneacă nu-şi mai numără banii, iar veneţienii ştiu să profite de împrejurări.
Împăratul a negociat cu Gregorios Mammas, cel pe care poporul îl numeşte falsul patriarh, cu episcopii şi cu stareţii. Şi au căzut cu toţii de acord că trebuie topite obiecte preţioase din biserici şi din mănăstiri, pentru a fi bătută monedă. Iar călugării au spus că furtul odoarelor preţioase este prima consecinţă a proclamării Uniunii.
Preţurile imobilelor şi ale terenurilor s-au prăbuşit. În câteva zile, dobânda pentru un împrumut pe termen scurt a ajuns aproape la patruzeci de procente, şi nimeni nu împrumuta pe durate mai mari. Aşa se face că, vânzând eu doar un mic diamant, mi-am cumpărat mobile şi covoare în valoare de şase sute de ducaţi. Apoi am aranjat şi decorat modesta casă pe care am închiriat-o. Proprietarul mi-ar fi vândut-o pe mai nimic, dar oare de ce s-o fi cumpărat? Viitorul oraşului îl mai poţi număra doar cu lunile.
N-am mai închis ochii de două zile. Mi-a revenit vechea insomnie. Nervozitatea mă împinge să ies afară, să hoinăresc pe străzi, dar rămân tot timpul în casă în speranţa că va veni cândva un mesager. Nici nu mai pot citi. Am citit prea mult, am înţeles că tot vanitate este şi cunoaşterea. Servitorul meu grec îmi spionează fiece mişcare. Este normal să fie aşa. Dar, până acum, el nu m-a deranjat niciodată. De fapt, de ce s-ar mândri cu un stăpân care a slujit la turci? Este doar un bătrân demn de milă, de aceea, pentru micile-i furtişaguri, nu-i reproşez nimic.

15 decembrie 1452
Doar un petic răsucit de hârtie. Mi l-a adus un negustor ambulant de legume.
Astăzi după-amiază, la Biserica Sfinţilor Apostoli. Nici un cuvânt în plus. Către amiază i-am spus servitorului că mă duc în port şi i-am poruncit să facă ordine în pivniţa. Apoi, la plecare, am încuiat uşa cu cheia. N-am mai vrut să fiu şi astăzi spionat.
Biserica Sfinţilor Apostoli se află pe cel mai înalt deal, chiar în centrul oraşului. Loc ideal de întâlnire. Erau acolo doar câteva femei înveşmântate în negru, care se rugau în faţa sfintelor icoane de la altar. Cum, în fiecare zi, biserica este vizitată de marinari latini ce vin să vadă mormintele împăraţilor şi relicvele sfinte, nimeni n-a remarcat sosirea mea. De îndată ce intri în biserică, în dreapta, înconjurat doar de un simplu gărduleţ de lemn, poţi vedea un fragment din stâlpul de piatră de care soldaţii romani l-au legat pe Mântuitorul nostru şi l-au flagelat.
Erau mulţi marinari şi, împreună cu ei, un tânăr medic veneţian, care le arăta biserica. Printre altele, el le-a spus că la Roma a văzut cu ochii lui un alt fragment din acelaşi stâlp. Şi a precizat:
― Amândouă sunt din aceeaşi piatră, iar cea de-a treia bucată a stâlpului mai poate fi văzută la Ierusalim.
M-a privit curios şi am simţit că ar fi dorit să stea de vorbă cu mine. Dar eu voiam să fiu singur şi să mă las în voia gândurilor mele până ce ea va sosi, de aceea, ca să scap de el, i-am recomandat să meargă la Mănăstirea Pantocratorului, unde se păstrează o mare piatră heteroclită de mormânt, tăiată de Nikodemos, cea pe care trupul Mântuitorului a fost coborât de pe cruce. Pe suprafaţa pietrei, poţi vedea încremenitele lacrimi, de o transparenţă palidă, pe care Fecioara Maria le-a vărsat pentru fiul său. Sunt, într-adevăr, lacrimi pietrificate. Când le-am văzut prima oară, m-am îndoit şi i-am bănuit pe călugări de înşelătorie. Mi-am zis atunci că ei vor fi turnat picături de ceară şi am încercat sa le desprind de pe piatră cu cuţitul. Dar călugării Constantinopolului nu sunt nici superstiţioşi, nici tălmăcitori vicleni de relicve sacre cum sunt călugării Occidentului. Pentru ei, Hristos cel viu înseamnă mult mai mult decât orice piatră moartă, oricât ar fi ea de sacră.
După ce a ascultat cu mult interes cele povestite de mine, medicul din Veneţia mi-a spus:
― Vinde-mi mie cuţitul tău!
Probabil, s-o fi gândit că, după ce a atins o piatră sacră atât de importantă, şi cuţitul a devenit sacru.
― Poţi face şi tu acelaşi lucru, i-am sugerat eu zâmbind.
Temător, medicul veneţian şi-a făcut semnul crucii, dar am simţit că era ispitit de propunerea mea. Apoi ne-am luat rămas-bun. Numele lui este Nicolo Barbaro. M-a invitat să vin într-o zi pe corabia lui. A mai spus să nu uit să aduc cu mine şi o grecoaică lipsită de prejudecăţi.
Lungi mi s-au părut cele două ore de când aşteptam în biserică. Oamenii intrau şi ieşeau, dar nimeni nu mă băga în seamă. La Constantinopol timpul şi-a pierdut importanţa. Femeile care se rugau în faţa icoanelor păreau desprinse cu totul de lumea reală. De aceea, când îşi reveneau din extaz, priveau nedumerite în jur, ca şi cum s-ar fi deşteptat dintr-un vis. În ochii lor reapărea obsesia inexprimabilei melancolii a oraşului muribund. Apoi îşi acopereau chipul şi se îndreptau spre ieşire cu capetele plecate.
Era cald în biserică. Sub dalele de marmură ale pardoselii, prin hipocaust, ca la vechii romani, circulă aer cald. Şi sufletul meu a început să se dezgheţe. Sau, poate, doar neliniştea aşteptării m-a îndemnat să mă rog. Oricum, a trecut multă vreme de când nu m-am mai rugat. Am îngenuncheat în faţa altarului şi am spus din toată inima mea:
Doamne Atotputernice, Tu, cel care te-ai întrupat în Fiul Tău, şi, pentru a ne elibera de păcate pe noi, oamenii, ai venit pe pământ într-un fel pe care mintea noastră nu-l poate înţelege, ai milă de mine! Iartă-mă pentru toate îndoielile mele, iartă-mi necredinţa, pe care nici vorbele Tale, nici scripturile Patriarhilor Bisericii Tale, nici oricare altă filozofie terestră n-au reuşit s-o risipească. Prin voinţa Ta am fost împins de ici-colo prin lume, şi tot prin voinţa Ta am gustat din toate darurile Tale: din înţelepciune şi din prostie, din sărăcie şi din bogăţie, din putere şi din umilinţă, din violenţă şi din toleranţă, din pasiune şi din serenitate, din condei şi din sabie, dar nimic, nimic nu m-a putut vindeca. Ca un vânător nemilos, care urmăreşte un animal istovit, Tu m-ai hărţuit pentru greşelile şi pentru păcatele mele până în ziua în care nu-mi mai rămăsese nimic altceva de făcut decât să-mi dăruiesc viaţa pentru Numele Tău. Dar Tu nu mi-ai primit sacrificiul, nici n-ai dorit ca eu să mă pierd. Oare ce vrei Tu de la mine, Dumnezeule de neînţeles?
Dar în timp ce rosteam aceste vorbe, m-am gândit că ruga mea nu era decât expresia neclintitului meu orgoliu. Mi-a fost ruşine, am început să mă rog din nou şi am spus cu umilinţă, din toată inima mea:
"Tu, cel care Eşti, ai milă de mine! Iartă-mi greşelile şi absolvă-mă de îngrozitoarea mea vinovăţie mai înainte de a mă risipi din această lume! Nu pentru că merit iertarea, ci fiindcă Tu poţi ierta."
M-am calmat. Mi-am simţit trupul rece, dar în acelaşi timp arzând ca de arsura unui bloc de gheaţă. Mi-am simţit trupul puternic şi, pentru prima oară după mulţi ani, m-am bucurat că exist. Iubeam şi aşteptam. Tot trecutul, transformat în cenuşă, rămăsese undeva departe, în urma mea, ca şi cum niciodată până atunci n-aş mai fi iubit şi n-aş mai fi aşteptat. Abia îmi mai puteam aminti, ca de o umbră îndepărtată, de tânăra fată din Ferrara cu părul împodobit de perle care se plimba prin Grădina Filozofiei cu o colivie de păsări prinsă cu un fir de aur de braţul ei alb, ce-l ţinea întins, ca şi cum ar fi purtat un felinar cu care să-şi lumineze drumul.
Apoi... mai târziu. Tocmai îngropasem un necunoscut fără chip. În pădure, vulpile îi mâncaseră faţa. Pe vremea aceea, sătul de interminabilele dispute în jurul cărţilor despre credinţă, care mă împinseseră într-o nemărginită disperare, îngrijeam muribunzi într-un lazaret de ciumaţi. Atunci mi s-a arătat ea şi mi-a cerut să-i înapoiez catarama pierdută a cingătorii. Era la fel de disperată ca şi mine frumoasa fată din Ferrara şi părea inaccesibilă. Am ars ciumatele-i veşminte într-un cuptor al unui negustor de sare. Apoi m-am culcat pe pământul gol lângă ea şi ne-am încălzit împreună. Nu bănuisem niciodată că aşa ceva ar putea să mi se întâmple. Pentru că ea era fiica unui duce, în timp ce eu eram doar un neînsemnat traducător la cancelaria papei Eugen al IV-lea. Sunt cincisprezece ani de atunci. Dar nimic în mine n-a mai vibrat când mi-am adus aminte de ea. A trebuit să-mi frământ mintea pentru a-mi aminti numele ei. Beatrice. Ducele îl admira pe Dante şi citea romane cavalereşti franceze, îşi decapitase femeia şi fiul pentru incest, dar, la rândul lui, neputându-şi stăpâni desfrânata-i dorinţă, îşi violase fiica. Odată, de mult, la Ferrara. De aceea am regăsit-o pe fata din Grădina Filozofiei în lazaretul de ciumaţi.
O femeie cu chipul acoperit de un voal brodat cu perle s-a oprit lângă mine. Înaltă, de statura mea. Înveşmântată într-o mantie de blană. I-am simţit parfumul de hiacint. A sosit. Ea, dragostea mea.
― Chipul! i-am şoptit nerăbdător. Dezvăluie-ţi chipul, ca să fiu sigur că eşti tu!
A spus:
― Am făcut rău.
Era atât de palidă şi ochilor ei căprui le era frică de mine.
Am întrebat-o:
― Ce-i binele? Ce-i răul? Doar trăim ultimele clipe. Nimic nu mai are acum importanţă.
― Eşti latin, a spus ea cu o nuanţă de reproş în glas. Un mâncător de azimă. Doar un latin poate grăi aşa. Un om simte în inima lui binele şi răul. Socrate o ştia. Dar tu, cinic, întrebi ca Pilat: Ce este adevărul?
― Pe rănile lui Hristos! am înjurat eu. Dar tu, femeie, oare ai venit aici ca să-mi dai lecţii de filozofie? Totuşi, nu-i de mirare. La ce altceva mai bun m-aş fi putut aştepta de la o grecoaică?
A început să plângă în hohote. De teamă şi de enervare. Am lăsat-o să plângă, am lăsat-o să se liniştească. Era atât de speriată. Tremura, cu toate că în biserică era cald. Venise. Plângea tremurând, înfăşurată într-o blană scumpă. Pentru mine, pentru ea. Oare mai aveam nevoie de o dovadă în plus, când sufletul ei a tresărit pentru mine? Ca un cutremur ce mi-a răscolit fiinţa. Atunci s-au deschis mormintele din inima mea.
Într-un sfârşit, când s-a liniştit, am pus mâna pe umărul ei şi i-am spus:
― Tot ce există pe lume n-are nici o importanţă: viaţa, ştiinţa, filozofia, chiar şi credinţa. Doar se nasc, ard ca o flacără până ce ajung cenuşă, apoi se sting. Să fim deci înţelepţi şi să vorbim ca doi oameni ai căror ochi, într-un mod miraculos, s-au recunoscut. N-am venit să mă cert cu tine.
― Atunci, pentru ce ai venit?
Am spus:
― Pentru că te iubesc.
― Chiar dacă nici nu ştii încă cine sunt, chiar dacă m-ai văzut doar o singură dată, a rostit ea.
Am ridicat din umeri. Oare ce aş fi putut să-i spun? Şi-a lăsat privirea în jos şi a început din nou să tremure. A murmurat:
― N-am fost sigură că vei veni.
― O! dragostea mea..., am murmurat.
Vorbe atât de frumoase nici o femeie nu mi-a mai spus. Încă o dată am înţeles că nu există pe lume destule cuvinte pentru tot ceea ce un om doreşte să spună. Cu toate acestea, mulţi oameni înţelepţi şi instruiţi cred că pot explica prin cuvinte esenţa lui Dumnezeu.
I-am prins mâinile. Nesigură, şi le-a lăsat între ale mele. Erau cu degete subţiri şi puternice. Am rămas mult timp unul în faţa celuilalt. Nu mai aveam nevoie de cuvinte. Ochii ei căprui, trişti, au alunecat pe faţa mea, privirea ei mi-a mângâiat părul, gâtul, obrajii, bărbia, ca şi cum, mânată de o curiozitate insaţiabilă, ar fi vrut să-şi graveze în memorie fiece trăsătură a chipului meu. Vântul muşcase din pielea mea, postul îmi adâncise pomeţii obrajilor, în colţurile buzelor deprimarea desenase riduri, fruntea îmi era încreţită de atâtea gânduri deşarte. Chipul meu ― ca o tăbliţa de ceară, pe care viaţa a umplut-o cu semne adânci. Am lăsat-o să-l citească în voie.
― Ţi-ai ras barba, a rostit ea, strângându-mi degetele. Semeni cu un preot latin. Ciudat; de temut. Vreau să ştiu totul despre tine.
I-am spus:
― Ca o scânteie purtată de vânt am umblat dintr-o ţară în alta. Am studiat filozofia, nominalismul şi realismul ei, am citit vechile scrieri. Mai apoi, obosit de cuvinte, am vrut să exprim ideile prin litere şi cifre, ca preafericitul Raymundus Lullus. Dar nicăieri n-am găsit claritate. De aceea am ales spada şi crucea.
După câteva clipe, am continuat:
― Într-o vreme am fost negustor. Am studiat contabilitatea în partidă dublă şi am înţeles că şi bogăţia nu-i decât o iluzie. Sunt doar semne înşirate pe hârtie ce-i stabilesc măsura, la fel ca semnele filozofiei şi ale misterelor sacre, nimic altceva.
Am ezitat un moment, apoi i-am spus încet:
― Ce-i drept, am crescut în Avignonul papilor, dar tatăl meu era grec.
Ea şi-a retras deodată mâinile, ca şi cum s-ar fi temut de ceva, şi a spus:
― Am bănuit. De fapt, dacă ţi-ai lăsa barbă, ai semăna cu un grec. De aceea, atunci când te-am văzut, mi s-a părut că te cunosc de mult, de aceea am tot încercat să descopăr, în chipul tău de acum, chipul pe care-l aveai altădată.
― Nu, am rostit eu, nu de aceea mi s-a părut că mă cunoşti.
A aruncat o privire în jurul ei, apoi şi-a acoperit bărbia şi gura cu voalul. Mi-a spus cu o voce rugătoare:
― Povesteşte-mi totul despre tine. Dar mai bine să ne plimbăm, prefăcându-ne că vizităm biserica, şi să încercăm să nu atragem atenţia persoanelor curioase. S-ar putea ca cineva să mă cunoască.
Şi-a pus cu încredere mâna pe braţul meu şi aşa am început să privim mormintele împăraţilor, icoanele şi relicvariile de argint. Şi paşii noştri au fost la fel. O pară de foc îmi mângâia trupul prin mâna ce se odihnea pe braţul meu, dar suferinţa îmi era plăcută.
Am început să-i povestesc în şoaptă:
― Copilăria nu mi-o aduc prea bine aminte. A rămas în mintea ca un vis din care nu pot despărţi realul de imaginar. Dar îmi amintesc că, jucându-mă cu copiii pe zidurile Avignonului şi pe malul râului, le declamam în greacă şi în latină citate lungi din diferite cărţi. După ce tatăl meu a orbit, îi citeam în fiecare zi multe pagini, de aceea cunoşteam pe de rost lucruri pe care nici nu le înţelegeam.
― A orbit? a întrebat ea.
― Când aveam opt sau nouă ani, a plecat într-o lungă călătorie, i-am spus eu, şi, în aceeaşi clipă, am simţit un gust amar.
Îndepărtasem de mult toate aceste amintiri din mintea mea, ca şi cum nu s-ar fi petrecut niciodată, dar acum amarul copilăriei regăsite l-am simţit ca pe un vis urât.
― A fost plecat doar un an. La întoarcere, a căzut în mâinile unor tâlhari, care i-au scos ochii ca el să nu-i recunoască şi să nu poată aduce mărturie împotriva lor.
― I-au scos ochii, a repetat ea. La Constantinopol, le sunt scoşi ochii cu fierul înroşit doar împăraţilor detronaţi şi fiilor care se răzvrătesc împotriva tatălui lor. Obiceiul acesta, Bizanţul l-a moştenit de la sultanii turcilor.
― Tatăl meu a fost grec, am mai spus eu o dată. La Avignon, oamenii îl numeau Andronikos Grecul, iar în ultimii lui ani de viaţă doar Grecul Orb.
― Cum se face de-a ajuns tatăl tău în ţara francilor? a întrebat ea mirată.
― Nu ştiu, i-am răspuns.
Ştiam, dar era secretul meu.
― El a trăit toată viaţa la Avignon, am continuat eu povestirea. Aveam treisprezece ani când tata a căzut într-o prăpastie din spatele palatului pontifical şi şi-a frânt gâtul. M-ai întrebat despre copilăria mea. În copilărie am avut deseori viziuni pe care le credeam reale. Chiar şi numele meu este Ioannis Anghelos. Dar despre îngerii pe care îi vedeam, drept să spun, nu-mi mai aminte nimic; probabil că aveam, într-adevăr, acele viziuni, din moment ce au fost menţionate în rechizitoriu, printre învinuirile ce mi-au fost aduse la judecată.
― La judecată? a spus ea, ridicându-şi sprâncenele.
― La treisprezece ani am fost condamnat pentru paricid. Am fost acuzat că l-aş fi condus pe tatăl meu până aproape de prăpastia în care a căzut şi că l-aş fi împins acolo pentru a-i moşteni averea. Cum nu exista nici un martor care să întărească acuzaţia, am fost bătut şi torturat pentru a recunoaşte crima. Apoi am fost condamnat. Urma să fiu tras pe roată, sfâşiat în patru şi ars pe rug. Aveam treisprezece ani. Aceasta a fost copilăria mea.
M-a apucat de mână, m-a privit în ochi şi a spus:
― Nu, aceştia nu sunt ochi de ucigaş. Dar povesteşte tot! Te vei simţi mai uşurat.
― De mulţi ani nu m-am mai gândit la zilele acelea îngrozitoare. Niciodată n-am simţit nevoia să mă confesez cuiva. Am alungat toate din mintea mea. Dar ţie îmi este uşor să-ţi povestesc. A trecut multă vreme de atunci. Am deja patruzeci de ani. După aceea am mai trăit multe vieţi. Dar pe tatăl meu nu eu l-am ucis. Poate că era un părinte sever şi exigent, însă, de cele mai multe ori, era atât de bun cu mine. Eu l-am iubit. Pentru că era tatăl meu. Despre mama mea nu ştiu nimic. Ea a murit după ce m-a născut, strângând zadarnic în pumn o piatră făcătoare de minuni.
Am continuat:
― După ce a orbit, tatăl meu n-a mai dorit să trăiască. Mai târziu am înţeles lucrul acesta, în dimineaţa zilei în care a murit, mi-a spus să nu fiu îngrijorat, orice ar fi să se întâmple. Mi-a mai spus că are mulţi bani, trei mii de monede de aur, pe care le dăduse în păstrare bijutierului Gerolamo. Făcuse un testament în favoarea mea şi-l desemnase pe Gerolamo tutore până ce voi împlini vârsta de şaisprezece ani. Era primăvară. Mi-a cerut să-l duc până în vârful colinei. A spus că vrea să audă fâlfâitul de aripi al păsărilor care sosesc dinspre sud, a spus că vrea să asculte bătaia vântului. A mai spus că are întâlnire cu îngerii. De aceea m-a rugat să-l las singur şi să mă întorc abia seara, înainte de vecernie.
― Se lepădase oare tatăl tău de credinţa grecească? m-a întrebat ea brusc.
Era o adevărată fiică a Constantinopolului! Am spus:
― Obişnuia să meargă la slujbele religioase, se spovedea, se împărtăşea după obiceiul latinilor şi cumpăra indulgenţe pentru a scăpa de purgatoriu. Niciodată nu m-am gândit că ar fi avut o credinţă diferită de a altora. El mi-a spus că trebuie să se întâlnească cu îngerii şi eu l-am crezut. Când m-am întors, l-am găsit mort. Fusese obosit de viaţă. Fiindcă era orb şi nefericit.
― Dar, a întrebat ea, cum de te-au putut acuza?
I-am răspuns:
― M-au învinovăţit pentru toate. Toate, toate. Că l-aş fi omorât pentru bani. Le-am povestit că tata mi-a spus să-l las singur pentru că avea întâlnire cu îngerii, dar ei au crezut că mint. Nici un străin suspect nu fusese văzut în acea zi prin oraş, iar bijutierul Gerolamo a fost cel mai înverşunat acuzator al meu. El a spus, printre altele, că într-o zi a văzut cu ochii lui cum l-am muşcat pe tata de mână în timp ce mă muştruluia. Cât despre aurul ce l-ar fi avut în păstrare, Gerolamo a afirmat că doar fantezia unui orb cu mintea rătăcită construise o astfel de poveste. E adevărat, a mai spus el, că atunci când a orbit, tatăl meu avea, în păstrare la el, o mică sumă de bani, dar, în cursul anilor, banii se isprăviseră, iar el, Gerolamo, îl aprovizionase tot timpul pe bătrân cu produse proaspete de pe pământurile lui. Şi a mai precizat bijutierul: nu trebuie să se înţeleagă că el i-ar fi vândut grecului produse pentru o oarecare sumă de bani, aşa cum bietul orb îşi imagina mereu. A făcut-o doar din milă creştină. De altfel, Grecul Orb se mulţumea cu puţin şi deseori postea, aşa a spus. Şi, pentru a dovedi că nu este sperjur, Gerolamo a promis că, în memoria tatălui meu, va dărui bisericii o candelă de argint. S-a oferit, de asemenea, generos, să primească, drept răsplată a datoriilor mele faţă de el, toate cărţile greceşti ale tatălui meu, pe care, şi aşa, nimeni nu le poate citi. Dar cred că te-am plictisit cu povestea mea.
― Nu, nicidecum, a protestat ea. Povesteşte mai departe cum ai reuşit să scapi cu viaţă.
― Eram fiul Grecului Orb, un străin deci, am spus eu. Nimeni nu s-a ridicat atunci să-mi ia apărarea. Mai mult, auzind episcopul pomenindu-se despre suma de trei mii de monede de aur, am fost convocat şi în faţa tribunalului ecleziastic. Pretextul a fost că, amestecându-mi-se mie toate în minte, vorbisem în timpul torturii, printre altele, despre îngeri, aşa cum se pare că obişnuiam când eram copil mic. Tribunalul laic nu se neliniştise pentru acest aspect al afacerii judiciare şi se mulţumise doar să declare că sunt nebun. Eram prins în lanţuri de peretele turnului închisorii şi biciuit în fiecare zi, în timp ce judecătorii urmăreau cu interes starea în care eram, nu cumva să nu fiu apt pentru trasul pe roată. Dar banii au complicat lucrurile, aşa că procesul prin care eram acuzat de paricid s-a transformat, până la urmă, într-o dispută îndârjită între tribunalul ecleziastic şi cel laic, pentru a se putea stabili de cine trebuia să fiu eu condamnat şi cine are dreptul să-mi confişte averea.
― Totuşi, cum ai scăpat? m-a întrebat ea încă o dată.
― Nu ştiu, i-am răspuns, şi este adevărat că nu ştiu. Nu pretind că îngerii m-au salvat. Într-o zi, fără să mi se spună nici o vorbă, lanţurile mi-au fost scoase, iar a doua zi, în zori, am observat că uşa turnului era deschisă. Am ieşit afară şi am plecat. Aproape că eram orb după întunericul în care vieţuisem atâta timp. La poarta de apus a oraşului am fost oprit de un negustor care m-a întrebat: Vrei să mă însoţeşti? Am înţeles numaidecât că mă aşteptase. El ştia cine sunt şi mi-a cerut să-i povestesc despre viziunile pe care le aveam. Când am ajuns în pădure, a cotrobăit în tolbă şi a scos de acolo o carte. Era o traducere în franceză a celor patru evanghelii. Apoi m-a rugat să-i citesc cartea. Aşa am ajuns eu să-i cunosc pe Fraţii Liberului Cuget. Cred că ei m-au eliberat din închisoare, fiindcă ei se îngrijesc de tot felul de lucruri bizare.
― Fraţii Liberului Cuget? a întrebat ea mirată. Cine sunt aceştia?
― Nu vreau să te plictisesc, i-am răspuns. Cândva îţi voi povesti despre ei.
Mi-a spus:
― De unde ştii că ne vom mai vedea? Tu, care eşti obişnuit cu libertatea moravurilor latine, nici nu-ţi poţi imagina ce greu mi-a fost să aranjez această întâlnire. Dacă dai crezare legendelor, s-ar părea că o turcoaică poate să se întâlnească mai uşor cu un bărbat decât o grecoaică.
― În legende, am spus eu, se mai povesteşte că, de cele mai multe ori, viclenia unei femei poate înfrânge exigenţa celui mai iscusit gardian. Citeşte-le cu atenţie! Ar putea să-ţi fie de mare folos.
― Era de aşteptat ca tu să fii foarte instruit în acest domeniu, a spus ea.
Am asigurat-o:
― N-ai nici un motiv să fii geloasă. În seraiul sultanului mă ocupam de alte lucruri.
― Eu? Geloasă? a protestat ea şi obrajii i s-au înroşit de indignare. Dar ai o părere prea bună despre tine. De unde aş putea şti dacă nu cumva eşti doar un seducător ordinar cum sunt toţi francii? Poate că, asemenea lor, vrei să scoţi din minţi o biata femeie, ca apoi să te grozăveşti cu nostima-ţi aventură în cârciumile din port.
― Aşa? am spus eu şi i-am strâns pumnul cu putere. Astfel de franci ai cunoscut? Abia acum înţeleg ce fel de femeie eşti. Dar n-are nici un rost să-ţi fie teamă de mine. Ştiu să mă retrag. M-am înşelat în privinţa ta, de aceea, poate-i bine să nu ne mai vedem niciodată. Vei putea găsi cu uşurinţă un căpitan de corabie sau un ofiţer franc care să mă înlocuiască.
 Şi-a retras mâna şi a început să-şi frece pumnul. A respirat adânc, m-a privit atentă cu ochii ei căprui şi, ridicându-şi capul cu mândrie, a rostit iritată:
― Întoarce-te în port! Sunt destule femei uşoare acolo. Îmbată-te ca un porc, caută pricină de ceartă cu alţii, răcneşte ca un franc ce eşti! Vei găsi, fără îndoială, pe cineva care să te consoleze. Dumnezeu să te ocrotească!
Cu o furie oarbă i-am strigat:
― Ocrotească-te Dumnezeu şi pe tine, femeie!
În mare grabă, ea a traversat biserica purtându-şi paşii peste dalele de marmură netede ca sticla. Ce frumos mergea! Mi-am muşcat buzele ca să nu-i strig să se întoarcă şi am simţit în gură gustul sângelui cald. Apoi a început să meargă mai încet. Abia când a ajuns în dreptul porţii s-a întors cu faţa spre mine. Dar văzând că rămăsesem încremenit în acelaşi loc, fără nici o intenţie de a o urma, a sosit enervată, cu paşi repezi, în faţa mea şi mi-a tras o palmă. Mi-au ţiuit urechile, obrazul l-am simţit în flăcări, dar inima mea s-a bucurat. Nu fusese spontană lovitura aceea. Mai înainte de a o face, privise în jur şi se asigurase că nimeni n-ar fi putut-o vedea.
Nu i-am spus nici o vorbă, nu i-am reproşat nimic. A mai stat o clipă, apoi a plecat. Nemişcat, am urmărit-o cum se depărta. În mijlocul bisericii a ezitat, a mers din ce în ce mai încet, s-a oprit, apoi s-a întors la mine. Surâdea. Iar ochii ei căprui radiau de bucurie.
A spus:
― Iartă-mă, dragul meu! Poate că am primit o educaţie proastă, dar iată-mă din nou aici, de această dată, destul de umilă. Din păcate, eu n-am nici o carte de legende turceşti. Ai putea să-mi împrumuţi o astfel de carte? Într-adevăr, doresc să învăţ cum îl poate înşela o femeie vicleană pe un gardian înţelept.
Mi-a luat mâna, a sărutat-o şi a apăsat-o pe obrazul ei. M-a întrebat:
― Simţi ce calzi îmi sunt obrajii?
― Fii atentă, i-am şoptit eu. Obrajii mei sunt şi mai încinşi. De altfel, cred că nici nu prea ai avea tu de învăţat ceva nou de la turci.
― Cum ai putut să mă laşi să plec fără să alergi după mine? M-ai ofensat neţinând seama de demnitatea mea de femeie.
― E doar un joc deocamdată. Vei avea şi alte ocazii să-l joci şi să pleci. Nu voi veni după tine. Nu te voi hărţui niciodată. Tu eşti cea care alege.
 Mi-a spus cu gravitate:
― Nu mai pot alege. Am ales când ţi-am scris să vii aici. Am ales când nu te-am îndepărtat de lângă mine atunci, în Catedrala Sfânta Sofia. Am ales când tu m-ai privit. Dar nu mai complica lucrurile atât de mult!
Mâinile ni s-au întâlnit din nou şi am ieşit afară din biserică. A fost îngrozită când a văzut că se lăsa întunericul. Şi a spus:
― Trebuie să ne despărţim. Imediat.
Incapabil să nu-mi exprim dorinţa, i-am spus:
― Oare nu te-aş putea însoţi puţin?
Era periculos, dar n-a avut curajul să mă refuze. Cădea întunericul peste cupolele verzi ale bisericilor, în faţa caselor de pe străzile mari se aprindeau torţele şi noi mergeam alături urmaţi de un câine galben şi costeliv, care, din motive al căror înţeles nu-l cunosc, mă însoţise de acasă până la biserică, apoi aşteptase cu răbdare în faţa ei până am ieşit afară.
Ea nu s-a îndreptat spre Blaherne, după cum bănuisem instinctiv, ci exact în direcţia opusă. I-am arătat câinele şi i-am spus în joacă:
― Dacă vrei, îi voi spune câinelui să te urmărească. Apoi, după ce se va întoarce, îmi va arăta unde locuieşti. Doar nu degeaba am fost supraveghetorul câinilor sultanului Murad.
― Povesteşte-mi despre câini! m-a rugat ea.
I-am spus:
― La douăzeci de ani eram îndrăgostit de Homer. Voiam să văd ruinele Troiei. De aceea, m-am îmbarcat ca marinar pe o corabie genoveză. Toată viaţa, de când mă ştiu, am dorit să călătoresc spre răsărit. Sângele meu, străbunii, toate mă chemau acolo. Corabia transporta câinii pe care ducele din Milano îi trimetea în dar sultanului Murad. Calitatea de guvernator al Genovei îi conferea şi titlul de podestat de Pera, aşa că, într-un fel, era dependent de bunele relaţii pe care trebuia să le întreţină cu sultanul. Cel mai mare dintre câini, o bestie cenuşie, căpătând o încredere nemaipomenită în mine, a început să mi se supună şi, de atunci, n-a mai fost nevoie să fie ţinut în cuşcă. După ce am traversat Marea Greciei şi am ajuns aproape de ţărm, marinarii mi-au arătat ruinele Troiei, cetatea lui Alexandru cel Mare. Noaptea, înainte de a ajunge la Tenedos, am părăsit corabia şi am înotat până la mal. Atât de arzătoare îmi era dorinţa să păşesc pe acelaşi pământ pe care au umblat eroii lui Homer, Ahile şi Ulise. În ciuda faptului că i-am poruncit să rămână pe corabie, câinele a sărit în apă şi m-a urmat. Era vară, apa mării era caldă. Nu voi uita niciodată acea primă dimineaţă, când zorile coborau peste colinele albastre şi picioarele mele străbăteau atât de doritul ţărm al Asiei. Câinele mi-a fost piază bună. Pentru că, de-ar fi înţeles turcii că fugisem de pe corabie, încă de atunci m-ar fi făcut sclavul lor.
― Ai trecut prin multe aventuri, a rostit ea pe un ton oarecum sceptic.
― Niciodată nu m-am gândit că aceste întâmplări sunt aventuri. Ele sunt viaţa mea. Poate că pasiunea cunoaşterii m-a împins spre dorinţa de schimbare. Dar am avut şi mult noroc. Pronia cerească m-a apărat de multe ori. Poate că de prea multe ori, din moment ce am ajuns să mă întreb eu însumi: de ce? Cum se face că am supravieţuit, în timp ce în juru-mi era doar moarte? Am scăpat teafăr chiar şi atunci când am trăit printre ciumaţi.
― Povesteşte-mi mai departe despre câine, m-a rugat ea.
Am continuat povestirea:
― Hoinăream printre ruinele Troiei lui Alexandru şi câinele acela mare şi cenuşiu alerga în urma mea. Priveam coloanele năruite, dafinii şi viţa sălbatică ce acoperea zidurile străvechi. Cercetam statuile prăbuşite la pământ. Islamul nu tolerează chipurile de oameni şi de zei. Dar încă nu ajunsesem la Troia cea adevărată. Nu-mi simţeam nici foamea, nici oboseala, şi am mers de-a lungul ţărmului mării până ce am dat de râul Skamandros. Acolo, pe un platou de pe o colină mlăştinoasă, era Troia. Tot acolo m-am întâlnit cu nişte păstori. Erau turci nomazi care trăiau în corturi. Femeile lor nu-şi acopereau chipul. Dar le-a fost frică de câine şi, fără îndoială, l-ar fi omorât cu o săgeată de n-aş fi apucat să le spun la timp că este câinele emirului lor. Auzind, şi-au atins cu mâna fruntea şi pieptul, apoi s-au înclinat cu respect până la pământ în faţa lui. Tot din respect pentru câine, mi-au oferit hrană şi s-au purtat bine cu mine.
Am continuat:
― Nici n-am mai umblat mult atunci, nici n-am văzut Constantinopolul, aşa cum dorisem. Era pace pe pământ, iar sultanul Murad locuia în vremea aceea la Magnesia, unde putea să supravegheze îndeaproape construcţia palatului şi a pavilioanelor. Mai târziu, s-a mutat în acel palat, atunci când a încercat să renunţe la Putere în favoarea fiului său, Mehmet. Dar Mehmet era prea tânăr. Am fost primit bine la Magnesia. Sultanul Murad m-a chemat în faţa lui, şi, după ce mi-a ascultat povestea, m-a răsplătit cu un săculeţ de bani de argint. Se înţelege că am minţit. Câinele sărise în mare, aşa am spus, şi, fiindcă ştiam că este un câine de preţ, un dar oferit sultanului, am înotat după el să-l recuperez.
 Când a venit vremea să plec, câinele n-a mai vrut să se despartă de mine, aşa că a trebuit să fie închis într-o cuşcă, fiindcă devenise furios.
M-a privit neîncrezătoare şi a spus:
― Sper că nu-i o poveste marinărească. Spune-mi, cum ai putut să te întorci în ţara ta latină?
M-a neliniştit scepticismul ei. I-am spus:
― Vorbeam despre câini. Tu mi-ai cerut-o, de aceea am început să povestesc această întâmplare. Cine ştie, poate mai aveam şi altceva de făcut în Asia, nu numai să caut ruinele oraşului Troia. M-am adresat dervişilor torlak, iar ei m-au îndemnat să-l caut pe un funcţionar veneţian. Apoi am plătit călătoria şi m-am îmbarcat pe o corabie ce naviga spre Veneţia.
Am observat că n-a înţeles despre ce vorbeam, aşa că i-am explicat:
― Dervişii torlak sunt Fraţii Liberului Cuget la turci. Nu-şi acoperă capul. Nu cunosc noţiunea de proprietate. În tinereţe, sultanul Murad a participat la reprimarea revoltei dervişilor torlak. Profetul lor a fost răstignit pe cruce şi purtat pe spinarea unei cămile până a murit. Printre dervişii torlak sunt şi evrei, şi greci. Ei afirmă că orice credinţă este la fel de importantă. Ei cred că învăţătura lui Mahomed nu-i cu nimic mai presus decât învăţătura lui Hristos.
S-a oprit din drum şi a spus:
― Povesteşti despre nişte lucruri atât de surprinzătoare, încât simt nevoia să-ţi privesc faţa. Dar nu pot distinge trăsăturile chipului tău. Dinspre tine vine un abur rece. Ca şi cum în apropierea ta ar fi un demon. Sau, poate, un înger.
I-am spus:
― Cunosc şi o astfel de învăţătură. Ea zice că întotdeauna, pe pământ, printre oameni au trăit şi îngeri. Unii dintre ei nici nu-şi cunosc identitatea, dar există puteri spirituale care-i protejează. Îi poţi recunoaşte sau îi poţi deosebi de ceilalţi oameni doar dacă ştii semnele îngerilor născuţi cu chip omenesc, precum şi originea lor uitată. De puterea unor astfel de îngeri cu chip omenesc mulţi suverani au ştiut să se folosească.
― Mă înspăimânţi, a şoptit ea. Oare şi tu eşti un înger cu trup de om?
― E doar un delir, m-am apărat eu. Sunt om. Am venit pe lume singur şi singur voi pleca din lume. Până la urmă, aceasta este toată ştiinţa mea.
 Am depăşit ruinele Hipodromului, unde, în cursul zilei, pe pista Hipodromului poţi vedea greci tineri care, fie trag cu arcul, fie, încălecaţi pe cai, se întrec să împingă, cu nişte crose, o sferă căptuşită cu piele de cal. În lumina scăzută a crepusculului, clădirile în ruină păreau mai mari. Cupola Catedralei Sfânta Sofia se înălţa imensă spre cer. Întunecate, se întindeau în faţa noastră impresionante mormane de piatră de la vechiul palat imperial. Nici o lumină nu strălucea acolo. Sălile pustii ale palatului sunt din ce în ce mai rar folosite. Doar pentru anumite ceremonii speciale. Tenebrele, miloase, ne ascundeau adevărul, ca să uităm pentru o clipă că trăim într-un oraş muribund. Coloane de marmură îngălbenită, pereţi crăpaţi. Secase apa în heleştee, iar urnele din piatră erau pline cu frunze uscate de platan. La orizont apăreau primele stele. Fără să rostim o vorbă, ne-am oprit amândoi lângă o coloană spartă a vechiului palat.
― Trebuie să te întorci, a spus ea. Mai departe nu mă poţi însoţi.
― Mantia ta de blană ar putea să-i ispitească pe hoţi şi pe cerşetori, am îngânat eu.
― La Constantinopol, a spus ea înălţându-şi cu mândrie capul, nu sunt nici hoţi, nici cerşetori. Poate că în port sau la Pera există, dar în oraşul propriu-zis, nu.
― E adevărat. Sunt puţini cerşetori la Constantinopol. Slabi şi mândri. Doar prin preajma bisericilor mai poţi vedea câţiva cerşetori cu privirea rătăcită undeva departe, ca şi cum ar contempla trecutul milenar. Dacă un latin le oferă un ban, ei murmură o binecuvântare, dar în urma lui scuipă, fiindcă le este scârbă de latini. Apoi şterg moneda de zdrenţele lor, ca să purifice metalul de atingerea latină. Cei din Constantinopol care ajung săraci, atât bărbaţii, cât şi femeile, preferă să meargă într-o mănăstire decât să cerşească.
― Trebuie să plec, a repetat.
Apoi, pe neaşteptate, m-a îmbrăţişat, şi-a sprijinit capul de pieptul meu şi i-am simţit parfumul de hiacint.
Dar buzele mele nu s-au deschis s-o sărute, fiindcă nu voiam s-o ofensez printr-un gest de dorinţă.
― Când ne putem revedea? am întrebat-o.
Aveam gura atât de uscată, încât vocea mi-a fost nefiresc de aspră.
Mi-a răspuns trist:
― Nu ştiu. Într-adevăr, nu ştiu. Aşa ceva, mie nu mi s-a mai întâmplat până acum.
― Oare n-ai putea veni acasă la mine? am întrebat-o. În taină, nevăzută de nimeni. N-am decât un slujitor. Cred că mă supraveghează, dar pot să renunţ la el. Sunt obişnuit să mă descurc şi fără servitori.
Ea n-a spus multă vreme nimic. De aceea mi-a fost teamă. Neliniştit, i-am zis:
― Sper că nu te-am jignit. Cred că poţi avea încredere în mine. Nu-ţi doresc nici un rău.
― Nu-ţi îndepărta slujitorul, a spus ea. Nu vei face nimic altceva decât să stârneşti bănuieli asupra ta. Orice străin este supravegheat. Şi apoi, te vor spiona în alt fel, poate mai periculos decât acum. Drept să-ţi spun, nu ştiu ce-i de făcut.
Am şovăit un moment, apoi i-am spus:
― În Occident, femeile obişnuiesc să se folosească de o prietenă, la care spun că se duc în vizită. La nevoie, prietena poate jura că este adevărat şi, altă dată, se înţelege că o va putea răsplăti în acelaşi fel. Bărbaţii şi femeile din Occident se mai pot întâlni la băile publice sau la izvoarele tămăduitoare.
― Nu cunosc pe nimeni în care să pot avea încredere, a rostit ea.
― Aşadar, nu vrei să mă mai vezi, i-am spus eu sec.
― Voi veni la tine peste o săptămână, a promis ea ridicându-şi privirea. Voi încerca să vin dimineaţa. Mă voi rătăci de însoţitorii mei în piaţă sau în magazinele veneţienilor. Mi-i voi face duşmani, ce-i drept, dar n-am încotro. Cât despre tine, trimite-ţi undeva departe servitorul!
― Dar ştii unde locuiesc? m-am grăbit s-o întreb. Este o casă mică de lemn în apropierea mării, în spatele cartierului veneţian. O vei recunoaşte după leul de piatră de la poartă.
― Dar îl cunosc foarte bine pe acel leu micuţ şi urât, a spus ea amuzată. Ieri, când am mers în piaţă, în speranţa că te voi vedea, m-am plimbat puţin prin faţa casei tale. Dar nu te-am zărit. Dumnezeu să-ţi binecuvânteze casa! a mai spus ea şi a dispărut în întuneric.
Nu l-am trimis pe câine s-o urmărească.

20 decembrie 1452
Stăteam pe ţărmul mării când a plecat spre Veneţia ultima corabie. Era o navă micuţă şi rapidă, al cărei căpitan, mesager al împăratului, urma să explice la Signorie cauzele embargoului pus asupra marilor galere. Basileul Constantin a adresat, de asemenea, Ungariei, pe diferite căi, apeluri de ajutor. Încă în al doilea an de la urcarea lui Mehmet pe tron, regentul Huniade jurase, sărutând crucea, că timp de trei ani va fi pace cu turcii. Încă de la Varna, în anul 1444, şi la Kosovo, în anul 1448, Murad îi demonstrase că un război cu turcii este dezastruos pentru Ungaria. Dar eu nu am încredere în ajutorul creştinătăţii, fiindcă Mehmet acţionează mai rapid decât toată lumea creştină.
Astă-vară, l-am văzut pe tânărul sultan, stropit de var din cap până în picioare, frământând cu mâinile lui argila, pentru a-i incita prin exemplul său pe oameni să-şi sporească zelul la construirea fortăreţei de pe malul Bosforului. Chiar şi pe bătrânii viziri i-a obligat să ridice pietre şi să pregătească mortar. Niciodată până acum n-a mai fost construită o fortăreaţă atât de puternică într-un timp atât de scurt. Când am fugit eu din tabăra sultanului, în afară de acoperişurile plumbuite ale turnurilor, totul era gata.
Tunurile mari din bronz ale meşterului Orban au rezistat la aprinderea bruscă a pulberii. Fără îndoială, tunurile sunt rezistente şi eficiente. Iar de când o galeră veneţiană a fost scufundată doar cu o singură ghiulea, dinspre Marea Neagră nu mai soseşte nici o corabie. Căpitanul galerei veneţiene refuzase să coboare pânzele. Trupul său, tras în ţeapă, mai atârnă în faţa fortăreţei turceşti de pe malul Bosforului, înconjurat de cadavrele în putrefacţie ale bravilor lui marinari. Sultanul i-a iertat doar pe patru marinari din echipaj şi i-a trimis la Constantinopol ca să povestească ce s-a întâmplat. De la această ispravă a turcilor au trecut două luni.
Dar şi împăratul Constantin este hotărât să se apere. Tot zidul Constantinopolului se repară. În acest scop sunt folosite şi pietre de pe mormintele cimitirelor din afara oraşului. A fost o hotărâre înţeleaptă, altminteri, în timpul asediului, cu siguranţă că turcii le-ar folosi. Se povesteşte că antreprenorii îşi însuşesc doar banii şi nu se prea omoară cu munca, însă nimeni nu se plânge. Dimpotrivă, populaţia este bântuită de o bucurie răutăcioasă. Grecii cred că împăratul, din moment ce este de acord cu latinii, este un apostat. De aceea, trebuie furat tot ceea ce se poate fura de la el. Precum şi de la toţi latinii. Adevărul este că oraşul îi iubeşte mai mult pe turci decât pe latini.
Şi de ce s-ar teme de turci? Oare nu o au ei, grecii Constantinopolului, pe Panaghia Blahernelor, Fecioara cea făcătoare de minuni?
Iar astăzi, împinsă de cele mai pioase sentimente, femeia brutarului, o babă de ispravă, povestea unei mulţimi de gură-cască cum că, acum treizeci de ani, în timp ce sultanul Murad asedia oraşul, înveşmântată în albastru, pe zidurile Constantinopolului se plimba Sfânta Fecioară a Blahernelor. Când au văzut-o, turcii au intrat în panică şi, după ce au dat foc propriilor maşini de război şi corturilor, au fugit în aceeaşi noapte din preajma oraşului. Ca şi cum Murat n-ar fi putut avea alt motiv, de a încetat el atunci asediul.
Oare cum poate fi o singură săptămână atât de lungă? Şi este atât de ciudat că aştept, în ciuda faptului că, până nu de mult, eram sigur că nu mai am nimic de aşteptat. Ciudată-i bucuria aşteptării. Credeam că nu se vor mai întoarce niciodată în mine înflăcărarea enervantă şi nerăbdarea din tinereţe. Dar nu mă încumet să cred mai mult. Poate nici nu este aşa cum o văd eu... Chiar dacă un vânt rece bate dinspre Marea Marmara, chiar daca primii fulgi de zăpadă au început să se rotească prin aer, încă nu simt nevoia să mă încălzesc lângă cărbunii aprinşi. Trupul meu arde ca un cuptor încins.

22 decembrie 1452
Se apropie sărbătoarea Naşterii Mântuitorului. Veneţienii şi genovezii din Pera se pregătesc. Pentru greci, această sărbătoare n-are prea mare importanţă. Sărbătoarea lor este Paştele. Nu Săptămâna Patimilor, ci Înălţarea la Cer, aceasta se sărbătoreşte. Credinţa lor este arzătoare, inspirată, mistică şi tolerantă. Ei nu-i ard pe eretici, dimpotrivă, le permit să se retragă în mănăstiri pentru a se izbăvi de păcatele lor. Nu l-au omorât cu pietre nici pe cardinalul Isidor. I-au strigat doar: Trimite Romei pâinea ta nedospită!
O credinţă atât de arzătoare, o atât de extatică reculegere cum poţi citi pe chipurile oamenilor din bisericile Constantinopolului n-am văzut niciodată în Occident, în Occidentul unde, pentru păcatele făptuite, iertarea poate fi cumpărată cu bani.
Dar oraşul lor a devenit pustiu. Odinioară, între imensele lui ziduri, trăia un milion de oameni. S-a micşorat oraşul, la Constantinopol viaţa continuă doar în jurul pieţelor centrale de pe coline şi pe pantele din jurul portului. Case năruite, ruine şi spaţii pustii, care se întind din zonele locuite până la zidurile oraşului, păşuni neroditoare, de pe urma cărora abia de au ceva folos caprele, măgarii şi caii. Iarbă sălbatică, nesfârşite întinderi de mărăcini, case pustii cu acoperişuri prăbuşite. Şi vântul ce suflă dinspre Marea Marmara. Melancolie de nedescris.
 Veneţia a trimis două corăbii de război. Din partea papei de la Roma, doar un cardinal ― Isidor, şi cincizeci de mercenari. În fără de asta, Constantinopolul nu se poate bizui decât pe corăbiile veneţiene rechiziţionate şi pe latinii cărora li s-a promis o recompensă bună. Eram să uit de cele cinci galere bizantine de război ale împăratului Constantin, care se leagănă jalnic în port, fără vele. Împuţiciunea lor se simte până hăt, departe. Tunurile pline de mucegai verde put deopotrivă. Dar astăzi au fost oameni pe puntea acestor uitate corăbii. Chiar dacă împăratul nu are bani să le repare, se pare că megaducele Notaras şi-a propus să le facă apte de navigaţie. Corăbiile de război sunt o plăcere costisitoare.
Din insulele greceşti ale Mării Egee au sosit în port câteva nave comerciale cu cereale, ulei şi vin. Se povesteşte că turcii au făcut ravagii în Moreea. Este zadarnică aşteptarea vreunui ajutor de acolo. De altfel, Constantin nu se poate bizui nici pe fraţii lui. Încă de la Florenţa, Demetrios era unul dintre adversarii Uniunii. Iar după moartea împăratului Ioan, doar mama lor a putut să-i împiedice pe fraţi să nu se războiască între ei.
Grecii Constantinopolului... Nu-i cunosc. Nu încerc să le câştig iubirea. Vor rămâne întotdeauna doar nişte străini pentru mine. Nici timpul lor nu este timpul meu. Pentru ei este anul 6.960 de la Facerea lumii. Iar turcii sunt în cel de-al 856-lea an de la Hegira. Ce lume ciudată! Or, poate că sunt eu prea latin în inima mea?
Ea n-a venit. Poate a vrut doar să mai câştige timp ca să scape de mine decent, pentru a mă face să-i pierd urma. Nici nu-i ştiu numele. Dar de ce trebuie să mă frământ? Linişteşte-te! A fost doar un capriciu, o curiozitate trecătoare.
E grecoaică. Prin vinele ei curge sânge grecesc. Şi prin vinele mele curge sângele grecesc al tatălui meu. Sângele degenerat şi perfid, sângele plin de cruzime al Bizanţului. În toată lumea femeile sunt perfide. De sunt creştine, de sunt musulmane, e totuna. Dacă tot moştenesc o experienţă de două ori milenară, nu-s oare grecoaicele cele mai ipocrite?
Am plumb în inima mea, am plumb în sângele meu. Urăsc acest oraş muribund. Cufundat în contemplarea trecutului său, Constantinopolul nu poate să creadă în dezastrul ce va să vină.
Îl urăsc pentru că îl iubesc.

23 decembrie 1452
Astăzi am hoinărit prin oraş. Mai întâi, de la Acropole până la Palatul Bukoleon. Am privit cu atenţie zidurile compacte, porţile de fier, ferestruicile ogivale ale caselor cu două etaje. Nu m-am uitat deloc la casele de lemn. M-am rugat în Biserica Sfinţii Serghie şi Bacchus, lângă peretele dinspre mare. Dar lui Dumnezeu nu-i convine contabilitatea în partidă dublă.
Apoi am umblat de la Coloana lui Constantin până la turnurile de marmură ale Porţii de Aur. De acolo, mi-am urmat drumul până la Poarta Sfântului Roman, apoi am intrat în Grădina Blahernelor. Nimeni nu m-a împiedicat să trec de poarta grădinii.
Poate că ea s-a ferit de mine şi m-a dus în altă parte. Cine ştie? Poate locuieşte la Blaherne. Pământul era galben, îngheţat şi mort. Frunzele din parc n-au fost măturate. Am căutat în zadar pavilionul tinereţii mele cu păsări artificiale ce se zbăteau în colivii de aur. Când l-am întrebat pe un soldat din gardă, a ridicat nedumerit din umeri, poate nici n-a înţeles ce căutam. Acolo era locul unde împăratul Ioan îi desfăta pe barbari, adică pe noi, cei sosiţi din Apus, pe doctorul Cusanus şi pe ceilalţi împuterniciţi care aparţineau părţii minoritare.
Servitorul meu nu m-a însoţit. Dar pereţii, zidurile şi coloanele acestui oraş străvechi supraveghează trecătorii cu ochi nevăzuţi. Nişte lucrători, care săpau printre ruine ca să poată alege pietre pentru repararea zidurilor oraşului, mi-au arătat nişte monede înnegrite pe care le-au găsit în nisip. Nu mai au nici o valoare, dar sunt vechi de o mie de ani.
Am traversat golful şi am ajuns în Pera genoveză. Nimeni nu m-a întrebat nimic. Bărcile cu vâsle, încărcate cu tot felul de mărfuri, treceau continuu dintr-o parte în alta. Genovezii fac afaceri bune. Dacă aş vrea, în scurtă vreme m-aş putea îmbogăţi. Negustor de arme, acuma-i momentul. Poate că abia atunci grecii vor fi mai toleranţi cu mine. Poate vor înţelege, în sfârşit, că sunt sincer şi vor avea încredere în mine.
În fiece cârciumă din Pera se vând şi se schimbă ştiri. Genovezii din Pera nu sunt în război cu sultanul. Şi acest lucru e absurd. Prin Pera, sultanul Mehmet ştie tot ce se întâmplă în Constantinopol. Iar noi aflăm, în fiecare zi, noutăţi despre pregătirile de război ale sultanului.
Într-o bine cunoscută şi respectabilă curte, am văzut turnul cu porumbei voiajori. Sunt porumbei egipteni. La Adrianopol, sultanul a fost informat în aceeaşi zi despre plecările şi sosirile corăbiilor, despre mărfurile transportate, chiar şi despre căpitani, deoarece înaltul turn din Pera este un excelent punct de observaţie. De acolo pot fi văzute marea, Bosforul şi tot ceea ce se întâmplă în oraş, între Acropole şi Blaherne.
După ce am ajuns acasă, m-am uitat pe fereastră spre turnul Perei, în vârful căruia flutură în bătaia vântului flamura Genovei. Am simţit fiori reci în tot trupul. De aceea, pentru prima oară după şapte ani, am băut vin. Dar am fost şi mai trist.
Poate că abia astăzi, în această zi friguroasă, am înţeles ce absurdă a fost mânia care m-a îndemnat să-l părăsesc pe sultanul Mehmet, riscându-mi viaţa, ca să ajung într-un oraş care îmi este străin şi ostil. De ce nu l-am urmat pe noul Alexandru ca pe o voce a conştiinţei? Murad, tatăl lui, mi-l lăsase moştenire. Spre deosebire de Murad, el nu m-a crezut înger, chiar dacă animalele sălbatice şi câinii se supuneau voinţei mele. El se bucura că-şi ascute mintea cu ajutorul ştiinţei mele. Inteligenţa lui zvâcnea, ascuţită ca o lance; ştiinţa mea era aridă ca o piatră neagră. Îl amuza ideea că întâlnise un om atât de integru.
A trebuit să plec, dar atunci credeam că faptul acesta nu mă va mişca niciodată. Poate că eu însumi am fost mai uimit de propria-mi plecare decât sultanul Mehmet.

26 decembrie 1452
Am fost într-adevăr mirat când servitorul a venit în faţa mea şi mi-a spus:
― Stăpâne, nu te duce prea des la Pera!
A fost prima dată când m-am uitat la el cu atenţie. Până astăzi nu-l privisem decât ca pe un rău necesar, de care nu m-aş fi putut descotorosi, fiindcă făcea parte din locuinţa închiriată. El are grijă ca hainele mele să fie curate, îmi aduce de mâncare, veghează ca bunurile proprietarului casei să nu se degradeze, mătură curtea şi, fără îndoială, transmite camerei întunecate din Blaherne rapoarte despre mine şi despre oamenii cu care mă întâlnesc.
De fapt, n-am ce să-i reproşez, întotdeauna l-am privit ca pe un bătrân sărac, demn de milă. Am preferat să nu-l văd. Dar astăzi m-am uitat la el cu atenţie. Este un bărbat mic de statură, cu o barbă răzleaţă. Îl dor genunchii, iar în privirea lui regăseşti intensa melancolie a ochilor trişti ai grecilor din Constantinopol. Poartă haine uzate, pline de pete, şi pantaloni cârpiţi.
L-am întrebat:
― Cine ţi-a poruncit să-mi vorbeşti astfel?
Mi-a răspuns supărat:
― Eu îţi doresc binele. Pentru că, atâta timp cât locuieşti în această casă, eşti stăpânul meu.
I-am spus:
― Sunt latin.
A protestat, rostind pătimaş:
― Nu, nu. Tu nu eşti latin. Eu ţi-am recunoscut chipul.
Spre marea mea surprindere, s-a aşezat în genunchi în faţa mea, mi-a luat mâna şi mi-a sărutat-o, apoi a spus:
― Nu mă dispreţui, stăpâne! E adevărat că am băut vinul care a rămas în urciorul tău, e adevărat că am strâns bănuţii pe care uneori i-ai risipit prin casă, e adevărat că am luat puţin ulei şi l-am dus unei mătuşi bolnave, fiindcă toată familia mea este tare săracă. Însă nu voi mai repeta aceste fapte, pentru că acum te cunosc.
― Dar niciodată nu m-am târguit eu pentru preţul mâncării, i-am spus, într-adevăr mirat. Este dreptul celui sărac să trăiască din ceea ce risipeşte bogatul. Din partea mea, atâta timp cât îţi sunt stăpân, n-ai decât să-ţi întreţii şi toată familia. Cât despre bani, ei n-au nici o însemnătate pentru mine. Vine iute clipa când banii şi bogăţiile îşi pierd orice importanţă. În faţa morţii, toţi suntem egali, iar pe cântarul lui Dumnezeu, virtutea unui ţânţar are aceeaşi greutate ca şi virtutea unui elefant.
I-am vorbit mult pentru că am vrut să-i studiez chipul. Mi s-a părut sincer, dar chipul unui om te poate înşela uneori. Şi apoi, cine a mai auzit că un grec se poate încrede în alt grec?
A spus:
― Dacă vrei să nu ştiu ce faci sau unde mergi, n-are nici un rost să mă închizi în pivniţă, unde-i frig de-ţi îngheaţă oasele. De atunci sunt eu răcit, în plus, mă dor urechile şi genunchii.
― Ridică-te, omule, şi drege-ţi răul cu vin! am spus eu şi i-am întins un bizanţ de aur.
Un bizanţ de aur este o avere, fiindcă la Constantinopol săracii sunt foarte săraci, iar puţinii bogaţi sunt foarte bogaţi.
S-a uitat la moneda din mâna mea şi faţa i s-a luminat, dar a scuturat cu hotărâre din cap şi a spus:
― Stăpâne! Nu ţi-am vorbit despre durerile mele ca un cerşetor. Tu nu ai nevoie să mă cumperi cu bani. Dacă doreşti să nu aud, eu nu voi auzi, dacă doreşti să nu văd, eu nu voi vedea. Trebuie doar să-mi porunceşti.
― Nu înţeleg, am spus eu.
Privind spre câinele galben şi slab ce se odihnea cu botul între labe pe preşul din faţa uşii şi-mi urmărea fiecare gest, a spus:
― Oare nu s-a supus ţie chiar şi acest câine ce te urmează cu credinţă oriunde mergi?
― Nu înţeleg despre ce vorbeşti, am repetat, şi am aruncat bizanţul de aur pe covor, în faţa lui.
S-a aplecat şi l-a ridicat, m-a privit în ochi şi a spus:
― Nu trebuie să-ţi dezvălui adevăratul chip. Oare cum de-am putut să gândesc că ţi-l vei dezvălui în faţa mea? Pentru mine, taina ta este sacră. Banul pe care mi l-ai dat îl primesc doar pentru că mi-ai poruncit să-l primesc. Este o mare bucurie pentru mine şi pentru familia mea. Dar şi mai mare este bucuria de a fi slujitorul tău.
M-a supărat această aluzie misterioasă. Probabil a gândit la fel cum gândesc toţi grecii din oraş. Că fuga mea a fost simulată, că sunt o iscoadă a sultanului. Probabil a crezut că-l voi putea proteja atunci când armata sultanului va intra în Constantinopol, ca să nu fie dus sclav cine ştie unde. Dacă, într-adevăr, aş fi avut ceva de ascuns, astfel de planuri mi-ar fi convenit. Dar şi aşa, oare cum aş fi putut să am încredere într-un om atât de simplu?
I-am spus:
― De-ţi închipui că poţi trage vreun folos de pe urma mea, te înşeli. Celor care ţi-au încredinţat misiunea de a mă spiona le-am spus de zece ori că nu-l mai slujesc pe sultan, şi, de fiecare dată, am întărit vorbele prin jurământ. Cum răbdarea mea n-a ajuns la limită, spun încă o dată: nu mai sunt în serviciul sultanului.
― Nu, nu, a protestat el. Asta o ştiu. Oare cum ai putea să fii în serviciul sultanului? Dar eu te-am recunoscut. A fost ca un fulger care a căzut în faţa mea.
― Eşti beat? l-am întrebat eu... Dar delirezi, şi poate că ai, într-adevăr, febră. Eu nu înţeleg nimic din ceea ce-mi spui. Aşa i-am spus, dar, în acelaşi timp, mintea mea a fost bântuită de gânduri ciudate.
S-a înclinat în faţa mea şi a rostit umil:
― Aşa este, am băut prea mult. Îţi cer iertare, stăpâne, şi te asigur că nu se va mai repeta.
Dar vorbele lui nebuneşti m-au îndemnat să mă uit în oglindă. Dintr-un motiv pe care eu însumi nu-l înţeleg, m-am hotărât să nu mai merg la bărbier, ci să-mi rad barba cu şi mai multă conştiinciozitate decât până acum. Din vanitate şi din prostie, îmi lăsasem de câteva zile barba să crească. Mi-am schimbat şi veşmintele, pentru că, orice s-ar zice, eu sunt latin, nu grec.

2 ianuarie 1453
Ea a venit, în sfârşit, a venit. Un mantou castaniu-deschis, încălţăminte uşoară de aceeaşi culoare. A crezut, probabil, că înveşmântată astfel, nimeni n-o va putea deosebi de o femeie obişnuită. Cusătura veşmintelor, coafura, chiar şi felul în care era prins voalul ce-i acoperea parţial chipul, nu puteau disimula rangul şi educaţia.
― Slăvit fie numele Domnului şi bine ai venit! i-am spus eu şi n-am fost în stare să-mi reţin lacrimile de bucurie.
Iar câinele galben, în cinstea sosirii ei, a dat respectuos din coadă.
― Este o nebunie, a spus ea. Nebunie şi magie, în acelaşi timp. Voi fi descoperită, o ştiu, dar nu m-am putut împiedica. O vrajă, mai puternică decât voinţa mea, m-a împins încoace.
― Dar cum ai intrat în casă? am întrebat-o eu precipitat.
Şi-a acoperit şi mai mult chipul cu voalul. A spus:
― Am bătut în poartă. Un bărbat mic de statură, care tuşea, a deschis-o. Ascultă, ar trebui să-i cumperi nişte straie noi bietului om şi să-i porunceşti să-şi îngrijească părul şi barba. Îi era ruşine de propria-i înfăţişare, de aceea nici n-a îndrăznit să mă privească. S-a întors cu spatele la mine, ca şi cum nici n-aş fi existat. Chiar şi încăperea aceasta, a adăugat ea după ce şi-a rotit privirea prin cameră, ar putea avea o înfăţişare mai civilizată.
Şi-a întors brusc privirea după ce a văzut colţul în care se află patul meu. L-am acoperit în grabă cu un covor, pentru a ascunde veşmintele de noapte. Apoi am ieşit. Servitorul meu era în curte şi adulmeca văzduhul.
― Frumoasă vreme, a spus el, însoţindu-şi constatarea cu un surâs ipocrit.
― Minunată, i-am răspuns eu şi mi-am făcut cruce cum îşi fac grecii. Cea mai bună zi din viaţa mea, am adăugat eu şi i-am poruncit: Du-te repede în piaţă şi cumpără vin, carne friptă, baclavale, stafide, nuci. Cumpără de toate! Cumpără ce-ţi place ţie mai mult! Umple coşul cel mare! Pentru mine, pentru tine, pentru toţi verii tăi, pentru toate mătuşile tale. Iar dacă întâlneşti pe drum cerşetori, omeneşte-i şi pe ei!
― Doar n-o fi tocmai astăzi ziua ta de naştere, stăpâne! a rostit el, cu vizibilă falsă inocenţă.
― Nu, nu, l-am asigurat eu. Dar am pe cineva în vizită. O femeie săracă, care a venit să-mi ţină de urât.
― În vizită? m-a întrebat el, cu cea mai autentică mirare în glas. Dar nu am văzut să fi intrat cineva în casa aceasta. Ce-i drept, ceva mai înainte, mi s-a părut că bate cineva la poartă, dar cînd am deschis, nu era nimeni pe stradă. Sau poate că vrei să glumeşti cu mine, nu-i aşa?
― Fă degrabă ce ţi-am poruncit! i-am spus eu. Dar ascultă! De vei sufla vreo vorbă despre femeia care a venit la mine, jur că te voi apuca de barbă şi, cu mâna mea, îţi voi tăia beregata.
În timp ce-i dădeam coşul, i-am spus:
― Nu te-am întrebat niciodată care-ţi este numele.
Mi-a răspuns bucuros:
― Este o mare cinste pentru mine că mă întrebi. Mă numesc Manuil. Tatăl meu a slujit la Palatul Blahernelor în timpul împăratului Manuil, de aceea mi-a dat acest nume.
― Manuil! am strigat eu. Ce nume frumos! Manuil, astăzi este cea mai fericită zi din viaţa mea. O, Doamne!
Apoi l-am prins de urechi, l-am sărutat pe amândoi obrajii şi l-am împins spre poartă.
M-am întors; îşi scosese mantoul şi îşi dezvelise faţa. Nu mă săturam s-o privesc, nu puteam rosti o vorbă, genunchii îmi tremurau. Am căzut la picioarele ei şi faţa mea i-a atins genunchii. Am plâns. De fericire şi de extaz. Mi-a atins cu sfială obrajii, mi-a mângâiat părul.
Am ridicat privirea spre ea. I-am văzut zâmbetul ca un soare, ochii ca două flori de aramă şi aur, sprâncenele albastre arcuite înalt ca bolta catedralelor, obrajii ca lalelele, buzele moi ca petalele de trandafiri, dinţii ca perlele. Cu cât o priveam, cu atât mai mult doream s-o privesc. Şi am rostit, dintr-o suflare, tot ceea ce era în sufletul meu:
― Inima mea are, încă o dată, şaptesprezece ani. Aş vorbi ca un poet, de mi-ar ajunge cuvintele. Frumuseţea ta... Fiinţa ta mă-mbată. De parcă n-aş fi cunoscut niciodată o femeie. Şi, în acelaşi timp, ca şi cum te-aş cunoaşte dintotdeauna.
I-am spus:
― Tu eşti tot Bizanţul. Eşti regina cetăţilor lumii, tu eşti Cnstantinopolul, iubirea mea. Când le-am văzut prima dată ţâşnind din mare, purtate de corăbii, am recunoscut cupolele scânteietoare ale oraşului tău. Am recunoscut străzile, coloanele de marmură, aurul şi porfirul, de parcă aş fi trăit în Constantinopol în alte timpuri. Le-am recunoscut cu ochii sufletului meu. N-am nevoie să întreb pe nimeni care-i drumul ce duce la tine, l-am regăsit, dragostea mea.
I-am spus:
― Pentru că tu erai aici, de aceea mi-a fost dor toată viaţa de aceste locuri. Pe tine te-am visat când visam oraşul tău, Constantinopolul s-a dovedit a fi de o mie de ori mai minunat decât mi l-am imaginat eu. Tot aşa, eşti de o mie de ori mai minunată, aici, înaintea ochilor mei, decât în visele în care te-am văzut. Mai frumoasă, mai încântătoare decât în toate amintirile. Dar două săptămâni! îngrozitor de multă vreme. Două săptămâni lungi cât o eternitate în infern. De ce n-ai venit aşa cum mi-ai promis? De ce m-ai părăsit? Credeam că voi muri.
M-a privit, a închis uşor ochii, mi-a mângâiat fruntea, obrajii, buzele. Apoi a deschis din nou căprui-i ochi surâzători, strălucitori, ameţitori, şi a spus:
― Mai spune-mi! Vorbele tale sunt atât de frumoase. E o plăcere să le ascult, deşi nu mă îndoiesc că minţi. Pentru că m-ai şi uitat. Ai fost uimit când m-ai revăzut. Din fericire, m-ai putut recunoaşte.
Am încercat s-o îmbrăţişez.
― Nu, nu, a protestat ea şi mi-a împins pieptul cu mâinile.
Dar refuzul ei a fost ca o chemare. Am îmbrăţişat-o şi ea nu s-a opus; trupul ei s-a pierdut în braţele mele. Dar, deodată, s-a smuls din îmbrăţişare şi s-a apucat cu amândouă mâinile de cap.
― Ce faci? a întrebat ea şi a izbucnit în plâns. Nu pentru asta am venit la tine. Mă doare îngrozitor de tare capul.
Nu cunoscuse încă atingerea unui bărbat. Trupul ei îi povestise trupului meu. Orgolioasă? Poate. Plină de pasiune. Capricioasă. Geloasă. Fără îndoială. Dar păcatul nu-l încercase încă. Cu trupul, nu. Poate cu gândul.
Suferea. I-am prins capul între mâinile mele şi am început să-i mângâi uşor fruntea.
― Iartă-mă! a rostit ea suspinând. Probabil sunt prea sălbatică. Parcă mi-ar fi capul înţepat cu ace de foc. Mi-a fost atât de teamă când m-ai strâns în braţe.
Apoi puterea i-a alunecat prin mâinile mele. A respirat profund şi trupul ei încordat s-a destins.
― Mâinile tale sunt liniştitoare, a spus ea, întorcându-şi capul să le sărute. Ai mâini de tămăduitor.
Mi-am privit mâinile şi am spus cu un glas aspru:
― Mâini care tămăduiesc, mâini care distrug. Dar ai încredere în mine! Nu-ţi doresc răul. Nu ţi l-am dorit nici atunci când te-am îmbrăţişat, ar fi trebuit s-o simţi.
M-a privit. Cu ochi atât de curaţi, atât de cunoscuţi. Şi m-am pierdut în privirea ei. În jurul meu totul s-a destrămat spre ireal.
― M-am înşelat, a spus ea. Fără a-l fi dorit cu adevărat, mi-am dorit răul pe care tu nu mi l-ai dorit. Dar acum mă simt bine. Alături de tine mă simt ca niciunde. Chiar şi casa în care locuiesc mi-a devenit străină, respingătoare. O forţă magică mă cheamă la tine, traversând zidurile, pereţii, oraşul. M-ai vrăjit într-adevăr.
― Dragostea în sine este o vrăjitorie, i-am spus eu. Dragostea este cea mai teribilă magie. Şi tu m-ai vrăjit când te-ai uitat în ochii mei, acolo, în faţa portalului Catedralei Înţelepciunii.
― Dar este o nebunie! a spus ea cu o voce stinsă şi tristă. Tatăl meu nu va fi niciodată de acord să mă dea unui latin. Tu nici nu ştii din ce familie fac parte. Tu eşti un pribeag prin lumea asta, un aventurier. O, Doamne! Dacă tatăl meu ar şti, ar porunci de îndată să fii ucis.
Am simţit cum îmi îngheaţă inima. Ca să câştig timp, m-am grozăvit în faţa ei cu vorbe umflate:
― Nobila-mi origine se poate citi pe chipul meu. Tatăl meu este paloşul, mama mea este pană de scris, fraţii mei sunt stelele gânditoare, îngerii şi demonii îmi sunt veri. Aceasta-mi este familia.
S-a uitat cu sinceritate în ochii mei şi a rostit:
― N-am vrut să te jignesc. Am spus doar adevărul.
Pretenţioasele mele vorbe îmi zgâriaseră gâtul pe când le rosteam. Adevărul meu era mult mai simplu.
― Sunt căsătorit, am recunoscut eu. În curând se împlinesc nouă ani de când n-am mai văzut-o pe femeia mea, dar după cum am aflat, este încă în viaţă. Băiatul nostru are doisprezece ani. M-am alăturat cruciaţilor, şi pentru că nu mai puteam să trăiesc împreună cu ei. Ea crede că am murit în luptele de la Varna. Şi poate că-i mai bine aşa.
După ce am rostit primele cuvinte, ea a tresărit. Nu ne-am mai uitat unul la altul. Şi-a aranjat gulerul, şi-a îndreptat medalionul de pe piept. Avea un gât atât de alb.
― N-are nici o importanţă, a spus ea cu o voce îngheţată. Oricum, această aventură n-ar fi putut duce la nimic bun.
Şi-a pipăit din nou medalionul şi, privindu-şi mâinile, a spus:
― Trebuie să plec. Vrei să mă ajuţi să mă îmbrac?
Dar n-aş fi vrut să plece. În inima ei, nici ea nu voia. Îmi vorbise aşa ca să mă umilească.
― Dar noi suntem oameni în toată firea, am spus eu şi am constatat cu regret că vocea îmi devenise răutăcioasă. N-are nici un rost să te joci cu sentimentele ca un copil. Tu ştii foarte bine ce faci. Ai venit aici cu ochii larg deschişi. Eu nu dau nici doi bani pe sacramentele Bisericii. Căsătoria n-are importanţă. Când tu exişti, când te-am găsit, ce rost ar mai avea să-mi pese de paradis sau de infern? Nici paradisul, nici infernul nu sunt ceea ce credem noi, nu sunt ce ni s-a povestit. Tu eşti a mea, o ştii prea bine. Şi încă o dată îţi spun, eu nu-ţi doresc nici un rău.
N-a spus nimic. Privea consecvent spre podea. De aceea am continuat:
― Oare te-ai întrebat ce se va întâmpla cu noi? Sau vom muri, sau vom fi sclavi la turci. Nu poţi alege altceva. Ne-au mai rămas doar câteva luni, în cel mai bun caz o jumătate de an. Până la urmă, turcii tot vor veni... Şi atunci, ce importanţă mai au toate legăturile binecuvântate de Biserică? am răcnit eu şi am lovit cu atâta putere în spătarul unui scaun, încât, de durere, mi s-a întunecat vederea. Un om se poate gândi la căsătorie, la casă şi la copii doar dacă are viaţa în faţa lui. Pentru mine şi pentru tine nu mai există nimic. Din clipa în care s-a născut, dragostea noastră a fost osândită să se prefacă repede în cenuşă. Iar tu vrei să te îmbraci şi să pleci, pentru că, odinioară, o judecată a lui Dumnezeu m-a silit să mă căsătoresc cu o femeie mai bătrână decât mine, căreia, din milă, i-am dăruit trupul meu. Inima mea, ea n-a încercat s-o aibă niciodată.
― Ce să fac cu inima ta? a strigat ea şi obrajii i s-au împurpurat. Inima ta este latină. Vorbele pe care le rosteşti o dovedesc. Constantinopolul nu va muri niciodată! Fiecare generaţie a trăit asediul, dar turcii n-au reuşit să cucerească oraşul. Dacă Maica Domnului este protectoarea zidurilor Constantinopolului, cum poate să le forţeze un oarecare tânăr, acest Mehmet, pe care chiar şi turcii îl dispreţuiesc?
Nebuneasca ei încredere în zidurile oraşului era absolută, oare ce rost au mai avut vorbele pe care le-a spus?
Apoi, evitându-mi privirea, m-a întrebat cu o voce stinsă:
― Care-i înţelesul Judecăţii lui Dumnezeu, despre care ai pomenit? Soţia ta este, într-adevăr, mai în vârstă decât tine?
Întrebarea ei mi-a înveselit inima. Era o dovadă că mai mare-i era curiozitatea decât gelozia. Dar, chiar în aceeaşi clipă, am înţeles, după zgomotul cu care a trântit poarta şi după paşii apăsaţi cu care a urcat scara, că servitorul meu se şi întorsese. I-am ieşit în întâmpinare şi i-am luat coşul. I-am spus în grabă:
― N-am nevoie de tine astăzi, Manuil.
― Bine, stăpâne, a răspuns el. Voi supraveghea casa din cârciuma de peste drum. Crede-mă, aşa este mai bine.
Apoi, cu mult zel, m-a apucat de mânecă şi mi-a şoptit la ureche:
― Pentru numele lui Dumnezeu, stăpâne! Spune-i să se îmbrace altfel! Cu veşmintele ei scumpe, atrage privirea tuturor şi stârneşte mult mai multă curiozitate în jur decât dacă ar umbla cu faţa neacoperită şi boită precum târfele din port.
― Manuil! i-am atras eu atenţia. Pumnalul meu nu prea stă bine în teacă.
Dar el şi-a frecat fericit mâinile şi a râs de vorbele mele de parcă i-aş fi spus o glumă bună.
― Tu ai o mentalitate de proxenet, ca bărbierii, i-am spus eu şi i-am tras un picior în fund ca să plece. Dezonorant!
Dar am fost atent să nu-l lovesc prea tare; el a interpretat gestul meu ca pe o favoare şi a plecat zâmbind.
Apoi am intrat cu coşul în cameră, am suflat în jarul din vatră şi am mai pus cărbuni pe foc. Am turnat vin în două cupe de argint, am frânt pâinea de grâu, am pus dulciurile în vasul chinezesc.
Ea a spus:
― Nu mi-e foame.
Dar a făcut semnul crucii, a gustat din vin şi a mâncat o bucăţică de pâine. Apoi, cu vârful unui beţişor, a gustat din dulciurile păstoase cu miere. Nici mie nu-mi era foame, dar am gustat din toate, ca şi ea.
― Noi am băut vin împreună, am frânt împreună pâinea, i-am spus eu. Acum ştii că nu-ţi voi face nici un rău. Tu îmi eşti oaspete, de aceea, tot ce este al meu este şi al tău.
A zâmbit şi a spus:
― Chiar şi împăratul Constantin, în această vară, i-a trimis cele mai bune bucate sultanului Mehmet, în timp ce acesta-şi construia fortăreaţa pentru a distruge Constantinopolul. Ce-ai zice dacă aş da crezare vorbelor tale şi aş începe să fur din casa ta, la fel ca sultanul, care fură de la cel care l-a ospătat?
Surâsul meu a fost forţat.
― Sultanul a fost prea neîncrezător ca să guste vreo bucăţică din bunătăţile pe care i le-a oferit împăratul, i-am povestit eu. Le-a împărţit sclavilor lui. Dar, spre marea-i mirare, nici un sclav n-a fost otrăvit. I-am spus că se înşală când îi apreciază pe toţi oamenii după firea pe care el însuşi o are. Poate că împăratul Constantin e mai mult soldat decât suveran, dar dreptatea şi sinceritatea nu-i pot fi puse la îndoială. Nu-i vina lui că s-a născut sub un semn nefericit al stelelor.
― Constantin este un trădător şi un contestatar al credinţei, a spus ea cu furie. Când a schimbat pâinea dospită cu azima, a lovit în credinţa noastră străbună. Ce câştig avem dacă am acceptat ajutorul latinilor, când Dumnezeu îşi întoarce faţa de la noi?
― Dospită, nedospită, este acelaşi lucru, am strigat eu enervat de absurda ei prejudecată. Voi, grecii, nici n-aţi ascultat proclamaţia Uniunii atunci când a fost citită. Doar purificarea sufletului vă interesează, fie ea cum o fi, prin foc, prin întuneric şi furtună, n-are importanţă. Dar proclamaţia nu schimbă nimic din ceea ce a fost. Patriarhii Răsăritului pot păstra bunele tradiţii. Bineînţeles, şi tu ţi-ai astupat urechile, la fel cum au făcut şi ceilalţi greci.
Era palidă.
― Şi Fiului, a spus ea în şoaptă. Un adaos inutil la Crez. O învăţătură falsă.
― Pe Sfânta Treime! am ţipat eu. Nu mai vorbi despre lucruri pe care nici cei mai inteligenţi oameni nu le pot înţelege! Doi ani şi-au spart capetele cei mai înţelepţi şi mai cultivaţi bărbaţi ai Occidentului şi ai Orientului ca să se încreadă unul în altul şi să hotărască, să clarifice şi să găsească adevărul în această problema. Până la urmă, au ajuns la un consens, dar nu cred că tu ai competenţa să le judeci hotărârea şi să negi totul atât de radical.
― Aha! a rostit ea. Tu însuţi te îndoieşti de adevărul latinilor, altfel n-ai urla ca să le iei apărarea.
M-am străduit să vorbesc calm. Am spus:
― La Florenţa, patriarhul vostru şi-a folosit ultimele puteri şi s-a ridicat de pe patul de moarte ca să-şi facă testamentul. El l-a recunoscut pe papă drept capul Bisericii. El a recunoscut că Sfântul Duh purcede din Tatăl şi din Fiul. De smerenia lui, nici unul dintre ai voştri nu se îndoieşte, aşa cred. Înainte de a muri, el a recunoscut Uniunea. Oare nici asta nu te poate convinge?
― Minciuni de-ale latinilor, a rostit ea cu răceală. Le cunosc prea bine. În plus, nu toţi au semnat. Markos Evghenikos, Demetrios, fratele împăratului, chiar şi bătrânul filozof Ghemisthos Plethon au preferat să fugă de acolo decât să semneze. Uniunea n-a fost niciodată validată.
― Vorbe goale, am spus eu, agitându-mi braţele. Vorbe goale.
S-a uitat fix la mine cu ochii ei mari şi m-a întrebat:
― Dar tu? Tu crezi în Uniune?
Această întrebare directă m-a făcut să mă liniştesc şi, totodată, să mă amărăsc pentru furia mea nejustificată. Ce m-a determinat să iau, cu atâta ardoare, apărarea Uniunii? Amintirile s-au întors vii în cugetul meu şi am văzut încă o dată Ferrara umedă şi mocirloasă după ce apele care o inundaseră se retrăseseră, broaştele orăcăiau îngrozitor prin toate bălţile, crucile negre de gudron de porţile caselor în timpul ciumei, felinarele ce se clătinau şi căruţele hurducăite cu care erau transportate cadavrele noaptea cînd era întuneric, chipurile însetate de putere ale asceţilor călugări flămânzi ai papei Eugen, aurul coroanei panaşate a împăratului Ioan pe când traversa călare Florenţa pe spatele unui cal alb ca să se bucure mulţimea, trupul zdravăn al lui Bessarion cel cu capul rotund, ochii scăpărând de inteligenţă şi gesturile rapide ale mitropolitului Isidor, veşmintele ciudate ale grecilor, adoptate în mare grabă de femeile din Italia.
Şi vorbele, vorbele, neîntreruptele discuţii zumzăitoare, scrâşnetul penelor de scris pe hârtie, hârtiile, hârtiile, interminabilele maldăre de hârtii. Disputele invariabile despre scriere. Codexul gros, îngălbenit, din care lipseau litere, fiindcă fuseseră şterse pe ascuns. I-am văzut pe cei mai mari cărturari ai timpului meu şi am înţeles ce inutile erau discuţiile lor, fiindcă nici unul nu se putea opri din încercarea permanentă de a destabiliza convingerile altora. Am învăţat atunci doar să scriu rapid.
― Biserica, am rostit eu şi am ridicat neputincios braţul. Probabil Biserica lui Hristos trăieşte în inima oamenilor, iar Biserica pământească este doar în suprafeţe, veşminte şi simboluri. Femeile din Ferrara se înveşmântează ca grecoaicele şi, în dimineaţa Paştelui, cu lumânările aprinse în mână, mulţimea se revarsă în grupuri impresionante spre biserica grecească să asculte slujba. Oameni străini se sărută între ei după obiceiul grecilor, iar în parcuri se repetă ospeţele lui Platon, amestecându-se vinul cu apa în timp ce cântă muzica. Dar toate sunt trecătoare. Oamenii împătimiţi de schimbare sunt uimiţi întotdeauna de tot ce-i nou. Femeile din Florenţa şi Ferrara sunt înnebunite după călugării greci şi după bărbile erudiţilor. Mai pe urmă, ele se dezvinovăţesc pretinzând că n-au ştiut cum se spune în greceşte: nu se poate... Ca nebunia modei, capriciul, nevoia de schimbare, am continuat eu. Latina este limba judecătorilor, greaca este limba filozofilor şi poeţilor. Nici nu-i de mirare că latinii şi grecii nu se pot înţelege, când e vorba de un pact terestru, un judecător îl învinge întotdeauna pe un filozof. De aceea, în Florenţa, grecii sunt nevoiţi să se încline în faţa latinilor. Dar ţie, doar ţie îţi pot mărturisi că, în inima mea, Biserica ta este Biserica cea adevărată, Biserica autentică a lui Hristos, nu falsa Biserică ce-şi schimbă obiceiurile după cum bate vântul. Acest lucru l-am învăţat la Florenţa.
 I-am mângâiat mâinile şi am continuat:
― În tinereţe am avut un vis. La Ferrara şi la Florenţa, în calitate de caligraf şi de traducător la cancelaria papei, credeam că slujesc problemele întregii Europe, pentru binele umanităţii. Pe atunci, nu mă gândeam că ar putea exista în lume ceva mai măreţ şi mai ambiţios decât unirea Bisericilor creştine ale Occidentului şi Orientului. Credeam că Uniunea va fi primul pas important pentru ca popoarele să se înţeleagă în continuare între ele şi pe pământ să domnească pacea. M-am înşelat. Visul meu s-a năruit. Îl urăsc. Mă îndoiesc de acest acord. Uniunea identificându-se cu Hristos aşezat pe tronul papal, încurajând întoarcerea la Biserica originară, în acord cu regii şi principii. Ideal inaccesibil!
Am continuat:
― Da, într-o zi mi s-au deschis ochii. Am înţeles că slujesc doar unor interese politice, unor inşi avizi de putere, cu sângele îngheţat. După ce s-a citit în catedrala Florenţei proclamaţia Uniunii în greceşte şi în latineşte, când clopotele băteau în tot oraşul şi torţe de sărbătoare ardeau în toate pieţele, mi-am vândut cărţile şi veşmintele şi le-am dat săracilor toţi banii mei. În inima mea, ştiam că totul este zadarnic, că Uniunea nu este decât un maldăr uriaş de hârtii. N-am mai vrut să-i urmez drumul.
― Atunci de ce m-ai contrazis şi ai urlat la mine? m-a întrebat ea. Din cauza acestei Uniuni blestemate, m-ai ofensat şi mi-ai adresat atâtea vorbe răutăcioase!
― Nu din cauza Uniunii, am spus eu oftând. Doar din cauza îngrozitoarei mele decepţii, îmi fusese drag visul acesta.
Apoi am tăcut amândoi. După un timp, ea a spus:
― Tu trebuia să-mi povesteşti despre acea Judecată a lui Dumnezeu.
― Am vorbit şi aşa prea mult, i-am răspuns eu. Când eşti lângă mine, de ce să povestesc oare despre acele vremuri? Folosind aceleaşi cuvinte, oamenii vorbesc despre lucruri diferite. Dar, odată rostite, vorbele seamănă în juru-le neînţelegeri şi neîncredere. Nu mai am nevoie de cuvinte când eşti lângă mine.
În apropierea focului, i-am încălzit mâinile între ale mele. Deşi obrajii îi ardeau, avea degetele reci. I-am şoptit:
― Dragostea mea, dragostea mea dintotdeauna... Credeam că sunt în toamna vieţii, dar nu este adevărat. Îţi mulţumesc că exişti.
Mi-a povestit că a vegheat-o pe mama ei bolnavă, de aceea n-a putut să vină după cum mi-a făgăduit. Am simţit că ar fi dorit să spună cine este. Dar nu i-am dat voie. Nu vreau să ştiu. Cu cât ştii mai mult, cu atât suferi mai mult. E vreme pentru toate lucrurile sub soare. Îmi este de ajuns că a venit.
Era gata de plecare. M-a întrebat:
― Eşti sigur că în primăvară turcii vor asedia Constantinopolul?
Nu mi-am putut stăpâni furia şi i-am spus sarcastic:
― Oare voi, toţi grecii, sunteţi nebuni? Ulemanii şi dervişii umblă din sat în sat prin Asia. Trupele din provinciile europene supuse turcilor şi-au început şi marşul spre Constantinopol. La Adrianopol se făuresc tunuri. Sultanul şi-a propus să strângă o armată mult mai numeroasă decât cea a străbunilor lui, pentru a începe asediul. Iar tu mă întrebi smerită dacă, într-adevăr, ei vor veni. Bineînţeles că vor veni, am strigat eu. Şi o vor face degrabă. Pentru că acum, când Uniunea a fost proclamată, poate că papa va reuşi să-i convingă pe principii Europei să renunţe la certurile şi la războaiele dintre ei, pentru a face o nouă cruciadă. Dacă Mehmed este pentru voi un pericol de moarte, Constantinopolul, care se află în inima Imperiului Otoman, înseamnă o permanentă ameninţare pentru sultan. Tu nu-i cunoşti dorinţa nebunească de măreţie. El se crede Alexandru cel Mare al vremurilor noastre.
― Gata, gata, ajunge! mi-a spus ea şi a afişat un surâs neîncrezător. Dacă aşa stau lucrurile, înseamnă că nu ne vom mai vedea de prea multe ori.
― Ce vrei să spui? am întrebat-o şi i-am strâns mâinile.
― Dacă, într-adevăr, sultanul părăseşte Adrianopolul şi-şi începe marşul spre Constantinopol, împăratul Constantin va trimite la Moreea, cu o corabie rapidă, toate femeile din familia regală. Şi eu am un loc pe corabia aceea.
M-a privit cu ochii ei mari şi căprui, şi-a muşcat buzele şi a spus:
― N-ar fi trebuit să-ţi povestesc despre asta.
― Nu, am spus, şi gura îmi era uscată. Pentru că eu aş putea fi o iscoadă a sultanului. Aşa ai gândit, nu-i aşa? Ca toată lumea! Nici nu-i de mirare.
― Eu am încredere în tine, a rostit ea. Ştiu că nu te vei folosi de imprudenta mea confesiune. Dar spune-mi, oare, să fug?
― Fără îndoială, i-am răspuns eu. Trebuie să pleci. De ce să nu-ţi salvezi viaţa şi onoarea, din moment ce ai şansa s-o faci? Tu nu-l cunoşti pe sultanul Mehmet. Eu îl cunosc. Oraşul tău va fi distrus. Din toată frumuseţea, din tot luxul ce vă înconjoară, din toată puterea şi bogăţia familiilor nobile nu vor mai rămâne nici umbrele.
― Dar tu? a întrebat ea.
― Eu? Eu am venit să mor lângă zidurile Constantinopolului, pentru tot ceea ce urmează să se piardă. Pentru că nici o putere din lume nu va putea aduce înapoi timpul risipit. Alte vremuri vor veni. Dar nu vreau să le mai trăiesc.
Înainte de a-şi acoperi faţa, m-a întrebat:
― Dar tu nu mă săruţi înainte de a ne despărţi?
― Nu vreau să te doară capul.
Mi-a sărutat amândoi obrajii cu buzele ei moi, mi-a mângâiat bărbia, lăsându-şi apoi capul pe pieptul meu, ca şi cum ar fi vrut să mă aibă doar pentru ea.
― Mă faci să devin vanitoasă, a spus ea. Încep să am o părere prea bună despre mine. Să fie adevărat că nu vrei să-mi ştii numele? Vrei doar să-ţi fiu prietenă. E minunat, dar mi-e greu să te cred.
Am întrebat-o:
― Înainte de a pleca din Constantinopol, vei mai veni o dată?
A aruncat o privire în jur, a mângâiat distrată câinele galben şi a rostit:
― Mă simt bine aici. De voi putea, voi reveni.

6 ianuarie 1453
Grecii sunt neliniştiţi. Profeţii funeste aleargă din gură în gură. Femeile îşi povestesc visele. Bărbaţii au vedenii. Călugări fanatici, cu ochii aprinşi de patimă, prevestesc la colţuri de stradă distrugerea şi moartea oraşului, consecinţă firească, spun ei, a abandonării credinţei străbune.
Mănăstirea Pantocratorului este sufletul întregii agitaţii. De acolo, părintele Ghenadios trimite scrisori în tot oraşul. Iar scrisorile sunt citite mulţimii. Femeile plâng ascultându-le. Din porunca împăratului, el însuşi, părintele, nu se arată mulţimii. M-am dus până la mănăstire şi am citit proclamaţia prinsă cu cuie de poartă:
Nefericiţilor! scria el. Unde v-aţi rătăcit? Cum aţi putut să vă depărtaţi de Dumnezeu şi să vă puneţi speranţa în ajutorul latinilor? Voi înşivă împingeţi oraşul spre ruină şi, împreună cu oraşul, vă pierdeţi credinţa. Doamne, ai milă de mine! În faţa Ta, Doamne, mărturisesc că eu nu sunt părtaş la păcatul lor. Cugetaţi, nefericiţilor, la ceea ce faceţi! Dacă abandonaţi credinţa străbunilor voştri, dacă vă daţi de partea ereticilor, doar de robie veţi mai avea parte! Vai vouă în ziua Judecăţii de Apoi!
 Singurul lucru despre care ne putem întreba este dacă flota pontificală va sosi la timp şi dacă ajutorul ei va fi îndeajuns. Într-o nouă cruciadă nu cred. Creştinătatea se pregătise timp de cinci ani înainte de a fi învinsă la Varna. Ungurii nu se vor mai încumeta niciodată să-i sfideze pe turci, aşa cum au făcut-o la Varna. Iar dacă nici un ajutor nu va sosi la timp, înseamnă că Proclamaţia Uniunii nu a semănat în jur decât amărăciune şi disperare. De fapt, pentru ce, în ultima clipă, grecii au renunţat la întărirea credinţei lor?
Ghenadios are poporul de partea lui. Catedrala Sfânta Sofia este goală ca un deşert. Doar împăratul, împreună cu suita lui de ceremonie, asistă la slujba de duminică. Pentru politicieni, credinţa n-are nici o importanţă. O recunosc doar cu vorbele, nu şi cu sufletul. Dar sunt tulburaţi şi ei de faptul că biserica este goală. O parte dintre preoţi au renunţat să mai slujească în Sfânta Sofia. Iar cei care au rămas îi ameninţă cu anatema pe cei care au plecat.

8 ianuarie 1453
Am aflat ceva care m-a incitat să merg, încă o dată, la Mănăstirea Suveranului Lumii, pentru a-l întâlni pe părintele Ghenadios. Am aşteptat multă vreme. El se roagă şi se biciuieşte zilnic, pentru a răscumpăra prin suferinţa lui păcatele oraşului. Abia când a aflat că am făcut parte din suita sultanului, a acceptat să mă primească. Adevărul este că şi el îi iubeşte mai mult pe turci decât pe latini.
Când a văzut că nu port barbă şi sunt îmbrăcat în veşminte occidentale, a avut o reacţie spontană şi a strigat anatema! şi apostat! Nici nu-i de mirare că nu m-a recunoscut, fiindcă şi eu am făcut un efort să regăsesc sub chipul de acum trăsăturile chipului său de altădată. Bărbos, tulburat, cu o privire extatică din cauza postului şi a veghii, mi s-a părut mult mai bătrân şi mai slab decât îl ştiam. Dar, pentru mine, el a rămas acelaşi Gheorghios Sholarios, secretarul şi păstrătorul sigiliului defunctului împărat, acelaşi bărbat care a semnat, împreună cu mulţi alţii, proclamaţia de la Florenţa. Tânărul, înflăcăratul, ambiţiosul şi energicul Gheorghios.
― Eu sunt Jean Ange, Giovanni Angelos, francul faţă de care ai fost binevoitor odinioară la Florenţa.
M-a privit fix, dezorientat, ca şi cum l-ar fi întâlnit pe diavolul în persoană. A strigat:
― S-ar putea ca Gheorghios să te fi cunoscut, dar acel Gheorghios nu mai există. Pentru păcatele mele, m-am lepădat de obligaţiile pământeşti, de ştiinţă şi de ambiţii politice. Eu sunt călugărul Ghenadios şi nu te cunosc. Ce vrei de la mine?
Exaltarea sa şi supliciul spiritual la care se supusese nu erau false. El suferea de-adevăratelea împreună cu oraşul lui muribund şi simţea sudoarea rece a morţii. I-am relatat pe scurt povestea vieţii mele, ca să aibă încredere în mine, apoi i-am spus:
― Dacă a fost un păcat că ai semnat proclamaţia Uniunii, iar acum îţi ispăşeşti păcatul, oare de ce n-o faci discret, doar în faţa lui Dumnezeu? De ce antrenezi toţi oamenii la chinurile tale? De ce îi îndemni pe oamenii Constantinopolului să se dezbine tocmai acum, când ar trebui să fie mai uniţi ca oricând?
― Prin limba mea şi prin pana mea, Dumnezeu îi pedepseşte pentru abominabilul păcat de a se fi lepădat de El. Dacă ar fi avut încredere în El şi ar fi respins ajutorul Occidentului, Dumnezeu însuşi ar fi luptat de partea lor. Acum, Constantinopolul este un oraş pierdut. De prisos a întări ziduri şi a aduna o armată. Dumnezeu şi-a întors faţa de la noi şi ne-a lăsat pe mâna turcilor.
― Chiar dacă Dumnezeu grăieşte prin gura ta, lupta este inevitabilă, i-am răspuns eu. Oare tu crezi că împăratul Constantin va ceda turcilor, de bunăvoie, oraşul?
Mi-a aruncat o privire cercetătoare şi în ochii lui de fanatic a reapărut, pentru o clipă, licărirea vechii sale experienţe politice.
― Cine vorbeşte în acest moment prin gura ta? m-a întrebat la rândul lui. Celor care i se vor supune de bunăvoie, sultanul le va garanta viaţa, averea şi libertatea de a-şi exercita meseria. Sub protecţia sultanului, Biserica noastră va trăi şi va fi prosperă chiar şi în Imperiul Otoman. Pentru că el nu va duce un război împotriva credinţei noastre, ci doar împotriva împăratului nostru.
Cum eu n-am spus nimic, a continuat:
― Prin apostazie, Constantin a dovedit că nu este adevăratul basileu. De altfel, nici nu a fost încoronat legal. Şi, mai mult decât sultanul Mehmet, împăratul Constantin este duşman al credinţei noastre.
― Călugăr smintit! am strigat eu. Oare ştii tu, nebunule, despre ce vorbeşti?
El mi-a răspuns calm:
― Eu nu mi-am ascuns părerile. Cele ce ţi-am spus acum le-am spus şi împăratului Constantin. Eu n-am nimic de pierdut ― aici nu sunt singur. Poporul este alături de mine. Mai sunt şi destui nobili cărora le este teamă de mânia lui Dumnezeu. Spune aceste vorbe şi celui care te-a trimis!
I-am răspuns:
― Te înşeli. Eu nu mai sunt în serviciul sultanului. Dar tu ai, fără îndoială, alţi mesageri pentru a i le transmite.

10 ianuarie 1453
Am fost chemat încă o dată la Blaherne. Phrantzes, nespus de amabil şi de prudent, a poruncit să mi se aducă vin, dar nu s-a uitat o dată în ochii mei. Şi-a rotit tot timpul inelul cu sigiliu mare cât un pumn de copil sau şi-a studiat unghiile. Fără îndoială, este un om erudit şi înţelept şi poate că nu crede în nimic. E credincios doar împăratului Constantin. Au copilărit împreună.
Încercând să fie prietenos, a evocat serile de acum cincisprezece ani, când corabia îşi arunca ancora lângă un ţărm. Călătoream împreună, în amurg, Marea Greciei avea culoarea rubinie a vinului, iar noi recitam pe întrecute versuri din Homer.
― Ce mai face doctorul Nicolaus? m-a întrebat el. Dacă-mi aduc bine aminte, pe atunci erai discipolul lui. Mai ştii ceva despre el?
A încercat să-şi amintească numele; până la urmă a reuşit:
― Cusanus, Nicolaus Cusanus, a rostit el mândru de memoria sa.
I-am povestit:
― În timpul acelei călătorii, doar decepţia şi disperarea l-au condus la adevăr, la concepţia lui filozofică. La Patras a avut iluminarea. Dar Conciliul Bisericilor de la Basel l-a renegat. Acest lucru l-a amărât mult. Gândirea sa anulează toată vechea logică, şi concepţia sa contrariile se ating. De coincidentia oppositorum, acesta-i titlul cărţii. Dar a scris şi o carte despre adevăr.
Phrantzes n-a spus nimic, aşa că am continuat:
― Am auzit că puţin mai înainte de anul jubiliar ar fi călătorit în Germania şi ar fi reconciliat cu clerul de acolo recunoaşterea Papei Nicolae al V-lea. Şi-a câştigat mitra de episcop la fel ca Fineas Sylvius, care a aranjat recunoaşterea împăratului Germaniei de către papa din Italia. N-ar fi de mirare să ajungă şi cardinal.
― Într-adevăr, multă apă a mai curs pe Tibru, a spus Phrantzes distrat. Aşadar, papa Eugen a murit. A fost un bărbat însemnat. Când a fost alungat din Roma, a plecat cu o barcă şi abia a putut scăpa teafăr, protejându-şi cu un scut capul împotriva săgeţilor pe care mulţimea le arunca în el de pe mal. Conciliul de la Basel n-a fost de acord, deşi noi am semnat pentru el. Dacă ar fi trăit... A oftat, apoi, nerăbdător, a început să-şi lovească genunchiul cu vârful degetelor.
― Ce fel de om este papa Nicolae? a întrebat el cu vădită ironie. Se spune că în seraiul sultanului Mehmet se cunosc mult mai multe lucruri despre Occident decât aici, la Blaherne.
― Papa Nicolae..., am spus eu şi am chibzuit puţin. Obişnuieşte să bea o sticlă de vin alb şi una de vin roşu la fiecare cină. Se mai spune că, întotdeauna, a doua zi, nu-şi aduce aminte prea bine de ceea ce s-a întâmplat în seara dinainte. Un biet servitor şi-a pierdut viaţa din cauza aceasta. Dar, de la Roma, a sosit deja Isidor, împreună cu cincizeci de soldaţi. Aşa că, de Constantinopol, papa Nicolae nu uită.
L-am întrebat încet:
― E oare justificat preţul cu care a fost plătit un ajutor atât de mic?
― Uniunea a fost o necesitate politică, a spus el grăbit. Consimţământul a fost zadarnic, acest aspect îl poate constata oricine. De aceea, îi vine uşor unui străin să judece Uniunea. Dar uite că din partea Veneţiei avem veşti încurajatoare.
S-a uitat cu multă atenţie la mine, apoi a spus:
― Şi de la Genova aşteptăm un ajutor eficient, cel puţin pentru apărarea Perei. Situaţia în care ne aflăm este departe de a fi disperată. Dimpotrivă... Sultanul s-a angajat într-un joc periculos. Şi nu toţi turcii sunt de aceeaşi părere cu Mehmet. Iar împotriva marelui vizir Khalil este un adevărat război. E prietenul nostru.
― Ştiu, am spus eu. Dar este prea bătrân.
― Nu uita însă că, de trei generaţii, el e marele vizir, mi-a atras atenţia Phrantzes. Khalil se bazează pe o bună experienţă politică, pe o cunoaştere temeinică a tradiţiilor şi pe o adevărată artă a exerciţiului puterii.
― O artă cam înceată, l-am contrazis eu. Dar să fi văzut astă-vară ce faţă a făcut sultanul când acest bătrân adormit a scos pumnalul şi a despicat cu mâna lui, în văzul tuturor ienicerilor, burta peştelui. Bizantyonii de aur se rostogoleau într-un şuvoi zornăitor la picioarele sultanului, pe când peştele mai bătea din coadă.
Phrantzes s-a întristat deodată şi, în ciuda educaţiei diplomatice pe care o avea, s-a ridicat brusc în picioare.
 ― Ticălosul! a rostit el cu ură. Impostor viclean! De aici se vede clar că sultanul ăsta al tău este imatur. Dacă tot i-am trimis marelui vizir bucate de pe masa împăratului, ce rost ar fi avut să îi trimitem alte daruri? Interesele lui şi ale noastre coincid. El doreşte pacea, fiindcă îi este teamă că Occidentul se va amesteca ― procesul de mărire a Imperiului Otoman. Noi dorim pacea, fiindcă suntem conştienţi de poziţia şubredă în care ne aflăm şi vrem să trăim în înţelegere cu turcii. Nu, nu! Pentru a-i discredita pe marele vizir şi pe ceilalţi susţinători ai păcii, chiar sultanul a poruncit ca bizantyonii de aur să fie puşi în burta peştelui.
― Nici nu ştiu dacă-i de râs sau de plâns! am spus eu. Chiar dacă cei mai înţelepţi dregători turci ştiu bine că cel care ocupă locul lui Khalil nu are un profit dacă-i oferă daruri, farsa sultanului a reuşit.
― Această iarnă este hotărâtoare, a spus Phrantzes. La Adrianopol, marele vizir face tot ce poate ca să fie acceptată pacea. Chiar şi de când suntem în război, am primit din partea lui scrisori de încurajare, prin intermediul genovezilor din Pera, se înţelege. N-am nici un interes să-ţi ascund acest lucru. Ne-a scris să avem speranţă în viitor şi ne-a sfătuit să ne întărim după cum putem. Cu cât vom fi mai puternici, cu atât va scădea dorinţa sultanului de a ne asedia, aşa a scris.
― Ai dreptate, am spus eu. Această iarnă este hotărâtoare. Cu cât mai repede îşi va termina sultanul turnarea tunurilor şi strângerea armatei, cu atât mai repede va cădea Constantinopolul.
― Dar zidurile noastre au rezistat la atâtea asedii, a rostit el zâmbind. Doar o singură dată latinii au reuşit să pătrundă în oraş. Dar ei au atacat dinspre mare. De atunci nu mai iubim cruciadele şi preferăm să trăim în pace cu turcii.
― N-aş vrea să-ţi mai răpesc din timp, am spus eu amabil. Cred că ar trebui să plec.
― A, uitasem, a spus el. Voiam să te întreb câte ceva. Se spune că te plimbi prea des prin Pera. Şi mai interesant este faptul că i-ai făcut recent o vizită călugărului Ghenadios, acela care, din ordinul împăratului, este în stare de arest la mănăstirea sa. De fapt, ce urmăreşti?
― Mă simt foarte singur. S-ar părea că aici nimeni nu are încredere în mine. Dacă am fost la mănăstire, am făcut-o pentru a reînsufleţi o veche prietenie. Dar din Gheorghios Sholarios, prietenul de odinioară, n-a mai rămas nimic. Acest Ghenadios e un fanatic fără nici un farmec.
― Chiar şi pe prinţul Orhan l-ai vizitat în turnul lui.
― E drept că am fost pe la el mai de mult, am răspuns eu. Prinţul mi-a trimis daruri şi m-a invitat. Bineînţeles, a vrut să audă veşti proaspete despre familia sa. Doar e vărul lui Mehmet care-i plăteşte întreţinerea cât timp este deţinut în condiţii onorabile la Constantinopol. N-aş fi bănuit că bătrânul prinţ este atât de straşnic protejat. Mi s-a reţinut pumnalul, mi s-au cercetat toate cusăturile veşmântului, iar cât timp am vorbit cu el, slujitorii m-au ţinut de braţe, de parcă el ar fi fost sultanul.
― Mehmet a încercat de mai multe ori să-l asasineze, a pretins Phrantzes.
― De l-aş mai vedea vreodată pe Mehmet, i-aş spune că n-are rost să se sperie de un bărbat atât de bătrân.
― Prinţul Orhan este un pretendent la tronul sultanului. Nu şi-ar strânge el turcii în jurul lui dacă i-am da drumul? Se găsesc întotdeauna ambiţioşi şi nemulţumiţi care se dau de partea oricui. Dar noi nu ne putem permite să agravăm conflictul cu sultanul. Preferăm pacea.
― I-aţi fi dat voi drumul de multă vreme de l-aţi fi crezut în stare să organizeze o revoltă împotriva sultanului, am spus eu pe un ton indiferent.
Şi-a ridicat neputincios braţele şi a spus:
― Ce rost mai are să discut cu tine? Noi nu ne vom putea înţelege niciodată.
― Pentru numele lui Dumnezeu, puternice cancelar al împăratului! am strigat eu. Dacă am fugit de la sultanul Mehmet şi am abandonat o poziţie la care mulţi demnitari puternici râvneau, am făcut-o doar pentru a apăra Constantinopolul. Nu pentru tine, nici pentru împărat, ci doar pentru acest oraş muribund, care odinioară a fost centrul lumii. Din puternicul Imperiu Bizantin de altădată a rămas doar inima lui, Constantinopolul, care mai bate. Şi inima mea se va stinge în agonia Bizanţului. Voi muri împreună cu Constantinopolul. Altminteri, mă va trage Mehmet în ţeapă.
― Baliverne, a spus cu asprime în glas Phrantzes. De-aş avea douăzeci şi cinci de ani, poate te-aş crede. Dar tu, un franc, un latin, ce treabă ai tu cu noi?
― Vreau să lupt, i-am spus eu. Din vanitate. Pentru nimic. În faţa potopului ce va să vie. Fără nici o speranţă, pentru că eu nu cred în victorie. Ce importanţă are? Vreau să lupt, atâta tot.
Pentru o clipă, am avut impresia că vorbele mele l-au convins şi că Phrantzes, rumegându-şi cugetările politice, m-a clasificat în categoria ciudaţilor nebuni visători inofensivi. Dar el a scuturat din cap şi albastrul spălăcit al ochilor lui s-a întunecat.
 ― De-ai fi fost altul, a rostit el, de-ai fi sosit din Europa cu crucea în braţe, de-ai fi cerut bani sau alte avantaje comerciale, aş fi crezut. Dar tu eşti prea instruit, ai prea multă experienţă, prea multă abilitate, de aceea comportarea ta de acum nu mi-o pot explica decât în concordanţă cu unele intenţii tainice.
M-am ridicat în picioare în faţa lui. Eram neliniştit, aş fi vrut să plec acasă. Dar el continua să răsucească pe deget inelul cu sigiliul imens şi se uita continuu în ochii mei cu o privire dezgustată şi cercetătoare.
― De unde veneai când ţi-ai făcut apariţia la Basel? m-a întrebat el deodată. Cum de-ai ajuns să câştigi încrederea doctorului Cusanus? De ce l-ai însoţit la Constantinopol? Încă înainte de epoca aceea, cunoşteai limba turcă. De ce ai rămas cu îndărătnicie în legătură cu conciliul, atât la Ferrara, cât şi la Florenţa? Şi unde ai dispărut pe neaşteptate câţiva ani mai târziu? Cum de-ai reuşit să ajungi secretarul cardinalului Giuliano Cesarini? La Varna, oare tu l-ai asasinat? Ca să ajungi înapoi la turci?... Încetează să mă priveşti în felul acesta! a urlat el deodată şi şi-a acoperit ochii cu mâinile. Turcii pretind că tu le poţi comanda spiritelor nevăzute, că animalele ţi se supun de bunăvoie, că poţi câştiga încrederea oricui, doar să vrei. Dar cu mine nu vei reuşi! Eu am un sigiliu şi un talisman. Totuşi, nu pe ele mă sprijin. Mai înainte de orice, cred în raţiunea mea.
Dificil moment, în van i-aş fi vorbit! S-a ridicat şi m-a lovit atât de puternic în piept, încât m-am clătinat.
― Tu, numai tu! a răcnit el. Oare crezi că noi nu ştim? Tu ai fost singurul bărbat care a fost în stare să călărească în urma lui Mehmet de la Magnesia la Gallipoli într-o singură zi, atunci când i-a murit tatăl. Cine mă iubeşte să mă urmeze! Nu-ţi aminteşti? Doar tu l-ai urmat. Se spune că Mehmet nu şi-a putut crede ochilor când te-a văzut pe malul strâmtorii Gallipoli.
― Am avut un cal foarte bun, i-am spus eu. În plus, am fost instruit la şcoala dervişilor. Mi-am întărit trupul ca să suporte orice fel de oboseală. Pot ţine strâns în pumn un cărbune aprins fără să am nici urmă de arsură. Dacă vrei, îţi pot arăta, ca să te convingi.
M-am apropiat de el şi am reuşit să-i surprind privirea. Am vrut să-l încerc. N-a rezistat. Şi-a bălăngănit mâinile a neputinţă. N-a îndrăznit să mă îndemne să-i dovedesc. Pentru că, de-aş fi făcut asta, n-ar mai fi ştiut ce să creadă despre mine. Atât de superstiţios este Phrantzes, acest om care nu crede în nimic.
 ― De unde poţi şti, l-am întrebat în şoaptă, că nu l-am urmărit pe sultanul Mehmet pentru a-l ucide? L-am cunoscut, i-am simţit încă de pe atunci intenţiile şi am înţeles ce ne aşteaptă. Numai că mâinile mele nu sunt mâini de ucigaş... Nu, am continuat eu mâinile mele nu sunt mâini de ucigaş. Poate că eu l-am iubit pe Mehmet. Aşa cum iubeşti un animal frumos, chiar dacă-i cunoşti caracterul perfid. Tinereţea i-a fost ca un vas clocotitor, care are nevoie de un capac ca să nu dea pe dinafară. Prin voia lui Murad eu am fost cel care am vegheat. Dar Murad nu l-a iubit pe Mehmet. Nu putea să-l iubească, mai cu seamă după ce fiul său preferat, Aladin, a murit înecat. Ca tată şi fiu, ei doi nu s-au înţeles niciodată. Cu toate acestea, în taină, Murad era mândru de fiul său. Murad ar fi dorit ca fiul său să fie cumpătat, drept şi mai stăpân pe sine decât era el. Murad ar fi dorit ca fiul lui să se încline în faţa Dumnezeului unic şi să recunoască vanitatea puterii şi a vieţii pământeşti. Mehmet a învăţat conştiincios tot ceea ce tatăl său a dorit: cumpătarea ― pentru a putea fi nemăsurat, dreptatea ― pentru a abuza, stăpânirea de sine ― pentru a putea fi nestăpânit. El împlineşte cu umilinţă toate datoriile legate de credinţă, dar în inima sa nu crede în nimic. Citeşte cărţi scrise în greacă, latină, arabă, chiar şi în persană. Cunoaşte matematica, harta lumii, istoria şi filozofia. Constantinopolul este piatra lui de încercare. Încă din copilărie, cucerirea acestui oraş a făcut obiectul visurilor lui. Prin cucerirea Constantinopolului, îşi va dovedi lui însuşi că este superior tuturor strămoşilor săi. Nici acum nu recunoşti semnele? El este acela ce va să vie, el este omul viitorului. Dar eu nu vreau să trăiesc acest viitor.
Phrantzes a clipit din ochi, ca şi cum s-ar fi deşteptat dintr-un vis.
― Mehmet este un tânăr violent şi impulsiv. Dar noi avem o experienţă politică de multe sute de ani. Atât aici, la Blaherne, cât şi în seraiul lui, bătrânii înţelepţi aşteaptă cu nerăbdare să vadă când îşi va frânge gâtul. Timpul care trece, de partea noastră trece.
― Timpul, am spus eu, timpul se apropie de sfârşit. Clipa favorabilă, pe care tu o aştepţi, Phrantzes, a şi trecut pe lânga noi. Puţin nisip a mai rămas în clepsidră. Pace ţie!
M-a însoţit până la poarta palatului. De-a lungul coridorului, zidurile ne trimiteau înapoi, cu melancolie, sunetul stins al ecoului paşilor noştri. Un vultur bicefal, cu aripile desfăşurate, împodobea şambrana porţii.
 ― Nu te depărta prea des de casa ta! m-a sfătuit el. Nu te duce afară! Nu te întâlni cu oameni prea importanţi, chiar dacă-i cunoşti! Dacă nu, s-ar putea să ajungi din casa ta de lemn într-un tumul de marmură. E sfatul unui prieten, Ioannis Anghelos! Eu nu-ţi doresc decât binele.
Dar, pe neaşteptate, m-a luat de umeri şi m-a întrebat dintr-o răsuflare:
― Dar megaducele Lukas Notaras? S-ar părea că până şi el ţi-a oferit prietenia.
Acest atac brusc m-a deconcertat. Cum nici nu mai ştiam ce să spun, el a continuat:
― Fii atent! La urechile noastre a şi ajuns zvonul că încerci să iei legătura cu el. Dacă există probe, eşti un om pierdut.
Gardianul mi-a adus calul. Am încălecat şi, în galop, am pornit pe strada principală, fără să mai ţin seama de nimeni. Treaba lor, de nu vor fi atenţi, n-au decât să se lase călcaţi în picioare! Aşa am gândit. Dar încă de departe, cum auzeau sunetul metalic al potcoavelor, oamenii se dădeau la o parte suduind, înjurând şi strunindu-şi măgarii. Am mers în galop de la Blaherne la Hipodrom, până ce calul a făcut spume la gură.
Eram tulburat, agitat, speriat.
Mai bine turbanul turcilor decât tiara pontificală! am auzit în urechi. Megaducele, comandantul flotei imperiale, omul cel mai puternic din Constantinopol după împărat. Lukas Notaras. Deci chiar şi el.

12 ianuarie 1453
Am stat acasă ca să nu mai aud nimic. Dar zvonurile aleargă în continuare din gură în gură. Nu pot fi oprite. Trec şi prin pereţi.
Sultanul construieşte corăbii în toate porturile Asiei. În virtutea tratatului lor de prietenie şi de ajutor, pe care l-au încheiat turcii, sârbii sunt constrânşi să-şi trimită cavaleria pentru întarirea armatei sultanului. Creştinii vor veni să-i asedieze pe Creştini.
Sunt singur. Sunt suspect. Deci inutil.
M-am întors la meditaţie. Fără nici un folos, se înţelege, fiindcă fiinţa mea este neliniştită. M-am gândit la ceea ce trebuia să mă gândesc şi am ales.
Perceperea fiinţei lui Dumnezeu nu încape în universul mărginit al gândirii umane. Dumnezeu există. Dar esenţa lui Dumnezeu, intenţiile Lui, mintea omului nu le poate înţelege. Extazul este doar trupesc. Oricine îl poate dobândi prin post sau prin exerciţii spirituale. Şi de-ar lumina trupul acesta muritor ca o torţă, tot nu ajută la nimic. Pentru că omul este încătuşat în lanţurile timpului mărginit şi ale locului destinat.
Despre Dumnezeu nu poţi spune ce este. Dar nici nu poţi spune ce nu este, deşi teologia mistică e de altă părere. Cuvintele au limite, sunt imperfecte, la fel şi toate celelalte aspecte ce ţin de om. Dacă îl neg pe Dumnezeu, înseamnă că-i accept existenţa. Dacă îl recunosc, înseamnă că îl neg. Acesta este golul de care-i plină inima mea.
Dorm prost. Am vise neliniştitoare. De prea multe ori am trăit în vis. Eram în alte vieţi. De aceea, nu mai pot face diferenţa între imaginar şi real. Înainte vreme mă puteam domina. Puteam dormi profund când doream, nu aveam nici un vis.
Dragostea, ca o beţie ce se risipeşte... În urma ei rămâne doar amărăciunea din suflet.
Dar eu continui să fiu ameţit de dragoste. Ştiu că ea este aici, în acelaşi oraş, sub acelaşi cer.
Am renunţat, am renunţat, am renunţat. Am trecut de la o renunţare la alta. Nici pentru renunţare nu există hotar. Oare de ce această rătăcire deşartă şi rece? Primăvara, aştept primăvara. Ultima primăvară. Pentru Constantinopol, tot ultima primăvară va fi.
Aşteptarea mă ameţeşte. Totuşi, este minunat să aştepţi dacă ai ceva de aşteptat. Aştept extazul. Aştept moartea.
Doamne, oare nu am plătit cel mai mare preţ pentru ceea ce Tu mi-ai dat? Cel mai simplu om, cel mai sărac cu duhul primeşte acelaşi dar de la tine fără să plătească nimic. Dar aceasta este dumnezeiască nebunie! Că m-ai închis în pumnul tău, îngrozitorule Creator!

16 ianuarie 1451
Timpul trece. Necruţător, fiecare zi se risipeşte ireversibil. Ea nu vrea să mă vadă. Dacă ar fi vrut, ar fi venit.
Doar nu mai e un copil. Nobilele doamne îşi întâlnesc amantul la adăpostul zidurilor groase, în pavilioane înconjurate de verdeaţă... A fost o femeie în Constantinopol, care, dintr-un capriciu oarecare, voia să discute cu mine despre filozofie. Pe atunci nu eram decât un neînsemnat caligraf. În heleşteul din grădină înotau peştii. În miezul zilei, când soarele dogorea, ea le arunca mâncare dintr-un platou de argint, sprijinit pe capul unei fete negre. Nu i-am ştiut niciodată numele. Erau prudente aceste grecoaice cu părul strâns în filee de aur şi lanţuri de perle.
Avea multă experienţă, dar iubirea îi era rece. Ea m-a îmbrăţişat de moarte. Dar atunci n-am înţeles. Moartea inimii. Moartea sufletului. Pretindea că este sofistă.
Mi-a mărturisit că, generoasă, le-a promis filosofilor sfere celeste din metal, teologilor aripile serafimilor căzuţi, iar misticilor post şi ajutor pentru depăşirea ispitelor, ca porţile cerului să li se deschidă. Cât despre ea, a spus că a experimentat cu perseverenţă percepţia imensităţii într-un anumit loc al trupului ei mărginit şi că i-a fost de ajuns.
Şi astfel de femei există aici. Dar despre peştii mari şi greoi îmi aduc mai bine aminte decât despre ea, chiar dacă o puteai deosebi cu uşurinţă, fiindcă nu era înveşmântată şi stătea în picioare pe marginea heleşteului, sub razele dogorîtoare ale soarelui... Trupul ei... neted ca marmura.
Zidurile ascund pavilioane secrete. Chiar şi pe săraci îi ascund. Pe pantele veştejite ale Acropolei, în zilele cu soare, ei se întind pe pământul rece, la umbra arborilor, şi se îmbrăţişează. Bărbaţi şi femei în zdrenţe, fără să le fie teamă de trecători. Să fi fost săracă, dragostea mea, să fi fost în zdrenţe, să fi fost urâtă... Nimic nu ne-ar mai fi putut despărţi. Te-aş fi recunoscut, bineînţeles. După ochii tăi căprui. De-ai fi fost bătrână. De-ai fi fost murdară, de ţi-ar fi fost mâinile aspre de muncă.
Dacă ai fi vrut să vii, ai fi venit.

21 ianuarie 1453
De trei zile lucrez la repararea zidului din apropierea Porţii Împăratului Roman. Car pietre. Car mortar. Mâinile îmi sunt jupuite, trupul prăfuit, părul încâlcit şi aspru.
Dacă am să stau toată vremea în casă, trupul meu se va vlăgui van. Trebuie să fiu puternic. Ca să pot întinde arcul şi mânui spada când va veni vremea. Oare n-am lucrat şi pe malul Bosforului toată vara la ridicarea fortăreţei sultanului? Am refuzat banii, dar am acceptat să împart cu ceilalţi lucrători uleiul şi carnea uscată. Toţi mă cred nebun. Nu-i de mirare.

23 ianuarie 1453
Trecând călare împăratul Constantin cu suita sa ca să vadă zidurile cetăţii, s-a oprit în apropierea noastră şi a cercetat locul unde zidul a fost refăcut. Apoi a discutat prietenos cu meşterii. Aveam faţa murdară şi îmi ţineam capul plecat. Dar, pe când discuta el cu alţii, s-a întors brusc spre mine şi mi-a spus:
― Întoarce-te în casa ta! Această muncă nu-i demnă de rangul tău!
N-a fost o întâmplare. După chip, am înţeles că-mi poruncise împotriva voinţei sale. El nu-i perfid. Dar este dominat întru totul de Phrantzes şi de adepţii acestuia.
― Îţi putem încredinţa sarcini mai importante, a adăugat consolator.
Dar nu era adevărat. Voise doar să atenueze efectul vorbelor rostite.
Cu cincisprezece ani mai înainte era brutal şi arogant, ca mai toţi Paleologii. Dar timpul rotunjeşte colţurile. Are de-acum patruzeci şi nouă de ani şi barba din ce în ce mai sură.
Chipul lui exprimă, mai clar decât oricare alte chipuri, melancolia fără margini a acestui oraş cu sângele învechit. Nu are copii. Cele două soţii ale lui Constantin au murit tinere, prima ― în patul ei de copil, la Moreea, cea de-a doua ― îndată după nuntă, în timpul asediului cetăţii Gattilusilor de către turci.
La foarte puţin timp după moartea împăratului Ioan al VIII-lea, Constantin a hotărât să se căsătorească pentru a treia oară. Se spune că ar fi cerut-o de nevastă chiar şi pe văduva creştină a sultanului Murad, Mara a Serbiei, pe care Mehmet o trimisese acasă la tatăl ei, încărcată cu daruri şi dovezi de cinstire. Murad îi îngăduise să-şi păstreze credinţa creştină, iar ea îl învăţase pe tânărul Mehmet rugăciunile greceşti.
Anii l-au măcinat. Împăratul Constantin e un bărbat solitar. Pentru el, totul se întâmplă prea târziu. S-ar fi putut căsători cu fiica dogelui Veneţiei. De-ar fi fost aşa, ar fi avut un sprijin considerabil din partea Veneţiei. Dar nu, el nu s-a încumetat să se însoare cu o prinţesă de credinţă latină. Cât despre suveranul Trapezuntului, chiar dacă are o fiică nespus de frumoasă, este prea sărac şi deja aliat cu sultanul.
Într-un sfârşit, i-a găsit Phrantzes o prinţesă barbară, tocmai pe cealaltă parte a Mării Negre. Principele Georgiei, tatăl ei, este crescut în credinţa adevărată a grecilor, mai mult, i-a promis şi o armată încercată pentru apărarea Constantinopolului. Târziu! Abia a reuşit Phrantzes să se întoarcă, mai înainte ca sultanul să-şi termine de construit fortăreaţa. Acum Bosforul e închis. Din Georgia nu mai vine nici o prinţesă, nici o avere, nici o armată barbară.
Constantin s-a născut sub o stea nenorocoasă. Poporul lui îl urăşte din cauza unirii cu credinţa latinilor. Deşi el nu înşală pe nimeni. Nici nu este crud. Când a început războiul, i-a întemniţat, de formă, pe turcii din Constantinopol, dar, după trei zile, le-a dat drumul.
M-ar putea întemniţa şi pe mine, m-ar putea tortura după obiceiurile Bizanţului, pentru a mă sili să spun ce vrea. Dar Constantin nu doreşte acest lucru. Poate că Phrantzes nu s-ar sfii s-o facă. Dar de-aş fi fost, într-adevăr, o iscoadă a sultanului? Ştiu şi eu?... Nu este, totuşi, torturat un spion, când duşmanul e aproape de porţile oraşului.
Dar este timid, foarte timid. Este foarte conştient de demnitatea lui de basileu. Cum ar putea, oare, coborî, de pe calul său, divinul împărat, ca să împingă pietre cu levierul sau să ia în mâinile lui mistria, încurajându-i astfel pe oameni să lucreze mai cu spor, aşa cum a făcut-o tânărul sultan pe malul Bosforului? Fără îndoială, reparaţia zidului s-ar face într-un ritm mai alert. Acum, fiecare lucrător munceşte doar pentru a primi bani, cu încetineală şi plictiseală bizantină.
Prin urmare, nici să car pietre şi mortar pentru consolidarea străvechiului zid al oraşului nu-mi este permis. Nu-l urăsc pe Constantin, dar pentru asta mi-e greu să-i dau iertare.
M-am întors acasă, am făcut baie, iar Manuil m-a spălat pe spate. Apoi m-am îmbrăcat cu straiele mele obişnuite.
Când i-am povestit că l-am întâlnit pe împăratul Constantin şi că am avut plăcerea să-l privesc în ochi pe divinul basileu, slujitorul meu Manuil a pufnit într-un râs răutăcios. Am băut vin împreună şi el mi-a povestit despre o încăpere a Palatului Blahernelor ai cărei pereţi sunt căptuşiţi cu plăci de porfir aduse din patria cea de odinioară. Puţini oameni au avut ocazia s-o vadă. În camera aceea s-au născut împăraţii Bizanţului. Naşterea împăratului era anunţată de la un mic balcon exterior. Manuil ştia despre cameră de la tatăl lui, care fusese cărăuş de lemne pentru întreţinerea focului în încăperile palatului în timpul vechiului împărat Manuil.
― În cinstea împărătescului tău nume! am rostit eu şi i-am turnat vin în cupa de argilă.
― În cinstea numelui tău, Ioannis Anghelos, stăpânul meu! a răspuns el şi a băut cu atâta poftă, încât şi-a stropit bine veşmintele.

24 ianuarie 1453
Dacă ar fi plecat, nu se putea să nu aflu. Să fi plecat şi înainte de a se ivi zorii, tot s-ar fi răspândit vestea. De pe colinele din vecinătate, portul se vede ca în palmă. În acest oraş nu există secret care să se poată păstra multă vreme.
Dincolo de ape, la orizont, străluceşte ţărmul Asiei, bolnavă de dor este inima mea.
De-aş fi un necunoscut fără reputaţie, fără trecut, m-aş putea pierde în marea de oameni. Aş fi zi de zi mulţumit. Dar am gustat din pâinea otrăvită a cunoaşterii. Ceea ce vreau, atârnă ca o piatră în mine.

26 ianuarie 1453
S-a întâmplat ceva neaşteptat. Două corăbii de război, cu vele puternice, au sosit în port. În timp ce marinarii strângeau velele, urlând şi chiuind, oamenii au alergat din toate părţile spre port. Cea mai mare este, într-adevăr, uriaşă şi seamănă cu navele veneţiene de război.
Comandantul flotilei este Giovanni Giustiniani, un genovez, fost guvernator în Caffa şi mercenar cu multă experienţă. A adus cu sine şapte sute de oşteni bine înarmaţi. Astăzi, mulţimea a fost bântuită de o bucurie nebună şi n-a mai avut nici o importanţă că ei sunt latini. Echipamentul soldaţilor este ireproşabil şi mulţi dintre ei au săbii grele, de mânuit cu ambele mâini. Fiecare soldat cu cuirasă de-al lui Giustiniani valorează cât zece oameni cu arme uşoare şi cu pieptare de protecţie din piele. Sunt obişnuiţi cu disciplina militară şi îşi adoră comandantul. S-a putut observa acest lucru după ordinea în care au debarcat şi au traversat oraşul spre Blaherne, în zornăituri de armură.
Împăratul i-a trecut în revistă. Dacă va fi fost informat dinainte că vor sosi, înseamnă că a ştiut să păstreze secretul.
De obicei, noutăţile se află în câteva zile, chiar şi acelea care se referă la cele mai secrete negocieri. Dacă sunt plătite bine, se înţelege.
Poate că Occidentul n-a uitat de Constantinopol. Nu mă îndoiesc că Giustiniani a avut ceva de aşteptat până s-au decis genovezii. Altfel, cum ar fi putut el să facă rost de bani pentru înarmarea corăbiilor şi plata soldelor?
Dar sultanul are douăsprezece mii de ieniceri. Iar la Varna, cavalerii în armură n-au putut face faţă ienicerilor.

27 ianuarie 1453
Ea a venit, încă o dată. Nu m-a uitat. A slăbit mult. Palidă. Ochii ei căprui, neliniştiţi. A suferit. Toate vorbele pe care voiam să i le spun, toate întrebările care m-au frământat mi-au îngheţat pe buze. Ce rost ar mai fi avut? Era lângă mine. Am murmurat doar:
― Dragostea mea... dragostea mea...
A început să strige, învinovăţindu-mă:
― De ce ai venit în acest oraş? De ce n-ai rămas la sultanul tău? De ce m-ai ameţit? De ce te agăţi tot timpul de mine?... Este o dezonoare, a continuat ea. Înainte eram o fiinţă veselă şi sigură de mine. Acum nu mai sunt stăpână pe voinţa mea. Picioarele mă poartă acolo unde nu doresc. Tu, un latin, un bărbat căsătorit, un aventurier, tu eşti cauza răului. M-ai făcut să-mi fie ruşine de mine însămi şi să mă urăsc. Zadarnică a fost educaţia înaltă pe care am primit-o. Zadarnice ştiinţa, discernământul, neamul, mândria, averea. Supusă ţie ca o sclavă. Am roşit pentru fiecare pas pe care l-am făcut venind la tine. Iar tu nici măcar nu m-ai atins! De aceea îmi este sângele înfierbântat. Misterele trupului meu strigă în mine, mă tulbură. Eram atât de pură înainte. Eram curată. Acum nici nu mai ştiu ce sunt şi ce doresc... Un pumnal în pieptul tău să înfig, otravă în cupa ta să strecor... Mai bine ai fi murit. Ca să-ţi spun aceste vorbe, de aceea am venit la tine.
Am îmbrăţişat-o şi i-am sărutat gura. Nu, n-a avut dureri de cap ca prima dată. De când nu ne-am văzut devenise femeie. Tremura în braţele mele.
Ce mult am urât astfel de tremure! Ce mult am urât pasiunea Care Pângăreşte, cu roşul ei tremurător, obrajii! Cunosc semnele astea. Dar nu există dragoste fără trup! Nu, nu există dragoste fără dorinţă!
I-am spus:
― Nu vreau să te am. Există un timp pentru toate lucrurile de soare. Nu de aceea te-am aşteptat.
― Dacă mă dezonorezi, a ţipat ea, te voi ucide. Probabil că asta este atât pentru mine, cât şi pentru familia mea. Nu mai vorbi aşa!
I-am spus:
― Păstrează-ţi floarea pentru turci! Eu n-am avut intenţia s-o culeg.
― Cât de mult te urăsc! a spus ea suspinând şi şi-a înfipt unghiile cu putere în braţul meu. Ioannis Anghelos, Ioannis Anghelos, Ioannis Anghelos...
Mi-a repetat de multe ori numele, apoi şi-a sprijinit fruntea pe umărul meu şi a izbucnit în plâns, ca şi cum inima i-ar fi fost amarnic zdrobită.
I-am prins faţa între mâinile mele şi am râs, i-am acoperit ochii şi obrajii cu sărutări, am mângâiat-o ca pe o fetiţă şi am asigurat-o că totul va fi bine. Apoi i-am spus să se aşeze şi i-am oferit o cupă de vin. A început şi ea să zâmbească.
― Nici nu m-am fardat înainte de a veni aici, a spus ea. Am fost prudentă, fiindcă te cunosc de-acum. Tu mă faci întotdeauna să plâng. Atunci, ce rost mai are să-mi fardez obrajii? Bineînţeles, vreau să fiu frumoasă pentru tine, dar ce importanţă are? Tu nu-mi doreşti decât ochii... Ia-i! Păstrează-i şi scapă-mă de tine!
Era în amurg. Cerul era roşu, iar în cameră aproape întuneric.
― Cum de-ai putut veni? am întrebat-o.
― Tot oraşul este întors pe dos, a spus ea râzând. E sărbătoare. Toţi se bucură de sosirea genovezilor. Gândeşte-te, şapte sute de bărbaţi în armuri! Venirea lor a schimbat destinul oraşului. Oare cine crezi că se mai gândeşte să-şi păzească fiica într-o astfel de zi? Chiar şi de-ar frecventa o societate de latini, tot ar ierta-o.
― Nu te-am întrebat niciodată despre lucrurile care se petrec în Constantinopol, i-am spus eu. Aş vrea să te întreb acum. Nu pentru că ar avea prea mare importanţă, dar sunt curios, îl cunoşti pe megaducele Lukas Notaras?
A tresărit şi s-a uitat speriată la mine.
― De ce mă întrebi?
― Voiam doar să ştiu ce fel de om este.
Continua să se uite fix la mine. Iar eu am întrebat-o nerăbdător:
― Oare el, într-adevăr, îl preferă pe sultan împăratului Constantin? Tu însăţi l-ai auzit cum a strigat mulţimii, prima oară când ne-am întâlnit. Dacă-l cunoşti, spune-mi, ar putea fi un trădător?
― Ce spui? a murmurat ea tulburată. Oare cum de-ţi vine să vorbeşti aşa? Doar el este megaduce.
Apoi a spus repede:
― Îl cunosc foarte bine. Atât pe el, cât şi pe familia lui. Se trage dintr-o stirpe străveche. Este mândru, ambiţios şi i-a dat fiicei sale o educaţie imperială, fiindcă ea îi era destinată împăratului. Dar când Constantin a devenit basileu, a considerat că fiica unui megaduce nu-i demnă de rangul său. A fost o ofensă ce nu se putea ierta prea uşor. Megaducele nu-i de acord cu politica pe care o duce împăratul. Dar un adversar al Uniunii nu este neapărat şi un trădător. Nu, el nu-i un trădător şi nu va fi niciodată. De-ar fi fost trădător, nu şi-ar fi expus în mod public, atât de direct, opiniile.
I-am spus:
― Oare ce ştii tu despre pasiunea umană? Puterea este o momeală teribilă. Un om viclean şi ambiţios, care dezaprobă politica împăratului Constantin, poate concepe un Constantinopol al sultanului, în acest oraş s-au mai văzut rebeliuni şi uzurpări. Chiar şi călugărul Ghenadios propovăduieşte în mod deschis capitularea.
― Vorbele tale mă înspăimântă, a murmurat ea.
― Dar ideea este seducătoare, nu-i aşa? am întrebat-o eu. O revoltă scurtă, un pic de sânge vărsat şi, după aceea, deschidem porţile pentru sultan. Ce, nu-i mai bine dacă mor doar câţiva oameni, decât să dispară, împreună cu frumosul oraş, o întreagă civilizaţie şi religia sa? Crede-mă, pentru a justifica un astfel de act în faţa conştiinţei sale, până şi unui om onest nu-i vor lipsi motive întemeiate şi juste.
― De fapt, cine eşti tu? m-a întrebat ea înfiorată. De ce îmi spui mie lucrurile astea?
― Pentru că momentul potrivit a şi trecut, am spus eu. Acum împăratul are la dispoziţie, în afară de garda lui personală, şapte sute de latini acoperiţi cu zale. O revoltă a poporului împotriva împăratului ar fi neputincioasă. Chiar dacă Ghenadios şi-ar bălăngăni crucea ca să binecuvânteze poporul şi megaducele Notaras în persoană ar conduce mulţimea până la Blaherne. Fără îndoială, am continuat eu, sosirea lui Giustiniani a pecetluit destinul Constantinopolului. Prefacerea lui în cenuşă e inevitabilă. Dar putem suspina uşuraţi. Fiindcă sultanul Mehmet nu este cum era tatăl lui, Murad. În vorbele lui Mehmet nu te vei putea încrede niciodată. Cine se va încrede în făgăduielile lui, sub sabie va îngenunchea.
― Nu te înţeleg, a spus ea. Eu, într-adevăr, nu te înţeleg. Vorbeşti de parcă ai dori pieirea Constantinopolului. Vorbeşti ca un înger al morţii.
Murise culoarea roşie a crepuscului. În odaia mea se făcuse întuneric, iar chipul ei era aproape şters. I-am spus:
― De unde ştii că nu sunt chiar îngerul Morţii? Eu însumi am avut uneori îndoieli... Într-o zi, este multă vreme de atunci, i-am părăsit pe Fraţii Liberului Cuget. Zelul lor era nemărginit, intoleranţa lor, mai excesivă şi mai dăunătoare decât a călugărilor şi a preoţilor. După ce i-am părăsit, m-am trezit într-o dimineaţă în cântecul unei privighetori, sub un tei bătrân de lângă zidul unui cimitir. Pe zid era pictat un dans macabru. Mai întâi am văzut un schelet, îi antrenase la dans pe un episcop, pe un împărat, pe un negustor şi pe o femeie frumoasă, în apropierea Rinului, într-o dimineaţă cu rouă, când cânta o privighetoare; în momentul acela am avut o revelaţie. De atunci, moartea m-a însoţit şi nu m-am mai temut de ea niciodată... Oraşul tău este ca un sipet şubrezit. Şi-a pierdut pietrele preţioase care îl împodobeau pe din afară, iar colţurile îi sunt tocite. Dar în interiorul acestui sipet şubrezit există comori. Tot ceea ce a fost mai frumos în alte vremuri: ultimii filozofi ai Greciei, extazul credinţei, Biserica originară a lui Hristos, vechile manuscrise, mozaicurile strălucitoare. Nu-i doresc distrugerea, îl iubesc cu o dragoste înspăimântată, disperată. Însă clipa pieririi lui a sosit. Oare cine-şi dă de bunăvoie sipetul plin de comori unor tâlhari? Mai bine să dispară în sânge şi funingine! Aici este ultima Romă! O mie de ani respiră în tine şi în mine. Mai bine cununa morţii, cununa de spini a lui Hristos, decât turbanul turcilor! Oare înţelegi cum gândesc eu?
― Cine eşti tu? a întrebat ea. De ce-mi vorbeşti în întuneric?
Am spus tot ce aveam de spus. Am aprins candela. Lumina candelei a făcut să sclipească topazele din colierul cu care îi era împodobit gâtul alb. Topazele de aur ale Săgetătorului, care te feresc de josnicie.
― Cine sunt? am rostit. Un bărbat căsătorit, un latin, un aventurier, aşa cum ai spus. De ce această întrebare zadarnică?
― Privirea ta îmi arde pielea, a spus ea acoperindu-şi gâtul alb cu mâinile.
― Singurătatea mea te arde, am rostit. Când te privesc, la lumina candelei, inima mea se risipeşte. Pielea ta netedă ca argintul, ochii tăi ca două flori întunecate... Doar poezie... Cunosc multe cuvinte. Cuvinte frumoase. Aş putea să împrumut şi de la antici, şi de la moderni. Cine sunt? Sunt Occidentul şi Orientul, ireversibilul trecut, credinţa fără de speranţă. Sunt sângele Greciei în trupul Occidentului. Vrei să continuu?
În lumina tremurătoare a candelei ne-am privit unul pe altul iar şi iar. Ochii ei mi-au cercetat fiecare trăsătură a chipului, ca mângâierea unei flăcări uşoare, m-au săgetat.
Era ca osânditul legat pe rug, care aşteaptă să se înalţe flăcările.
Aveam nouăsprezece ani când am văzut cum au ars-o pe rug englezii pe Fecioara francă într-o piaţă din Rouen. Privirea ei îmi era cunoscută, îi ştiam glasul. Era îmbrăcată în veşminte bărbăteşti fiindcă trăise printre soldaţi. Se crezuse puternică, dar când focul i-a atins picioarele, a început să plângă. Legată, pe rug, a plâns, s-a rugat şi a strigat în zadar, până ce flăcările s-au înălţat şi au mistut-o. Aş fi putut să-i povestesc despre asta... Oare i-ar fi fost de folos?
În apropiere de reşedinţa Sinodului din Florenţa, obişnuia să-şi facă apariţia Sfânta Fecioară, însoţită întotdeauna de un preot excomunicat. Era o falsă Fecioară, care putea să refacă din cioburi o cupă spartă sau să îndese într-un baston găurit o faţă de masă pestriţă, pe care o recupera apoi de pe braţul vreunui gură-cască ce-i urmărea uimit minunile. De asemenea, putea să ia în mână cărbuni aprinşi şi să-i zdrobească în pumn până ce se stingeau. După cum adevărul însoţeşte întotdeauna falsul, tot aşa şi Fecioara adevărată o însoţeşte întotdeauna pe Fecioara falsă. Chiar şi regele Franţei, din curiozitate, a ieşit în întâmpinarea falsei Fecioare.
― Ai un aer absent, a spus ea. Eu sunt aici, în casa ta.
― Mă gândeam la ziua când vei pleca din Constantinopol. Între noi este cineva. Am presimţit, am ştiut. De fiecare dată a fost cineva între noi.
Se făcuse întuneric. Pe stradă, lumea purta felinare ce se legănau pe lângă case. Se auzeau râsete. Era mult zgomot.
― Trebuia să-mi vorbeşti despre Judecata lui Dumnezeu, şi-a adus ea aminte.
― Altă dată, i-am promis eu. Astăzi cred că te-am rănit destul. De ce? Nu ştiu. O simt doar. Rănindu-te pe tine, m-am rănit pe mine însumi şi mai tare.
― Poate nu va mai fi nicicând o altă dată, a spus ea cu răceală.
― În cazul acesta, am rostit eu, mi-e indiferent cu ce mă voi duce în mormânt. Tu vei trăi. Fii fericită! Poate în Moreea. Poate în Italia. Străină. Dar vei trăi. Oare nu-i cel mai important lucru să trăieşti?
― Trebuie să plec, a spus ea punându-şi mantoul singură, fără ajutorul meu.
― Voi lua felinarul şi te voi însoţi, am spus. Străzile sunt nesigure. Nu ţi-aş dori să cazi pe mâna vreunui genovez beat. Fără îndoială că au şi început să se încaiere pe străzi. E în firea tuturor mercenarilor, în seara asta nu poţi umbla singură. Fiindcă în oraş au sosit latinii.
 A ezitat mai întâi, dar după câteva clipe a spus:
― Cum doreşti.
Cu un glas mort, cu un chip împietrit. A mai spus sec:
― Îmi este absolut indiferent.
Mi-am prins iataganul la cingătoare. Tăişul lui ar putea despica o pană în zbor. Calitatea oţelului e mai bună decât a oricărui alt oţel occidental. Astfel de arme au ienicerii.
― În seara asta..., am început eu şi glasul mi s-a frânt, în seara asta..., am repetat, dar n-am mai fost în stare să spun vreo vorbă.
Din străfundurile tainice ale inimii mele a ţâşnit o furie aprinsă şi a zgâriat cu gheare de foc îngheţata mea nemulţumire. Am umblat mulţi ani la şcoala dervişilor, am evitat să mănânc carne, n-am vrut să fac rău nici unei fiinţe. Dar în seara asta am simţit nevoia să lovesc şi să omor. Să ucid un om, un semen al meu. Trupul barbar s-a revoltat împotriva spiritului. Sângele meu grec i-a urât pe latini. Mi-am simţit, mai puternic decât niciodată, sfâşiată, toată fiinţa. Setea de moarte m-a înfierbântat. Niciodată n-am simţit-o până acum. Din dragoste a venit. Dragostea, tulburătoarea dragoste, care a deschis abisurile secrete ale fiinţei mele. Şi nu m-am recunoscut pe mine însumi.
M-a prins de braţ. Revenise la viaţă. M-a rugat:
― Nu lua iataganul cu tine! Pentru că, după aceea, sigur vei regreta.
O bucurie ciudată, victorioasă, a tremurat în vorbele ei. Ea mă cunoaşte mai bine decât mă cunosc eu însumi. De necrezut! Abia mi-a atins braţul şi din furia mea n-a mai rămas nimic. Am desprins iataganul de la cingătoare şi l-am aruncat pe podea.
― Cum vrei! am spus. Cum vrei! Cum vrei tu!
Ne-am îndreptat spre colină. În port, clătinându-se şi zbierând cât îi ţinea gura, mercenarii genovezi ocupaseră strada. Opreau femeile şi le spuneau în diferite limbi tot felul de grosolănii, dar nu erau răi. Îşi lăsaseră armele în locuinţele unde se stabilise trupa. Când am ajuns în dreptul lor, s-au dat la o parte şi n-au spus nimic. Chiar dacă faţa îi era acoperită, probabil că în ţinuta ei recunoscuseră sângele nobil. Cât despre mine, încă înainte de Varna, până şi soldaţii beţi se dădeau la o parte din calea mea.
Grecii se retrăseseră la casele lor. Când am ajuns în vârful colinei, în jur era linişte. Doar străjerii de noapte, doi câte doi, îşi anunţau, cu felinarele, încă de departe, prezenţa. În rada portului străluceau felinare agăţate de catargele corăbiilor şi un zgomot surd, de la muzica tobelor şi a fluierelor, plutea deasupra apelor. Pe cealaltă parte a golfului, la Pera, sclipeau, ca nişte licurici, torţele.
Tăcută, maiestuoasa cupolă a Sfintei Sofia se înălţa semeaţă pe cer, trupul întunecat al vechiului palat imperial era în faţa noastră, secera ciobită a lunii lumina deasupra Hipodromului. Statuile fuseseră furate de cruciaţii latini şi topite, pentru ca din metalul lor să se bată monedă calpă. Doar în centrul Hipodromului s-au mai păstrat, neatinse, coloanele aduse odinioară de la Delfi, împrejurul cărora sunt capetele de bronz ale şerpilor şuierători, care au fost smulse de pe prora corăbiilor perşilor după luptele de la Salamina. Tot acolo se înalţă obeliscul adus din Egipt în vremuri imemorabile, când Bizanţul domina lumea ameninţată de barbari.
M-am oprit şi i-am spus:
― Dacă vrei, poţi continua drumul singură mai departe, îţi voi da felinarul, fiindcă eu pot găsi lesne drumul înapoi.
― Ţi-am spus că, după seara asta, totul îmi este indiferent. Nu mai e mult de mers, aşa că, dacă nu eşti prea obosit, poţi să mă însoţeşti.
Am coborât, pe o cărare îngustă şi şerpuitoare, până la ţărmul Mării Marmara, în apropierea zidurilor. Am depăşit apoi arcadele imense, care susţin Hipodromul pe partea mării. Apoi ne-am apropiat de portul mocirlos al Bukoleonului. Acolo se află un tumul, pe care călăuzele greceşti îl arată cu mare plăcere latinilor. E clădit din osemintele pelerinilor occidentali care intenţionaseră să se întoarcă la ei acasă după ce vor fi văzut şi Constantinopolul. Grecii îi atrăgeau într-un loc pustiu dintre ziduri şi-i omorau până la ultimul, răzbunându-se astfel pentru toate extorcările, lăudăroşeniile, tâlhăriile şi violurile. Grecii spun asta.
În apropierea acestui tumul funebru, lângă zidul maritim, se află casa ei. O casă maiestuoasă din piatră. Deasupra porţii acoperite cu un grilaj de fier, torţele fixate în gheare de metal luminau ferestrele arcuite şi înguste de la primul etaj. Partea de jos a casei este înconjurată de ziduri, ca o fortăreaţă. S-a oprit. Arătându-mi blazonul gravat pe şambrană, a spus:
― Dacă până acum n-ai ştiut, de acum înainte vei şti. Eu sunt Notaras. Anna Notaras, singura fiică a megaducelui Lukasaras. Acum ştii.
Vocea ei m-a rănit. Tăioasă ca sticla. Apoi a lovit cu ciocanul de bătut în poartă, energic, de trei ori. Să fi fost mortul şi cel mai urât dintre oameni, la fel de surd sunară primii trei pumni de pământ, aruncaţi pe capacul sicriului.
N-a încercat să folosescă o intrare de serviciu sau să se strecoare pe furiş în casă. Poarta masivă s-a deschis. Am văzut pentru o clipă veşmintele servitorului, colorate în albastru şi alb, împodobite cu dantele grele din argint. Pe prag, s-a întors cu mândrie şi mi-a spus ca unui necunoscut:
― Mulţumesc, Ioannis Anghelos, că m-ai însoţit până la casa tatălui meu! Dumnezeu să te ocrotească!
Poarta s-a închis în urma ei. Acum ştiam:
Mama ei este o prinţesă sârbă, nepoata bătrânului despot, aşadar verişoara sultanei văduve. Tatăl ei, megaduce. A fost crescută şi educată pentru a fi soţie de împărat, dar Constantin a rupt logodna. De ce? Oare de ce tocmai pe ea am întâlnit-o?
Anna Notaras. Dumnezeu, printr-un cumplit joc de-a baba-oarba, m-a adus la ţintă. Am trăit ca să ajung aici. Într-adevăr, în mine, toate mormintele sunt acum deschise.
Tatăl meu a plecat la întâlnirea cu îngerii. Dar fiul lui s-a întors. Bărbat în toată firea, de patruzeci de ani. Căruia încă nu i-a scos nimeni ochii.
Oare de ce sunt atât de mirat? O ştiusem din prima clipă, când am văzut-o pe ea. Dar am refuzat să mă gândesc la asta.
Până aici a fost doar un joc, lucrurile serioase abia acum încep.

l februarie 1453
După multe nopţi de nesomn, astăzi am fost la Forumul lui Constantin cel Mare. În piaţă, roţile cvadrigilor au măcinat de mult dalele de marmură albă. Palatul s-a năruit. Case cenuşii din lemn se sprijină acum, ca nişte cuiburi de rândunele, pe îngălbenitele ziduri de marmură.
Am urcat treptele uzate ale scării în spirală până am ajuns în vârful cunoscutei coloane constantine. Eram obosit după zile şi nopţi de post şi de veghe, de aceea urcuşul nu mi s-a părut uşor. Am ameţit de câteva ori, a trebuit să mă opresc şi să mă sprijin de zid. Parţial năruită, scara era foarte periculoasă. Dar de acolo, din vârf, am văzut întregul Constantinopol desfăşurat la picioarele mele, agăţat pe pantele colinelor. Odinioară, în vârful coloanei se ridica, gigantică, statuia ecvestră a împăratului Constantin cel Mare, ţinând în mână o spadă îndreptată spre Orient. De departe, din largul Mării Marmara, marinarii o vedeau lucind în soare şi o foloseau ca pe un far. Îşi arunca strălucirea aurului ei şi dincolo de Bosfor, pe ţărmul Asiei. Cu un sfert de secol în urmă, după ce au cucerit oraşul, cruciaţii latini au răsturnat statuia împăratului. Dominaţia lor nu a durat mai mult decât viaţa unui om, o zi ― de dimineaţă până seara ― din istoria de o mie de ani a sultanatului. Apoi, mult timp, coloana a fost folosită ca loc de execuţie pentru cei pedepsiţi cu moartea. Trădătorii erau aruncaţi din vârful coloanei pe dalele de piatră din forum. Iar într-o vreme, un sfânt anahoret s-a stabilit în vârful coloanei şi nu s-a mai dat jos până în ziua în care trupul său, ars de soarele verilor şi descărnat de viscolul iernilor, a fost coborât cu ajutorul unei frânghii. Din înaltul coloanei, sfântul obişnuia să anunţe mânia lui Dumnezeu mulţimii uluite ce se întâmpla să treacă prin forum şi să-şi răcnească viziunile. Strigătele lui îngrozitoare, blestemele şi binecuvântările s-au pierdut în vânt, însă, timp de o generaţie, el a fost, de asemenea, una dintre curiozităţile oraşului meu.
În vârful coloanei nu mai este nimic, absolut nimic. Pietrele au început să se desprindă din legăturile lor. Un semn ce anunţă că lumea se apropie de crepuscul. O piatră a alunecat de sub picioarele mele şi a căzut în gol. Când, după o clipă, a atins pământul, i-am auzit zgomotul surd. Forumul era pustiu.
Ziua oraşului meu este de-acum în amurg. A dispărut strălucirea porfirului, a dispărut aurul sclipitor. Din ceea ce a fost sfânt, nimic nu mai există. Corul îngerilor s-a risipit. N-au mai rămas decât dorinţa trupească şi, în inimă, moartea. Răceală, indiferenţă, lăcomie, calcule meschine... Oraşul meu este doar un trup muribund. Spiritul Constantinopolului s-a refugiat în aerul viciat al mănăstirilor, s-a ascuns în manuscrisele îngălbenite din biblioteci, pe care bătrâni cu capete pleşuve le răsfoiesc molfăindu-şi gingiile lipsite de dinţi.
Valurile negre ale nopţii au asediat oraşul. Peste Occident au coborât, de asemenea, umbrele nopţii.
Din străfunduri, inima mea a strigat: Străluceşte, Constantinopol, străluceşte pentru ultima oară! Străluceşte cu lumina ta sfântă! O mie de ani de amaruri ţi-au împietrit sufletul. Dar încă o dată, cu ultimele tale picături de ulei sfânt, fă să ţâşnească, din piatră, sufletul tău! Aşază-ţi pe cap cununa de spini a lui Hristos! Înveşmântează-te în purpură! În pragul nopţii ce va să vie, fii demn de tine, Constantinopol, oraşul meu!
Departe, la picioarele mele, în golf, nemişcate, se odihneau corăbiile venite din Occident. Valuri neliniştite trasau linii pe suprafaţa Mării Marmara, iar păsările zburau ţipând deasupra plaselor pescarilor. Dincolo de mare se vedeau coastele Asiei. Sub mine, între rotundele cupole verzi ale bisericilor, de la un povârniş la altul, se îngrămădeau, cenuşii, casele, despărţite de străduţe şerpuitoare. Iar de la un mal la altul, neînvinse, zidurile cu turnuri de strajă strângeau oraşul în braţele lor protectoare.
 De te vei arunca la picioarele mele, de-ţi vei pleca fruntea în faţa mea, toate acestea ţi le voi da ţie!
Am gândit: Oare de ce n-aş putea să-i slujesc prinţului tenebrelor? Am văzut faţa înroşită de pasiune a sultanului Mehmet. I-am văzut ochii galbeni de fiară sălbatică, pe care nimeni nu rezistă să-i privească prea mult, ochi ale căror săgeţi îngheţate ştiu să ucidă. I-am văzut nasul coroiat ca ciocul păsărilor de pradă, buzele frumoase, pătimaşe, râsul lui molipsitor, care poate să convingă, dar şi să trădeze. Există bărbaţi, mai tineri decât mine, care, orbi din cauza puterii lui de seducţie, doar pentru că-l iubesc, şi-ar da şi sufletul pentru el.
El citeşte cu uşurinţă în limba greacă: scrierile lui Arhimede, istoria lui Alexandru cel Mare... Cunoaşte hărţile lui Ptolemeu, vorbeşte destul de bine latina, împrumută citate din poezia persană. Ştie pe de rost toate versetele din Coran care se potrivesc cu intenţiile lui. Pe creştinii care-l slujesc de bunăvoie nu-i obligă să se convertească la Islam. Nu crede în nimic. Se mulţumeşte să fie prinţul acestei lumi. Dar partea asta de lume o doreşte în întregime a lui. Constantinopol e primul pas. Vrea să-l cucerească doar pentru a-şi putea dovedi lui însuşi că el este acela care va veni. A promis că va da cailor săi ovăz şi apă în altarele bisericilor din Roma. Doar să dorească... Nimeni nu i se poate împotrivi.
Dar eu l-am iubit! Atunci de ce n-am mai vrut să-l slujesc? Am fugit de el, dar oare cu ce-mi pot dovedi c-am făcut bine?
De mă voi arunca din vârful acestei coloane, veni-vor îngerii să mă prindă în braţe? Îmi vor salva ei trupul muritor? Aceasta, da, ar fi o dovadă.
A fost doar o tentaţie. Mai rea, mai îngrozitoare decât tentaţia de a mă reîntoarce la el, de a mă pleca supus la picioarele lui, de a-i cere iertare.
Nu, nu m-am aruncat în gol să-mi sparg ţeasta pe dalele de piatră ale forumului. Doar o fiinţă umană sunt şi-mi accept existenţa. Sunt mulţumit cu lanţurile mele de sclav, cu timpul meu mărginit, cu spaţiul meu limitat. Cum ar putea un sclav să posede ceva? Nu mi-am mai dorit nimic. Ştiinţa mea este limitată, cuvintele pe care le cunosc sunt insuficiente, îndoiala mai puternică decât siguranţa. Cu toate acestea, am ezitat să aleg.
Şi mi-am zis în inima mea: Adio, Anna Notaras! Te las cu bine, dragostea mea! Nu ştii cine sunt şi n-o vei şti niciodată. Fie-ţi tatăl paşă în Constantinopol! Eu, unul, nu doresc să mă amestec. Constantin nu te-a vrut... Poate că sultanul Mehmet va repara dreptatea şi te va târî în patu-i cu baldachin de aur ca să pecetluiască alianţa cu tatăl tău. Are multe femei Mehmet, ce-i drept, dar în haremul lui încape şi o grecoaică, nu-ţi face griji!
Apoi inima mea s-a liniştit, nebuneasca-i bătaie s-a domolit, şi Dumnezeu a depărtat toată amărăciunea din ea. Am îngenuncheat, mi-am înclinat capul şi am închis ochii.
Rămâi cu bine, dragostea mea! Nici o femeie n-a fost ca tine. Tu eşti sora sângelui meu. Eşti singura stea călăuzitoare în deşertul în care m-am pierdut. Te binecuvântez pentru că te-am întâlnit! Îţi binecuvântez ochii de femeie! Îţi binecuvântez trupul pământesc! Binecuvântată fii, dragostea mea!
Ţineam în mână o pietricică. Apoi degetele s-au depărtat şi am lăsat-o să cadă... Stelele le-am privit cu ochii minţii mele. Limitele timpului şi spaţiului s-au destrămat. A pulsat din ce în ce mai slab sângele meu, până ce mâinile şi picioarele mi-au îngheţat.
Dar Dumnezeu nu este Frig.
Steaua din fiinţa mea a fremătat spre nemărginit şi am fost doar extaz arzător.
Dar Dumnezeu nu este Căldură.
Într-un alb orbitor m-am pierdut. Eram limpedele în limpezime, lumina în lumină.
Dar Dumnezeu nu este Lumină.
Întunericul a venit cu gust de întuneric, mai nemărginit decât orice nemărginire, mai milostiv decât orice milă. În întuneric m-am risipit.
Dar Dumnezeu nu este întuneric.
Apoi n-a mai fost nici Frig, nici Căldură, nici întuneric, nici Lumină. N-a mai fost decât Nimic. Dumnezeu era în mine. Eu eram în Dumnezeu.
Dumnezeu era.
M-a deşteptat zgomotul. Extazul a durat doar cât timp a căzut piatra. Pentru Dumnezeu nu există diferenţă între clipă şi zi. Nu există timp în realitatea lui Dumnezeu.
Am gândit aşa: Poate m-am schimbat. Poate împrăştii lumină. Puteam să vindec un bolnav, să readuc la viaţă un mort... Dar am simţit nevoia să-mi dovedesc cine sunt. De argumente şi de dovezi au nevoie doar cei ce se îndoiesc. Incertitudinea şi îndoiala aparţin omului. Eu nu m-am îndoit. Sunt asemenea îngerilor. Am venit de acolo de unde nu eram legat de nimic, însă, în lanţurile timpului şi ale spaţiului, sclavia mea este mai mult un dar decât o Pedeapsă.

2 februarie 1453
După ce am dormit până seara, am plecat în căutarea lui Giovanni Giustiniani, comandantul genovezilor. N-am dat de el nici pe corabia sa, nici la Blaherne. Într-un sfârşit, l-am găsit în căldura înăbuşitoare a cuptoarelor de la Arsenal. Se sprijinea în sabia lui pentru două mâini. E un bărbat lat în umeri, pântecos şi impunător, care îi depăşeşte vădit în înălţime pe ceilalţi, chiar şi pe mine. Vocea lui bubuia ca un tunet în timp ce le dădea ordine meşterilor şi lucrătorilor. Împăratul Constantin îl numise în funcţia de comandant al armatei oraşului. Era într-o foarte bună dispoziţie, fiindcă basileul îi făgăduise titlul de duce şi insula Lemnos în fief ereditar, dacă va reuşi să-i alunge pe turci. Era încrezător în puterile sale şi-şi cunoştea bine meseria. Acest lucru se putea vedea după ordinele pe care le dădea şi după siguranţa cu care discuta despre câte tunuri şi aruncătoare de pietre se pot turna până la presupusa zi de sosire a turcilor, despre calibre, detonatoare, cărbuni, cuptoare, în sfârşit, despre tot ce avea legătură cu arsenalul şi cu echiparea armatei.
M-am adresat lui:
― Comandantule, ia-mă în slujba ta! Am fugit de la turci. Ştiu să mânuiesc bine sabia şi arcul.
Ochii săi erau duri şi necruţători, însă, pe când se uita la mine cercetător, am desluşit un zâmbet în privirea lui.
― Dar tu nu eşti un soldat obişnuit, a spus el.
― Nu, nu sunt un soldat obişnuit, i-am răspuns.
― Vorbeşti dialectul toscan, a constatat el surprins.
Mă adresasem în italiană, fiindcă voiam să-i câştig încrederea. Am spus:
― Am locuit câţiva ani în Florenţa. Dar m-am născut la Avignon. Vorbesc bine franceza, italiana, latina, greaca şi turca, dar mă descurc şi în arabă, şi în germană. Ştiu să calculez poziţia eficientă a unui aruncător în funcţie de greutatea proiectilului. Numele meu este Jean Ange. Ştiu, de asemenea, să îngrijesc câinii şi caii.
― Jean Ange, a repetat el, privindu-mă fix cu ochii lui bulbucaţi de taur. Dacă tot ce ai spus este adevărat, apoi eşti, fără îndoială, o minune de bărbat. Dar de ce nu te-ai înscris până acum în hrisoavele împăratului? De ce ţii să intri în slujba mea?
I-am răspuns:
― Pentru că tu eşti comandantul.
 ― Jean Ange, a mai repetat el o dată numele meu cu un aer gânditor. Oare de unde îmi este atât de cunoscut numele tău? Ca într-un vis... Nu, nu reuşesc să-mi aduc aminte unde l-am mai auzit.
Am început să-i povestesc cu încredere, ca unui om pe care îl cunoşti de multă vreme:
― Cine ştie? Poate de la Genova, în tinereţe, nobile Giustiniani. În anul 1437, Sinodul de la Basel a dat poruncă să fiu căutat până şi în Italia. Ce vrei, eram tânăr şi înflăcărat pe atunci, la fel ca mulţi alţi cărturari. Chiar şi unii dintre patriarhii Baselului voiau eliberarea lumii de teamă şi de injustiţie. Cooperare internaţională, pace în Europa, democratizarea Bisericii... Erau idei care mă entuziasmau. De fapt, până şi îngrijitorii de la grajduri aveau aceeaşi părere cu episcopii şi cu prelaţii. Eu am fost discipolul doctorului Nicolaus Cusanus. I-am împărtăşit decepţiile. Când idealul lui s-a prăbuşit, s-a prăbuşit şi al meu. În ceea ce priveşte unirea Bisericilor Occidentului şi Orientului, el era de partea minorităţii. Erudit, bun cunoscător al limbii greceşti, Cusanus a fost tentat cu o funcţie de ambasador şi cu o călătorie la Constantinopol. Am participat şi eu la forţarea cufărului în care se păstra sigiliul Sinodului, pentru ca procura delegaţiei minoritare să fie în rânduială în vederea călătoriei. Bineînţeles, falsul a fost descoperit. Dar, mai apoi, papa Eugen a întărit cu bula papală scrisoarea noastră de acreditare şi am călătorit cu bine spre Constantinopol.
― Ai fost şi în astfel de călătorii? m-a întrebat el ironic.
― Mi-a fost dat să aud chiar din gura papei că trebuie să-mi ispăşesc greşeala prin post şi rugăciune, am continuat eu. Mai târziu, în calitate de traducător la cancelaria papei, am participat la Sinodul minoritar de la Ferrara şi de la Florenţa. Chiar şi cardinalul Giuliano Cesarini mi-a iertat fapta, îşi pierduse speranţa în unire când patriarhii Baselului, din ură, aleseseră un alt Papă. Sătul de discuţiile fără de sfârşit, până la urmă el a preferat să fie un om de acţiune. Eu l-am urmat în cruciadă ca purtător e arme, iar în anul 1444, Cesarini a murit la Varna, după cum probabil că ştii. Atunci am fost luat ostatic de către turci.
Este un soldat al întâmplării, un condotier, acest Giovanni Giustiniani cu grumaz de taur, m-am gândit eu. Iar el m-a cântărit iar după felul lui de a fi. Escroc, aventurier. Dar n-am fost supărat. A spus:
― Vorbeşti prea mult. Probabil că vrei să mă ameţeşti. Şi încerci să-mi ascunzi ceva. Fără îndoială, ai vrut să intri în slujba Împăratului, dar n-ai reuşit. De aceea mi te adresezi mie. De ce aş avea mai multă încredere în tine decât în împăratul Constantin?
― Nu mă interesează banii, l-am asigurat. Eu sunt un om bogat. Nu-ţi cer nimic în schimb.
― Atunci, de ce? a întrebat el.
Am spus:
― Pentru Hristos. Pentru Constantinopol. Chiar dacă tu n-o poţi vedea, pe spinarea mea a rămas crucea.
A izbucnit în râs şi s-a lovit cu pumnul în piept de a răsunat pieptarul lui de metal.
― Nu-mi vinde mie baliverne de astea! La vârsta ta, un bărbat inteligent nu umblă după cunună de martir. E drept ca Isidor, cardinalul, ne-a făgăduit, mie şi oamenilor mei, Paradisul. Poate nu ştii că însuşi Sfântul Petru îl va trage de urechi chiar în Paradis pe acela care va muri lângă zidurile Constantinopolului apărând credinţa creştină, însă eu, drept să-ţi spun, nu mă prea grăbesc să ajung în Paradis. Prefer să ajung în insula Lemnos, pe care mi-a promis-o împăratul. Cât despre cununa de spini, s-o poarte cine-o vrea! Eu sunt un om modest, mă mulţumesc şi cu o coroană de duce. De fapt, ce vrei de la mine? Sau îmi spui clar, sau îţi vezi de drum şi mă laşi în pace! Doar nu trăim în epoca martirilor!
― Giovanni Giustiniani! am spus eu. Îţi jur că spun adevărul. Tatăl meu a fost grec. Prin vinele mele curge sângele vechi al acestui oraş. Dacă va pune mâna pe mine, Mehmet va porunci să fiu tras în ţeapă. De ce nu mi-aş vinde pielea la un preţ mai mare?
Dar nu m-a crezut. De aceea m-am apropiat de el şi, uitându-mă prudent în jur, i-am spus în şoaptă:
― Când am fugit de la sultan, am furat o pungă plină cu pietre preţioase. N-am mai povestit nimănui despre asta. Poate că acum mă poţi înţelege de ce nu doresc să ajung în mâna lui.
Era genovez, aşa că s-a lăsat prins în cursă. I-au sclipit ochii când a auzit despre pietrele preţioase. S-a uitat în jur, apoi m-a luat prietenos de braţ. Respiraţia lui avea un puternic iz de vin. Mi-a şoptit la ureche:
― Te voi crede de-mi vei arăta pietrele.
I-am spus:
― Casa mea este aproape de port. Dacă mai locuieşti pe corabie, avem acelaşi drum.
A încălecat greoi pe calul său de război. În faţa noastră mergeau doi purtători de torţă, în spatele nostru, zornăindu-şi armurile, veneau soldaţii din garda lui. Am mers respectuos alături de calul lui Giustiniani, a cărui şa era împodobită cu franjuri de argint.
Servitorul meu, Manuil, a deschis poarta şi s-a uitat cu oarecare teamă spre soldaţii zgomotoşi din garda lui Giustiniani. Apoi Giustiniani s-a lovit din greşeală de leul din piatră şi a înjurat straşnic. Iar felinarul din mâna lui Manuil a tremurat.
― Adu-ne friptură de vacă şi castraveţi muraţi! i-am poruncit eu. Nu uita vinul şi cupele. Cupe mari.
Giustiniani a izbucnit în râs şi le-a spus soldaţilor lui să-l aştepte în faţa porţii. Apoi scara a scârţâit puternic sub greutatea sa. Am aprins toate lumânările, am scos din ascunzătoare mica pungă de piele şi i-am vărsat conţinutul pe masă. Roşul rubinelor, verdele smaraldelor, albul diamantelor au strălucit ireal în lumina lumânărilor.
― Sfântă Fecioară, Maica Domnului! a murmurat uluit Giustiniani şi a întins mâna lui lată spre pietrele preţioase, dar n-a îndrăznit să le atingă.
― Alege ce-ţi place! l-am îndemnat eu. Darul nu te angajează la nimic. E doar un semn de prietenie. Nu încerc să-ţi cumpăr astfel încrederea sau să obţin vreo favoare din partea ta.
Mai întâi nu i-a venit să creadă. Apoi şi-a ales un rubin de culoarea sângelui de porumbel. Nu l-a ales pe cel mai mare, ci pe cel mai frumos, în nici un caz nu era prima dată când vedea pietre preţioase.
― E un dar princiar, a spus el, învârtind uimit rubinul între degete.
Avea vocea schimbată. Oarecum derutat, nu ştia, probabil, ce să mai gândească despre mine.
N-am spus nimic. M-a privit foarte atent la lumina lumânărilor, apoi şi-a îndreptat ochii spre podeaua din faţa mea şi a început să-şi netezească pantalonii uzaţi de piele cu mâinile lui late. Nu prea sclipea el în privinţa eleganţei, dar nici nu avea nevoie. Vocea, înfăţişarea, privirea dovedeau că era obişnuit să comande.
― Meseria mea, a spus el, este să cântăresc oamenii, să suflu bine pentru a se risipi pleava şi să păstrez doar grăunţele bune. Ceva din mine îmi spune că tu nu eşti un hoţ. Ceva mă îndeamnă să am încredere în tine. Nu numai din pricina rubinului pe care mi l-ai dăruit. Sentimente de acest fel sunt periculoase.
― Să bem vin, i-am spus eu.
Manuil aşezase dinaintea noastră carnea friptă, castraveţii muraţi şi vinul. Giustiniani a sorbit o gură de vin din cupa sa, apoi a ridicat-o şi a rostit:
 ― În sănătatea ta, prinţule!
― Râzi de mine! am spus eu.
― Câtuşi de puţin, m-a asigurat el. Sunt conştient întotdeauna de ceea ce spun. Chiar şi atunci când sunt beat. Un om obişnuit, un om ca mine, poate izbuti să-şi împodobească creştetul cu o coroană, dar niciodată nu va putea deveni prinţ. Unii au în inima lor coroana de prinţ. Fruntea, ochii, alura îmi spun cine eşti. Dar nu avea teamă! Eu ştiu să fiu discret. Ce doreşti de la mine?
L-am întrebat:
― Crezi că poţi apăra Constantinopolul, comandantule?
Iar el, la rândul lui, m-a întrebat:
― Ai cărţi de joc, Jean Ange?
I-am pus dinainte cărţile de joc pictate pe lemn, pe care le cumpărasem de la marinarii din port. El le-a amestecat distrat şi le-a desfăşurat în faţa lui, cu partea pictată la vedere. Apoi a spus:
― N-aş fi trăit prea mult şi nici n-aş fi ajuns vreodată la situaţia de acum dacă n-aş fi jucat. Destinul distribuie cărţile. Un bărbat cu experienţă acceptă cărţile pe care destinul i le-a dat, le
priveşte cu atenţie, le apreciază, apoi hotărăşte singur dacă trebuie să joace ori nu. Nu-i obligatoriu să joci de fiecare dată. Te poţi abţine întotdeauna, poţi aştepta o mână mai bună. Oricât de mare ar fi miza, un adevărat jucător nu se lasă antrenat în joc dacă nu are cărţi pe măsură. E drept, niciodată nu poţi cunoaşte jocul adversarului, dar întotdeauna poţi calcula şi presupune ce intenţii are. Cu toate acestea, cărţile bune sau doar acceptabile nu decid încă în ce fel se va desfăşura partida. E nevoie de abilitate. Dar mai mult decât de orice, e nevoie de noroc. Când am jucat, eu am avut întotdeauna noroc, domnule Jean Ange...Într-adevăr, eu am avut noroc, a mai spus o dată, după ce a sorbit dintr-o înghiţitură tot vinul din cupă. Până acum. Nu m-aş fi angajat într-o partidă în care să nu fi avut nici o şansă, chiar şi pentru un ducat. Am examinat cu atenţie zidurile oraşului. În Constantinopol, fiecare generaţie a avut parte de un asediu şi, de fiecare dată, zidurile au rezistat. De ce n-ar mai rezista o dată? Am inspectat Arsenalul şi trupele împăratului. După ce am chibzuit cât am chibzuit, am hotărât să-mi risc reputaţia şi viaţa. De unde poţi deduce că eu nu consider că ar fi chiar atât de rele cărţile pe care destinul mi le-a distribuit de data asta.
― Mai ai şi corăbiile, i-am spus eu.
― Aşa-i, a recunoscut el. În plus, am şi corăbiile mele. Ultima carte, pentru cea mai nefericită situaţie. Dar n-avea teamă! Dacă  Giovanni Giustiniani se angajează în luptă, ştie să se bată. Cu repeziciune şi cu discernământ. Până la ultima şansă. Dar nu mai departe . Nu, nu mai departe... Viaţa e o miză extraordinară, a continuat el. Este lucrul cel mai de preţ pe care un om îl poate capata. Cea mai solidă cuirasă nu rezistă la o ghiulea, chiar şi o [...]  se poate strecura printr-o articulaţie a celei mai sofisticate platoşe. O săgeată poate să pătrundă prin viziera unei armuri. Un soldat îmbrăcat din cap până în picioare în armură de fier este neputincios în faţa focului sau a plumbului topit. Este meseria mea dar şi onoarea mea să lupt până la ultima şansă. Dar nu şi când nu mai există nici o şansă.
I-am mai turnat vin şi l-am întrebat cu un aer indiferent:
― Cât vrei, Giustiniani, ca să-ţi scufunzi singur corăbiile?
A tresărit violent, şi-a făcut semnul crucii.
― Spui nerozii, a urlat el. Jocul acesta nu-mi mai place.
― Aceste pietre... am spus eu şi, după ce le-am luat în pumn, le-am lăsat să alunece pe masă, între noi. Oare nu sunt de ajuns aceste pietre preţioase pentru a cumpăra de la Genova zece corăbii ca ale tale?
― Cred că da, a spus el, nemaiputându-şi desprinde privirea de rubinele sângerii şi de diamantele strălucitoare ce curgeau printre degetele mele. Poate, dacă am fi la Genova. Dar nu suntem la Genova. Iar dacă mi-aş scufunda corăbiile, pietrele tale nu vor mai avea nici o valoare pentru mine. Chiar dacă mi-ai plăti de zece ori, de o sută de ori preţul corăbiilor, tot nu le-aş scufunda.
― Prin urmare, nu ai încredere în cărţile ce ţi s-au dat, nu-i aşa? l-am întrebat eu.
El a spus:
― Eu nu ezit. Am intrat în joc, îl voi juca. Dar în limitele bunului-simţ.
Şi-a şters buzele cu mâinile, a zâmbit şi a spus:
― Trebuie să ne fi îmbătat straşnic amândoi dacă am ajuns să rostim vorbe necugetate.
Nu era adevărat. El ar fi putut să bea şi un butoi de vin şi tot nu s-ar fi ameţit. Am adunat pietrele împrăştiate pe masă şi am spus:
― Pentru mine, pietrele astea nu mai au nici o valoare.... Atât de lipsite de valoare au ajuns, adună-le. Pietrele astea nu vor mai străluci niciodată, am adăugat cu o voce aspră şi le-am izbit de perete.
Au căzut ca boabele de grindină pe podea. 
― Adună-le, dacă le vrei, i-am spus, sunt ale tale! Pietre ca toate pietrele de pe drum.
― Eşti nebun, a strigat el. Nu ştii ce faci. Mâine te vei lua cu mâinile de cap pentru rătăcirea de astăzi.
De o spaimă cumplită gâtul mi-a fost cuprins, vorbele au refuzat să fie rostite. Am clătit din cap.
― Ia-le! am reuşit, într-un sfârşit, să articulez. Sunt preţul sângelui meu. Îngăduie-mi să lupt alături de oamenii tăi! Nu vreau nimic altceva de la tine!
A rămas cu gura căscată. Se uita hipnotizat la mine. Apoi, în ochii lui bulbucaţi a apărut îndoiala.
― Sunt veritabile? a întrebat.
M-am aplecat şi am luat de pe podea un diamant oarecum tăiat grosolan, m-am apropiat de fereastră şi am tras adânc o linie pe sticla groasă, de sus până jos. Scrâşnetul ascuţit ne-a sfâşiat urechile. Apoi am aruncat diamantul.
― Dar eşti un bărbat nebun, a spus el. Ai mintea răvăşită acum. Nu sunt eu omul care să profite de slăbiciunea altuia. Cel mai bine ar fi să te culci şi să te odihneşti. Vom vorbi după aceea.
― Nu ţi s-a întâmplat niciodată, l-am întrebat eu, să ai o viziune în care să te vezi pe tine însuţi?
Poate că am fost şi puţin ameţit de vin, fiindcă nu sunt obişnuit să beau prea mult. În orice caz, am continuat:
― Înainte de bătălia de la Varna, în Ungaria, am avut parte de un cumplit cutremur de pământ. Caii şi-au rupt atunci legăturile în care erau prinşi şi au alergat nechezând pe câmp.
 Păsările zburau dezorientate. Pământul se cutremura şi se despica. Era în momentul când regele Ungariei şi-a încălcat jurământul şi a rupt pacea cu turcii în urma insistentelor rugăminţi ale cardinalului Cesarini. Atunci mi s-a arătat pentru prima oară îngerul Morţii. Era un bărbat palid, cu părul negru. Avea chipul meu. Ca şi cum m-aş fi privit într-o oglindă. El mi-a spus: Ne vom mai întâlni!... Într-o mlaştină, în apropierea Varnei, l-am văzut pentru a doua oară. Era în spatele meu când ungurii l-au omorât pe cardinalul Cesarini, pe care-l considerau cauza tuturor relelor ce
se abătuseră asupră-le. Cesarini era un idealist, poate cel mai idealist bărbat pe care l-am cunoscut. Idealul, perfecţiunea la care aspira l-au ucis. Sufletul lui a murit de spaimă şi de disperare cu mult mai înainte ca trupul să-i fie ucis. După ce am înţeles că Cesarini nu mai este, am întors capul şi l-am văzut în spatele meu pe îngerul Morţii, care mă privea cu ochii mei. "Ne vom revedea!" a spus el încă o dată. "Ne vom revedea lângă Poarta Sfântului ..." Nu i-am înţeles atunci vorbele. Abia acum încep să i le înţeleg.
Am continuat:
― Eu nu sunt un hoţ. Dintr-un capriciu, un sultan poate face mâine un sclav mai bogat decât orice principe din Occident. După bătălie, am fost dus, împreună cu ceilalţi ostatici, dinaintea sultanului Murad. Victoria lui de atunci a fost neaşteptată. De fapt, fusese la un pas de înfrângere, îi atârnau obrajii sub ochii încă înspăimântaţi de încercările prin care trecuse. Era un bărbat mic de statură - eu îl depăşeam cu un cap - pe care inactivitatea şi plăcerile îl făcuseră greoi. Mulţi întindeau mâinile spre el şi-i făgăduiau mari bogăţii în schimbul vieţii. Dar, în ochii lui, noi toţi eram sperjuri. El dorea să trăiască în pace. De aceea şi abdicase o dată în favoarea fiului său Mehmet şi se retrăsese să se odihnească şi să se reculeagă la Magnesia. Ne-a oferit şansa să alegem între Islam şi moarte. Mustea pământul de sânge; îngenuncheau în faţa călăului, sub iatagan, şi tineri, şi bătrâni, şi slujitori, şi nobili. Mulţi n-au mai putut suporta să privească cum se rostogoleau, unul după altul, capetele atâtor bărbaţi. Au izbucnit în plâns şi i-au recunoscut umili pe Dumnezeul Islamului şi pe Profet. Iar câţiva călugări au fost într-atât de mult tulburaţi, încât au ajuns să spună că şi-au pierdut credinţa, fiindcă Dumnezeu le-a îngăduit turcilor să învingă. Am povestit mai departe:
― Dar Murad era un bărbat obosit şi îmbătrânit înainte de vreme. Fiul său preferat murise înecat. După aceea n-a mai fost interesat câtuşi de puţin de putere. Obişnuia să-şi caute uitarea în vin, în compania erudiţilor şi a poeţilor. Nu iubea vărsarea de sânge. Când mi-a venit rândul, s-a uitat la mine şi probabil că i-a plăcut chipul meu. Mi-a spus: Dar tu eşti încă atât de tânăr! De ce vrei să mori? Recunoaşte-L pe Profet! I-am răspuns: Sunt tânăr e adevărat, dar sunt gata să-mi plătesc datoria de om, la fel şi tu, preaputernicule, atunci când îţi va veni vremea, vei fi gata s-o plăteşti. Răspunsul meu i-a fost pe plac şi n-a mai încercat mă convingă să-mi schimb credinţa. Ai dreptate, a spus el. Va veni cândva şi ziua când necunoscuta mână străină va amesteca pulberea mea divină cu pământul. Apoi a făcut un semn şi am fost eliberat datorită vorbelor mele, care i-au muiat imaginaţia poetică. Vrei să asculţi, Giovanni Giustiniani, versurile pe care sultanul Murad le-a scris după bătălie?  
Giustiniani a clătinat din cap, şi-a mai turnat vin în cupă şi a început să muşte dintr-o bucată de friptură rece. Am înţeles că nu se prea omora el după versuri, dar dorinţa mea de a i le spune era mai mare decât a lui de a nu le asculta. Am împins spre el platoul cu castraveţi muraţi şi am început să-i declam în turceşte memorabilele versuri, bătând pe masă ritmul cu degetele, ca şi cum aş fi urmărit strunele unei lăute. Apoi am tradus-o pentru el;
Dă-mi înapoi, paharnicule, vinul zilei de ieri,
Dă-mi lăuta să cânt, pregăteşte-mi inima pentru uitare!
Dacă viaţa-i o clipă, vreau s-o trăiesc în plăceri!
Dă-mi să beau până-n ziua în care
Necunoscuta mână străină
Cu pământul va amesteca pulberea mea divină.
― Aşa era inima sultanului Murad. El a consolidat puterea Imperiului Otoman, iar dacă a dus război după război, a făcut-o doar pentru a obţine o pace durabilă. Era un bătrân obosit şi sătul de putere. De două ori a abdicat în favoarea fiului său. Prima dată au fost creştinii aceia care l-au silit să revină pe tron. A doua oară, marele vizir Khalil, atunci când ienicerii au incendiat bazarul din Adrianopol. După aceea, Murad a înţeles că trebuie să se resemneze cu puterea şi a domnit până la sfârşitul zilelor sale, dar războaie n-a mai purtat. De două ori pe săptămână se îmbăta în compania poeţilor şi a filozofilor şi, în stare de euforie, obişnuia să dăruiască domenii, caftane de onoare şi pietre preţioase. Niciodată, după ce s-a trezit din beţie, n-a oftat după darurile oferite. Câteva dintre aceste pietre preţioase mi le-a dăruit mie sultanul Murad. Păstrează-le, dacă le doreşti, Giustiniani, eu n-am trebuinţă de ele şi nici nu ţi le voi cere mâine înapoi.
După ce şi-a îndesat o jumătate de castravete murat în gură, Giustiniani şi-a şters mâinile ude de pantalonii lui uzaţi de piele, şi-a făcut cu pioşenie semnul crucii şi s-a lăsat cu greutate în patru labe în faţa mea.
― Eu sunt un om sărac, a spus el, un simplu mercenar. Nu-mi stă în obicei să afişez o falsă mândrie. Şi apoi, nu-i deloc rău motivul pentru care mă umilesc cu plăcere în faţa ta.
Şi s-a apucat să strângă pietrele împrăştiate prin casă, iar eu i-am luminat drumul cu lumânarea. Deşi gâfâia şi gemea din cauza poziţiei incomode, mi-a spus:
― Dar n-are nici un rost să mă ajuţi. Şi de m-aş iubi cu cea mai frumoasă femeie din lume, mâinile şi picioarele mele n-ar fi mai fericite ca acum. 
I-am dat şi punga de piele, iar el a pus cu atenţie pietrele în ea, s-a ridicat de jos, i-a strâns băierile şi şi-a strecurat-o  în buzunar.
― Nu sunt lacom, a constatat el. S-ar putea ca vreo piatră mai mare să se fi rostogolit până cine ştie în ce crăpătură din lemnul podelei sau pe sub covoare. Oricum, de vor mai fi, le va găsi
servitorul tău când va mătura, îţi mulţumesc.
Apoi şi-a lăsat capul într-o parte şi m-a privit cu un aer foarte mulţumit. A spus în continuare:
― În timpul vieţii mele am întâlnit şi sfinţi, şi clarvăzători, şi multe alte soiuri de nebuni. Dar am fost imbecil când mi-am închipuit că pe pământ nu se pot petrece şi lucruri atât de extraordinare încât să depăşească puterea umană de înţelegere. Faptul că te-am întâlnit este unul din aceste evenimente de neînţeles.
Mi-a întins mâna lui enormă şi mi-a strâns-o pe a mea cu sinceră recunoştinţă.
― De acum înainte, a spus el, tu eşti prietenul meu, domnule Jean Ange! Zică lumea ce-o zice! De te va vorbi de rău, nu voi apleca niciodată urechea să-i ascult trăncănelile. Te iau sub protecţia mea. Iar mâine dimineaţă, după ce va suna deşteptarea, îi voi porunci scribului să te înscrie pe lista oamenilor mei. Dar să fii acolo! Îţi voi da un cal şi o armură. Nu-ţi face griji, vei avea parte de destulă hărţuială pentru a te obişnui cu regulile pe care le impun eu soldaţilor mei. În privinţa aceasta, te asigur că sunt mai al dracului decât turcii.
Dar nu m-a bătut prieteneşte pe umăr, aşa cum ar fi făcut probabil un comandant cu mai puţină experienţă. Dimpotrivă, înainte de a pleca, s-a înclinat cu respect în faţa mea şi a spus:
― Păstrează-ţi secretele! Pe mine prea puţin mă interesează! Dacă ai fi avut intenţii rele, n-ai fi procedat aşa. Am încredere în tine.
Grecii nu m-au vrut, un latin m-a acceptat. M-a înţeles mai bine decât grecii Giovanni Giustiniani.

5 februarie 1453
Am primit un cal şi echipament de luptă. În primele zile Giustiniani mi-a verificat cunoştinţele. L-am însoţit când a inspectat flancurile şi formaţiile de apărători ai oraşului, alcătuite din greci şi din tineri călugări neantrenaţi pentru luptă. Bâţâia neîncrezător din capul lui mare de taur şi râdea de neîndemânarea lor. S-a sfătuit cu împăratul, cu Phrantzes, cu căpitanii corăbiilor greceşti şi veneţiene, cu podestatul Perei ,cu bailul Veneţiei, chiar şi cu prinţul Orhan, în surghiun la Constantinopol, care şi-a oferit împăratului serviciile sale şi ale slujitorilor săi pentru apărarea oraşului.
Cu fiecare a discutat pe îndelete şi a povestit întotdeauna istorii amuzante din timpul campaniilor de război sau asediilor .Asemenea prorei unei corăbii puternice, care dă la o parte valuri de neînvins, el oferă întotdeauna interlocutorilor o soluţie pentru depăşirea discordiilor, invidiilor şi prejudecăţilor, în el toată lumea are încredere. În el trebuie să te încrezi, fiindcă este ca o coloană pe care se sprijină edificiul de apărare al oraşului care se făureşte de la o zi la alta. Bea mult vin. Din două înghiţituri, e în stare să soarbă tot vinul dintr-o cupă uriaşă. Dar, în afară de pungile ce-i atârnă sub ochi, nici un alt efect nu are băutura asupra lui.
Încetineala cu care se mişcă şi flecăreala fără de sfârşit, îndărătul cărora se ascunde o judecată echilibrată şi dreaptă, m-au cam enervat la început. Dar, până la urmă, am început să privesc şi eu prin bulbucaţii lui ochi de taur. Acum mi se pare că asist la punerea în funcţiune a unui imens mecanism, pe care l-a conceput un matematician iscusit, care scârţâie şi pârâie din toate articulaţiile, dar se apropie de scopul propus, fiecare parte a mecanismului ajutându-se de celelalte şi ajutându-le la rându-i.
Sunt nevoit să-l admir, la fel ca toţi oamenii lui, care-l admiră şi se supun poruncilor sale, fiindcă niciodată nu dă un ordin de prisos.
În ceea ce mă priveşte, cred că-i sunt de ceva folos. I-am povestit tot ce ştiu despre ienicerii sultanului: despre felul în care sunt instruiţi, despre armamentul pe care îl folosesc şi despre tehnica lor de luptă. I-am vorbit despre personalitatea sultanului Mehmet, precum şi despre caracterul celor mai apropiaţi sfetnici ai lui. I-am explicat că după moartea sultanului Murad, nemaiînţelegându-se între ei, demnitarii imperiului s-au despărţit în două - unii, susţinători ai războiului, ceilalţi ai păcii -, şi ca sultanul Mehmet a încurajat cu bună ştiinţă discordia, pentru a răsturna pe marele vizir Khalil.
― El n-a putut niciodată să uite, i-am mai spus eu lui Giustiniani că în tinereţe a fost umilit - mai întâi la doisprezece ani, apoi la paisprezece - când a trebuit să renunţe la tron, în ciuda faptului că Murad abdicase de bunăvoie în favoarea sa. În aceste umilinţe timpurii îşi au rădăcinile amărăciunea, fanatismul şi ambiţia - cauze secrete ale tuturor actelor sale. Prima oară - dar era copil pe atunci -, când, pe neaşteptate, armata cruciaţilor s-a apropiat pe la Varna , Mehmet a făcut o adevărată criză de nervi. Asta se întâmpla în Adrianopol. A plâns, a ţipat şi s-a zvârcolit pe pământ şi ţărână - apoi s-a refugiat în harem. Cel puţin, aşa se povesteşte.
Dacă fostul sultan Murad n-ar fi venit în grabă din Magnesia şi n-ar fi împins armata Asiei, Imperiul Otoman s-ar fi prăbuşit de atunci. Fiindcă sârbii şi bulgarii s-ar fi aliat de bunăvoie cu
creştinii... Destinul..., am spus eu. Dacă flota pontificală n-ar fi întârziat. Dacă genovezii din Pera n-ar fi transportat armata lui Murad peste Bosfor, trădând astfel încă o dată lumea creştină... Se spune că Murad ar fi plătit genovezilor câte un ducat pentru fiecare om îmbarcat. Dacă...
― Doar un om slab şi lipsit de voinţă îşi pierde timpul gândindu-se la cum ar fi putut să fie sau cum ar fi fost dacă s-ar fi putut..., a ţipat Giustiniani enervat. Voinţa omului este destinul
său. Orice ar fi să i se întâmple. Sau, poate că ţie ţi-ar fi fost mai pe plac dacă sultanul le-ar fi îngăduit veneţienilor accesul la Marea Neagră şi i-ar fi strâns de boaşe pe genovezi, nu-i aşa?
Abia atunci mi-am amintit că Giustiniani era genovez. E obligat să accepte doar ceea ce Genova admite că-i drept şi corect.
― Iartă-mă! am spus eu. Am povestit doar ce s-a întâmplat. Nu încape îndoială că, şi fără ajutorul genovezilor din Pera, Murad tot ar fi trecut Bosforul. Grecii n-ar fi fost în stare să-l împiedice. De sute de ani, Constantinopolul s-a obişnuit doar să se apere, nu să şi să atace. Flota creştinătăţii nu a venit la timp. De aceea am fost învinşi la Varna. Dar Mehmet n-a putut să uite groaza şi amarul pe care le-a încercat atunci. De aceea şi-a construit el astă-vară fortăreaţa pe pământ grecesc.
― Povestea cu Varna nu se va mai repeta, a spus el. Eu trebuie să-mi protejez armata. Este o obligaţie pentru poporul meu. Bineînţeles, a fost un pretext, dar chiar Creştinătatea i l-a oferit.
Că-i drept sau nedrept, a spus Giustiniani, el a închis Bosforul. E un fapt politic. Din fericire, corăbiile genoveze au acces la Marea Neagră. Din cauza neutralităţii Perei, se înţelege. Veneţienii şi-au săpat singuri groapa când au consimţit să rămână corăbiile lor în Port, la dispoziţia împăratului.
― Pentru toată creştinătatea, neutralitatea Perei este doar un prilej de amărăciune, i-am atras eu atenţia. Poate că zidurile ei nu sunt datoare cu nimic zidurilor Constantinopolului. Dar asedierea lor l-ar destabiliza pe Mehmet. Am câştiga timp. Timpul lucrează în favoarea noastră. Phrantzes are dreptate. Pentru că, de n-ar fi fost neutră, sultanul ar fi încercat mai întâi să cucerească Abia după aceea ar fi trecut la asediul Constantinopolului. Iar dacă ar fi reuşit să distrugă Pera, ar fi aţâţat toată Genova împotrivă-i.
― Tu vorbeşti ca un grec, a spus scârbit Giustiniani. Orice ar fi să se întâmple, neutralitatea Perei asigură Occidentului comerţul în Marea Neagră. Dacă-i neutră, Pera este mai de folos 
Constantinopolului decât dacă n-ar mai exista. Prin Pera întotdeauna va fi o poartă deschisă pentru negocierea păcii, dacă rezistăm mult timp asediului, bineînţeles. Fără armele şi armatele pe care le putem obţine prin intermediul Perei, am fi fără îndoială, pierduţi. Prin intermediul Perei putem şti tot ce se întâmplă la Adrianopol. Tu te înşeli când gândeşti cum gândeşti.
Neutralitatea Perei este un lucru bun şi de neînlocuit.
― Tot prin Pera, am spus eu, şi sultanul află tot ceea ce se întâmplă în Constantinopol.
― Uite ce, mi-a spus el, Constantinopolul este un oraş mare. De aceea, ar trebui ca, atunci când va începe asediul, să spânzur câţiva pescari, geambaşi şi evrei. Dar într-un oraş asediat e imposibil să împiedici răspândirea veştilor. Sau ai putea, dacă ai avea o experienţă bogată. În această privinţă, ce-i drept, Pera nu ne poate fi de ajutor. Dar dacă le pui toate cap la cap, Pera ne este mai mult favorabilă decât păguboasă.
Mi-a tras prieteneşte o palmă peste ceafă. Parcă avea o mănuşă de fier în mână.
― Mă inciţi să spun vrute şi nevrute, mi-a atras el atenţia. Ne pierdem timpul cu vorbe de prisos. Nu sunt obligat să justific ceva asupra căruia n-am nici o putere. Te-am înscris în armata mea? Bine. Eu îţi ordon, tu trebuie să fii de acord cu ceea ce spun eu! Fără să crâcneşti! Uite ce, mai bine mi-ai povesti mai departe despre sultanul Mehmet.
Mi-am înghiţit amărăciunea şi am continuat:
― A doua oară, chiar veteranii, ienicerii din propria lui armată au fost cei care s-au revoltat. Ei au refuzat să se supună poruncilor unui băiat slăbuţ şi nervos, care nu era în stare să-i conducă în luptă. După ce au furat tot, ienicerii au dat foc bazarului din Adrianopol. Aşa se face că, încă o dată, Mehmet a fost nevoit să se ascundă în haremul său de neatins. Din proprie iniţiativă marele vizir Khalil l-a chemat pe Murad. Mehmet nu i-o va putea ierta niciodată. Tu nu-l cunoşti pe Mehmet, am spus eu, repetând aceste vorbe stupide, pe care întotdeauna le spun când discut cu
cineva despre Mehmet. Orgoliul atins al unui copil poate deveni spada în stare să distrugă un imperiu. Aminteşte-ţi că a fost de două ori. Abia după aceea şi-a început el ucenicia. Umilirile  sale n-au limite. Pentru a compensa umilirile, e obligat să-şi dovedească lui însuşi că este superior tuturor înaintaşilor săi. Constantinopolul îi va fi dovada. Ani întregi, zile şi nopţi a gândit  şi a pregătit cucerirea oraşului. Încă înainte de moartea tatălui său, el cunoştea pe de rost planul zidurilor de apărare ale Constantinopolului şi putea să deseneze din memorie orice detaliu, s-ar fi putut plimba pe străzile oraşului cu ochii închişi. Se spune,de altfel, că în tinereţe ar fi venit aici deghizat. El vorbeşte greceşte şi cunoaşte obiceiurile şi rugăciunile creştinilor.
― Tu nu-l cunoşti pe Mehmet, am repetat încă o dată, fără voie, insuportabilele mele cuvinte. La moartea tatălui său, nu mai era un copil. Nu murise Murad de mult când, conform obiceiului, emirul Karamaniei s-a revoltat şi a ocupat câteva provincii turceşti din Asia. Erau rude de sânge Mehmet şi acest emir. Atunci Mehmet a strâns o armată şi, în două săptămâni, ienicerii săi au fost la hotarele Karamaniei. Emirul s-a gândit că-i mai convenabil să se supună. De aceea, s-a predat sultanului împreună cu suita. Iar când s-a aflat dinaintea lui Mehmet, i-a explicat râzând că fapta lui nu fusese decât o joacă, fiindcă voise să-l pună la încercare pe noul sultan. Simţise labele leului şi se abţinuse. Dar şi sultanul Mehmet învăţase bine să-şi ascundă sentimentele. El nu face absolut nimic fără să discearnă. Se poate enerva atât de tare, încât să facă spume la gură. Dar până şi furia este fructul unei deliberări abile, pentru a se impune adversarului. Mehmet este un comediant, cum n-am mai întâlnit. Să-l fi văzut astă-vară, în mijlocul constructorilor, cu mânecile suflecate, cu părul plin de var şi cu sudoarea şiroindu-i pe faţă! Exemplul lui i-a silit şi pe bătrânii sfetnici, şi pe viziri, şi pe oamenii bogaţi să se întreacă cu lucrătorii la înălţarea turnurilor şi meterezelor fortăreţei. Au ajutat şi ei şi au gemut în fiecare seară. S-au scărpinat în barbă, încercând să înţeleagă cum de au putut fi atât de nerozi să-i făgăduiască de bunăvoie sultanului că vor munci la înălţarea turnurilor, dar de dat înapoi n-au mai putut da. Aşa se face că fortăreaţa l-a costat mai ieftin. Un astfel de om este sultanul!
Vorbele mele l-au impresionat pe Giustiniani. Cu siguranţă că istoria în sine nu era nouă pentru el, dar niciodată n-o auzise spusă de un om care a fost de faţă.
― Şi ienicerii? m-a întrebat el. Nu mă refer la oamenii de rând ci la comandanţii lor, la ofiţeri.
― Şi ienicerii, am spus eu. Ienicerii vor într-adevăr război, e meseria lor. Sunt copii de creştini, care au fost crescuţi în credinţa Islamului. Sunt mai fanatici decât turcii înşişi. Ei n-au voie să se căsătorească, le este interzis să părăsească tabăra de instrucţie, n-au nici măcar dreptul să înveţe o meserie. Se înţelege că au fost furioşi când au văzut că emirul Karamaniei se predă fără împotrivire. Mehmet i-a lăsat să urle şi să-şi răstoarne străchinile cu mâncare. S-a închis în cortul său să-şi rumege furia şi n-a mai ieşit de acolo decât peste trei zile. Nişte negustori îi vânduseră o grecoaică din insule. Era o fată de optsprezece ani, frumoasă ca ziua. O chema Irene. În compania ei îşi petrecuse sultanul cele trei zile când n-a vrut să vadă pe nimeni. Ienicerii vociferau şi înjurau în jurul cortului lui Mehmet. Nu puteau accepta un sultan care preferă războiului plăcerile şi dragostea, în plus, îşi negiijează, pentru o sclavă, până şi rugăciunea, pe care toţi musulmanii sunt obligaţi s-o respecte. Ofiţerii n-au reuşit să-i calmeze pe ieniceri. Poate că nici n-au încercat.
― Am auzit povestindu-se despre această întâmplare, m-a întrerupt Giustiniani. E o dovadă de necugetată cruzime a sultanului Mehmet.
Am spus:
― Cruzime, fără îndoială. Dar nu necugetată. A fost un gest foarte bine studiat, pe care el, comediantul, l-a interpretat magistral. În momentul când furia ienicerilor a ajuns la paroxism, sultanul a ieşit din cortul său cu un trandafir în mână, cu ochi visători şi cu aerul unui tânăr dezorientat. Văzându-l, toţi ienicerii au izbucnit într-un râs isteric şi au aruncat în aer bulgări de pământ şi baligă de cal, bineînţeles, fără intenţia de a-l lovi. Şi i-au strigat ei atunci: Oare ce soi de sultan mai eşti şi tu, de-ţi schimbi iataganul pe un trandafir? Iar Mehmet le-a strigat: O! fraţilor, fraţilor, voi nici nu ştiţi ce spuneţi. Dacă aţi fi văzut-o, m-aţi fi înţeles! Au strigat şi mai aprig ienicerii: Arată-ne grecoaica! Arată-ne-o, să te putem crede! El a căscat şi a intrat alene în cort, apoi s-a întors trăgând de mână o fată tânără şi sfioasă, pe jumătate dezbrăcată, care-şi acoperea îngrozită chipul cu cealaltă mână .Nu voi uita niciodată acest spectacol, am continuat eu. Capetele rase ale ienicerilor, doar cu un smoc de păr în creştet, fiindcă-şi aruncaseră bonetele de fetru pe jos şi le călcau cu furie în picioare, chipul pătimaş al lui Mehmet, privirea galbenă a ochilor de nebun, tânăra sclavă, mai frumoasă decât primăvara în Karamania... Mehmet i-a ridicat mâna cu care-şi acoperea chipul şi i-a smuls veşmintele pe care le mai avea, apoi a împins-o înspre ienicerii care s-au dat înapoi câţiva paşi, uimiţi de frumuseţea şi de goliciunea trupului fetei. Priviţi-o pe îndelete, a urlat Mehmet! Priviţi-o şi apreciaţi dacă-i demnă de dragostea sultanului vostru! Apoi faţa lui s-a întunecat de furie, a aruncat trandafirul şi a poruncit: Aduceţi-mi iataganul! Sclava era îngenuncheată, cu faţa plânsă şi încerca să-şi acopere goliciunea. Mehmet a ridicat-o de păr şi dintr-o lovitură, i-a tăiat capul. Sângele ei i-a împroşcat pe ienicerii din apropiere. Nevenindu-le să creadă ceea ce văzuseră ochii lor, ienicerii au început să ţipe şi să se retragă în mare dezordine. Iar Mehmet le-a spus simplu: Iataganul meu poate să rupă şi lanţurile dragostei. Aveţi încredere în iataganul meu! Apoi a întrebat: Unde-i colonelul vostru? Şi ienicerii s-au dus să-l caute şi l-au găsit în cort, unde se ascunsese. I-a smuls din mâini, Mehmet, bastonul de comandant şi apoi l-a lovit peste faţă atât de sălbatic, încât i-a spart nasul şi i-a scos un ochi din orbită. Dar ienicerii tremurau şi nu i-au sărit în ajutor colonelului lor... Niciodată nu se vor mai revolta ienicerii, am spus eu. Mehmet a reorganizat corpul lor de armată şi a anexat, contrar legilor ienicerilor, şase mii din puii lui de şoim. Avansarea în funcţie a ienicerilor se face după legi străvechi. De aceea Mehmet nu se putuse debarasa de toţi ofiţerii bătrâni, aşa că, în noaptea aceea i-a decapitat pe mulţi dintre cei de care voia să se lipsească. Dar poţi fi sigur că le-a rezervat un loc de onoare la asediul Constantinopolului tuturor celor de care vrea să scape. În această privinţă, asediul îi va fi folositor, îi va îngădui să-i lichideze pe anumiţi ofiţeri şi militari mai bătrâni, care sunt prea siguri de ei. Mehmet nu uită niciodată o ofensă. Dar el a învăţat să aştepte răbdător clipa prielnică.
Am chibzuit un moment dacă-i cazul să continuu sau nu. Mi-am zis: Oare Giustiniani este omul care poate să mă înţeleagă? Într-un sfârşit, am rostit:
― Mehmet nu-i o fiinţă umană.
Giustiniani şi-a încruntat sprâncenele şi s-a uitat lung la mine. Râsul lui zgomotos şi binevoitor i-a încremenit în gât.
Mehmet nu-i o fiinţă umană, am repetat eu. Poate că el este prinţul tenebrelor. Sau, poate, Fiara ce va să vie. În el sunt toate e. Nu mă înţelege greşit, i-am spus eu. Dacă el este om, ci, fără îndoială, e un om nou, primul din specia lui. Va înfiinţa o eră nouă, care va forma oameni după chipul lui, diferiţi vechi. Suverani ai pământului, suverani ai nopţii, care, straşnici şi mândri, vor refuza cerul şi vor alege pământul, în loc ei nu vor recunoaşte nici legile oamenilor, nici legile lui Dumnezeu. Singura lor lege va fi ţelul la care vor voi să ajungă .Ei vor dezlănţui pe pământ frigul şi căldura infernului, vor sili chiar şi forţele naturii să-i slujească. Şi după ce vor supune şi pământul voinţei lor, în turbata lor dorinţă de cunoaştere, vor făuri aripi şi vor zbura până la stele ca să le supună. Mehmet este primul dintre oamenii aceştia. Oare cum crezi că ai putea să i te împotriveşti?
Giustiniani şi-a prins capul între mâini şi a început să geamă. Apoi mi-a spus cu un glas stins:
― Pe sfintele răni ale lui Hristos! Oare călugării furioşi ai acestui oraş şi profeţii de doi bani nu fac destule spume la gură anunţând sfârşitul lumii? Oare mai este nevoie ca şi ofiţerii mei
să aibă vedenii şi să scoată din gură tot felul de nebunii? Simt că-mi crapă capul dacă mai spui o vorbă.
Dar dacă până acum Giustiniani spunea că Mehmet este un tânăr exaltat care, din cauza curajului orb, repede îşi va sparge capul de un zid, după această discuţie a devenit prudent şi i-a sfătuit chiar şi pe ofiţerii săi să nu mai pălăvrăgească toată ziua prin cârciumi, subestimându-i pe turci. Mai mult, s-a dus la biserică să asiste la o slujbă latină şi a primit cu umilinţă absoluţiunea, chiar dacă, în entuziasmul său, cardinalul Isidor îl asigurase şi jurase că toate păcatele i-au fost iertate când i s-a încredinţat funcţia de comandant al Constantinopolului. Pentru a fi mai sigur, el i-a cerut lui Isidor să-i dea asigurarea aceasta şi în scris. După ce a obţinut-o, mi-a spus:
― Aşa-i mai bine. Acum am un document clar, pe care-l voi putea arăta Sfântului Petru când voi bate la porţile cerului. Se spune că bătrânul ar fi devenit foarte sever cu genovezii. Se pare că veneţienii l-au mituit. 
 
7 februarie1453
 La Adrianopol s-a tras o ghiulea de tun care a înspăimântat pe toată lumea. Meşterul Orban, ungurul, şi-a ţinut promisiunea şi a turnat un tun uriaş, cum nu s-a mai văzut până acum.
În seara aceasta, când am ajuns acasă, mi-a ieşit în întânpinare Manuil, şi-a apăsat cu degetele obrajii care-i tremurau şi m-a întrebat:
― Stăpâne, e adevărat că turcii au un tun care poate distruge zidurile de apărare ale Constantinopolului dintr-o singură lovitură?  
E de necrezut ce repede umblă zvonurile în acest oraş! Abia azi dimineaţă Giustiniani a aflat detalii clare despre lovitura de probă a tunului.
― Nu-i adevărat, i-am spus eu. Nimeni nu poate construi un astfel de tun. Doar un cutremur de pământ poate să distrugă dintr-o dată zidurile Constantinopolului.
― Dar, a început el să se bâlbâie, se povesteşte că ghiuleaua ar fi zburat cale de-o mie de paşi prin văzduh, iar apoi, când a căzut, ar fi făcut o gaură în pământ mare cât o casă. De jur împrejurul gropii, până la zece mii de paşi depărtare, pământul s-ar fi cutremurat, aşa vorbea astăzi lumea în piaţă. Se mai spune că la Adrianopol casele s-au năruit şi că femeile însărcinate au născut înainte de soroc.
― Vorbe de târg, Manuil. Parcă n-ai şti ce-s în stare babele să scornească!
― Dar este adevărat, a protestat el. Astă-toamnă, tunul pe care meşterul Orban l-a turnat pentru fortăreaţa sultanului a scufundat doar cu o singură ghiulea o corabie mare. Iar la Pera a sosit de curând un negustor de la Adrianopol care a măsurat cu mâna lui mărimea unei ghiulele de piatră folosită pentru noul tun. El a spus că un om, oricât de mare ar fi, n-o poate cuprinde în braţe. Iar după ce a auzit detunătura aceea groaznică, bietul negustor a rămas cu urechile înfundate şi tremură ca un bătrân, deşi nici n-a împlinit încă cincizeci de ani.
― De la vin i se trage tremuratul, nu de la detunătură, i-am spus eu mânios. El a istorisit povestea la prea mulţi oameni care i-au dat de băut. De la un pahar la altul, tunul lui Orban a tot crescut, iar mâine nu încape îndoială că va ajunge mai mare decât turla unei biserici.
Manuil a îngenuncheat în faţa mea şi, în timp ce mi-a sărutat mâna, am simţit cum îi tremură barba.
― Stăpâne, a spus el, mie mi-e teamă.
Este un bărbat bătrân servitorul ăsta al meu. În ochii lui umezi se citeşte melancolia fără de margini a grecilor din Constantinopol. Nu înţeleg. După ce vor cuceri oraşul, turcii îl vor omorî. E prea bătrân pentru a mai fi folosit ca sclav.
― Ridică-te, Manuil, i-am spus eu. Fii bărbat! Uite, noi cunoaştem mărimea tunului, iar specialiştii împăratului sunt pe cale să aprecieze greutatea unei ghiulele folosite şi ce efect distructiv ar avea asupra zidurilor oraşului. Este, fără îndoială, o armă cumplită, care poate provoca mari distrugeri, dar nu-i chiar atât de rea cum pretind unii. Printre altele, meşterul Orban, un om neinstruit, nici nu-i în stare să calculeze traiectoria proiectilelor. Specialiştii împăratului apreciază că este imposibil de stabilit la întâmplare capacitatea culasei de pulbere, convenabilă grosimii buzei tunului şi greutăţii ghiulelei. Probabil că tunul va rezista la câteva detunături, dar, mai devreme sau mai târziu, le va produce mai multe pagube turcilor decât nouă. Odinioară, Orban a fost în slujba împăratului. Specialiştii noştri îl cunosc şi ştiu prea bine ce poate face şi ce nu. Uite, povesteşte ce ţi-am spus tuturor mătuşilor, verilor şi celorlalte rude ale tale, ca să le povestească şi ei, la rându-le, altora, poate că, în felul acesta, se mai linişteşte lumea.
Manuil a suspinat şi m-a întrebat cu o voce pierdută:
― Oare cum ar putea repeta ei ceva despre care nu înţeleg nimic? Crezi că oamenii simpli din Constantinopol au auzit vreodată despre culasa de pulbere sau despre traiectoria proiectilului? Ei povestesc despre ceea ce pot înţelege, în special despre lucruri îngrozitoare. Spun chiar că o femeie ar fi născut înainte de soroc doar fiindcă a auzit vorbindu-se despre acest tun blestemat. Şi apoi, dacă va lovi în ziduri şi le va distruge?
― Atunci, spune-le să aibă încredere în Panaghia lor, am rostit eu, încercând să închei discuţia.
Dar în spiritul lui Manuil se şi strecurase îndoiala. A oftat şi a spus:
― Nu mai apare Sfânta Fecioară şi de data asta ca să-i sperie pe turci cu mantia ei albastră, sunt sigur. Ultima dată, turcii n-aveau arme atât de monstruoase. Până şi Sfintei Fecioare îi este frică.
Mă simţeam la fel de neputincios ca un medic aflat lângă patul de moarte al unui bolnav. Raţiunea îi spune medicului că, pentru bolnav, ar fi mai bine dacă ar cunoaşte adevărul. Dar inima îl îndeamnă să nu-i distrugă speranţa. Făcând abstacţie de boală, un bolnav este la fel ca oricare om sănătos. Şi în agonia morţii mai are speranţă. Mi s-au deschis ochii şi am înţeles că locuitorii Constantinopolului sunt ca un bolnav pe patul de moarte. Au viziuni, ascultă tot ce le povestesc prezicătorii. Febra îi moleşeşte dar, miloasă, maladia mortală îi împiedică să vadă adevărul. Speranţa? Ca şi speranţa celui ce moare. Nu mai există nici o speranţă. De aceea Manuil s-a uitat umil la mine, ca şi cum ar fi aşteptat ceva. Privirea lui mi-a cerşit stropul de speranţă pe care nu-l mai are. I-am spus:
― Nu-ţi fie teamă, Manuil. În mâna lui Dumnezeu suntem toţi, şi cei săraci, şi cei bogaţi. Şi tu, şi eu. În mâna lui Dumnezeu e tot Universul, în mâna Lui, lumea este cât un fir de nisip.
Totul este din Dumnezeu. De aceea, inima omului poate simţi mersul. De aceea, în inima lui, omul îl poate simţi pe Dumnezeu. Grijile se risipesc şi se pierd. Dar omul se va întoarce întotdeauna la Dumnezeu. De ce să-ţi fie frică, Manuil? 
Şi-a făcut semnul crucii, dar a murmurat:
― Nimic de spus, predica ta a fost frumoasă, stăpâne. Dar ceea ce gândeşti tu nu mă consolează. Sunt om, de aceea nu mă prea grăbesc să mă întorc în Dumnezeu.
Grec fiind, el s-a născut sofist, ca toţi grecii. Dar tot ca grec, îl simte pe Dumnezeu. Vorbele greceşti se opresc în el ca parabole, dar nu sunt vorbe importante. El înţelege. Altfel decât latinii. Altfel decât Giustiniani. Suntem de acelaşi sânge, şi el, şi eu.
― Te binecuvântez pentru vorbele tale, i-am spus. Şi eu am fost odată îmbrăcat într-o piele de ţap şi am trăit cu un pumn de măsline. Suntem doar oameni şi, în tot ceea ce facem şi gândim, prea mici în faţa lui Dumnezeu. Îţi mulţumesc că mi-ai amintit ce mic şi neînsemnat sunt.
Manuil m-a privit uimit şi a spus:
― Doar eu sunt mic şi neînsemnat. Suportă-mă aşa cum sunt! Fiindcă, lângă tine, nu-mi mai este chiar atât de teamă.
Apoi, cu un surâs tremurător în colţul buzelor, m-a întrebat:
― E adevărat că tunul cel mare, tras de cincizeci de perechi de boi, a şi părăsit Adrianopol? E adevărat că mii de oameni netezesc drumul şi construiesc poduri în faţa lui ca să poată trece? Sau poate că şi astea nu-s decât zvonuri false?
― Nu, Manuil, ce-ai spus acum este adevărat. Tunul lui Orban se află în drum spre Constantinopol. Se apropie primăvara, în curând vor începe porumbeii să uguie. Păsările călătoare vor trece în zbor peste oraşul nostru. Când florile primăverii vor îmboboci, sultanul va fi la porţile Constantinopolului. Nici o putere din lume nu-l poate împiedica.
― Cât timp crezi că va dura totul? m-a întrebat el.
Oare de ce să-l fi minţit? E un bărbat în vârstă. E grec. Nu sunt medic. Sunt doar o fiinţă umană. Ca şi el. I-am spus:
― Poate că o lună... Sau două... Giustiniani este un comandant excelent. Trei luni, dacă va fi la înălţimea aşteptărilor. Dar nu ai mult. Mai mult nu se poate...
Manuil nu mai tremura. M-a privit drept în ochi şi m-a întrebat:
― Dar Occidentul? Dar Uniunea?
― Occidentul? am spus eu. O dată cu Constantinopolul se vor prăbuşi şi ţările Occidentului în întuneric. Constantinopolul este ultima candelă în care pâlpâie speranţa creştinătăţii. Dacă ele au îngăduit ca ultima candelă să fie stinsă, îşi merită pe deplin soarta .
― Care le va fi soarta? m-a întrebat Manuil. Iartă-mă, stăpâne dar inima mea trebuie să ştie cum să se pregătească.
― Trupul fără suflet, viaţa fără speranţă. O atât de disperată sclavie a umanităţii, încât sclavul însuşi nu va şti că este sclav .Bogăţia fără bucurie, somptuozitatea fără fericire. Moartea spiritului...

10 februarie 1453
Pe toţi ceilalţi i-am întâlnit, doar pe megaducele Lukas Notaras nu. S-ar putea spune că, în mod deliberat, anume ca să mă enerveze pe mine, locuieşte în cel mai îndepărtat loc de Blaherne, în partea veche a oraşului, în umbra marii catedrale, a vechiului palat imperial şi a Hipodromului. Este, fără îndoială, un om distant. Cei doi fii au funcţii onorifice la Curte, dar nu pot fi văzuţi niciodată acolo. I-am văzut, în schimb, pe Hipodrom, jucând polo călare. Amândoi sunt băieţi frumoşi, cu chipuri mândre, întunecate şi melancolice, ca şi chipul tatălui lor.
În calitate de amiral al flotei, megaducele refuză să colaboreze cu Giustiniani. Cu cheltuieli proprii, el a repus în stare de navigaţie cinci corăbii străvechi de război ale împăratului. Astăzi, spre uimirea tuturor, pe neaşteptate, dromoanele(1) imperiale şi-au lansat vâslele la apă şi au alunecat printre marile corăbii occidentale din port, îndreptându-se spre larg. Odată ajunse în Marea Marinară, şi-au desfăşurat velele nou-nouţe şi, în formaţie de luptă, s-au îndreptat spre ţărmul Asiei. Ziua a fost cenuşie, noroasă, cu rafale de vânt. Marinarii de pe aceste corăbii nu sunt prea antrenaţi, nici vâslaşii nu ştiu prea bine să păstreze ritmul, de aceea vâslele lor s-au izbit de multe ori una de alta.
Ultima flotă a Constantinopolului îndreptându-se spre largul mării... Căpitanii din Veneţia şi din Creta, bătându-şi genunchii cu palmele, au râs până n-au mai putut.
Dar care să fie semnificaţia acestei manevre de război? Sau poate că toată parada a fost doar pentru probarea velelor şi a vâslelor, mai cu seamă că dromoanele încă nu se întorseseră când se lăsase întunericul.
În galop, Giustiniani a alergat la palat şi, după ce i-a dat din calea lui pe ofiţerii din garda împăratului şi pe eunuci, care voiau să-l împiedice să treacă ,a intrat neanunţat în încăperile regale 
ale împăratului. 

(1). Corabie bizantină de dimensiuni relativ mici (n.tr.).
 
 S-a purtat aşa de neprotocolar fiindcă dorea să se înţeleagă că-i foarte furios. Dar el nu era câtuşi de puţin furios - murea doar de curiozitate, atâta tot. Din punctul lui de vedere, flota împăratului nu are nici o valoare. O singură corabie puternică din Occident ar fi putut să le scufunde pe toate, fiind el comandantul Constantinopolului, nu putea admite ca flota să nu i se subordoneze.
Împăratul Constantin s-a justificat cam în felul acesta în faţa lui Giustiniani:
― Megaducele Notaras este un om de acţiune. El nu-i de acord cu aşteptarea pasivă. Turcii au devastat provinciile noastre şi au blocat atât Selymbria, cât şi celelalte fortăreţe. De aceea, el s-a hotărât să-i atace pe turci şi să dea lovitură după lovitură atâta timp cât încă mai este liberă marea.
Iar Giustiniani a spus:
― După ce am dat poruncă să fie deschise porţile militare din zidurile oraşului, în zadar am aşteptat permisiunea ca să-i lichidez pe tâlharii turci. S-au obrăznicit prea mult în ultima vreme şi se apropie călare la distanţă de o săgeată de zidurile cetăţii pentru a-i insulta pe oamenii mei. Printre altele, îi ameninţă că-i vor jugăni. Se înţelege că acest lucru slăbeşte disciplina, fiindcă oamenii mei sunt furioşi.
Dar împăratul i-a răspuns:
― Noi nu ne putem îngădui să sacrificăm nici un om. Turcii încearcă să-i atragă pe soldaţii noştri în ambuscade, pentru a-i extermina.
― Uite, tocmai din această cauză m-am supus eu poruncii tale şi am încercat să nu le fac jocul turcilor, dar s-ar părea că megaducelui Notaras prea puţin îi pasă de poruncile tale.
― El m-a anunţat pe neaşteptate că va face manevre cu corăbiile de război imperiale, a răspuns Constantin. Doar nu era să poruncesc corăbiilor din Veneţia şi Creta să-l împiedice. Te asigur însă că această nesupunere nu se va mai repeta. Doar Phrantzes, pe un ton conciliant, s-a simţit dator să intervină  şi a spus:
― Megaducele însuşi şi-a echipat corăbiile. El a plătit totul din averea lui, el îi plăteşte şi pe marinari. Nu cred că trebuie să-l ofensăm.
Erau doar vorbe goale. Fiecare dintre ei o ştia. Giustiniani a lovit cu bastonul lui de comandant în masă şi a spus:  
― Oare eşti sigur că el se va întoarce cu corăbiile şi cu oamenii lui?
Iar împăratul Constantin, cu capul plecat, a rostit abia:
― Cine ştie? Poate c-ar fi mai bine dacă nu s-ar mai întoarce ...
Giustiniani mi-a povestit toate acestea şi a mai spus:
― Eu nu pot să înţeleg complicata politică a grecilor. Până acum, basileul a interzis toate acţiunile ofensive. Dar împăratul prea face abuz de umilinţă creştină. De fiecare dată când sultanul îl plesneşte peste un obraz, el i-l întoarce şi pe celălalt. Înţeleg prea bine că vrea să demonstreze, atât puterilor occidentale, cât şi posterităţii, că sultanul este agresorul, iar el, omul păcii. Dar la ce bun? Oricare om cu puţin bun-simţ înţelege altfel lucrurile. Iar acum, megaducele Notaras îi smulge împăratului dreptul de iniţiativă şi angajează un atac împotriva turcilor. Crede-mă, se va întoarce împreună cu corăbiile lui. Dar ce se află în spatele acestei manevre, eu nu pot să înţeleg. Explică-mi tu, cel care îi cunoşti pe greci.
― Nu-l cunosc pe Lukas Notaras, am spus eu. Cine poate afla cauzele ascunse ale acţiunilor unui bărbat mândru şi ambiţios? Poate că vrea să-şi dovedească buna-credinţă. Pentru că, după incidentul din faţa Catedralei Sfânta Sofia, la Blaherne toţi îl consideră prietenul turcilor şi nu mai au încredere în el. Poate că propria lui combativitate e un mod de exprimare a protestului faţă de pasivitatea împăratului.
― Dar ce avantaje poate avea de pe urma unei astfel de incursiuni pe coasta turcă a mării? Tocmai acum, când dervişii propovăduiesc războiul în toată Asia şi sultanul îşi strânge o armată. Ceva mai grozav, sultanul nici că-şi putea dori. Pentru că turcii vor fi iritaţi, cât despre noi, nu vom câştiga nimic. E clar că Notaras face jocul sultanului.
― N-ai cum dovedi, i-am spus eu. N-avem altceva mai bun de făcut decât să luăm lucrurile aşa cum sunt, iar până la proba contrarie să facem doar presupuneri favorabile.
― Dacă începi să ataci, trebuie să ataci rapid, pe neaşteptate cu toate forţele, să se simtă. Este cea dintâi lege a artei războiul. Noi nu ne putem îngădui un astfel de atac. De aceea, împăratul are dreptate. Un astfel de atac nu poate decât să-i îndârjească şi mai mult pe turci.
― Nu poţi nega, am spus eu, că şi Lukas Notaras, megaducele Constantinopolului, a început pe neaşteptate atacul. El va ataca rapid, cu toate forţele de care dispune. Nu-l dispreţui mai înainte de a şti ce va reuşi să facă! 
S-a uitat cam mirat la mine Giustiniani, şi-a scărpinat ceafa şi a întrebat:
― Şi oare de ce-i iei tu apărarea lui Notaras? Fii mai bine înţelept, băiete! mi-a spus el pe un ton prietenos. Astăzi, Phrantzes m-a tras deoparte şi m-a sfătuit să fiu cu ochii pe tine. Este un
hoţ periculos Ioannis Anghelos. A avut liberă trecere la sultan. Mai bine să nu-l pierzi tu din ochi, decât să te piardă el pe tine, în fine. Aşa a spus. Dar cum aş fi putut să mă îndoiesc de
cinstea unui om care-şi aruncă de bunăvoie averea pe fereastră?
― Nu! I-am râs în nas lui Phrantzes. De ce ar trebui să am predecăţi? De ce să nu-i ies în întâmpinare unui prieten, fără nici o ezitare ori îndoială?
― Gata, gata! Gândeşte-te bine la ceea ce spui! Pentru că ai şi trecut de partea lui Lukas Notaras.
Giustiniani a început să râdă în hohote şi a strigat după vin.
― Poate că nu-ţi va veni să crezi, a rostit el cu cel mai inocent aer din lume, dar în Turnul Sfântului loan de Cornibus, de unde se văd până departe portul şi corăbiile, ba chiar şi golful, până la Pera, am găsit o grindă potrivită pentru tine. Şi, în numele înflăcăratei noastre prietenii, m-am gândit să plătesc pe cineva ca să te spânzure de ea. Presupun că ţi-ar plăcea mult mai mult să atârni spânzurat în Turnul lui Ioan decât de Coloana lui Demetrios, nu-i aşa? Nu, nu, nu trebuie să-mi mulţumeşti! E doar un semn de prietenie.
După aceea mi-a dăruit un suport din bronz cu toate accesoriile pentru scris şi m-a avansat la gradul de ofiţer al statului-major. De acum înainte, voi avea acces şi la documentele lui secrete.

11 februarie 1453
Astă-noapte, Manuil m-a deşteptat şi mi-a şoptit la ureche:
― Stăpâne, oraşul este neliniştit. Pe străzi erau oameni cu felinare şi torţe în mâini. Unii ieşiră pe jumătate dezbrăcaţi, în pragul porţilor. Toate privirile erau îndreptate spre cer. Iar cerul nopţii era roşu. Mi-am pus ceva pe umeri şi am mers împreună cu mulţimea pe colina Acropole.  Dincolo de mare, la poalele norilor, întunericul era în vâlvătaie. Vîntul hulpav al nopţii purta în aer puternica mireasmă a pământului  reavăn de primăvară.
Femeile, înveşmântate în negru, au îngenuncheat şi au început să se roage. Bărbaţii şi-au făcut cruce. Apoi, ca un zgomot surd, vorbele au trecut dintr-o gură în alta. 
― Lukas Notaras, au murrnurat grecii Constantinopolului, megaducele Lukas Notaras.
Ardeau satele turceşti de pe ţărmul asiatic al mării. Nimeni nu s-a bucurat. Cu respiraţia tăiată de la vântul crud al nopţii, mulţimea de oameni a fost copleşită de o imensă tristeţe neliniştitoare, ca şi cum abia atunci ar fi înţeles că este război .
Cine va ridica sabia, de sabie va muri. Şi cei fără de vină vor muri împreună cu cei vinovaţi.

12 februarie 1453
Flota imperială încă nu s-a întors. Patrulele turcilor au pus stăpânire pe Turnul Sfântului Ştefan şi i-au măcelărit pe toţi soldaţii garnizoanei.
A fost o ploaie cumplită astăzi, cu piatră, de aceea oamenii au stat în casele lor. Multe acoperişuri au fost distruse; în apropierea rezervoarelor subterane de apă se aud noaptea vuiete ciudate şi pământul vibrează. Oamenii au văzut fulgere pe cer şi bulgări incandescenţi zburând în văzduh.
Nu numai tunul cel mare a plecat de la Adrianopol, ci şi toată artileria sultanului, protejată de zece mii de călăreţi.
La Adrianopol, Mehmet s-a adresat Divanului reunit în sala înstelată. Cu discursul acela, el a reuşit să-i entuziasmeze pe cei tineri şi să şi-i apropie pe bătrâni şi pe cei prudenţi. Bailul Veneţiei şi podestatul Perei au primit lămuriri precise cu privire la conţinutul discursului.
Puterea basileului s-a prăbuşit, a spus Mehmet. Doar un ultim efort mai trebuie să facem pentru ca imperiul milenar al descendenţilor lui Constantin să se sfârşească. Constantinopol, regină a cetăţilor lumii! Avem arme pe măsură, avem o armată bine instruită. Cucerirea oraşului este nu numai posibilă, ci sigură. Cucerind Constantinopolul, vom împlini profeţia Coranului: „Acest suveran este cel mai mare, iar armata sa, cea mai bună". Dar trebuie să atacăm repede, mai înainte să se trezească creştinătatea şi să trimită corăbii în ajutor. Acum este clipa favorabilă. Să n-o lasăm să ne scape!
Se spune că, înainte de a rosti acest discurs, Mehmet l-ar fi chemat, în toiul nopţii, pe marele vizir Khalil, conducătorul părţii pacifiste, pentru a avea o explicaţie asupra poziţiei lui. Dar Khalil n-a îndrăznit să deschidă gura în favoarea păcii. Khalil e un bărbat bătrân şi prudent. El crede într-adevăr că, prin perseverenţă provocatoare şi prin atacurile pe care le întreprinde, Mehmet va transforma Imperiul Otoman în cenuşă. Marele vizir se îndoieşte că Occidentul va porni într-o nouă cruciadă. De aceea crede că, pentru binele Imperiului Otoman, este îndreptăţit să se opună lui Mehmet prin toate mijloacele... Prin toate mijloacele! Încă de astă-vară, pe malul Bosforului, ienicerii îl numeau pe ascuns prietenul grecilor.
De când cercetez nestingherit hârtiile din cufărul de fier al lui Giustiniani, sunt convins că marele vizir Khalil are o corespondentă secretă cu împăratul Constantin. Altfel, cum am putea fi noi atât de bine informaţi asupra pregătirilor pe care le fac turcii în vederea asediului şi chiar asupra cheltuielilor aferente?
După plecarea flotei, împăratul Constantin s-a grăbit să trimită un ultim apel la Adrianopol. A scris cu propria-i mână scrisoarea, fără a mai apela la Phrantzes. În lada de fier a lui Giustiniani se găseşte o copie a scrisorii. Am citit-o şi am recitit-o de multe ori, pradă unei emoţii ciudate, unei melancolii sfâşietoare. Nici o altă faptă de-a lui nu atesta mai mult decât această scrisoare măreţia lui Constantin ca împărat. Iată ce i-a scris el sultanului Mehmet:
E vădit că vrei mai mult război decât pacea. Dacă eu n-am reuşit să te conving de intenţiile mele paşnice, dându-ţi ca dovadă a sincerităţii mele asigurarea că accept chiar şi să-ţi fiu vasal, împlinească-ţi-se voia! Acum îmi îndrept gândul doar spre Dumnezeu, fiindcă doar în El este toată speranţa mea. Dacă El doreşte ca oraşul să cadă în mâna ta, cum aş putea eu să mă opun voinţei Sale? Dacă, dimpotrivă, El va strecura în inima ta dorinţă de pace, voi fi fericit. Dar îţi dau înapoi cuvintele şi te dezleg de toate promisiunile şi de toate înţelegerile pe care ni le-am jurat reciproc. Am închis porţile oraşului meu şi îl voi apăra împreună cu poporul meu până la ultima picătură din sângele meu. Fie-ţi omnia fericită până în ziua în care Dumnezeu ne va chema pe amândoi dinaintea Lui, la dreapta Judecată de Apoi!
E o scrisoare întocmită cu stângăcie, despuiată de tradiţionala consecvenţă grecească şi de întorsăturile elegante ale frazelor meşteşugite de Phrantzes. Cu toate acestea, mi-a sfâşiat inima. E scrisoarea unui împărat. Inutilă, atât de inutilă! Mehmet nici nu-i va răspunde. Dar poate că, din pustietatea palatului sărăcit , împăratul Constantin o va fi adresat posterităţii; în toată puritatea ei, această scrisoare îi defineşte personalitatea mai mult decât ar reuşi un istoric. Nu-i vina lui că s-a născut sub semnul unei stele nenorocoase.
 
13 februarie 1453
Flota imperială nu s-a întors încă. Lângă malul mării, paiaţa Notaras îşi păzeşte cu străşnicie tainele între ziduri. Dar eu nu mai pot trăi în această permanentă incertitudine. Au trecut mai mult de două săptămâni de la ultima noastră întâlnire. Nici măcar nu ştiu dacă ea se mai află aici.
În van am rătăcit călare pe străzi şi de-a lungul zidurilor! În  van am trudit ca un nebun încercând să-mi înec în muncă spaimele! Nu pot să mă eliberez de ea. Ochii ei strălucesc noaptea în visele mele. Mândria ei, aroganţa ei îmi înfierbântă inima.
Va fi fiind ea fiica unui megaduce şi a unei prinţese. Fie! I-o fi mai vechi neamul decât chiar al împăratului. Fie-i! Sunt fiul tatălui meu. Dar am patruzeci de ani şi cred că toamna vieţii a venit.
Oare de ce nu încerc s-o revăd? Poate că nu mai avem de trăit decât aceste scurte zile. Timpul s-a risipit, zilele au trecut ca săgeata, întâmplări obişnuite, instrucţie, completarea registrului. Vidul.
Am renunţat la toate. Am renunţat şi la renunţare, fiindcă nu mai am la ce renunţa. Ca să fiu pregătit când va veni clipa. Ştiu că ea este năvod şi capcană. Ultima capcană.
Orb mi-am rătăcit viaţa pe toate cărările Domnului. M-am împiedicat din nou fiindcă sunt orb şi nu văd, ori am căzut într-o nouă tentaţie?
Smulsu-i-s-au ochii tatălui meu cu fieru-nroşit. Oare ar putea ea să-mi întunece şi mie vederea? Nici pe mine însumi nu mă pot, cunoaşte. Poate că m-a şi orbit.
Cine-ar putea să zvârle o săgeată peste timp până în eternitate? În amurgul zilei, din întuneric, din înaltul cerului, ultimele raze de soare, închise în vârfu-i incandescent, reflecta-se-vor în ochii săgetătorului. Ca o săgeată încinsă sunt. Ca o săgeată încinsă aş vrea să fiu.
Din întunericul casei mele am plecat în lumina alburie a revărsatului de zori. Soarele şi-a aruncat pe pământ primele raze. Cerul s-a boltit ca un acoperiş albastru peste Constantinopol. Sufletul mi-a fost în extaz. Ca un pelerin sărac m-am apropiat de casa ei. De departe, foarte departe, sclipeau, chemătoare, turnurile de marmură al Porţii de Aur. 
Am revăzut piatra netedă a zidului, am revăzut ferestrele înalte şi înguste, am revăzut blazonul de pe şambrană. Apoi am mers în poartă.
―  Jean Ange, locotenent al comandantului Giovanm Giustiniani, am anunţat eu.
―  Megaducele este pe mare, mi-a răspuns slujitorul. Cei doi fii sunt împreună cu el. Stăpâna este bolnavă. Nu se poate da jos din pat.
― Pe fiica megaducelui doresc s-o văd, pe Anna Notaras.
A venit însoţită de un eunuc bătrân. Ea a primit o educaţie regală. E o grecoaică liberă. Bătrânul eunuc, cu faţa cenuşie şi încreţită ca a unui măr stricat, surd şi fără nici un dinte în gură, era îmbrăcat în veşminte strălucitoare.
A venit. A venit şi era mai frumoasă ca oricând. Chipul nu-i era acoperit. A zâmbit şi mi-a spus:
― Te-am aşteptat. Te-am aşteptat atât de mult să vii. Dar nu mai am nici un fel de mândrie, mi-e de ajuns că ai venit. Aşază-te pe un scaun, Jean Ange.
Bătrânul eunuc a clătinat nemulţumit din cap, a ridicat neputincios braţele spre cer, apoi şi-a acoperit faţa cu mâinile şi s-a aşezat ghemuit în cel mai îndepărtat colţ al încăperii, renunţând să-şi mai asume vreo responsabilitate.
Apoi, un servitor a adus o cupă de aur pe un platou de argint. Era o foarte veche cupă grecească, măiestrit lucrată, decorată cu imaginea în relief a unui satir desfrânat ce urmărea nişte nimfe care alergau. A sorbit o picătură de vin, apoi mi-a dat mie cupa.
― O cupă de vin pentru prietenia noastră! a rostit ea. Tu n-ai venit la noi cu intenţii rele, nu-i aşa?
Am băut vinul din via tatălui ei şi am spus:
― O cupă pentru disperarea noastră, pentru uitare şi întuneric, pentru timpul puţin ce ne-a mai rămas, pentru spaţiul în care nu va mai fi loc pentru noi. Dar şi lanţurile pot fi mângâietoare, Anna Notaras! Pentru că exişti.
Minunatele covoare, care acopereau dalele de porfir străluceau în toate culorile Orientului. Dincolo de ferestrele înguste, Marea Marmara sclipea în lumina soarelui. Ochii căprui radiau lumină, pielea ei de aur şi fildeş, zâmbetul...
― Vorbeşte! m-a implorat ea. Vorbeşte repede şi serios, ca şi când mi-ai explica o afacere importantă. Chiar dacă nu te aude, eunucul se linişteşte dacă te vede vorbind.
 Aş fi preferat s-o privesc în tăcere.
― Parfumul de hiacint al obrajilor tăi..., am spus eu, de hiacint al obrajilor tăi...
― Vrei să începi de unde ai rămas prima oară? m-a întrebă ea râzând.
― Vreau să încep cu începutul, am spus eu. Fire de aur sclipesc pe veşmântul tău minunat. Dar mult mai minunată decât veşmântul eşti chiar tu. Cu prea multă gelozie îţi acoperă frumuseţea! Pictatu-ţi-l-au oare călugării? Veşmintele voastre s-au schimbat mult; nu mai sunt acelea pe care, în tinereţea mea, le-am văzut la Constantinopol. Încă din timpul frumoasei Agnes Sorel a regelui Carol, femeile elegante din Franţa îşi dezvelesc sânii ca bărbaţii să-i admire. Dar aici voi vă acoperiţi până şi chipul. O, de-am putea călători împreună în liberul Occident!...
Apoi am început să-i povestesc:
― Pe prima femeie care m-a învăţat tainele iubirii trupeşti am întâlnit-o în apropiere de Rin, într-un loc numit Izvorul Tinereţii. S-a întâmplat în aceeaşi dimineaţă despre care ţi-am povestit, când, deşteptându-mă în cântecul unei privighetori, am văzut Moartea dansând pe zidul cimitirului. Chiar dacă era mult mai în vârstă decât mine, era frumoasă femeia aceea şi nu încerca să-şi ascundă frumuseţea. Fără nici un veşmânt pe ea, aşa cum o făcuse Dumnezeu, stătea pe marginea unui heleşteu, cufundată în lectura unei cărţi, în timp ce împrejurul ei, doamne şi seniori jucau diferite jocuri sau, lângă mesele încărcate ce pluteau pe apă, se ospătau. Numele ei era Dorothea. Ea este aceea care mi-a dat o scrisoare de recomandare pentru Aeneas Sylvius din Basel, dacă ştii cine este Aeneas Sylvius. Toate acestea mi s-au întâmplat după ce m-am despărţit de Fraţii Liberului Cuget. Până atunci nu mă iubisem decât prin tufişuri, după căderea întunericului. Dar acea distinsă femeie m-a aşezat pe o saltea de puf şi a aprins multe lumânări în jurul patului, ca să nu pierd nimic din farmecul ei.
Obrajii Annei Notaras şi-au schimbat culoarea, mai întâi în galben, apoi în roşu de foc. Buzele au început să-i tremure, apoi m-a întrebat cu voce stinsă:
― Oare de ce-mi povesteşti mie aceste lucruri? Nu era în obiceiul tău să vorbeşti astfel. Sau poate că doar eu nu te-aş fi crezut în stare.
― Vorbesc aşa fiindcă te doresc. Pasiunea trupului poate că nu este întotdeauna dragoste. Dar nu există dragoste fără dorinţă trupească. Tu ai observat că nu ţi-am vorbit despre asta când 
fost doar noi doi. Dacă aş fi profitat de slăbiciunea ta, nu m-ai fi împuns cu cuţitul, sunt sigur. Ochii tăi mi-au povestit-o. Dar acum niciodată nu voi dori ceva de la tine. Fiindcă pasiunea mea e curată ca o flacără. Bucura-mă-voi doar de mi te vei dărui... Anna Notaras, Anna Notaras... Mult te iubesc! Dar nu asculta ce spun, fiindcă eu nu ştiu ce spun. Sunt doar fericit. Fericit de ceea ce  începusem odată să-ţi vorbesc despre Fraţii Liberului Cuget.
Ei nu recunosc decât cele patru evanghelii, refuză botezul, iar mânăstirile şi le gospodăresc în comun. Printre ei sunt şi săraci, şi bogaţi, chiar şi oameni despre care nimeni nu şi-ar putea imagina că le împărtăşesc ideile. Se recunosc între ei după semne misterioase; în toate ţările au fondat diferite secte, chiar şi printre dervişi. Eu le datorez viaţa. De aceea m-am războit în Franţa, fiindcă mulţi dintre Fraţii Liberului Cuget au urmat-o din proprie voinţă pe Fecioara din Orleans. Dar la douăzeci şi patru de ani m-am despărţit de ei. Fanatismul le era mai rău decât orice intoleranţă... O, dragostea mea! Pe multe drumuri am mai rătăcit! La Strasbourg am întâlnit un artist care picta pe lemn şi turna litere din metal. Căuta un om de încredere acel Johannes Gensfleisch ce-şi spunea Gutenberg. El mi-a promis că, pentru treizeci de monede, mă va învăţa o nouă artă a semnelor scrise, începuse prin a reproduce cărţi. După ce o carte era gata, reuşea să termine, în acelaşi timp, următoarele o sută sau chiar o mie de cărţi identice cu prima. Mi-a promis că voi ajunge un om foarte bogat. Dar eu nu aveam treizeci de arginţi, în ochii lui am citit că nu se mândrea de pomană cu ştiinţa sa. N-am mai auzit nimic despre el. De atunci au trecut şaisprezece ani.
― Apoi ai renunţat la tot, pentru a te căsători, a spus ea ironic. Ştiu. Vorbeşte-mi despre căsătorie. Oare ai fost mai fericit în căsătorie decât atunci, la marginea heleşteului, lângă acea femeie despuiată? Povesteşte! Nu te sfii!
Mi-am adus aminte de acea vară toridă de la Florenţa, mi-am adus aminte de apa galbenă a râului şi de dealurile arse de secetă. Atunci uşoara mea bucurie s-a risipit. I-am spus:
― Dar ţi-am povestit despre Florenţa şi Ferrara. Poate că nu ţi-am povestit despre cum s-au certat din cauza a trei litere timp de doi ani cei mai mari erudiţi ai epocii. Despre ei n-a rămas altă amintire în Florenţa în afara ţipetelor cu care se încheiau nesfârşitele lor certuri: aristaoo, aristaoo. La prânz, li se aduceau de obicei cotlete fragede de porc înmiresmate cu rozmarin, care la Florenţa se numesc arista. Va rămâne acolo amintirea lor vie, cât despre unirea Bisericilor Occidentului şi Orientului, nimeni nu-şi va mai aminti, fiindcă locuitorii Florenţei au memorie scurtă, dar iubesc mâncărurile gustoase. Aristaoo, aristaoo! Când eu şi tu nu vom fi decât pulbere, florentinii încă îşi vor aminti de urletele acelor filozofi. Cunosc Florenţa... Într-adevăr, o cunosc, am asigurat-o eu. Acolo, orice negustor este un prinţ. Numai că evită distincţia şi se îmbracă simplu. Mai înainte de a consimţi să spună un cuvânt despre treburile oraşului, îşi acordă singur acest privilegiu. Nu există funcţie, oricât de neînsemnată, pentru care negustorul să nu aibă un cuvânt de spus, şi s-ar părea că în Florenţa nu se întâmplă nimic despre care el să nu ştie. Negustorul este cel care cumpără şi vinde dreptul de a copia o carte grecească, el organizează ospeţele cărturarilor, construieşte frumoasele vile ale oraşului, şi tot el îi poate împumuta bani chiar şi papei. Nu este multă vreme de când a oferit conciliului ajutor financiar, făcându-şi socoteala că banii, oricum, pe o mie de căi diferite, tot în lada lui se vor întoarce.
― De ce eviţi, Ioannis Anghelos, să răspunzi la întrebarea pe care ţi-am pus-o? Ce bucurie îţi mai poate aduce durerea pe care mi-ai provocat-o când mi-ai spus că eşti căsătorit?
― Oare de ce să vorbim tot timpul despre mine, doar despre mine? am întrebat-o. De ce nu povesteşti nimic despre tine?
― Sunt Anna Notaras, a rostit ea cu mândrie. E de ajuns. Despre mine, altceva nu-i de povestit.
Are dreptate. Ea a trăit toată viaţa în umbra palatului, în grădinile Bosforului. A fost purtată în litieră, ca praful să nu-i atingă picioarele, a fost plimbată în bărci acoperite cu baldachin, ca soarele să nu-i ardă pielea. Filozofi bătrâni s-au ocupat de educaţia ei. În timpul acesta, ea răsfoia distrată paginile cărţilor şi admira aurul, alabastrul şi cinabrul miniaturilor. A urmărit slujbele religioase din spatele grilajului din frunze de aur al balconului, respirând mirosul de tămâie sfântă şi desfătându-şi urechile cu îngereştile glasuri de argint ale celor castraţi, care se înălţau până în imensa cupolă a Catedralei Sfânta Sofia. Dar în faţa sfintelor icoane a îngenuncheat şi s-a rugat la fel ca orice femeie săracă din Constantinopol. Ea este Anna Notaras. A fost crescută şi educată pentru a fi soţie de împărat. Ce altceva ar mai fi de povestit?
― Numele ei era Ghita, am început eu să povestesc. Locuia pe străduţa ce duce spre Mănăstirea Franciscanilor. Din peretele cenuşiu al casei sale se deschidea o poartă întărită cu fier şi o singură fereastră protejată cu un grilaj. În spatele acestei ferestre trăia ea, într-o cameră sărăcăcioasă, care amintea de chilia unei călugăriţe.
Toată ziua o puteai auzi apostrofându-i pe trecători sau cântând cu voce ascuţită rugăciuni şi imnuri religioase. Avea un defect amar. O boală cumplită îi ciuruise faţa. Ca o mască a durerii era chipul ei, pe care doar ochii erau vii. Ca să-şi omoare timpul, însoţită de o sclavă neagră care-i  căra coşul, se plimba pe străzile oraşului. În asemenea ocazii obişnuia să poarte o rochie cusută din bucăţele multicolore , pânza, mantia şi păru-i fiind acoperite de iconiţe din metal pictat cu imagini sfinte şi de medalii sfinţite la mănăstire, care zdrăngăneau la fiece pas pe care-l făcea, anunţându-i sosirea încă de departe. Râdea de ea însăşi şi bombănea tot timpul. Dar dacă cineva se oprea din drum ca s-o privească, îl spurca aruncându-i cele mai de ocară vorbe. Ea însăşi spunea că este Nebuna lui Dumnezeu. Franciscanii o protejau, fiindcă era femeie bogată. Rudele îi îngăduiseră să trăiască de una singură, fiindcă era văduvă, iar averea ei era plasată în comerţul lor de lână şi în trezoreriile lor. Toată lumea din Florenţa o cunoştea, dar de unde aş fi putut eu, un străin, s-o cunosc?
Nu, n-am ştiut nimic despre ea până în momentul când am întâlnit-o. Într-o zi, m-a văzut pe Ponte Vecchio şi a venit după mine. Am crezut-o nebună. A insistat să primesc în dar o statuetă de fildeş. Puţin mai înainte, în faţa tarabei unui negustor de bijuterii, mă uitasem cu admiraţie la obiectul acela. Nu, tu nu poţi înţelege! Oare cum aş putea să-ţi explic ce s-a întâmplat cu noi?
Eram tânăr pe atunci, aveam douăzeci şi cinci de ani şi ardeam de dorinţă. Eram un bărbat viguros, dar nu mai aveam speranţă. Disperarea mea era atât de mare, încât nu mai puteam să suport anteriile negre şi chipurile bărboase ale grecilor. Uram capul rotund al lui Bessarion şi mirosul său de pergament şi de cerneală. În hanul unde locuiam, mă trezeam dimineaţa în putoarea insuportabilă de transpiraţie şi de excremente. Fusese o vară toridă, înspăimântătoare. La Ferrara am cunoscut ciuma şi dragostea. Nu mai credeam în nimic. Mă uram pe mine însumi. Sclavia mea, auturile mele, închisoarea trupului meu... Oare cum le-ai putea tu înţelege?
M-a condus la ea. În camera ei de călugăriţă era o bancă de lemn pe care o folosea drept pat, un blid de argilă plin cu apă şi ceva resturi de mâncare pe podea care miroseau urât. Dar în fundul acestei camere dezolante era o uşiţă pe unde ajungeai într-o încăpere mobilată cu mult gust. Avea şi o grădină înconjurată de ziduri, cu un heleşteu unde apa susura, păsărelele ciripeau în colivii şi pomii erau verzi. La fel cum, îndărătul chipului grotesc şi a apucăturilor bizare, se ascundea o femeie inteligentă ,chinuită, care, din disperare, făcuse din ea însăşi Nebuna lui  
Dumnezeu. În tinereţe, am continuat eu, fusese o femeie deosebit de frumoasă, bogată şi fericită. Dar bărbatul ei, împreună cu cei doi fii ai lor, murise, după o suferinţă cumplită de câteva zile, de aceeaşi boală care îi distrusese şi ei frumuseţea. A încercat pe pielea ei cât de nesigură este viaţa, ce puţină speranţă există chiar şi într-o fericire aparentă. Dumnezeu a lovit-o şi i-a împins chipul în noroi. Nu mă îndoiesc că, un timp oarecare, trebuie să fi fost nebună în adevăratul sens al cuvântului. Dar raţiunea i-a fost mai puternică decât rătăcirea. Din disperare, sfidătoare, s-a întors la Dumnezeu şi la oameni. Rugăciunile ei erau blesteme ,blestemele ei, rugăciuni. Privirea ei era tristă, usturătoare, dureroasă... Nu, nu ştiu dacă mă poţi înţelege. Nu avea mai mult de treizeci şi cinci de ani, dar chipul ei hidos o făcea să pară peste măsură de bătrână. Avea gura crăpată, de aceea, când vorbea, se aduna spumă albă în colţurile gurii ei. Dar ochii...
Anna Notaras mă asculta cu capul aplecat şi mâinile încrucişate pe piept. Razele de lumină se jucau de-a ascunselea pe negrul şi pe roşul covoarelor. Din colţul său, bătrânul eunuc îşi arunca privirea cenuşie când spre unul, când spre altul, încercând să desluşească vorbele de pe buzele noastre. Am continuat:
― Mi-a dat să mănânc şi să beau. Privirea ei mi-a devorat atunci chipul. Uneori mă mai duceam s-o văd. Îmi povestea despre tot amarul din inima ei nefericită. Iar în mine s-a deşteptat o milă imensă. Mila nu înseamnă dragoste, Anna Notaras. Dar uneori, când o fiinţă umană îi aduce alteia bucuria doar prin simpla-i prezenţă, poate înlocui dragostea. Credeam că are oarecare avere, din moment ce franciscanii o protejau, dar pe vremea aceea nu ştiam că era nemaipomenit de bogată. Într-o zi, mi-a trimis la hanul unde locuiam veşminte noi şi scumpe, însoţite de o punga burduşită cu monede de argint. Dar n-am vrut să-i accept darul. Nici pentru a-i face plăcere, în altă zi, mi-a arătat un portret de-al ei din tinereţe. Atunci am înţeles mai bine. Dumnezeu îi distrusese fericirea şi o închisese în infernul propriului trup. Ea m-a văzut pe pod şi a fost fascinată de prezenţa mea, în ea s-a redeştepta pasiunea, dar şi-a înfrânat dorinţa, fiindcă ştia că viaţa nu-i mai poate aduce nimic. Aşa credeam. Apoi, când franciscanii au încercat să mă convingă să intru în ordinul lor şi să semnez legământul de călugăr, am fost neliniştit. Mai mult, m-au asigurat că, de voi fi consacrat preot şi voi renunţa să mă căsătoresc, voi obţine şi prebendă mulţumitoare. Eu nu aveam nici un protector, fiindcă la vremea aceea, Nicolaus Cusanus călătorea în Germania cu misiune de la Papa, această favoare pe care franciscanii n-o făceau oricui, şi i-am povestit Ghitei. Iar ea mi-a explicat că vizitele mele în casa ei au deşteptat neliniştea rudelor ei. Şi că, fără îndoială, ele vor să mă dea la o parte din drumul lor. De ce? am întrebat-o eu complet nedumerit. Dar eu n-am de gând să devin călugăriţă, a spus ea. Le este teamă că mă voi recăsători. Doar gândul, şi era o nerozie. N-am putut să mă stăpânesc şi am pufnit în râs, chiar dacă am ştiut că o jignesc. Nu voiam nimic de la ea. Obişnuiam s-o vizitez fiindcă eram singur, îngrozitor de singur şi de umilit.
Mi-a fost greu să-i povestesc mai departe. Totuşi i-am povestit.
― Într-o seară, pe când eram în grădina ei, o furtună nemaipomenită s-a abătut peste Florenţa. O căldură neobişnuită, apoi aşteptarea, aşteptarea, până ce, descătuşate, fulgere de un albastru ireal, neîntrerupt, au luminat întunericul. Pământul a vibrat de bubuiturile tunetelor. Proclamaţia Uniunii abia fusese semnată. În timpul când a fost citit textul final, câinele împăratului Ioan a început să urle de moarte. O, vanitate! La Ferrara, împăratul Ioan şi-a trimis consilierul să măsoare înălţimea tronului pe care urma să stea papa, fiindcă îi fusese teamă ca nu cumva tronul lui de împărat să fie prea scund. Iar la întrunire a venit însoţit de câinele lui cu pete albe şi negre. Era atât de beat, încât oamenii din suita lui au trebuit, din când în când, să-l sprijine. În timpul căldurilor insuportabile ale acelei veri, acoperişul palatului său din Florenţa fusese permanent răcorit cu apă rece de izvor, în timp ce săracilor nu le ajungea apa de băut. Aristaoo, aristaoo...
Iar eu, nebunul de mine, îmi imaginasem, pe atunci, un nou viitor pentru Europa, descătuşarea din imperiul groazei, pacea pe pământ, democratizarea Bisericii. Am crezut din tot sufletul în unirea Bisericilor Occidentului şi Orientului. Am trăit într-o înşelătoare euforie timpul care nu avea să se mai întoarcă, într-o falsă fericire de moment, ca un muribund înainte ca sufletul să-l părăsească...
Ei bine, am spus eu furios pe mine însumi, şi am simţit cum mi se înfierbântă capul de ruşine. Ei bine, m-am culcat cu ea. I-am dăruit cu generozitate trupul meu, fiindcă pe atunci nu-mi preţuiam trupul. Dacă i-am împărtăşit infernul, am făcut-o pentru că am crezut că-i fac un bine. Trei nopţi am rămas în casa ei. Apoi mi-am vândut toate lucrurile, veşmântul de scrib, cărţile, chiar şi de Homer m-am lipsit, am dăruit toţi banii mei săracilor şi am părăsit Florenţa.
Am continuat:
― Până într-o zi din aceeaşi toamnă, când m-am întâlnit cu Judecata lui Dumnezeu pe cărările munţilor din Assisi. Ghita, purtată într-o litieră, mă urmărise pas cu pas. Era însoţită de un preot franciscan şi de un judecător teribil de abil. Aveam barba neîngrijită, eram murdar şi hirsut. Ea a poruncit să fiu spălat, să mi se aranjeze părul şi să fiu îmbrăcat în veşminte curate. Apoi am fost căsătoriţi la Assisi. Faptul că rămăsese grea de pe urma legăturii noastre de trei zile ea îl interpretase ca pe o minune a lui Dumnezeu, care, în nemărginita-i bunătate, reparase astfel răul pe care i-l pricinuise mai înainte. Abia atunci aveam să aflu cine era ea, de fapt, din ce familie distinsă se trăgea şi în ce capcană mă prinsese Dumnezeu. Poate că aceasta a fost cea mai îngrozitoare tulburare din viaţa mea.
M-am ridicat de pe scaun, m-am apropiat de fereastră şi am privit prin verdele pal al sticlei înspăimântătoarele creneluri ale zidului maritim, în spatele cărora strălucea Marea Marmara.
― Am fost avertizat să nu iau legătură cu această casă, i-am spus eu. Din cauza acestei vizite s-ar putea să fiu închis în turnul de marmură şi nu sunt sigur dacă Giustiniani mă va putea ajuta să scap de acolo. Dar sunt în puterea ta, iar despre această faţă a vieţii mele nimeni nu ştie încă. Trebuie să ştii, Anna Notaras, că Ghita aparţine familiei Bardi. După căsătorie, eu am ajuns unul dintre cei mai bogaţi oameni din Florenţa. Doar auzindu-mi numele, oricare bancher din Anvers, Cairo, Damasc sau Toledo se înclina cu respect în faţa mea. Cât de mult va fi plătit ea călugărilor franciscani pentru a o ajuta să-şi păstreze averea la care râvneau toate rudele ei, cât de mult le-a plătit ca să mă silească să mă căsătoresc cu ea, nu ştiu. Eu n-am avut atunci nici proba identităţii mele. Pentru că actele care atestau naşterea mea şi descendenţa tatălui meu rămăseseră în păstrare la bijutierul Gerolamo din Avignon. La proces, el negase că ar fi în posesia acelor documente. Judecătorul care o ajutase pe Ghita a aranjat totul. Am primit un nume nou. Jean Ange a căzut în uitare. La început, până la naşterea fiului nostru, am locuit în vila ei de la Fiesole. Îmi lăsasem barba să crească, umblam cu părul îngrijit, eram îmbrăcat în veşminte de om bogat, purtam sabie atârnată de centură, în noua ipostază, nimeni nu-l mai putea recunoşte pe săracul caligraf franc al conciliului. Patru ani am suportat această viaţă. Aveam tot ceea ce inima mea şi-ar fi putut dori: şoimi de vânătoare, cai de călărie, cărţi, o societate pentru distracţii, o societate de cărturari pentru conversaţii filozofice. Am fost acceptat chiar şi de familia Medici. Nu pentru că aş fi avut vreun merit. Nu, doar pentru că eram tatăl fiului meu. Pentru că fiul meu era un Bardi. 
Iar signora Ghita? După naşterea băiatului, s-a schimbat în întregime. A devenit o femeie teribil de pioasă, nu i-a mai reproşat nimic lui Dumnezeu şi nici n-a mai blestemat niciodată. A construit chiar şi o biserică. Poate că ea m-a iubit. Dar mai mult decât orice pe lume, şi-a iubit fiul. Cu timpul, am observat că nu mă cunoaşte. Deseori se întâmpla să mă privească. Inteligenţa i se ascuţise mult în timpul lungilor ei ani de suferinţă, de aceea, adesea, doar din priviri, ne răneam inimile. În timpul acela am învăţat astronomia cu renumitul Toscanelli, am citit scrierile lui Origene şi Plotin în greacă. Dar am ştiut în inima mea că nu sunt făcut pentru o astfel de viaţă.
Am rezistat patru ani. După aceea, m-am alăturat cruciaţilor şi l-am urmat pe cardinalul Giuliano Cesarini în Ungaria. I-am lăsat femeii mele o scrisoare şi am plecat pe ascuns. Deseori am plecat pe ascuns, Anna Notaras. Ea şi fiul meu au crezut că am căzut în luptele de la Varna. A cheltuit mulţi bani ca să afle despre soarta mea. Aceleaşi corăbii care erau în căutarea regelui Ungariei şi a cardinalului Cesarini mă căutau şi pe mine. De multe ori, în Adrianopol, mi-a fost teamă să nu mă întâlnesc, din întâmplare, cu negustori din Florenţa care mă cunoşteau. Dar după zece ani, multe lucruri cad în uitare. Timpul se schimbă şi, o dată cu el, se schimbă oamenii. Oficial, la Florenţa, eu am fost declarat mort. Cui să-i treacă prin minte că mai trăiesc? E mai bine aşa. Atât pentru soţia mea, cât şi pentru fiul meu. Dar mai înainte de ei, pentru mine este mai bine.
Sunt în puterea ta, Anna Notaras. Acum ştii totul despre mine. Începi să mă înţelegi.
Dar nu i-am povestit totul. Nu i-am povestit că, înainte de a pleca în Ungaria, am călătorit la Avignon, l-am apucat de barbă pe bijutierul Gerolamo şi i-am tăiat gâtul cu cuţitul. Acest lucru nu l-am povestit niciodată şi nu cred că i-l voi povesti. E o taină între mine şi Dumnezeu, fiindcă Gerolamo nu cunoştea limba greacă şi nici n-a îndrăznit să arate hârtiile altcuiva, care ar fi putut să le citească.
Oare mai aveam ceva de explicat? I-am spus:
― Căsătoria mea a fost o judecată a lui Dumnezeu. A trebuit să cunosc şi cea mai mare bogăţie pământească, în toată abundenţa şi splendoarea ei, ca să pot renunţa la ea. Dintr-o colivie de aur este şi mai greu de evadat decât din închisoarea cărţilor, raţiunii şi filozofiei, încă din copilărie am fost închis într-un turn, la Avignon. De atunci, nu fac nimic altceva decât să rup gratii, trecând dintr-o închisoare în alta. De fiecare dată când îmi imaginez că, în sfârşit, am dobândit libertatea, mă regăsesc într-o nouă temniţă, întotdeauna mai există o închisoare, închisoarea trupului meu. Închisoarea cunoaşterii mele, închisoarea voinţei mele, închisoarea inimii mele. Dar ştiu că mă voi elibera repede de toate închisorile. Nu mai este mult timp.
Anna Notaras a clătinat uşor din cap şi a spus:
― Eşti un bărbat ciudat. Nu pot să te înţeleg. Mi-e teamă de tine.
― Teama este o altă închisoare, i-am spus eu. Omul se poate elibera de teamă. Mulţumeşte pentru toate şi eliberează-te de teamă! Află că un om nu are absolut nimic de pierdut în afară de
lanţurile ce-l încătuşează. Teama este doar teama de a pierde ceva. Dar cum ar fi posibil ca un sclav să posede ceva?
― Dar eu? a întrebat ea încet. De fapt, de ce ai venit la mine?
Doar am zâmbit. Cu un zâmbet aproape nevăzut. I-am spus:
― În lumea aceasta există şi oameni simpli şi oameni complicaţi. Mai înainte eram un om complicat, dar trecând din purificare în purificare, am devenit un om simplu, mult mai simplu decât îţi poţi închipui. Eram la un pas de a complica totul, eram cât pe ce să redevin complicat, dar după ce am venit aici, la tine, totul mi se pare mult mai simplu. Nu, ochii tăi frumoşi nu pot tulbura ceea ce este atât de limpede în mine.
― Dar eu? a repetat ea cu încăpăţânare.
Am rostit:
― Tu alegi, nu eu. E cel mai simplu.
A început să-şi frângă mâinile şi a clătinat din cap.
― Nu, nu! a protestat ea. Tu nu ştii ce spui.
Am ridicat nedumerit din umeri şi i-am spus:
― Oare de ce crezi că ţi-am vorbit atât de mult despre mine? Ca să-mi omor timpul cu ceva sau ca să par mai interesant în ochii tăi? Am vrut doar să-ţi demonstrez vanitatea tuturor acelor lucruri despre care gândeşti sau ai fost învăţată să crezi că sunt importante. Bogăţia şi sărăcia, puterea şi teama, onoarea şi dispreţul, cunoaşterea şi ignoranţa, nimic nu are nici o importanţă. Important este ce facem noi înşine şi ce dorim să fim. Singurul păcat adevărat este renunţarea, dacă omul cunoaşte. M-am despuiat de toate în faţa ta. Sunt nimic. Pentru mine, este cel mai înalt grad pe care un om îl poate atinge. Tot ce pot să-ţi ofer este serenitatea cunoaşterii puterii şi regatului meu. Tu eşti cea care alegi.
Vorbele mele au rănit-o. Buzele i-au pălit şi s-au strâns. Frumoşii ei ochi căprui au devenit duşmănoşi şi reci. Poate că nu mai era frumoasă. 
― Tu ai un fiu, a spus ea. El are de-acum treisprezece ani, sau poate mai mult. Din moment ce ai o gândire atât de diferită de a altor oameni, de ce nu eşti lângă fiul tău să-i dai învăţătura ta,
ca să poată ajunge mai uşor la ceea ce tu ai obţinut cu mult chin. Ca să poată ajunge să spună adevărul la care ai ajuns tu: sunt nimic. El este sânge din sângele tău, carne din carnea ta. Modelează-l pe el după chipul tău, nu pe mine!
― Nu, nu! am protestat eu. De ce i-aş dori fiului meu răul? El este un Bardi. Fie fericit la fel ca toţi oamenii!... De fapt, nici un tată nu-şi poate creşte fiul după imaginea sa. În adâncul inimii,
fiecare tată îşi urăşte fiul şi fiecare fiu îşi urăşte tatăl. Un tată nu-şi poate niciodată înţelege fiul, un fiu nu-şi poate niciodată înţelege tatăl. Fiul meu are destinul lui, eu îl am pe al meu.
― Dar eu? m-a întrebat ea încă o dată. Ce doreşti de la mine?
I-am spus:
― După ce ţi-am văzut ochii, am înţeles că omul are nevoie de semenul lui. Nu încerca să te înşeli singură! Tu însăţi o ştii. E o întâmplare care se poate petrece doar o singură dată. Sunt mulţi aceia cărora nu li se întâmplă niciodată. Povestindu-ţi despre mine, am vrut să-ţi arăt că tot ceea ce ai posedat sau ai crezut până acum este doar un miraj amăgitor. Nu vei pierde nimic dacă vei renunţa la acest miraj. Când vor intra turcii în oraş, vei vrea ― nu vei vrea, tot mult vei pierde. De aceea, aş vrea să te văd că renunţi din toată inima la toate cele care, fără îndoială, tot se vor pierde.
― Vorbe! a strigat ea tremurând. Vorbe, vorbe, doar vorbe!
― Ai dreptate. Am spus prea multe vorbe. Dar nu te pot lua în braţe, fiindcă eunucul ăsta al tău se uită tot timpul la noi. Tu însăţi ştii că vei putea înţelege totul mai bine dacă te voi lua în braţe. Şi nici n-aş mai face atâta risipă de vorbe.
― Eşti nebun, a spus ea şi s-a dat puţin înapoi. 
Dar ochii noştri s-au privit. Ca atunci, în faţa Catedralei Sfânta Sofia. Despuiaţi de prejudecăţi şi de convenţii.
― Anna, dragostea mea, am murmurat. Timpul ce ni s-a dat se apropie de sfârşit. A mai rămas atât de puţin în clepsidră. Când te-am văzut prima dată, te-am recunoscut. Acest lucru trebuia să se întâmple. Dumnezeu depăşeşte tot ceea ce un om poate măsura sau îşi poate imagina. Poate că noi am mai trăit lumea asta. Poate că ne-am cunoscut într-o existenţă anterioară. Poate ne vom naşte din nou pentru a ne întâlni. Dar despre toate acestea nu ştim nimic. Singurul lucru sigur este că ne-am întâlnit. Poate este singura noastră şansă. Singurul loc, singura clipă din eternitate care ne-a fost dată ca să ne întâlnim. De unde-aş putea şti? Oare de ce eziţi?
Şi-a acoperit ochii cu mâinile şi a rămas o clipă nemişcată. Apoi s-a întors la ea, la covoarele ei, la ferestrele ei, la dalele de porfir, în timpul mărginit, în limitele fixate de educaţia pe care a primit-o şi de cunoştinţele pe care le-a dobândit.
― Tatăl meu este între noi, a spus ea în şoaptă.
Totul s-a năruit. M-am întors şi eu în timpul mărginit.
― A plecat pe mare cu corăbiile imperiale, am spus. De ce?
― De ce? a strigat ea îmbujorată. Tu eşti acela care întrebi? Pentru că este sătul de politica neputincioasă a acestui împărat dezorientat. Pentru că nu vrea să se ploconească în faţa sultanului
ca împăratul Constantin. El luptă pentru că este război. Tu mă întrebi de ce? Pentru că este singurul bărbat din oraş, singurul grec adevărat. El nu se poate bizui pe ajutorul latinilor. Doar pe el însuşi şi pe corăbiile lui.
Ce i-aş fi putut spune? De a făcut bine, de a greşit, totuna era. Ea îşi iubeşte tatăl. Pentru că este Anna Notaras.
― Prin urmare, ai ales, am spus eu. Îi vei povesti tatălui tău despre mine?
A rostit fără nici o ezitare:
― Îi voi povesti despre tine.
Am căzut în capcană în mod deliberat. Nu i-am mai spus nici o vorbă. Nici n-am mai vrut s-o privesc. Dar şi acest lucru trebuise să se întâmple.

15 februarie 1453
Flota s-a întors ieri. Toate cele cinci corăbii. Fluturau flamurile pe catarge, marinarii băteau în tobe şi suflau din fluiere. Micile tunuri din bronz au tras chiar şi câteva salve. Lumea a alergat spre port şi a urcat pe ziduri fluturând eşarfe albe.
Iar astăzi, în piaţă, se vând sclavi turci. Pescari, bătrâni cu barbă lungă, copii costelivi, femei care plâng şi încearcă să-şi acopere faţa cu veşminte sărăcăcioase. Megaducele Lukas Notaras a câştigat o mare victorie împotriva turcilor.
El a reuşit să intre prin surprindere în două sate de pe malul asiatic al Mării Marmara şi să-i captureze pe locuitorii de acolo, în alte părţi, turcii au avut timp să fugă, dar casele lor au fost incendiate. Apoi a navigat până la Gallipoli şi a scufundat o corabie ce transporta mărfuri. Dar când s-a apropiat de galerele turceşti de război, a dat ordin flotilei să se întoarcă acasă.
Ce triumf! Ce de ovaţii pentru marinarii greci! Cum i-a mai strigat numele mulţimea, pe când megaducele se întorcea călare acasă la palatul său! Umbriţi au fost Giustiniani şi soldaţii lui latini şi nimeni nu i-a mai luat în seamă. Notaras a fost eroul naţional al zilei de ieri. Numai că astăzi nici un grec nu şi-a dorit un sclav turc. Nimeni n-a spus vreo vorbă de ocară turcilor captivi, nimeni nu a râs de ei. Mulţimea s-a împrăştiat în tăcere. După ce i-au văzut pe sărmanii oameni loviţi de soartă, care se strângeau unul în altul şi murmurau versete din Coran ca să prindă curaj, grecii Constantinopolului au privit în pământ de ruşine.

18 februarie 1453
După ce vestea a ajuns la Adrianopol, ecoul nu a întârziat. Ca să dovedească poporului său cât de perfizi sunt grecii, sultanul Mehmet a citit în public scrisoarea împăratului Constantin, apoi a călcat-o în picioare. Mesagerii lui cu încălţări de fier au făcut-o cunoscută în toate oraşele. Dervişii şi ulemanii i-au povăţuit pe credincioşii Islamului să se răzbune. Apărătorii păcii au fost nevoiţi să-şi ţină gura. Iar Mehmet i-a invitat şi pe occidentali să vadă ce agresivi sunt grecii.
De multe ori şi-au călcat grecii jurămintele şi n-au respectat învoielile. Părăsindu-şi credinţa şi lăsându-şi Biserica pe mâna papei, împăratul Constantin a rupt ultimele legături de prietenie dintre greci şi turci. Singurul său ţel este să-i aţâţe pe occidentali ca să se războiască cu noi. Cu vorbe mincinoase şi cu prefăcută inocenţă, el încearcă să-şi ascundă adevăratele intenţii. Dar satele incendiate de pe ţărmul Mării Marmara au demascat sângeroasele lui planuri. Bizanţul, cu pofta-i nestăpânită de a cuceri lumea, este un pericol pentru Imperiul Otoman. Ipocrizia şi cruzimea grecilor cere răzbunare. Pentru a pune capăt acestei permanente ameninţări, pentru eliberarea Imperiului Otoman de pericolul grec, fiecare credincios are datoria să ia parte la războiul sfânt. Cine va mai încerca să-i apere pe greci, însuşi se va dezvălui ca duşman al Imperiului. Pentru cei asasinaţi, torturaţi, arşi de vii sau luaţi în robie, se înalţă răzbunătorul iatagan al sultanului!
Şi, pentru a spulbera ultimele ezitări, sultanul a dat ordin ca, în timpul rugăciunii de vineri, în toate moscheile să fie citite numele tuturor turcilor ucişi de flota imperială a împăratului Constantin. 
Expediţia megaducelui Notaras i-a oferit lui Mehmet arma de care avea nevoie pentru a distruge complet gruparea pacifiştilor şi încăpăţânata împotrivire a marelui vizir Khalil. Cine ar mai fi îndrăznit să se opună asediului şi-ar fi riscat capul. Nici Khalil nu este la adăpost de această ameninţare, chiar dacă, de trei generaţii, e mare vizir.
Deşi expediţia de război a flotei imperiale n-a avut nici o importanţă, la Gallipoli gărzile au devenit mai vigilente. Zadarnic va mai încerca de acum înainte vreo corabie din Occident să treacă neobservată prin strâmtoare în Marea Greciei pentru a-i veni în ajutor împăratului! Şi dacă ar reuşi, tot nu mai are nici o importanţă, fiindcă nici un ajutor nu-i mai poate fi de folos Constantinopolului. În zadar s-au rugat emisarii împăratului în genunchi şi cu lacrimi în ochi în faţa tuturor principilor Europei! Occidentul înţelege prea bine că oraşul va muri. Toţi au fost indiferenţi, deşi de zidurile Constantinopolului depinde viitorul întregii Europe.
De ce a navigat pe mare Lukas Notaras? Va fi fost el conştient de ceea ce face?
Întrunirea Divanului de la Adrianopol era aparent secretă. Acum toată lumea ştie cu siguranţă că este război. Sultanul Mehmet a tăiat orice punte de acces spre pace. Nu mai poate să dea înapoi. Se spune că nu mai poate dormi deloc, în aceste nopţi întunecate şi reci de februarie, îmbrăcat în veşminte simple de soldat, a hoinărit prin Adrianopol de unul singur, pe străduţele cele mai sigure din port. Şi a ascultat discuţiile soldaţilor strânşi în jurul focului sau al ceaunelor cu mâncare. S-a amestecat în mijlocul mulţimii cu ocazia sărbătorilor legate de circumciziune, a nunţilor sau înmormântărilor, ca să afle ce vorbesc oamenii despre el. Este bănuitor, nu se încrede în nimeni. Dacă cineva îl recunoaşte, îi înfige de îndată iataganul în pântece. Nu tolerează ca cineva să-l recunoască.
Îi ştiu aceste obiceiuri. Noaptea, mintea lui este mai ascuţită. Neliniştea îl alungă din pat. Dar eu, de mult nu-l mai însoţesc în plimbările nocturne.

21 februarie 1453
Rar un februarie atât de răvăşit. O vijelie nemaipomenită a bântuit străzile Constantinopolului măturând totul din cale, coloane de praf s-au înălţat spre cer, acoperişurile caselor au fost smulse. 
Din când în când portul este liniştit, dar, deodată, apa mării se agită, corăbiile îşi încep cu furie balansul şi încearcă să se smulgă din ancore, vântul se rostogoleşte în vârtejuri peste mare, de parcă ar vrea să anunţe că oraşul este osândit la pieire.
La Mănăstirea Pantocratorului se întâmplă minuni. Din cauza dimineţilor umede, apa se condensează în picături pe sfintele icoane, iar călugării spun că sfinţii din icoane transpiră de groază. Iar o călugăriţă se jură pe toate cele sfinte că a văzut-o pe Sfânta Panaghia a Blahernelor vărsând lacrimi de sânge. Oamenii o cred, dar împăratul i-a însărcinat pe cardinalul Isidor şi pe falsul patriarh al Constantinopolului, Gregorios Mammas, să dezlege misterul. Iar ei, împreună cu câţiva filozofi erudiţi, au cercetat icoana Sfintei Panaghia şi nu au găsit nici o urmă de sânge. Dar oamenii de rând nu au încredere în renegaţi şi, în ignoranţa lor, ataşamentul lor orb faţă de credinţa dintâi este şi mai fierbinte decât înainte.
Biserica Sfânta Sofia continuă să fie goală în timpul slujbelor religioase. Preoţii care slujesc acolo sunt ameninţaţi şi blestemaţi de oamenii de pe stradă. Doar pomenirea numelui papei Nicolae în cursul slujbei religioase este de ajuns ca oamenii să fie scârbiţi şi supăraţi. Cardinalul Isidor preferă să nu iasă din casă. Cât despre patriarhul Gregorios, este atât de deprimat şi de amărât, încât regretă că nu s-a întors la Roma. Încă din anul 1450, Sfântul Sinod îl renegase ca patriarh. Acum el a primit înapoi Palatul Patriarhiei. E o casă lugubră, iar lui îi este greu să plătească slujitori care s-o întreţină.
Aşa se face că, de ambele părţi, fiecare trăieşte în închisoarea lui: falsul patriarh şi cardinalul Isidor la Palatul Patriarhiei, iar călugărul Ghenadios, făcând penitenţe, în chilia lui de la Mănăstirea Pantocratorului. Dar o ură de neîmpăcat pluteşte peste oraş.
Călugări tineri, artizani, burghezi şi negustori, care până mai ieri nici nu ştiau din ce parte trebuie ţinută o sabie, în grupuri de câte zece sau o sută, exersează supuşi mânuirea armelor, sub comanda încercaţilor mercenari ai lui Giustiniani. Vor să lupte pentru credinţa lor. Ard de dorinţă să-i egaleze pe latini. Vor să salveze oraşul.
Ei au învăţat să încordeze corect arcul, dar săgeţile pe care le lansează zboară aiurea. Aruncă înflăcăraţi lăncile în baloturile de paie, dar, din cauza lipsei de experienţă, o fac cu stângăcie. Mulţi îşi zdrelesc genunchii şi se împiedică în propriile veşminte. Dar sunt şi destui bărbaţi zdraveni care vor fi în stare să arunce cu bolovani în turcii care se vor apropia de ziduri. 
Voluntarii şi oamenii chemaţi de împărat sunt departe de a fi echipaţi cum se cuvine. Nu toţi au cască, unii nici măcar pieptar de protecţie din piele. Iar cei care au cască, o scot numaidecât, pretinzând că le zdrobeşte capul şi le răneşte fruntea, încuietorile armurii îi deranjează. Cât despre cnemidele din fier, după ce şi le-au pus, abia de se mai pot mişca.
Nu le reproşez nimic. Ei încearcă să facă ce pot. Au fost crescuţi în ideea păcii şi au avut încredere în zidurile oraşului şi în mercenarii împăratului. Nu mă îndoiesc că, în câmp deschis, un singur ienicer poate omorî zece voluntari într-o clipă.
Privesc mâinile albe şi fine care pot sculpta cu măiestrie fildeşul. Privesc ochii exersaţi pentru lucruri minuţioase. Bărbaţi care graveză în cornalină imagini de sfinţi. Bărbaţi care ştiu să scrie, să citească şi să picteze cu aur şi cu cinabru iniţialele strălucitoare ale textelor liturgice.
Ei trebuie să înveţe acum să înfigă o sabie în vintre, să îndrepte o suliţă spre un chip uman, să arunce săgeţi în ochi care contemplă cerul şi pământul.
Lume smintită. Vreme a nebuniei.
De la Arsenal au fost aduse lângă zid micile tunuri proaspăt ieşite de la turnătorie. Au fost aduse şi tunuri mai mari, din fier forjat, împăratul este prea sărac pentru a cumpăra bronz. Voluntarilor fără experienţă a început să le fie teamă mai mare de propriile tunuri decât de turci. La fiecare detunătură, se aruncă cu burţile la pământ şi îşi astupă urechile cu mâinile. Se plâng că detunăturile îi surzesc şi că flăcările îi orbesc. Din nefericire, unul dintre tunurile mici a sărit în bucăţi încă de la prima detunătură, omorând doi oameni.

24 februarie 1453
Planul de apărare gândit de Giustiniani este gata. Pe latini i-a repartizat după naţionalitate şi le-a rezervat porţile şi locurile cele mai expuse. Veneţienii şi genovezii vor rivaliza pentru gloria lor eternă. Neputând suporta neutralitatea oraşului lor, de care, la urma urmei, depinde soarta Occidentului, câţiva tineri din Pera au sosit la Constantinopol şi s-au înscris pe listele lui Giustiniani.
Giustiniani îşi pune toată speranţa în latini şi în tunarii împăratului. Grecii nu vor face altceva decât să umple zidurile. Dar este nevoie de ei. Pe pământ, zidurile au o lungime mai mare de zece mii de paşi, fără a pune la socoteală marele zid şi cele o sută de turnuri. Zidul maritim şi cel din port formează celelalte două laturi enorme ale triunghiului de apărare, dar, probabil, nu vor fi prea ameninţate. Portul este protejat de corăbii mari occidentale, mult superioare corăbiilor turcilor. Cât despre zidul maritim, turcii nu-l vor escalada. Focul grecesc, purtat de săgeţi, va putea să incendieze corăbiile care vor îndrăzni să se apropie de zid. Specialiştii împăratului au proiectile speciale, care seamănă cu nişte mici tunuri zburătoare. Dar ei îşi păstrează cu gelozie secretele, chiar şi faţă de latini.
Giustiniani este convins că turcii vor începe asediul simultan în diferite puncte ale zidului terestru. Poarta Sfântului Roman, din valea Lykos, este punctul-cheie al acestui război. Cei care o vor apăra vor fi el şi genovezii lui echipaţi în armuri de fier. Totodată, de aici vor fi trimise întărituri în zonele cele mai ameninţate. Dar repartizarea definitivă a apărătorilor depinde de planurile sultanului. Acum treizeci de ani, în timpul ultimului asediu, sultanul Murad şi-a aşezat tabăra pe colina din faţa Porţii Sfântului Roman, care a fost punctul cel mai expus al zidului. Dar, pe atunci, turcii nu aveau tunuri.
S-a mai liniştit lumea de când reparaţia marelui zid a fost terminată. Se continuă, bineînţeles, consolidarea zidurilor, şi toată pregătirea apărării progresează metodic, fiecare având o sarcină precisă în diferite momente ale zilei. Armata continuă să se antreneze, dar voluntarii pierd mult timp cu drumul până acasă, unde se duc să mănânce. În acest oraş imens, unii merg mult până ajung acasă, dar fiecare trebuie să mănânce zilnic.
Giustiniani a renunţat să mai poarte pantalonii lui uzaţi din piele, şi-a aranjat părul artistic după moda grecească, şi-a vopsit barba în roşu şi a împodobit-o cu fire de aur. Dar nu şi-a vopsit sprâncenele cu albastru şi nici buzele cu roşu, ca tinerii ofiţeri din garda personală a împăratului. Poartă diferite coliere de aur şi frecventează societatea grecească. Nobilele doamne de la Blaherne îi arată o atenţie specială, încărcându-l de laude. Fiindcă este un bărbat impunător şi puternic, care-i depăşeşte în înălţime pe toţi grecii. Fiindcă poartă o armură strălucitoare. Seara, în locul lanţului de comandant dăruit de împărat, poartă un colier din ametist, care-l ocroteşte de beţie.
Printr-o bulă de aur, împăratul i-a confirmat lui Giustiniani că va primi ducatul de Lemnos dacă va reuşi să-i alunge pe turci. Numai sigiliul acestei bule are o valoare de câţiva bizantyoni. În plus, pe document, cu propria-i mână, împăratul a desenat cu cinabru o cruce triplă. 
După ce s-a întors din expediţia navală, megaducele Lukas Notaras n-a mai ieşit din palatul lui. La insistenţele lui Giustiniani, împăratul i-a interzis cu străşnicie megaducelui să mai întreprindă fără aprobarea lui o altă expediţie pe mare. În ceea ce-l priveşte, megaducele pretinde în continuare că atacul lui împotriva turcilor a fost înţelept şi îl acuză pe împărat de laşitate şi de faptul că se lasă influenţat de sfaturile latinilor.
A lăsat de înţeles că îl aşteaptă pe Giustiniani pentru a discuta împreună despre strategia de apărare a oraşului şi despre repartiţia trupelor. Mai înainte de orice, fiindcă este curios de rolul pe care i l-a atribuit lui în apărarea oraşului. Pentru că n-ar admite un rol secundar. De pe poziţia de megaduce şi de comandant al flotei imperiale, el se consideră cel puţin egal cu genovezul. Aparţine unei stirpe prea importante, are prea multă influenţă. Dar căpitanii latini şi-au păstrat puterea de decizie pentru propriile lor corăbii şi se supun doar ordinelor directe ale împăratului. La drept vorbind, Notaras nu are altceva decât cele cinci dromoane şubrede şi încete. Cu numele, chiar şi ele aparţin împăratului, deşi le-a reparat şi le-a pus în stare de funcţionare cu banii lui.
În ciuda popularităţii de care se bucură, tare este singur acum Lukas Notaras. La Blaherne, oricum, nimănui nu-i pasă de el.
Giustiniani îl face să aştepte. Acest mercenar, ridicat la demnitatea de comandant, e şi mai exigent pentru rangul lui decât un mare duce ereditar. Oare îmi va fi dat să văd şi la aceşti doi bărbaţi infantilismul celor care măsoară cu suspiciune înălţimea scaunului pe care urmează să se aşeze?
Oraşul este în puterea latinilor, împăratul nu pare îngrijorat de acest lucru şi grecii nu mai au nimic de spus. Corăbiile latine domină portul, cheile porţilor oraşului sunt păstrate de genovezii lui Giustiniani şi de veneţieni.
Să fie oare Giustiniani ispitit de mari planuri politice? Prin femeile înaltei societăţi bizantine, se află în bune relaţii cu grecii cei mai favorabili latinilor. Dacă asediul ar eşua, dacă Mehmet ar fi învins, dacă flota promisă de papă şi de Veneţia ar sosi la timp, nu va deveni oare Constantinopolul o bază latină care să asigure Occidentului supremaţia pe Marea Neagră şi destrămarea Imperiului Otoman? Uniunea a şi fost proclamată. Fi-vom oare martorii renaşterii unui Imperiu Latin guvernat de umbra bizantină a unui împărat grec?
Mulţumi-se-va oare învingătorul duce al Lemnosului să fie doar un umil vasal? 
Sângele meu grec refuză să dea crezare aparenţelor. Sânge al îndoielii, sânge al unei sinuoase căi politice de o mie de ani. Pe zi ce trece, latinitatea se desprinde de mine, aşa cum curg zdrenţele unui veşmânt uzat. Sunt fiul tatălui meu. Sângele s-a întors acasă.

25 februarie 1453
Teama şi groaza domnesc în oraş. Oamenii au devenit tăcuţi şi neîncrezători. Se roagă multă lume în biserici. Cei bogaţi îşi închid lucrurile în lăzi, îşi îngroapă comorile, le ascund în fântâni sau în pereţii pivniţelor. Muţi arhonţi poartă pe mâini urmele muncii lor tainice, au sclipiri vinovate în ochi şi pete demascatoare de mortar pe veşminte.
Pe partea oraşului din afara zidurilor, negustorii evrei fac afaceri extraordinare. Preţul aurului şi al pietrelor preţioase a atins valori de neînchipuit. Patimă nebună! Chiar şi cei mai săraci încearcă să vândă ceva pentru a face rost de câţiva bănuţi de argint, pe care să-i ascundă în casa lor într-o crăpătură din perete sau în pardoseala de piatră.
― Se pregăteşte ceva! mi-a spus Manuil. Văd, aud, simt, dar despre ce-i vorba, nu înţeleg. Spune-mi, dacă ştii, stăpâne!
Şi simţurile mele percep ceva ciudat în atmosfera oraşului. Portul este neliniştit. Bărcile se deplasează fără întrerupere de la o corabie la alta. Consiliul veneţian al celor doisprezece s-a întrunit în spatele uşilor închise. Câţiva dintre cei bogaţi şi nobili au făcut daruri substanţiale căpitanilor şi au transportat pe ascuns cu bărcile toate bogăţiile lor pe corăbiile veneţiene, în speranţa că vor putea fugi din oraş. Dar căpitanii au jurat sărutând crucea că nu vor părăsi portul mai înainte de a primi acordul special al împăratului. Cu toate acestea, după părerea câtorva oameni bogaţi, comorile sunt mai în siguranţă pe corăbiile veneţiene decât în fântânile şi pivniţele Constantinopolului.

26 februarie 1453
Eram dezbrăcat când a intrat Manuil şi mi-a spus că un tânăr grec întreabă de mine. N-aveam nici un chef să mă ridic din pat. Eram obosit.
Băiatul a intrat fără să se încline. A privit încăperea şi i-a adulmecat mirosul de piele, de hârtie, de ceară şi de substanţe pentru şlefuit metale. I-am recunoscut chipul, îl văzusem la Hipodrom. Fratele cel mic al Annei Notaras.
Mi-au îngheţat gândurile. O rafală de vânt a zguduit fereastra.
― S-a întunecat afară, a spus băiatul. Cerul e înnorat.
Are şaptesprezece ani, este un băiat frumos, conştient atât de frumuseţea lui, cât şi de descendenţa-i nobilă, într-un mod plăcut. E curios să mă cunoască.
― Aşadar, tu eşti acela care a fugit din tabăra turcilor? m-a întrebat tânărul. Se vorbeşte mult despre tine în oraş. Te-am văzut o dată trecând călare. Dacă nu te deranjează prea mult, tatăl meu ar dori să te întâlnească.
Apoi şi-a întors capul pentru a-mi evita privirea şi a rostit:
― Aşa cum ţi-am mai spus, noaptea este întunecată şi nici supraveghetori nu am văzut.
― Nu mă prea omor să umblu pe întuneric, am spus eu, dar nu voi refuza să mă supun ordinului tatălui tău.
El a protestat:
― Dar nu-i nici un ordin. Cum ar putea tatăl meu să-ţi poruncească? Doar eşti înscris pe listele lui Giustiniani. Nu, tatăl meu nu te-a invitat în calitate de ofiţer. Te-a invitat ca pe un oaspete. Poate ca pe un prieten. Sunt lucruri importante pe care el aşteaptă să i le spui. Tatăl meu este surprins că-l eviţi, mai cu seamă că l-ai întâlnit pe prinţul Orhan, care-i este prieten. Chiar şi împăratul te-a primit la palat. E curios să te cunoască. Dar, bineînţeles, nu doreşte să-ţi creeze neplăceri, de aceea, dacă nu poţi veni, nu-i nici o supărare.
A vorbit repede, pentru a-şi ascunde stânjeneala. E un băiat deschis şi plăcut. Nici lui nu-i place să umble pe întuneric. Oare de ce nu i-o fi încredinţat tatăl său această misiune simplă unui slujitor?
Mi-am zis: Mielul de jertfă. Un miel frumos crescut, pentru a putea fi oricând sacrificat pe altarul ambiţiilor sale. E gata să-şi sacrifice chiar fiul, dacă este cazul.
Fratele Annei Notaras. I-am zâmbit, m-am îmbrăcat şi i-am atins prietenos umărul. A tresărit şi i s-au înroşit obrajii, mi-a răspuns cu un surâs. Nu mă consideră aşadar un om de rând.
Sufla straşnic crivăţul afară, se lipeau veşmintele de noi şi abia de mai puteam respira. A fost o noapte întunecată. Doar din când în când, între norii ce alergau, apărea o bucăţică de cer înstelat. Deşi i-am poruncit să rămână acasă, câinele galben a venit în urma mea. Am luat torţa din mâna lui Manuil şi i-am dat-o tânărului Notaras. A fost surprins, dar n-a protestat. Oare ce o fi gândit despre mine? Câinele ne-a urmat tot drumul, ca şi cum ar fi promis cuiva că va avea grijă de mine.
Palatul lui Notaras era în întuneric. Am intrat printr-o poartă laterală din colţul zidului maritim. Nimeni nu ne-a văzut. Cu toate acestea, am avut impresia că din întunericul nopţii ne pândeau mulţi ochi. Vântul gemea şi ofta, dar nu i-am înţeles mesajul, îmi zumzăia capul. Ca şi cum aş fi ameţit de vânt.
Coridorul era înspăimântător de liniştit. Dar, cu prietenie, aerul cald ne-a ieşit în întâmpinare. Am urcat scara şi am intrat într-o încăpere, unde am văzut un pupitru cu pene de scris, hârtie împrăştiată, cărţi mari, foarte frumos legate; în faţa icoanei celor trei sfinţi cavaleri ardea o candelă cu ulei parfumat. Ca şi cum i-ar fi fost prea greu de gânduri, Lukas Notaras îşi ţinea capul aplecat. Nu mi-a zâmbit. M-am înclinat uşor. Mi-a acceptat salutul ca pe un omagiu care i se cuvenea, întorcându-se spre fiul lui, i-a spus:
― Nu mai am nevoie de tine.
Tânărul Notaras a încercat să-şi ascundă decepţia. Fără îndoială, ar fi vrut să asculte discuţia noastră. Cu o mişcare graţioasă a capului, mi-a urat noapte bună, apoi a ieşit din încăpere.
După ce fiul lui a plecat, Lukas Notaras s-a înviorat şi, aruncându-mi o privire cercetătoare, mi-a spus:
― Ştiu totul despre tine, domnule Ioannis Anghelos. De aceea îţi voi vorbi deschis.
Am înţeles că era la curent cu originea mea greacă. Nimic surprinzător, totuşi am fost neplăcut afectat. I-am spus:
― Vrei să-mi vorbeşti deschis? Dar aşa spun doar cei care vor să-şi ascundă adevăratele gânduri. Oare eşti destul de deschis cu tine însuţi?
A spus:
― Tu ai fost omul de încredere al sultanului Mehmet. Ai fugit din tabăra lui astă-toamnă. Poziţia pe care o ocupai nu se părăseşte aşa, fără nici un motiv.
― E cazul să vorbim acum despre motivul tău, megaduce, nu despre al meu. Dacă nu te-ai fi gândit că ţi-aş putea fi de folos, nu m-ai fi chemat în miez de noapte.
Nu-şi putea ascunde nerăbdarea. Şi el purta pe deget un inel cu sigiliu mare cât un pumn de copil. Mânecile tunicii verzi coborau până la coate, lăsând să se vadă cămaşa de mătase purpurie, brodată cu fir de aur, ca a împăratului.
― Pentru început, a rostit el, tu ai fost acela care ai încercat să mă cunoşti. Ai fost foarte prudent şi apreciez acest lucru. Este înţelept atât pentru tine, cât şi pentru mine. Ai fost deosebit de abil când ai făcut aşa, ca din întâmplare, cunoştinţă cu fiica mea. A doua oară, atunci când ea s-a rătăcit de servitori în port, ai condus-o acasă la tine. Apoi, când am fost plecat pe mare, ai îndrăznit să intri în plină zi chiar şi în casa mea. Prin urmare, oricine te-ar fi supravegheat, a înţeles că ai vrut doar s-o întâlneşti pe fiica mea. Într-adevăr, ai fost foarte abil.
― Ea a promis că-ţi va povesti despre mine, i-am spus.
― Fiica mea este încântată de tine, a rostit surâzând megaducele. Ea nu ştie cine eşti şi care-ţi sunt intenţiile. Este sensibilă şi mândră. Dar nu ştie nimic, înţelegi?
― E foarte frumoasă fiica ta, am spus eu.
― Bănuiesc că eşti deasupra unor astfel de ispite, a spus el. Fiica mea nu este pentru tine.
― Nu fi atât de sigur, megaduce! am rostit eu.
Şi, pentru prima oară, a părut într-adevăr surprins. A spus:
― Ce se va întâmpla până la urmă vom mai vedea. Deocamdată, tu joci un joc prea dificil şi prea periculos ca să îndrăzneşti să amesteci în el o femeie. Ca să arunci cu praf în ochii altora,
poate. Mai mult, nu! Mergi pe un tăiş de sabie, Ioannis Anghelos. Fii atent să nu faci un pas greşit!
― Poate că tu, megaduce, ştii multe lucruri despre mine, am admis eu. Dar de cunoscut, nu mă cunoşti.
― Ştiu multe, a spus el. Mai multe decât bănuieşti că ştiu. Nici chiar cortul sultanului nu este întotdeauna un loc sigur. Există urechi în toate părţile. Ştiu că nu într-o clipă de furie l-ai părăsit
pe sultanul Mehmet. Ştiu că la despărţire ţi-a dăruit un săculeţ cu pietre preţioase. Din păcate, atât basileul, cât şi păstrătorul sigiliului, Phrantzes, ştiu asta. De aceea, de când ai ajuns în
Constantinopol, fiecare pas pe care-l faci este supravegheat. Nu ţin să ştiu cât îi vei fi plătit lui Giustiniani ca să te înroleze în armata sa. Toţi latinii sunt coruptibili. Dar, de vei comite o greşeală cât de mică, Giustiniani nu va putea face nimic pentru tine.
Şi din nou a făcut un gest cu mâna.
― E absurd, a rostit el. Doar favoarea sultanului Mehmet te protejează. Aici. La Constantinopol. În oraşul sfânt. Atât de mult a decăzut ultima Romă! Ei nici nu îndrăznesc să te atingă, fiindcă nu ţi-au desluşit încă intenţiile.
― Ai dreptate, am spus. Este, într-adevăr, absurd. Chiar şi acum, după ce am fugit de la sultan, după ce l-am trădat, puterea lui încă mă protejează. Am simţit acest lucru în fiece clipă. Adevărul e că trăim într-o lume absurdă. 
― Eu nu sunt atât de naiv, a spus el surâzând uşor, încât să-mi imaginez că, de pe poziţia în care te afli, ai îndrăzni să-mi dezvălui planurile tale. Eu sunt grec. Poate că nici nu trebuie să-mi povesteşti nimic. Bunul meu simţ îmi spune că, după cucerirea oraşului, vei avea o poziţie şi mai înaltă decât aceea pe care ai avut-o până acum ca slujitor al sultanului. Dacă nu publică, cel puţin secretă. De aceea, cred că o înţelegere reciprocă, chiar o colaborare, în anumite limite, bineînţeles, ne-ar putea fi de folos amândurora.
Mi-a aruncat apoi o privire întrebătoare.
― Tu ai spus-o, i-am răspuns eu evaziv.
― Împărăţia Bizanţului s-a şi prăbuşit, a rostit el. Larvele i-au ros măduva. N-a mai rămas din Bizanţ decât o crustă, care trebuie spartă. Fiinţa Constantinopolului nu mai poate exista de una singură.
― Dar ai lăsat să-ţi scape din mână momentul oportun, i-am atras eu atenţia. De ce n-ai strâns poporul în jurul tău şi nu l-ai condus la revoltă, îndată după ce a fost proclamată Uniunea?
Pentru sultan, ar fi fost o promisiune că oraşul i se va supune de bunăvoie.
A clătinat din cap şi a spus:
― Nu. Poporul este încet şi nici nu poate privi atât de departe. În patima credinţei lui, poporul îşi pune speranţa în Panaghia. Şi fără ajutorul latinilor, chiar de s-ar îneca în sânge, poporul tot nu i-ar deschide sultanului porţile. Şi mai simplu i-ar fi lui Mehmet să-l măcelărească. Revolta ar fi fost, prin urmare, o eroare politică de neiertat.
A continuat:
― Cedarea de bunăvoie a oraşului depinde de înţelegerea cu el şi de condiţiile legatului întocmit, în afara cazului în care sultanul vrea cu tot dinadinsul să treacă oraşul prin foc şi sabie. Constantin ar fi fost dispus să-i fie vasal şi să-i plătească biruri. Dar despre o astfel de rezolvare a conflictului, Mehmet nici n-a dorit să audă. Am dreptate?
Cum nu i-am răspuns, şi-a încrucişat degetele şi a spus hotărât:
― Nu există decât două posibilităţi. Fie asediul reuşeşte, şi sultanul cucereşte Constantinopolul, fie nu reuşeşte, şi oraşul devine pentru totdeauna o colonie a latinilor.
S-a ridicat apoi în picioare, şi-a făcut curaj şi a rostit pe un ton mai ridicat:
― Am cunoscut o dată dominaţia latinilor. A durat o generaţie, dar nici acum, după trei sute de ani, Constantinopolul nu şi-a revenit, iar stricăciunile de atunci nu au fost îndreptate. Latinii sunt nişte tâlhari şi mai neruşinaţi decât turcii, latinii sunt falsificatori ai credinţei. Turcii ne vor îngădui, cel puţin, să ne păstrăm credinţa şi obiceiurile strămoşeşti. De aceea, de data aceasta, chiar dacă varsă lacrimi de sânge pentru neputinţa noastră, Sfânta Panaghia este de partea turcilor.
― Nu uita că nu ţii un discurs mulţimii! i-am atras eu atenţia.
Mi-a spus pe un ton grav:
― Nu mă înţelege greşit! Mai înainte de orice, nu mă înţelege greşit! Eu sunt grec şi voi lupta pentru oraşul meu atât timp cât va mai avea o şansă de independenţă. Dar nu vreau să-l văd căzut în mâinile latinilor, fără alt folos decât de a duce în contul lui, de la un deceniu la altul, o luptă epuizantă, ucigătoare, pentru ca Europa să fie în siguranţă. Suntem obosiţi de Europa, suntem sătui de latini. Dacă-i compari cu barbarii de latini, poţi afirma că turcii, cu tradiţiile lor culturale arabe şi persane, sunt un popor civilizat. Puterea sultanului va face să reînflorească oraşul. La hotarul dintre Occident şi Orient, Constantinopolul va domina lumea din nou. Sultanul nu pretinde să ne abandonăm credinţa, ci doar să trăim în înţelegere şi prietenie cu turcii. De ce să nu cucerim împreună cu ei întreaga lume? De ce n-ar putea fi vechea noastră cultură şi civilizaţie greacă fermentul viguroasei lor civilizaţii? Să se nască aşadar cea de-a treia Romă! Sultanul va guverna noua Romă, în care grecii şi turcii vor trăi împreună, respectându-şi credinţa reciproc.
― Visul tău este, fără îndoială, măreţ, am rostit eu. Nu vreau să torn apă rece peste inima ta înflăcărată, dar visurile nu sunt decât visuri. Să rămânem în limitele realului! Tu nu-l cunoşti pe
Mehmet, dar doreşti căderea oraşului tău în mâinile lui.
― N-o doresc, a spus el. Ştiu doar că ultima cetate a Bizanţului, Constantinopolul, va cădea. Doar nu degeaba sunt strateg.
A spus în continuare:
― Mai bine un câine viu decât un leu mort! Împăratul Constantin şi-a ales destinul, fiindcă altceva nu poate. Când va vedea cu ochii lui că totul este pierdut, îşi va căuta singur moartea undeva, sub zidurile Constantinopolului. Dar eu prefer să rămân în viaţă, pentru a-i fi de ajutor poporului meu. Timpul Paleologilor a trecut. Sultanul va fi singurul nostru împărat. Dar, pentru a-i guverna pe greci, va avea nevoie de greci. După ce va cuceri oraşul, va trebui fără doar şi poate să numească în funcţii importante bărbaţi care cunosc ceremonialul de la Curte şi problemele administrative. De aceea, Constantinopolul are nevoie de bărbaţi care iubesc neamul şi tradiţiile vechii Grecii mai mult decât propria lor glorie. 
Decât să mor ca un leu, prefer să slujesc poporul meu ca un câine. Trebuie doar să-l conving pe sultan de bunele mele intenţii. Când de pe ziduri se va vesti Oraşul este pierdut!, atunci va fi clipa favorabilă ca să iau în mâini destinul poporului meu şi să acţionez cât mai bine în interesul lui.
A tăcut apoi şi m-a privit atent.
― Discursul tău a fost lung, frumos, impresionant şi onorabil, i-am spus eu. Este adevărat că această moştenire a Greciei antice, pe care tu vrei s-o salvezi, cuprinde şi exemplul lui Leonida şi al bătăliei de la Termopile, dar ţi-am înţeles intenţia. Vrei să-l convingi pe sultan de buna-ţi credinţă. Oare nu l-ai convins destul? Ai fost comandantul politic al adversarilor Uniunii. Ura pe care ai semănat-o împotriva latinilor a generat în oraş conflicte interne şi a slăbit capacitatea de apărare. Cât despre expediţia piraterească pe mare, i-a oferit sultanului cel mai bun pretext pe care l-ar fi putut spera. Bun! De ce nu-i scrii direct sultanului că eşti dispus să-ţi oferi serviciile?
El mi-a răspuns:
― Tu ştii prea bine că poziţia pe care o ocup mă împiedică s-o fac. Mai mult, sunt grec. Eu trebuie să lupt pentru oraşul meu, chiar dacă ştiu că lupta este zadarnică. Dar îmi rezerv dreptul de a acţiona în funcţie de împrejurări pentru binele poporului meu. Oare de ce-ar trebui ca poporul grec să piară sau să devină un popor de sclavi, dacă se poate evita acest lucru? De aceea, atât pentru mine, cât şi pentru toţi ceilalţi care au încredere în mine şi-mi cunosc intenţiile, cel mai important ar fi dacă, în timpul asediului, sultanul, chiar şi în taină, i-ar asigura pe greci că
admite autoguvernarea poporului grec alături de turci şi independenţa Bisericii creştine subordonate doar patriarhului. Asta ar uşura mult reorganizarea oraşului şi i-ar asigura liniştea.
― Ia te uită! am rostit eu. Te-ai şi gândit la noul patriarh. Lasă-mă să ghicesc singur despre cine-i vorba. Călugărul Ghenadios, nu-i aşa?
― Poate că anticipezi prea curând, a spus el. Dar ce-i drept, călugărul Ghenadios, fost discipol al lui Markos Evghenikos, este cel mai de neîmpăcat adversar al Uniunii şi gata oricând să-şi zdrobească singur mâna dreaptă cu care a semnat proclamaţia de la Florenţa. E şeful spiritual al adversarilor Uniunii, iar eu sunt cel politic.
L-am întrebat:
― Dacă ţi-ar promite sultanul Mehmet tot ceea ce doreşti, te-ai putea încrede în vorbele lui? 
― Politica este un joc periculos, mi-a răspuns megaducele. Bănuiesc că sultanul are o gândire matură. Dar, fie cum o fi! Trebuie să am încredere. Altfel nu se poate.
Şi-a cântărit bine cuvintele mai înainte de a le rosti:
― Înţelege-mă, n-am nimic de pierdut; în această problemă avantajul meu este la fel de mare ca şi al sultanului. Ca împărat al grecilor, el va avea nevoie de greci. Rezolvarea problemelor guvernării şi autonomiei Bisericii greceşti fără prea mult timp pierdut şi fără discordii este o garanţie atât pentru stabilitatea Imperiului Otoman, cât şi pentru atenuarea conflictelor interne din Constantinopol. Nu uita că, după ce va cuceri Constantinopolul, el nu va întârzia să pregătească atacul împotriva Occidentului. Avantajul comun este o garanţie mai sigură decât sărutarea crucii sau hotărârile secrete.
― Într-adevăr, nu-l cunoşti pe Mehmet, am repetat eu.
Fermitatea mea l-a deranjat.
― Dar eu nu sunt un trădător! a spus megaducele. Sunt doar un om politic. Acest lucru vreau să-l înţelegeţi, atât tu, cât şi sultanul Mehmet. În faţa poporului meu, în faţa conştiinţei mele,
în faţa lui Dumnezeu în ziua Judecăţii de Apoi, singur voi da socoteală pentru faptele şi gândurile mele, fără a-mi fi teamă de calomniatori. Raţiunea politică spune că, la momentul potrivit, de oameni ca mine este nevoie. Motivele care mă îndeamnă să acţionez astfel sunt curate. Eu nu sunt un ipocrit. E mai bine dacă poporul va continua să trăiască, într-un fel sau altul, n-are importanţă cum. Spiritul grec, civilizaţia greacă, credinţa acestui popor nu înseamnă doar zidurile Constantinopolului, palatul imperial, forumul, senatul, adunarea arhonţilor. Acestea sunt doar forme exterioare, care se schimbă de la un timp la altul, cu condiţia ca viaţa să continue.
Eu i-am spus:
― Raţiunea divină şi raţiunea politică sunt două lucruri diferite.
 Iar el m-a corectat:
― Dacă Dumnezeu a dat omului capacitatea de a gândi politic, probabil că în intenţia Lui a fost ca omul să se folosească de această capacitate.
― Ai vorbit foarte clar, megaduce! am rostit eu cu amărăciune. Oameni ca tine vor guverna lumea după căderea Constantinopolului. Te pot asigura că sultanul Mehmet cunoaşte planurile tale şi va şti să aprecieze la adevărata lor valoare intenţiile tale dezinteresate. Fără îndoială, la momentul potrivit, într-un fel sau altul, îţi va face cunoscută voinţa sa şi îţi va spune în ce fel îi vei putea fi de folos în timpul asediului.
Şi-a înclinat uşor capul ca şi cum ar fi recunoscut în mine mesagerul ce i-a transmis vorbele rostite direct de sultan. Atât de mult poate fi un om sclavul propriilor sale dorinţe!
Era calm şi a făcut un gest prietenos cu amândouă mâinile când a văzut că mă ridic să plec.
― Nu, nu pleca încă, a spus el. Discuţia de până acum a fost prea oficială. Aş dori să-ţi câştig prietenia. Slujeşti unui stăpân care, în ciuda faptului că este atât de tânăr, are o energie, o putere de decizie şi o perspicacitate pe care i le respect din toată inima.
A mers apoi în grabă spre o masă de serviciu, a turnat vin în două cupe şi mi-a întins una dintre ele. Dar l-am refuzat. I-am spus:
― Eu am gustat din vinul tău. Frumoasa ta fiică mi-a oferit o cupă de vin aici, în casa ta. Dar acum îngăduie-mi să am capul limpede! Nu sunt obişnuit să beau vin.
A înţeles greşit răspunsul meu, a zâmbit şi mi-a spus:
― Poruncile şi interdicţiile Coranului au şi părţile lor bune. Nu încape îndoială că Mahomed a fost un mare profet. În vremea noastră, orice om înţelept ştie să aprecieze meritele altor religii, chiar dacă-şi păstrează credinţa în care s-a născut. Dar îi pot înţelege şi pe creştinii care, din proprie dorinţă, s-au convertit la Islam. În ceea ce priveşte credinţa, îi respect pe oamenii cu convingeri sincere.
I-am spus:
― Eu nu m-am convertit la Islam. Cu tăişul săbiei pe grumaz, şi tot nu mi-am lepădat credinţa creştină. Nici circumcis nu sunt. Cu toate acestea, prefer să-mi păstrez capul limpede.
Chipul i s-a întunecat din nou. În numele prieteniei pe care a dorit să mi-o arate, a încercat să mă înţeleagă şi să mă accepte, consimţind să-şi uite stirpea nobilă şi rangul. Din greşeală, m-a jignit apărând presupusa-mi renunţare la credinţă. Am continuat calm:
― Am mai spus-o, dar o mai spun o dată: eu l-am părăsit pe sultan. Am venit la Constantinopol doar pentru a lupta şi a muri lângă zidurile oraşului. Nu urmăresc nimic altceva. Oricum, îţi mulţumesc pentru încrederea pe care mi-ai arătat-o şi te asigur ca nu voi abuza niciodată de vorbele pe care le-ai rostit. Orice om are dreptul să gândească şi să plănuiască ce doreşte. Nu-i o crimă. Singur eşti răspunzător de ceea ce se întâmplă în capul tău. Şi nimeni nu te poate învinui. Însă, atât împăratul Constantin, cât şi consilierii săi au gândit, probabil, la posibilitatea materializării unor astfel de planuri. Fii prudent, la fel de prudent ca şi până acum!
Şi-a pus deoparte cupa cu vin, fără să fi gustat din ea, şi mi-a spus cu o nuanţă de reproş:
― N-ai încredere în mine. Fără îndoială, ai misiunea ta, care nu mă priveşte. Fii atunci şi tu prudent! Nădăjduiesc că, la timpul potrivit, vei lua legătura cu mine. Îmi cunoşti ideile. Ştii ce pot face. Ştii şi ce nu pot face. Dar, înainte de orice, sunt grec şi voi lupta pentru oraşul meu.
― Şi eu. Din acest punct de vedere, s-ar părea că suntem de aceeaşi părere. Chiar dacă ştim că oraşul este pierdut, chiar dacă nu credem în miracole, amândoi vrem să apărăm zidurile
Constantinopolului.
― Timpul a îmbătrânit, a rostit el. Nu se mai întâmplă minuni în zilele noastre. Dumnezeu nu se mai amestecă. Este doar martor al gândurilor şi faptelor noastre.
S-a întors apoi spre icoana celor trei sfinţi cavaleri şi spre candela cu ulei parfumat, a ridicat braţul şi a jurat:
― În faţa lui Dumnezeu şi a unicului Său Fiu, în numele Sfântului Duh, a Sfintei Fecioare şi a tuturor sfinţilor, jur că intenţiile mele sunt curate şi că nu doresc altceva decât binele poporului meu! Nu din dorinţa de putere, ci pentru viitorul familiei mele, neamului meu, oraşului meu trebuie să acţionez aşa după cum am hotărât. Ştiu că mă aşteaptă încercări îngrozitoare.
A jurat cu atâta sinceritate, încât am fost nevoit să-l cred. El nu-i doar un simplu politician. El crede sincer că ceea ce a hotărât este bine. Este un bărbat care a fost jignit, sensibila lui mândrie i-a fost rănită, îi urăşte pe latini, a fost dat la o parte. De aceea şi-a făurit un vis în care crede. Atât de pătimaş, atât de orb, atât de înflăcărat în credinţă, la fel ca acea călugăriţă simplă care crede din tot sufletul că a văzut-o pe Sfânta Panaghia din icoană vărsând lacrimi de sânge.
― Pe fiica ta, am spus eu, pe Anna Notaras îmi vei îngădui oare s-o mai revăd?
― La ce bun? m-a întrebat el surprins. Dacă tot nu mai este nevoie. Doar ca să atragi atenţia? Şi apoi, cum ar putea ea să se arate împreună cu un bărbat pe care toată lumea îl suspectează că ar fi iscoada sultanului?
― Încă nu m-au închis în Turnul de Marmură, i-am răspuns eu. Dacă Giustiniani se distrează în compania frumoaselor doamne de la Blaherne, de ce n-aş avea voie să-i aduc omagii fiicei megaducelui? 
― Fiica mea trebuie să-şi păzească buna reputaţie.
Vocea îi devenise îngheţată şi duşmănoasă. I-am spus:
― Vremurile s-au schimbat. O dată cu latinii, au sosit din Occident alte obiceiuri, mai libere. Fiica ta este matură şi ştie singură ce vrea şi ce nu vrea. De ce nu i-aş aduce cântăreţi şi muzicanţi care s-o înveselească? De ce n-aş putea s-o însoţesc călare când se duce cu litiera la biserică? Palatul tău este întunecat. De ce să-i refuzi dreptul de a zâmbi şi de a se simţi bine până când nu începe vremea suferinţelor? Oare ce ai împotriva mea, megaduce?
Şi-a mişcat nervos mâinile şi a spus:
― Prea târziu! Fiica mea va părăsi oraşul.
Mi-am lăsat capul în jos pentru a-mi ascunde disperarea. Presimţisem. Nu era ceva la care să nu mă fi putut aştepta. Cu toate acestea, clocotea amarul în mine.
― Facă-se voia ta! am spus eu. Totuşi, aş vrea s-o mai văd o dată înainte de a pleca.
M-a privit atent şi în ochii lui mari şi strălucitori a apărut pentru o clipă o expresie distrată, de parcă ar fi examinat o posibilitate de care nu ţinuse seama până atunci. Apoi şi-a legănat mâinile şi s-a uitat spre fereastră ca şi cum ar fi putut vedea marea dincolo de sticla întunecată de furtuna de afară.
― Prea târziu, a repetat el. Regret, dar cred că acum corabia a părăsit portul. Vântul este prielnic şi noaptea favorabilă; în seara aceasta, am condus-o pe ascuns până la corabie. A plecat cu lucrurile şi cu servitorii ei.
I-am întors spatele şi am plecat. De pe coridor mi-am luat torţa, am deschis pe bâjbâite poarta şi am ieşit din casa lui învăluit în întunericul nopţii. Vântul urla. Talazurile mării se spărgeau cu mare vuiet de zidul maritim. Furtuna îmi înfăşură strâns veşmintele în jurul trupului şi, de atâta vânt îngheţat, mi se tăia respiraţia. Mi-am pierdut capacitatea de control a mişcărilor, de aceea am aruncat torţa, care, după ce a zburat în întuneric, a căzut, s-a sfărâmat şi s-a stins.
Acest gest mi-a salvat viaţa, îngerul meu păzitor era de veghe. Şi câinele. Tăişul unui pumnal a alunecat pe lângă subsuoara braţului meu şi s-a izbit de coaste. Apoi agresorul s-a împiedicat de câine, a ţipat din cauza muşcăturii şi a început să lovească la întâmplare în juru-i. Un urlet trist m-a înştiinţat că viteazul animal a primit, în locul meu, lovitura de moarte. M-am înfierbântat de mânie. Am căutat grumazul omului care m-a lovit, alunecos şi am simţit mirosul de usturoi din răsuflarea-i înspăimântată, amestecat cu miasma veşmintelor lui murdare. L-am strâns de grumaz până ce a căzut la pământ şi am înfipt pumnalul în trupul lui. A horcăit îngrozitor, apoi n-a mai mişcat. M-am aplecat lângă câine şi el a încercat, cu ultimele puteri, să-mi lingă mâinile. Apoi capul i-a căzut greu şi a murit. L-am întrebat întristat: De ce m-ai însoţit, în ciuda poruncii pe care ţi-am dat-o? Că doar nu tu, ci îngerul meu Păzitor m-a salvat. Ai murit de pomană, prietene!
N-a fost decât un câine hoinar şi galben. Fără să i-o fi cerut, se ataşase de mine. El m-a recunoscut. Asta l-a costat viaţa.
La o fereastră a palatului s-a aprins o lumină, apoi am auzit scrâşnetul zăvorului porţii. Am luat-o instinctiv la goană şi, din cauza întunericului care mă orbise, n-am văzut că mă îndreptam spre zid. Lovitura a fost cumplită. Mi-am şters sângele de pe faţă şi am pornit nesigur spre Hipodrom; îmi simţeam coastele umede de sânge, între norii ce alergau pe cer, din când în când, pentru o clipă, se vedeau sclipind stelele nopţii. Până la urmă, ochii mi s-au obişnuit cu întunericul. Mă durea capul, iar mintea mea învârtea fără încetare doar aceste cuvinte: Phrantzes, nu Constantin. Phrantzes, nu Constantin...
Dacă tot n-au găsit nici un motiv ca să mă închidă în turnul de marmură, mă credeau ei chiar atât de periculos încât să-mi hotărască moartea?
Dar când am ajuns pe colină, aceste gânduri inutile s-au risipit. Am trecut prin faţa Catedralei Sfânta Sofia ţinându-mi apăsat pieptul cu mâinile şi am urmat drumul portului până la casa mea. Inima repeta fără încetare: Ea a plecat. Ea a plecat...
Anna Notaras a plecat. Ea a ales. Este o fiică ascultătoare, care respectă poruncile tatălui ei. Fără să-mi fi lăsat un mesaj, fără să-mi fi spus la revedere.
Servitorul meu Manuil nu se culcase. Mă aştepta în camera mea, unde candela ardea şi lumânările erau aprinse. N-a părut surprins când mi-a văzut faţa lovită şi veşmintele pline de sânge, într-o clipă a adus apă proaspătă, feşe din pânză curată şi balsam pentru răni. M-a ajutat să mă dezbrac şi a spălat rana, care se întindea de la omoplat până la subsuoară şi de-a lungul coastelor. Mă ustura îngrozitor, dar durerea trupească mi-a făcut bine.
I-am pus în mână acul şi ghemul cu fir de mătase şi i-am arătat cum trebuie să coasă rana. I-am poruncit s-o spele încă o dată cu vin tare şi să strângă pânze de păianjen şi mucegai, pe care să le pună deasupra rănii, pentru a nu se inflama. După ce m-a înfăşurat bine şi m-a aşezat în pat, am fost scuturat de frisoane atât de puternice, încât patul a început să scârţâie. Am avut febră şi glasul mi-a tremurat. Sărmanul meu câine, galbenul şi costelivul meu câine, oare cine ai fost tu?
Am rămas multă vreme treaz. Am rămas din nou singur. Dar n-am cerut îndurare de la Dumnezeu. Anna Notaras a ales. Ce drept am eu să-i judec hotărârea?
În întunericul nopţii am cugetat... Şi stelele sunt lumi gânditoare. Razele lor reci influenţează destinul oamenilor. Pot face din unul sau altul un erou sau un fricos, un filozof sau un nerod - încă din uterul matern. Tot ceea ce există în univers este posibil pentru Dumnezeu şi niciodată nu vom putea şti ce influenţă are El asupra noastră. Poate că formele fiinţelor se schimbă... Chiar şi câinele m-a recunoscut. Poate că tot într-o altă viaţă am întâlnit-o şi pe ea, de aceea am recunoscut-o. Poate că, după această viaţă, mă voi naşte din nou ca să o reîntâlnesc, fiindcă aşa nu se poate. Nu te poţi despărţi neîmplinit. Raţiunea mea se împotriveşte posibilităţii unei astfel de despărţiri.
Sau poate că eu nu sunt o fiinţă umană. Poate că sunt înger şi doar lanţurile în care sunt încătuşat mă împiedică să înţeleg şi să mă cunosc de-adevăratelea. Am întâlnit printre oameni şi dintre aceia care se deosebesc de toţi ceilalţi, sfidând legile naturii umane. Ei nu pot fi doar oameni, aşa cred. De ce m-am născut? Încotro mă îndrept? Care este fapta secretă, despre care eu însumi nu ştiu, pe care o împlinesc ca un somnambul?
Nu, sunt o fiinţă umană, sunt doar un om. Adorm în parfumul de hiacint al obrajilor tăi, Anna Notaras! Adorm în înflăcăraţii tăi ochi căprui, sub arcul delicat al sprâncenelor tale. Ca aurul şi fildeşul erau obrajii tăi când te-am cunoscut. Ca obrajii unui idol. De ce-a trebuit să te pierd? În ziua morţii voi adormi în parfumul de hiacint al obrajilor tăi. Nu mi-o vei putea interzice.

28 februarie 1453
Profitând de furtuna de acum două nopţi, o parte dintre corăbiile din port au fugit. Marea galeră a veneţianului Piero Davenzo, însoţită de şase corăbii din Creta, au părăsit Constantinopolul după ce au isprăvit de încărcat tot ce au avut de încărcat. N-au folosit la nimic nici jurământul, nici sărutarea Crucii, nici amenda coercitivă. Căpitanii corăbiilor fugare au salvat pentru armatorii din Veneţia şi din Creta o sută de duzini de lăzi cu sodă, cupru, indigo, ceară, mastic şi mirodenii. 
În plus, pe corăbii s-au îmbarcat sute de oameni bogaţi, care au putut să plătească aurul cerut de căpitanii corăbiilor. Se spune că, de câteva zile, această fugă era un secret pe care toată lumea îl cunoştea.
La Gallipoli, turcii nici n-au deschis focul asupra corăbiilor, nici n-au trimis galere de război să le urmărească. Cu siguranţă că şi acest lucru a fost aranjat dinainte, probabil prin intermediul reprezentanţilor Perei neutre. Ce înseamnă pentru sultan câteva lăzi de cupru şi de mirodenii, când în felul acesta se micşorează numărul corăbiilor de care dispune împăratul şi slăbeşte vădit apărarea portului?
Megaducele, comandantul flotei imperiale, cunoştea, evident, intenţia de fugă, fiindcă a profitat de situaţie pentru a-şi pune fiica la adăpost. Şi femeile familiei regale au părăsit oraşul, dar nu se ştie când s-a petrecut plecarea lor.
După fugă, basileul Constantin le-a cerut căpitanilor corăbiilor rămase să reînnoiască jurământul că nu vor părăsi portul fără permisiunea lui. Ce altceva ar fi putut face? Dar aceiaşi căpitani veneţieni care au jurat pentru a doua oară au refuzat să descarce pe pământ preţioasa lor încărcătură. Acesta ar fi fost cel mai eficient mod de a-i împiedica să fugă.
Am încredere în veneţienii care au rămas, care n-au cedat tentaţiei de a părăsi Constantinopolul profitând de furtună. În noaptea aceea, în port a fost o stare de confuzie totală, înainte de a ieşi din port, odgoanele ancorelor corăbiilor fugare s-au izbit de celelalte corăbii. S-au auzit detunături. Chiar dacă, mai înainte, protestaseră formal împotriva rechiziţionării corăbiilor veneţiene, Morosini şi Trevisano au dat ordin să se tragă cu tunul în corăbiile fugare.
Astăzi, căpitanii corăbiilor din Veneţia şi din Creta au mărşăluit spre Biserica Sfintei Fecioare din Forum şi i-au jurat, încă o dată, credinţă. Mulţi au plâns, şi-au strâns mâinile unul altuia şi au făgăduit că vor lupta împreună până la moarte, pentru comunitatea creştină şi pentru slava lui Dumnezeu, făcând abstracţie de opiniile diferite ale ţărilor lor de origine şi de toate invidiile negustoreşti.
Ei au încredere în faima lui Giustiniani şi mai cred şi în promisiunile Veneţiei şi ale papei că la primăvară vor trimite ajutoare Constantinopolului. Cred în ceea ce-şi doresc. Aşa-s unii oameni, nu se neliniştesc. Iar în inima lor vor crede până în ultima clipă că-şi vor salva bogăţiile, chiar dacă apărarea se va dovedi zadarnică. Sunt convinşi că flota turcilor nu va putea să distrugă marile galere occidentale. Pentru că până acum nu a putut niciodată. Chiar dacă a pierdut mulţi oameni, oare n-a reuşit Morosini să navigheze de la Caffa la Constantinopol prin strâmtoarea Bosfor? Adevărul este că Morosini a fost viclean. Trecând cu corabia pe lângă fortăreaţa sultanului, le-a poruncit vâslaşilor să facă semne cu vâslele că se predau, apoi s-a lăsat în voia curentului marin până a ieşit din bătaia tunurilor. Dar după aceea turcii au fost mai înţelepţi.

l martie 1453
Fiindcă n-am vrut încă să ies din casă, a venit Giustiniani să mă vadă. Mă usturau rănile, obrajii-mi dogoreau, îmi simţeam fiinţa arzând. Pe când descăleca de pe superbul lui cal de război, mulţimea s-a adunat repede în faţa casei mele ca să-l vadă. Chiar dacă este latin, grecii îl adoră pe Giustiniani. Copiii au atins cu respect hăţurile calului, împăratul i-a dăruit şaua aurită şi harnaşamentul de sărbătoare decorat cu pietre semipreţioase. Vizita lui Giustiniani a fost o mare cinste pentru mine. Am vorbit mult. I-am expus filozofia mea. În van. De aceea, o voi mai povesti o dată. Chiar dacă şi acest lucru este tot zadarnic. Am timp. Ce altceva aş mai putea face?
După ce mi-a văzut fruntea umflată şi nasul jupuit, Giustiniani a clătinat din cap şi a plescăit din limbă.
― Doar o mică încăierare la crâşmă, l-am lămurit eu.
― A trebuit să te aperi? a întrebat.
― După ce am contraatacat, m-am retras din luptă, i-am răspuns.
― Dacă-i adevărat, nu vei fi pedepsit, m-a asigurat Giustiniani.
Mai cu seamă că n-am primit nici o plângere că ai fi tulburat liniştea publică. Dar arată-mi rana!
I-a spus lui Manuil să desfacă bandajul, apoi a pipăit cu degetul marginea umflată a plăgii.
― O lovitură pe la spate, a constatat el. La un deget de moarte. Nu, Jean Ange, asta n-a fost doar o încăierare! Chiar dacă, după urmele de pe faţă, te-aş fi putut crede.
― N-am prea mulţi prieteni în oraş, am recunoscut eu.
― Atunci, m-a sfătuit el, ar trebui să porţi o cămaşă de zale. Chiar dacă vârful pumnalului nu se rupe întotdeauna, cel puţin nu poate să pătrundă atât de adânc.
― N-am nevoie de aşa ceva, i-am răspuns. Dacă-mi păstrez mintea trează, mă pot încorda atât de tare, încât nici o armă tăioasă nu poate pătrunde în mine. 
M-a întrebat curios: 
― Eşti într-adevăr atât de dur? Şi cum faci asta? Ai vreun talisman fermecat, eşti magician? Sau poate posezi iarba fiarelor? Dar nu mă îndoiesc că, atâta timp cât crezi în ele, toate metodele sunt bune.
Am luat de lângă pat acul lung de argint şi i-am spus:
― Priveşte!
Am pronunţat în şoaptă vorbele magice arabe, pe care le-am învăţat de la dervişii torlak, şi am înfipt în muşchiul braţului acul, până ce vârful lui a ieşit pe partea cealaltă. N-a curs nici o picătură de sânge.
Giustiniani a clătinat din capul lui mare de taur şi mi-a spus neîncrezător:
― Atunci de ce este inflamată rana? Dacă tot eşti atât de dur cum pretinzi, de ce nu se vindecă de la sine?
― Am fost nervos, i-am explicat eu. Mi-am pierdut stăpânirea de sine. Dar n-avea nici o grijă, rana se va vindeca. Poimâine voi fi din nou gata să-ţi slujesc.
Se plictisise şi-şi rotea privirea în jur. I-am poruncit lui Manuil să-i aducă vin. Am scos acul din braţ; nici o picătură de sânge n-a curs. A sorbit din cupa de vin şi mi-a spus:
― Nu ştiu dacă ai auzit că în Moreea a căzut Patrasul. Vestea am primit-o prin intermediul Perei, se înţelege. Sultanul l-a silit pe fratele împăratului să se angajeze într-un război de apărare, aşa că, din Moreea, zadarnic mai aşteptăm vreun ajutor.
― Ştiam noi asta, i-am spus eu. Toată iarna s-au dat lupte în Moreea. Dar n-o să ştim niciodată dacă, într-adevăr, despotul Demetrios intenţionase să-şi ajute fratele. Între ei a fost întotdeauna un război deschis. Doar mama lor şi intervenţia senatului l-a împiedicat pe Demetrios să-l omoare pe basileul Ioan şi să se încoroneze împărat. S-au mâncat unii pe alţii ca fiarele toţi fraţii Paleologi.
Giustiniani a povestit mai departe:
― Turcii au distrus Patrasul, au jefuit tot ce-au putut jefui, au dat foc oraşului, i-au omorât pe cei vlăguiţi şi neputincioşi, iar pe ceilalţi locuitori i-au vândut ca sclavi.
Mi-am simţit şi mai înfierbântată fiinţa.
― Patras... Patras, mi-am amintit eu. Călugării cu rase negre de pe pietrele oraşului mort... În tinereţea mea, când m-am întors de la Constantinopol, am stat o săptămână acolo împreună cu doctorul Nicolaus Cusanus. Îi însoţeam atunci pe împăratul Ioan, pe patriarh şi pe erudiţii greci în călătorie spre Veneţia şi Ferrara. 
Era pe vremea când Sinodul din Basel, care mă acuzase pentru că participasem la forţarea lacătului lăzii unde era păstrat sigiliul Sinodului şi la falsificarea scrisorii de acreditare, a dat poruncă să fiu căutat în Franţa şi în Italia. Spune-mi, te interesează filozofia, Giovanni Giustiniani?
― Ce treabă am eu cu filozofia? Filozofii cu treaba lor, eu cu treaba mea, a răspuns cuviincios Giustiniani. Dar vorbeşte, prietene, zi-i înainte, dacă simţi că astfel îţi mai uşurezi gândurile!
Am început să povestesc:
― Velele trosneau ca tunetul, puntea corăbiei gemea şi vâslele s-au rupt în bucăţi când am ajuns noi la Patras. Era ca şi cum natura se răzvrătise pentru a ne împiedica să continuăm călătoria şi să schimbăm credinţa grecilor. Patras era un oraş prăfuit şi lugubru, îmi amintesc de chiparoşii trişti şi de coloanele sparte de marmură, îngropate pe jumătate în pământ. Ca să-şi liniştească gândurile răvăşite după necazurile călătoriei, împăratul Ioan îl întreba tot timpul pe Markos Evghenikos, adversarul Uniunii, dacă, în acord cu textele din Biblie şi cu tălmăcirile făcute de Sfinţii Patriarhi, câinii pot avea sufletul nemuritor. Îi muriseră doi câini în timpul acelei obositoare călătorii pe mare.
Mi-am amintit deodată de câinele galben. Mi-am amintit şi de câinele cenuşiu al ducelui din Milano. Şi am oftat.
― Împăratul Ioan era suspicios, mi-am continuat eu povestirea. Dacă a susţinut unirea Bisericilor creştine, a fost doar pentru că voia cu orice preţ ca, la timpul potrivit, să obţină o unire politică a ţărilor creştine şi un legământ de ajutor din partea papei. La Patras, printre altele, a pus o întrebare în jurul căreia s-a discutat mult. A cerut să i se explice cum se face că pedeapsa cu focul veşnic al iadului poate fi în armonie cu justiţia lui Dumnezeu.
― Şi eu m-am gândit de multe ori la asta, a spus Giustiniani, vădit interesat de subiect. Nu pot înţelege de ce slăbiciunea cărnii şi alte câteva păcate originare moştenite de la diavol sunt mai de neiertat decât orice altă faptă, cât de rea, şi de ce pedeapsa ţine o eternitate. Ca să nu mai spun că, şi mai îngrozitoare decât infernul însuşi, sunt descrierile pe care le fac oamenii Bisericii şi
Poeţii.
Dar s-a grăbit să adauge, făcându-şi, pentru mai multă siguranţă, semnul crucii:
― Nu că m-aş îndoi de învăţătura Bisericii, Doamne fereşte! Papa şi episcopii, ba chiar şi oamenii Bisericii cu funcţii mai mici, îşi cunosc prea bine meseria şi sunt destul de învăţaţi ca să ia în seamă vorbele mele. De altfel, nici eu nu mă aştept ca ei să mă sfătuiască cum trebuie aşezaţi arcaşii în timpul luptei sau cât de ascuţit trebuie să fie tăişul săbiei. M-am mirat şi eu, atâta tot. Poate că nu-i o crimă.
― Tot aşa s-a mirat şi împăratul Ioan, i-am spus eu. Dar îndoiala nu este o filozofie periculoasă, fiindcă, în profunzimile îndoielii, sămânţa credinţei este mai bună decât sămânţa necredinţei. Indiferenţa este cea mai rea necredinţă.
― Îmi simt înţepată simţirea, a rostit demn Giustiniani şi s-a bătut cu pumnul în piept. Dar eu am o hârtie în care scrie negru pe alb că toate greşelile mi-au fost iertate. Când va fi nevoie, am să scot această dovadă de sub pieptarul de protecţie, şi ai să vezi că, în afara faptului că sunt genovez, nici o putere a infernului nu va mai avea ce să-mi reproşeze.
Îmi simţeam fiinţa înfierbântată şi am rostit pătimaş:
― O, tinereţe! Patras. Bessarion, mitropolitul de atunci al Niceei, care urma să devină cardinalul binecuvântător al Uniunii...Bessarion mi-a îngăduit să împrumut Lexiconul lui Suidas şi să copiez de acolo fragmentele care mă interesau. Cea mai mare comoară a tuturor ştiinţelor umane. Nici nu ştiusem până atunci că există o astfel de carte. Pe vremea aceea încă mai credeam în ştiinţă. Eram extaziat şi devoram acel lexicon al cunoaşterii ca şi cum, cu ajutorul lui, aş fi vrut să câştig nemurirea... Sunt universalia realia? am întrebat, şi, în capul meu, bântuit de febră, totul a devenit confuz... Sau doar nominal ? Sunt reale conceptele sau sunt doar nume şi cuvinte?
Pentru mine, acesta a fost misterul acelei vremi. Toate vin doar de la pământ şi din om? Sau pământul şi omul sunt doar umbre cereşti?
― Jean Ange! m-a întrerupt neliniştit Giustiniani, sorbind în grabă din vin. Chiar şi cu mult mai puţine cunoştinţe, multor oameni învăţaţi li s-a întâmplat să li se încurce mintea de au ajuns să cânte cucurigu, ca nişte cocoşi.
I-am povestit liniştit mai departe:
― Dacă doctorul Nicolaus Cusanus a atribuit acestor întrebări o importanţă mai mare decât altora, a făcut-o, mai ales, pentru el însuşi şi pentru mine. Cusanus voia să demonstreze că lumea mărginită şi nemărginită, finitul şi infinitul se întâlnesc. A început cu un exemplu matematic. Dacă în interiorul unui cerc se înscrie un poligon, căruia i se măreşte din ce în ce mai mult numărul de laturi, până ce ajunge la un număr infinit de laturi, atât de mici încât nu mai au aproape nici o dimensiune, atunci poligonul se va atinge în toate punctele cu cercul şi va deveni cerc. 
― Eu nu sunt matematician, mi-a spus repede Giustiniani. Aşa că nu te aştepta să te contrazic.
Am continuat:
― Dacă într-un punct de pe cerc se construieşte o dreaptă tangentă, iar raza cercului creşte din ce în ce mai mult până ce devine infinită, perimetrul cercului se va confunda cu dreapta. Deci infinitul, nemărginirea se întâlneşte cu finitul, în cazul nostru, cercul cu perimetrul mărginit, şi se confundă.
― Eşti sigur? m-a întrebat Giustiniani cu o sinceritate vădită. Sau poate că nu-i vorba decât de un fals raţinament sofist?
― S-ar putea, i-am răspuns eu. Poate că, apropiindu-ne de infinit, legile logicii finite îşi pierd valoarea. Dar chiar de ar fi fost un raţionament fals, prin acest exemplu, doctorul Cusanus a vrut doar să demonstreze că finitul şi infinitul nu sunt noţiuni antagoniste. Această teorie a elaborat-o la Patras, în urma unor teribile frământări spirituale, după ce a avut revelaţia că, în general, nu există contrarii. Ideea lui a răsturnat toată gândirea de până acum, iar pe mine m-a făcut să înţeleg că trăim amurgul timpului...Este conciliant cu toţi ,acest doctor Nicolaus Cusanus. Mulţi l-au privit cu indiferenţă, fiindcă este fiul unui pescar din oraşul german Cues. Un bărbat mic de statură, slab, cu un cap mare şi cu nişte ochi de copil, nespus de blânzi şi de înţelepţi. Democratizarea Bisericii şi pacea universală, acesta a fost visul lui când a sosit la Sinodul din Basel în calitate de jurist. A scris pe atunci şi cărţi despre umanizarea Bisericii Catolice. De aceea, excomunicarea lui a fost şi mai amară, de aceea a fost insultat şi huiduit. Apostat! Apostat! au strigat slujitorii Bisericii când l-au văzut în grupul minoritarilor. Forfoteau în jurul episcopului oameni îmbrăcaţi în zale de fier, şi doar intervenţia gardienilor oraşului a împiedicat vărsarea de sânge la acea întrunire a Sinodului. Din acea zi, inima lui a fost rănită.
Am spus mai departe:
― L-am iubit, am fost fascinat de acest cărturar. Încă de când era copil, Cusanus a fost interesat de cărţi şi citea tot ce putea. Acest lucru se pare că-l enerva mult pe tatăl lui, care era pescar. De aceea, o dată, blestemându-l ,l-a lovit cu o vâslă în cap. A căzut în apă atunci şi era cât pe ce să se înece, însă, pentru el, unirea Bisericilor Occidentului şi Orientului a fost mai importantă decât democratizarea Bisericii.
― Dar revelaţia despre care ai pomenit? m-a întrebat Giustiniani. Ce-ai vrut să spui? Văzut-a el făpturi zburătoare?  
― Nu, el a văzut doar o lumină albă, care s-a preschimbat în întuneric, a văzut când întunericul şi lumina s-au contopit. Avea febră, capul îi ardea şi din ochi îi curgeau lacrimi. Nu voi putea uita niciodată noaptea aceea. Vrei, nu vrei, am să-ţi vorbesc despre teoria lui.
Giustiniani şi-a întins gâtul spre fereastră să vadă ce-i mai face calul, după care i-a spus lui Manuil să-i aducă vin. În timp ce vorbeam, s-a uitat în oglindă, şi-a pieptănat părul de pe cap şi barba vopsită în roşu, dar aceste lucruri nu m-au deranjat.
― Ideea doctorului Cusanus s-a născut din toată disperarea şi confuzia vremii noastre, am început eu să explic. Ireconciliabilitatea contrariilor i-a provocat o atât de amară suferinţă, încât a căutat şi a găsit modul în care gândirea umană le poate pune de acord, începând cu Aristotel, toate filozofiile s-au sprijinit pe ideea că două afirmaţii contrare se exclud una pe alta. Dacă cercul este cerc, nu va putea fi niciodată poligon. Dacă linia dreaptă este linie dreaptă, nu va putea fi linie curbă.
― Dacă în inima ei o femeie este târfă, nu va putea fi niciodată o femeie respectabilă, a rostit înţelegător Giustiniani, urmărindu-şi propriile gânduri.
― Dacă o masă este neagră, am continuat eu, nu va putea fi în acelaşi timp albă. Până acum, astfel de afirmaţii au stat la baza gândirii. Nici un învăţat n-a îndrăznit să se avânte mai departe, de teamă să nu se scufunde în tenebre. Dar, pe lângă raţiune, doctorul Nicolaus s-a folosit de inteligenţă şi de intuiţie. El a înţeles afinitatea contrariilor în similitudine cu viziunea pe care a avut-o. Aceasta este coincidentia oppositorum. Dincolo de raţiune, dar accesibil inteligenţei umane, conceptul lui afirmă: toate contrariile se întâlnesc reciproc şi fuzionează în deplină armonie.
Iar Giustiniani, înţelegător, a rostit:
― Aşa după cum bărbatul se uneşte cu femeia. Pentru un timp oarecare, relativ scurt, ei sunt aceeaşi carne.
― N-ai înţeles, i-am spus eu. Bărbatul şi femeia nu sunt, unul faţă de altul, contrarii. Bărbatul este femeie şi femeia este bărbat; e cel mai înalt adevăr al acestui univers, în care contrariile nu se exclud unul pe altul.
Giustiniani m-a privit mustrător cu ochii lui bulbucaţi de taur şi a spus:
― În cazul acesta, nu tânjesc după marele adevăr al universului. Doar nu vei fi învăţat obiceiuri turceşti în seraiul sultanului?
M-am cufundat din nou în amintirile mele, de parcă aş fi vrut să mă îmbăt de mine însumi. Am spus: 
― Această idee fulgerătoare este mai puternică decât pulberea detonatoare. Sfărâmă în bucăţi toate teoriile de mai înainte, risipeşte toate raţionamentele vechi. Universalia sunt realia şi universalia sunt nomina nu se mai exclud aprioric; în adevărul lui Dumnezeu, ambele concepte sunt juste. Această afirmaţie nu este un postulat. La început a fost formulată cu ajutorul raţionamentului şi intuiţiei, dar acum este cunoaştere, ştiinţă, aşa după cum tot ştiinţă a fost conceptul contrariilor care se exclud. De acum înainte, binele şi răul, credinţa şi necredinţa, viaţa şi moartea sunt noţiuni care nu se exclud una pe alta şi au aceeaşi însemnătate, ca adevăruri superioare ale universului.
Am precizat:
― Ştiinţa şi ideile doctorului Cusanus nu sunt în contradicţie cu credinţa. Este adevărat că ele au desfiinţat bazele vechii teologii scolastice, dar a te mira de păcat şi de iertare nu înseamnă negarea credinţei. Dimpotrivă, această teorie face mai lesne de înţeles naşterea lui Dumnezeu pe pământ. S-a întrupat ca Om pe pământ, dar nu s-a anulat, ci a fost întotdeauna Dumnezeu, cel a cărui natură noi n-o putem cunoaşte. Teoria lui Cusanus este cea mai înaltă ştiinţă la care a ajuns omul. Mai departe şi mai sus de ea, doar teologia mistică poate să meargă. Scolasticii o urăsc şi se tem de ideile lui Cusanus ca de tenebre. Dar calea pe care el a deschis-o este singura pentru cei care vor veni după noi.
― Ai reuşit să faci dintr-un lucru atât de simplu ceva nemaipomenit de complicat, mi-a reproşat Giustiniani gemând şi frecându-şi fruntea, de parcă ar fi fost încercat de cumplite dureri de cap.
― Dimpotrivă, l-am contrazis eu, am făcut din complicatele lucruri dumnezeieşti o expunere simplă, pe înţelesul tuturor. Bun. Majoritatea şi minoritatea, adică patriarhii Baselului şi patriarhii
Ferrarei, au încetat să se mai certe. Biserica nu mai este dispersată, contrapapa a încheiat legământ cu papa Nicolae, iar doctorul Cusanus se ascunde sub veşminte purpurii de cardinal.
Dacă tot nu ne mai ţin închişi între ziduri afirmaţiile lui Aristotel, oare nu-i adevărat, Giovanni Giustiniani, că în jurul nostru se roteşte universul nemărginit?
― Dacă tot veni vorba despre ziduri, a spus Giustiniani, tare mi-e teamă că numărul prea mare de tunuri ale sultanului va reactiva contrariile lui Aristotel până ce se vor prăbuşi şi cele mai puternice ziduri. Până acum, eu am avut o idee de nezdruncinat: inutilitatea tunurilor într-un război adevărat. Dar se vorbeşte că acest diabolic magician ungur, Orban, s-ar fi lăudat în faţa sultanului Mehmet că tunul său ar putea dărâma şi zidurile Turnului Babel. 
Mi-am continuat cu încăpăţânare expunerea:
― Universul se extinde la infinit. Toată gândirea de până acum a fost doar o disperată repetare, până când din ştiinţa umană s-a stors tot nectarul şi a rămas doar fundamentul tern. În universul mărginit, paradisul şi infernul au avut întindere, măsură, porţi şi ziduri. Numărul serafimilor înaripaţi a putut fi calculat cu exactitate. Acum toate măsurile şi-au pierdut importanţa. Poţi gândi despre ceva doar în relaţie cu altceva. Într-un univers nemărginit nu poţi stabili numărul serafimilor. În toate timpurile, cărturarii de seamă au presimţit că îndărătul cuvintelor, măsurii lucrurilor, literelor se ascunde acest adevăr, dar trebuiau să accepte afirmaţia lui Aristotel şi linia de cretă impusă. Doctorul Cusanus a îndrăznit să facă un pas peste acest prag. Datorită lui nu mai există nici o barieră. Totul este liber.
Am repetat:
― Totul este liber, înţelegi, Giustiniani? Nu se exclud unul pe altul: binele şi răul, adevărul şi falsul, ceea ce este corect şi ceea ce este greşit. De acum înainte, nu mai există nimic absolut adevărat sau absolut fals, bine absolut sau rău absolut, ceva absolut corect sau absolut greşit. Toate sunt relative în acest univers nemărginit, înţelegi acum de ce ideile doctorului Cusanus m-au lovit ca o sabie înfiptă în inimă?
Giustiniani şi-a mângâiat barba roşie. Şi-a îndreptat spre mine ochii lui de taur şi a spus:
― Mi-ai zăpăcit tu mintea amestecând zeama de varză cu vinul sfinţit, dar trebuie să ştii că nici o filozofie din lume nu poate să clintească adevărul meu simplu. Turcii sunt turci şi grecii sunt greci. Răsăritul este Răsărit şi Apusul este Apus şi nimeni nu le poate schimba poziţia după cum pofteşte, ca pe o sabie în teacă.
Am izbucnit într-un râs amar şi am strigat:
― Toarnă-mi şi mie vin, prietene! Să bem cupa timpului efemer, fiindcă efemerul alunecă în veşnicie. Nu mai există răsărit şi apus, fiindcă răsăritul şi apusul s-au topit reciproc în unitatea contrariilor. La Florenţa am urmărit cursurile de astrologie ale lui Paolo Toscanelli. Există destui cărturari care ştiu că pământul are formă sferică, nu conică sau mai ştiu eu ce altă formă. Dar Toscanelli este primul care a dovedit pe bază de probe că nu există nici răsărit, nici apus. Dacă te îndrepţi spre apus cu o corabie şi înconjuri pământul, poţi ajunge în India, dar tot atât de bine poţi ajunge şi dacă te îndrepţi spre răsărit. Singura problemă este să găseşti destui bărbaţi curajoşi care să se angajeze într-o astfel de aventură. Dacă navighezi spre apus de-a lungul aceleiaşi latitudini, până la urmă ajungi în acelaşi punct de unde ai plecat şi apusul se transformă în răsărit. Deci contrariile nu se exclud. Oare are nevoie de o şi mai bună dovadă doctorul Cusanus pentru teoria sa? Ultima mea afirmaţie l-a răscolit de-a binelea pe Giustiniani. Pentru prima dată, pe faţa lui obosită, buhăită de vin şi brăzdată de riduri, a apărut o expresie de înţelegere a adevărului.
― Hai să vorbim fără ocolişuri, Jean Ange! a spus el. Ne aflăm în ghearele morţii în acest oraş şi nici nu există pe aici obiceiul ca ereticii să fie arşi pe rug. Fără prea multă zarvă, ereticii sunt închişi doar în mănăstiri, ca să-şi rumege pe îndelete fantasmele. Filozofia ta este însemnată şi surprinzătoare. Eu nu sunt obişnuit să-mi folosesc în felul acesta mintea, dar vorbele tale au răscolit în mine ceva care m-a dezorientat întotdeauna. Ca orice om cu raţiune din timpurile noastre, cât am putut de bine, am dat Bisericii ce i se cuvine Bisericii şi lumii ce i se cuvine lumii. Dar în inima mea am tăinuit următorul gând: când omul moare şi sângele îl părăseşte, se întoarce înapoi în pământ şi din el nu mai rămâne nimic. Aceasta este o certitudine liniştitoare, care, bineînţeles, nu-l împiedică pe un om echilibrat şi prudent să-şi asigure, pentru suflet, un loc în cer. Această filozofie a ta mă nelinişteşte. Conform ei, trupul şi sufletul, pământul şi cerul nu se exclud
reciproc, ci doar fuzionează şi sunt aranjate într-un mod de neînţeles.
― Fără îndoială, i-am spus eu. Aşa după cum sufletul este în trup, şi cerul este în pământ, şi veşnicia în temporar, în materie se ascunde infinitatea, în gol plinul, şi în repaus mişcarea. Chiar dacă raţiunea noastră nu le poate explica, prin inteligenţă şi intuiţie, aceste idei devin cunoaştere. Omul este capabil să facă orice, l-am asigurat eu. Printr-un exerciţiu continuu al trupului, un acrobat poate să execute mişcări incredibile, sfidând legile naturale. Prin exerciţii spirituale şi prin voinţă, un om îşi poate domina trupul până la limitele posibilului. Puţin mai înainte, ai văzut cum am reuşit să-mi străpung braţul cu acul de argint fără să curgă nici o picătură de sânge. Dar şi acest lucru nu este altceva decât abilitate, asemănătoare abilităţii acrobatului. Tu însuţi ştii că, prin educaţie şi disciplină, în timpul unei lupte, sfidând moartea, un om poate depăşi senzaţia de foame, durere şi oboseală. Tot astfel, omul îşi poate obişnui spiritul să probeze în mărginit nemărginitul, să aibă experienţa lui Dumnezeu. Pitagora o ştia. Călugării de pe muntele Athos o ştiu. Misticii tuturor timpurilor au ştiut-o. Dumnezeu poate fi găsit tot atât de bine în infinitul mic, ca şi în infinitul mare. Această experienţă se poate săvârşi în trupul omului când spiritul său tinde spre adevărul lui Dumnezeu. Fără de trup, acest experiment nu se poate făptui. Fiindcă în el este şi adevărul lui Dumnezeu, fiindcă trupul şi sufletul nu sunt contrarii şi nu se exclud unul pe altul, înţelegi, Giustiniani?
― Nu înţeleg, mi-a mărturisit cu sinceritate genovezul. Urmărindu-ţi filozofia, îmi simt gândurile din ce în ce mai neliniştite şi încerc din toate puterile să nu uit că sunt comandantul
Constantinopolului.
― Dar în toate acestea nu există nici o morală, am strigat eu deznădăjduit. Nici o morală, înţelegi? Ideea în sine cuprinde explicaţia, înţelegerea, simplitatea naşterii lui Dumnezeu într-un trup pământean. Naşterea, patimile şi răstignirea Mântuitorului devin naturale, de înţeles. Într-un astfel de extaz atemporal, Dumnezeu se poate naşte din nou în trupul şi în spiritul oricărui om, fie el ignorant sau înţelept. Dar aceeaşi idee poate răsturna lumea, poate sfărâma în mii de bucăţele tot ceea ce a fost, poate aduce doar austeritate. De aceea, în toate acestea nu există nici o morală. Binele şi răul sunt noţiuni inventate de oameni şi sunt uşor de folosit în relaţiile dintre ei. Trebuie doar să alegi. Dumnezeu nu alege. Stă în puterea omului să aleagă înţelepciunea. La hotarele mărginitului cu nemărginitul, nimic nu-i imposibil pentru om. El va putea naviga spre apus, ca să ajungă în răsărit, va putea să-şi construiască aripi pentru a ajunge la stele, va putea să supună natura ca s-o slujească, va putea să-i folosească pe oamenii simpli ca sclavi pentru a-şi împlini aspiraţiile. Aşa cum sultanul îşi foloseşte ienicerii. Pentru sultanul Mehmet, adevărul şi falsul au aceeaşi valoare. El consideră bine tot ceea ce slujeşte intenţiilor sale şi rău tot ceea ce nu este în interesul lui. Astfel de oameni vor domina lumea. Când omul va înţelege că are puterea să aleagă între adevărul mărginit şi adevărul lui Dumnezeu, între temporal şi etern, tentaţia îi va fi irezistibilă... Confuzia, anarhia, vremea eliberării omului se află în faţa noastră. Vremea Întunericului. Trăim zilele de amurg ale creştinătăţii, Giovanni Giustiniani! După noi, va cădea noaptea peste Europa. Oricine va fi liber să aleagă. Ignoranţii vor alege. Până ce se va uita de nemărginire şi de etern. Până ce oamenii vor crede doar în adevărul mărginitului şi efemerului şi vor fi fericiţi în acest adevăr.
În încheiere, i-am spus:
― Noi ne-am luat partea bună, Giovanni Giustiniani! Am ales libertatea, buna libertate eternă, libertatea de a muri apărând zidurile Constantinopolului şi lumea muribundă a lui Hristos, împotriva oamenilor lumii ce va veni. 
Lui Giustiniani îi era rău, îşi ţinea capul aplecat, de parcă ar fi avut o greutate pe frunte. Apoi s-a ridicat deodată şi podeaua a gemut sub greutatea trupului său mare.
― Ceva nu-i în regulă cu vinul acesta al tău, a spus el, fiindcă nu mai vrea să coboare din cap. Mi-ai răvăşit fiinţa, Jean Ange! Aşadar, tu eşti sigur că Mehmet va învinge, fiindcă el a ales această lume, în care atât binele, cât şi răul slujesc interesului său.
― Trebuie să câştige, am confirmat eu. El a înţeles şi a ales. De aceea este el mai puternic decât toţi ceilalţi, mai puternic decât Islamul, mai puternic decât Biserica lui Hristos, mai puternic decât zidurile. Dar numai aici, pe pământ. Nu uita acest lucru, Giovanni Giustiniani! Doar aici, pe pământ, în spaţiul mărginit şi în timpul limitat. El o ştie; cu bună ştiinţă a ales lumea asta.
Acest lucru face ca puterea lui să fie şi mai înspăimântătoare. Eu l-am însoţit o vreme. Eu l-am iubit. Pentru că nu mai există unul ca el. Numai că şi eu a trebuit să aleg. De aceea l-am părăsit.
Giustiniani s-a aplecat şi s-a uitat pe fereastră la calul lui, în jurul căruia forfoteau, plini de admiraţie, copii de pe stradă. Apoi mi-a spus:
― Tu ai febră, Jean Ange! Îngrijeste-ţi rănile şi nu te lăsa dominat de deprimare! Zidurile Constantinopolului sunt puternice. Sunt o adevărată minune a lumii. Iar eu voi lupta până la ultima şansă pentru a le apăra. Dar pentru ca o luptă să fie câştigată, este nevoie de o cât de mică speranţă. Nu încerca să-mi răstigneşti speranţa pe altarul filozofiei tale! Lipsa de speranţă deşteaptă gânduri de cedare a oraşului şi slujeşte duşmanului. Oricât ar fi de importantă, filozofia ta este în slujba duşmanului, Jean Ange, şi eu nu mai vreau s-o ascult.
― Nu mă înţelege greşit, Giustiniani! i-am spus eu. Ţi-am vorbit în speranţa că mă vei înţelege. Ţi-am vorbit pentru că sunt rănit şi disperat. Ţi-am vorbit pentru că este greu să trăieşti de unul singur pe lumea asta. Pentru că eşti singurul om care are încredere în mine. Patruzeci de ani mi-am târât lanţurile ca sclav al spaţiului mărginit şi al timpului efemer, iar Dumnezeu m-a
biciuit fără încetare. Când am crezut că, în sfârşit, am reuşit să dau jos de pe mine lanţurile, am fost prins într-o altă capcană, de nici nu mai pot să respir. Giustiniani, prietene! Eu sunt bolnav de dragoste!
Şi am continuat pătimaş:
― Asta-i. De ce nu m-aş confesa şi eu unui om, singurului om care mă poate asculta, mai cu seamă că acum este prea târziu?
Mi-e atâta de dor de ea! M-am îndrăgostit de o femeie, aşa cum nu m-am mai îndrăgostit niciodată. Dar am pierdut-o. N-o pot ierta pentru asta. Nu mă pot ierta pe mine însumi că am pierdut-o. Giustiniani, eu nu mai am ce alege. Este doar o nevoie. O nevoie a trupului. O nevoie a sufletului. Sau poate că, la nesfârşit, există ceva de ales, în orice clipă există o nouă alegere de făcut. Ca omul să nu poată fi liniştit niciodată, nici chiar înainte de moarte. Chiar şi după moarte ea mă va urmări. Mă va sili să mă nasc din nou, pentru a o mai întâlni o dată. Aceleaşi lanţuri, aceleaşi lanţuri, minunate lanţuri. Giustiniani, prietene, în disperarea mea binecuvântez totuşi clipa în care m-am născut ca om pentru a o întâlni pe ea şi pentru a o pierde.
Giustiniani mi-a mângâiat mâinile fierbinţi şi fruntea şi a rostit înţelegător:
― Dacă vrei, pot să-ţi trimit o femeie prietenoasă, ca suferinţa să-ţi fie mai uşoară. Nu că ar putea ea să te vindece, dar te-ar putea linişti continuu. Similia similibus curantur. Vezi, de aceea am învăţat şi eu latina. Ai încredere într-un bărbat mai în vârstă decât tine şi trecut prin multe încercări! În fond, oricât de diferite ar fi, toate femeile sunt la fel. Pe când eram podestat la Caffa, îmi plăceau la nebunie fetele din Rusia cu pielea albă şi cu sânii molatici, care erau de vânzare în piaţa tătarilor. Aici am observat că grecoaicele sunt cele mai grozave. Dar, de mă voi întoarce vreodată la Genova şi în Italia, poate că-mi vor cădea de pe ochi solzii care mă împiedică să văd bine, şi voi regăsi ochii negri ai italiencelor, mai frumoşi decât oricare alţi ochi de pe lume. Spune doar ce-ţi doreşti ― brunetă sau blondă, grasă sau slabă ― şi voi încerca să ţi-o trimit ca să-ţi risipească tristeţea.
― Nu, nu! am strigat eu disperat. Tu nu mă înţelegi, nu mă poţi înţelege!
Giustiniani a scuturat indignat din cap şi a spus:
― Uite aşa se întâmplă cu bărbaţii care ţin posturile şi se abţin de la plăcerile trupului, omorându-şi timpul cu exerciţii spirituale şi înfrângându-şi dorinţele cărnii. Am mai văzut eu destui ca tine. E destul să cadă o singură dată, că se prăbuşesc cu totul. O femeie vicleană îi poate întoarce pe dos ca pe o mănuşă.
L-am înjurat. Poate că a avut dreptate. Grozavă dreptate. Nici el nu ştia cât de multă dreptate a avut. Apoi a plecat. Potcoavele calului său mare au lovit cu putere pietrele străzii. Potcoavele grele ale timpului îmi zdrobesc inima. 

2 martie 1453
Soarele dogoreşte. La colţuri de stradă şi prin grădini se ard gunoaiele. Din crăpăturile marmurei îngălbenite se ridică tulpiniţele firave de iarbă verde. Florile multicolore ale primăverii acoperă pantele Acropolei; în fiecare seară începe veselia în port şi ţine până noaptea târziu. Vântul răcoros aduce muzica până la casa mea. Niciodată, dar niciodată n-am mai văzut un apus de soare atât de frumos ca în aceste seri, când cupolele bisericilor par să ardă şi umbrele dealurilor alunecă peste golf schimbându-şi cenuşiul în negrul cernelii. Pe cealaltă parte a mării, strălucirea de purpură a zidurilor şi a turnurilor Perei se reflectă în apa întunecată.
Pe când contemplam amurgul cu inima încărcată de amarul singurătăţii, s-a apropiat Manuil de mine şi a rostit cu elocvenţă:
― Stăpâne! A venit primăvara, iar turcii încă n-au sosit. Îmbătate de dragoste, păsările se rotesc în zbor şi încearcă să-şi găsească perechea. Uguitul porumbeilor tulbură noaptea somnul oamenilor. Măgarul rage în grajdul patriarhului cu un glas atât de jalnic, că-ţi vine să înnebuneşti. Stăpâne, nu-i bine pentru un bărbat să fie singur!
― Cum? am răcnit eu surprins. N-ai să-mi spui că, în ciuda aparenţelor, vrei să te căsătoreşti! Doar ai de-acum barba sură! Ori poate că te-ai gândit doar la ceva argint pentru zestrea vreunei nepoate.
― Stăpâne, a spus el cu un aer ofensat, nu m-am gândit la nimic altceva decât la binele tău. Te cunosc, îţi cunosc rangul şi înţeleg ce-ţi prieşte şi ce nu. Şi tu mă cunoşti, şi tu ai încredere în mine. Dar primăvara îi nelinişteşte chiar şi pe cei mai nobili bărbaţi, aşa că, în această privinţă, nu-i nici o diferenţă între un Împărat şi cel mai prăpădit păzitor de capre. N-aş mai dori să te văd întorcându-te acasă cu veşmintele mustind de sânge; atâta teamă mi-a fost atunci, că era cât pe ce să-mi dau sufletul. Crede-mă, porţile întunecate şi curţile înconjurate de ziduri sunt periculoase în acest oraş.
Şi-a frecat mâinile, mi-a evitat privirea, şi-a cântărit vorbele.
― Dar totul se poate aranja, a continuat el. Ai devenit melancolic şi noaptea eşti prea agitat în patul tău. Mă doare inima când te văd aşa. Nu vreau să mă amestec în treburile tale, ştiu care îmi este locul, dar nu mă pot împiedica să nu observ că de multă vreme n-a mai venit la tine femeia aceea care îţi lumina chipul. Dimpotrivă, ai ajuns acasă plin de sânge din cap până în picioare şi nici un zâmbet nu ţi-a mai luminat de atunci faţa. Probabil, după ce totul a fost descoperit, despărţirea brutală a fost izvorul suferinţelor tale. Dar timpul vindecă orice rană. Chiar şi pentru o inimă lovită există leacuri.
― Ajunge, Manuil! i-am spus eu. Dacă acest apus de soare nu m-ar fi îmbătat de nostalgie, te-as fi lovit peste gură pentru vorbele tale.
― Nu-mi înţelege greşit vorbele! s-a apărat el. Dacă nu este hirotonisit sau dacă nu şi-a propus să-şi consacre viaţa cucerniciei, un bărbat de vârsta ta are nevoie de o femeie. Este o lege firească. De ce nu ţi-ai bucura viaţa în puţinul timp ce ne-a mai rămas? Uite, eu am două propuneri, dar nu le interpreta greşit, stăpâne!
După ce s-a depărtat prudent din preajma mea, a continuat:
― Eu am o nepoată, văduvă tânără în floarea vârstei, care şi-a pierdut atât de repede bărbatul, încât s-ar putea spune că-i aproape virgină. Te-a văzut pe când treceai călare prin oraş şi aşa de mult i s-au aprins ochii după tine, încât mă bate veşnic la cap s-o aduc în casa ta să te cunoască. E o femeie virtuoasă şi cumsecade. Ar fi foarte fericită şi, bineînţeles, toată familia noastră ar fi onorată dacă i-ai acorda într-o noapte sau două o atenţie mai specială. Nu-şi doreşte nimic altceva, şi tu însuţi vei aprecia, atunci când te vei sătura de ea, în ce fel s-o răsplăteşti, în felul acesta, pe lângă faptul că faci o faptă bună, îţi linişteşti şi trupul.
― Manuil, am spus eu, îţi înţeleg bunele intenţii, dar dacă m-aş înclina în faţa ispitelor fiecărei femei ce-şi aruncă ochii doritori spre mine, n-aş mai putea scăpa niciodată de femei. Încă de pe când eram tânăr m-a urmărit blestemul ca să fiu dorit mai mult decât doream eu însumi. Dar când am dorit şi eu o dată din toată inima, n-a fost să fie. Asta mi-a fost pedeapsa. Crede-mă, dacă, împotriva dorinţei mele, aş lua-o în pat să mă încălzească, eu nu i-aş putea aduce decât tristeţe şi suferinţă nepoatei tale.
Resemnându-se imediat, Manuil a spus:
― Acelaşi lucru i l-am zis şi eu, încercând să-i scot din cap această idee neobişnuită, dar încăpăţânarea unei femei nu are margini. Să trecem la cea de-a doua ofertă! Una dintre mătuşile mele are un prieten, un bărbat foarte respectabil şi distins, care doreşte să-i ajute pe oameni, fie ei nobili sau din popor, n-are importanţă. De aceea, a construit lângă parcul Blahernelor o casă aparent modestă, dar cu interioare foarte elegante. În casă locuiesc tinere sclave din diferite părţi ale lumii. Există în casă şi bazine cu apă caldă şi săli de masaj. După ce au trecut pe acolo, mulţi arhonţi obosiţi şi bătrâni ,au fost foarte mulţumiţi de modul în care au fost slujiţi şi, recunoscători, l-au răsplătit cu generozitate pe binefăcătorul lor. E un loc respectabil, corespunzător demnităţii tale şi cred că n-ai avea nimic de pierdut dacă te vei duce şi vei încerca diferitele plăceri ce ţi se vor oferi acolo.
Observându-mi privirea, Manuil s-a simţit descurajat şi s-a grăbit să-mi explice:
― Nu pentru că ai fi obosit sau bătrân. Dimpotrivă, eşti un bărbat viguros, la cea mai frumoasă vârstă a vieţii. De asemenea, în această casă poţi întâlni discret, fără ca nimeni din afară să poată bănui, şi femei elegante din înalta societate a Constantinopolului, care simt o nevoie de schimbare în viaţa lor obişnuită sau ai căror bărbaţi sunt prea avari. De aceea obişnuiesc ele să frecventeze locul acela, ca din câştigul pentru prestaţia în folosul clienţilor respectabilei case să-şi cumpere cele de trebuinţă întreţinerii frumuseţii sau veşmintele pe care le doresc. Poate că nu mă crezi, dar multe din doamnele de la Blaherne au trecut prin casă şi nu şi-au făcut nici un duşman. Dimpotrivă. Respectabilul prieten al mătuşii mele este un bun cunoscător al firii umane, în plus are o mare înţelegere pentru slăbiciunile oricui. Iar clienţii lui sunt trecuţi mai întâi printr-o selecţie riguroasă.
Am spus:
― Dar eu nu vreau să contribui la sporirea corupţiei morale a acestui oraş muribund! Nu, Manuil, nu mă înţelegi.
Dar Manuil s-a simţit profund jignit de vorbele mele şi a spus:
― Oare cum poţi vorbi, stăpâne, de corupţie morală, când aici este vorba doar de uşoare relaţii armonioase între oameni civilizaţi şi înţelegători? După tine, este mai logic şi mai inocent dacă, bântuit de o continuă teamă şi nelinişte, sari noaptea zidurile sau dacă şopteşti la urechile unei femei decente propuneri scandaloase? Dacă tot nu te poţi împiedica să păcătuieşti, de ce să n-o faci vesel, civilizat şi cu bună dispoziţie? Se pare că eşti prea latin, dacă nu poţi înţelege.
― Dar eu nu doresc să păcătuiesc, Manuil, i-am spus. Regret doar iubirea pierdută.
Manuil a clătinat din cap şi a rostit cu resemnare:
― Oricare i-ar fi veşmântul sub care se ascunde, păcatul tot păcat este. Că-i spui iubire, că-i spui distracţie, e acelaşi lucru. Te oboseşti de pomană zgândărindu-ţi simţurile. Când un bărbat ajunge să-şi peticească pielea de pe el ca pe pânza de pe un sac rupt, abţinerea de la păcat nu-i un motiv convingător. Sunt amărât din cauza ta, stăpâne! Te credeam mai echilibrat. Dar chibzuiala sănătoasă se pare că nu-i este dăruită din leagăn nici unui om, nici chiar celui care a avut norocul să se nască cu încălţări de purpură în picioare.
În aceeaşi clipă, l-am strâns de grumaz şi l-am silit să îngenuncheze în praful din curte. Pumnalul meu a lucit sângeriu în lumina amurgului, dar, din fericire, am avut puterea să mă stăpânesc. L-am întrebat furios:
― Ce-ai spus? Repetă vorbele pe care le-ai rostit!
Grumazul său slab a tremurat sub mâna mea. Dar după ce clipa de surpriză a trecut, a fost ca şi cum ar fi binecuvântat mâna cu care-l apăsam puternic. Şi-a ridicat ochii umezi spre mine şi o expresie îndârjită şi vicleană a apărut pe faţa lui bărboasă.
― N-am vrut să te jignesc, stăpâne! a spus el. Nici nu mi-am putut imagina că te vor mânia vorbele mele.
Apoi mi-a vorbit îndelung, ascunzându-şi cu dibăcie convingerile proprii, şi eu l-am crezut. Când a isprăvit, m-a privit pe furiş să vadă cum voi reacţiona. Unde s-o fi risipit calmul meu? Ce s-a întâmplat cu stăpânirea de sine pe care o dobândisem? Am pus pumnalul în teacă. Am rostit:
― Tu nu ştii ce spui, Manuil. Pentru o clipă, în spatele tău a stat îngerul Morţii.
A rămas îngenuncheat în faţa mea, ca şi cum s-ar fi bucurat de această situaţie umilitoare. Apoi ochii lui au început să strălucească, obrajii cenuşii i s-au îmbujorat şi a strigat:
― Stăpâne! Doar ai pus mâna pe capul meu şi îngrozitoarea durere de urechi de până acum s-a risipit. Iar genunchii, chiar dacă stau cu ei pe pământul acesta umed, nu mă mai dor. Stăpânul meu, oare nici această dovadă că eşti cine eşti nu e îndeajuns?
― Aiurezi, i-am spus eu. Te-ai temut de pumnalul meu. Şocul te-a făcut să-ţi uiţi durerile.
Şi-a plecat capul, a luat un pumn de ţărână şi a lăsat-o să-i alunece printre degete. A rostit atât de încet, încât abia i-am putut desluşi vorbele:
― Deseori l-am văzut în copilărie pe bătrânul împărat Manuil...Stăpâne, eu niciodată nu te voi trăda!
Apoi a întins mâinile spre picioarele mele, de parcă ar fi vrut să le mângâie, şi a murmurat:
― Picioarele înfăşurate în purpură... Doar mi-ai atins capul cu mâna ta şi toate durerile s-au risipit.
A dispărut ultima lucire a roşului de amurg. O dată cu răcoarea serii s-a lăsat întunericul. Abia de mai puteam distinge chipul lui Manuil. N-am mai rostit nici o vorbă. Nimic, nimic nu mai are importanţă. Dincolo de mare, pe coastele Asiei, nori întunecaţi s-au îngrămădit unul în altul ca nişte turnuri uriaşe. Singur m-am ridicat şi am plutit printre nori. Dar norii nu mai vor să mă poarte. Am căzut iar pe pământ. Tulburat, rănit. Şi atât de singur. Am intrat în casă fără să mai spun nimic.
Cerneală şi hârtie, înainte îmi plăceau mirosul cernelii şi foşnetul hârtiei uscate. Acum le urăsc. Cuvintele sunt doar simboluri înşelătoare, la fel ca toate celelalte lucruri ale lumii. Semne neputincioase ale mărginirii, pe care fiecare le interpretează în felul său, conferindu-le sensul apropiat înţelegerii sale personale. Nemărginirea nu se poate exprima prin cuvinte.
Şi mai neputincioase sunt numerele. Ele sunt coloana vertebrală a gândirii despuiate de orice personalitate. Dar nici ele nu pot exprima altceva în afară de relaţia mărginitului cu mărginitul. Nemărginitul şi veşnicia nu se pot exprima prin numere. Nimeni nu este în stare să construiască numerele adevărului lui Dumnezeu.
Jocul gândirii este alcătuit din combinaţii ale numerelor care substituie cuvintele. Rezultatul poate fi uimitor în misterioasa lui complexitate, dar atât de căutatul spirit se sustrage regulilor jocului.
Îngerul. Notaras. Acelaşi număr de litere.
Ce înspăimântătoare cădere! Ca un peşte prins într-o plasă, nu pot să mă desprind din magia ei. Până la moarte. Tocmai acum, când credeam că mi-am învins slăbiciunile şi mi-am ales calea. La patruzeci de ani. În ghearele amurgului vieţii.
Au mai rămas destule corăbii în port. Dacă are noroc, o corabie poate scăpa de galerele de război din Gallipoli, poate ajunge în Marea Greciei. Nu există latin pe care să nu-l poţi cumpăra. Doar inima mea pătimaşă m-a îndemnat atunci să arunc pietrele preţioase. Inima m-a îndemnat încă o dată să mă despoi de bogăţie ca de nişte veşminte mult timp purtate. Acum sunt prea sărac pentru a navlosi o corabie şi a porni în căutarea ei. Poate că de gândul acesta m-am temut atunci când am aruncat nestematele. Nimic nu se petrece la întâmplare, nimic. Fiecare merge pe calea care i-a fost menită. Nimeni nu poate fugi de destin. Orb se îndreaptă omul spre destinul său. Cu siguranţa somnambulului ce rătăceşte pe cărări neştiute.
Temutu-m-am oare de mine însumi? Mă va fi cunoscut sultanul Mehmet mai bine decât mă cunosc eu însumi, de mi-a strecurat în mâini, la despărţire, punga roşie cu nestemate? Oare de aceea a trebuit să mă eliberez de darul său?  
Sultanul Mehmet, învingătorul. N-ar fi nevoie de nimic altceva decât să merg la o anumită casă din Pera, acolo unde am văzut hulubăria. Să fug. Să mai fug o dată.
Am crescut, am studiat, mi-am împlinit destinul în ţările Occidentului. Să-mi fi devenit inima atât de latină? Oare şi eu aş putea fi cumpărat? Din înaltul coloanei constantine am privit oraşul. Strălucirea-i pierdută. Extenuată inimă a Orientului şi Occidentului. Ultimele ei bătăi, mai înainte de a se fi sfârşit. Toate acestea ţi le voi da ţie! a spus el, cel care m-a ispitit. Am învins ispita aceea. Dar orice victorie îşi are preţul ei. Din cauza unei femei as putea fi în stare să cad în genunchi în faţa lui şi să-i slujesc? Doar pentru o femeie toată patima asta a mea, nostalgia, nebunia...
Niciodată n-am încercat o disperare atât de profundă, de nelecuit. Nu se mai termină niciodată! Întotdeauna am ceva de ales. În orice clipă. Până la ultima suflare, întotdeauna mai există o poartă deschisă, întotdeauna. Poarta pe care aş putea fugi, poarta renegării, poarta trădării.
În mlaştinile Varnei mi-a spus îngerul Morţii: Ne vom revedea lângă Poarta Sfântului Roman! Până acum, aceste vorbe mă reconfortau. Dar n-a precizat de care parte a porţii.
Nu, el nu trebuia să spună. Toată viaţa am scăpat dintr-o închisoare şi am intrat în alta. Din ultima temniţă, dintre zidurile Constantinopolului, nu voi mai fugi. Sunt fiul tatălui meu. Această închisoare este singura mea casă.

5 martie 1453
Martie. Ultima lună martie. Oraşul pare epuizat de atâta aşteptare. Neîndurătoarea lumină de primăvară îl dezveleşte. Decadenţă şi sărăcie. Măgari cenuşii şi ţapi negri hoinăresc tăcuţi printre ruine şi mărăcini. Cartiere întregi părăsite, în putrefacţie. Acoperişurile caselor s-au năruit, iar din pereţi au fost smulse bârnele de lemn pentru a fi arse. Cupolele bisericilor sunt mâncate de rugină şi de mucegai verde. Marmura edificiilor publice este îngălbenită şi crăpată. Pustiul palat imperial este luat cu asalt de buruieni, iar printre portalurile prăbuşite cresc tot bălării.
Ca nişte umbre negre şi cenuşii trec în tăcere oamenii. Evită să se uite unul la altul, în ochii lor nu-i decât disperare şi nelinişte. Şi zgomotele îţi lasă impresia de tăcere. Resemnată, aşteptarea loveşte inima ca o mână de fier.  
Exerciţiile de mânuire a armelor continuă. Repararea zidurilor continuă. Sunt imagini care se succed cu o încetineală din ce în ce mai mare, sau poate că aşa le percep ochii mei. Blestemele şi comenzile răcnite ale latinilor se pierd trist în vlăguitul oraş muribund. Turnurile bătrânelor ziduri galben-arămii sunt mult prea înalte şi prea mari în raport cu puţinii apărători ai oraşului; în port se întinde şirul trândav de corăbii, în jurul lor, apa mării este plină de gunoaie şi a început să pută cumplit.
Oare este real tot ceea ce văd şi aud? Sau poate doar ochii mei şi urechile mele sunt de vină? Poate doar simţurile mele şi-au micşorat acuitatea. Poate m-am şi depărtat de lumea reală. Descurajantă aşteptare. Sunt încă o mie de lucruri care se pot repara şi îndrepta. Dar lipseşte vigoarea şi spiritul de iniţiativă. De aşteptarea resemnată sunt îmbătate minţile oamenilor. Sultanul încă nu a plecat din Adrianopol. Doar tunurile lui îşi continuă drumul, trase de boi, traversând dealuri îmbrăcate de primăvară, trecând de-a lungul câmpiilor pustii, cu încetineala fiinţelor târâtoare.
Din toate părţile lumii, viermii de cadavre se târâie încet spre Constantinopol. Marea Marmara este pustie. De o săptămână nu s-a mai văzut nici o corabie la orizont.
Descurajantă aşteptare este răul cel mai mare. Dar nesiguranţa nu poate dura la nesfârşit, însăşi firea umană este atrasă de descurajare. Poate că toată această încetineală nu-i decât nevoia de odihnă dinaintea ultimei încercări.
Sau poate că ochii mei au fost tulburaţi de magii înşelătoare.

7 manie 1453
Dimineaţa devreme, înainte de a se ridica soarele, o mulţime de oameni înveşmântaţi în negru - femei sărace, călugări şi călugăriţe - ţinând în mâini lumânări aprinse, s-a îndreptat spre Mănăstirea Hora, aproape de Blaherne şi de Poarta Harisiană. Cântau mergând, dar cântecul lor se pierdea în liniştea oraşului şi în întunericul dimineţii. Am mers în urma lor. Pereţii şi bolta bisericii Hora sunt acoperiţi de mozaicuri. Străluceau pe fondul de aur pietrele policrome în lumina multelor lumânări şi fumul sfânt de tămâie plutea parfumat în aer. Fierbinte, ruga credincioşilor a fost ca un balsam pentru inima mea.
Oare de ce i-am urmat? De ce am îngenuncheat alături de ei? Am văzut pe străzile oraşului destui călugări şi destule călugăriţe care poartă în mâinile întinse talere mici de lemn şi trec din casă în casă pentru a strânge bani întru ajutorarea săracilor refugiaţi din satele cotropite de turci.
Şi femei am văzut. Destule. Multe m-au privit întrebător şi rezervat de după uşile sau ferestrele cenuşii ale caselor. Chiar dacă sunt latin, privirile lor nu mi-au evitat privirea, ci, cu o încăpăţânată nemişcare, m-au chemat. Am mai văzut aceste priviri în toate ţările prin care am pribegit.
Oare de ce urmam cortegiul acum, când neliniştea din inima mea mă doare? Picături de ceară mi-au curs pe mână, dar nu le-am simţit arsura.
Atât de mult se aseamănă călugăriţele între ele, încât nu poţi şti care-i una şi care-i alta. Printre ele sunt şi nobile, şi plebee. Femei singure din familii bogate care şi-au cumpărat locul în mănăstire. Surori de caritate, care-şi sacrifică bietele mâini pentru munci de tot felul, fără a fi rostit vreun jurământ de credinţă. Ele se bucură de o mult mai mare libertate decât călugăriţele din Occident. Nu-i de mirare, fiindcă grecii le permit şi preoţilor să se căsătorească şi să poarte barbă.
După înfăţişarea exterioară, toate călugăriţele sunt la fel.
Aceeaşi robă neagră ce le ascunde formele trupului, acelaşi maforion negru ce le ascunde chipul până la ochi. Cu toate acestea, am remarcat zilele trecute o călugăriţă, care a venit în urma mea pe stradă şi s-a oprit când mi-am întors capul să văd cine este în spatele meu. Aceeaşi călugăriţă, însoţită de alta, a trecut chiar şi prin faţa casei mele ţinând în mâini talerul de lemn şi s-a oprit o clipă în dreptul leului de piatră ca să-şi arunce privirea spre fereastra mea. Dar n-a intrat în curte.
De atunci am început eu să le privesc pe călugăriţe cu atenţie, ca şi cum aş vrea să întâlnesc printre ele un chip cunoscut. După felul cum păşeşte, după statură, după mâinile ascunse de mânecile ample, poate aş putea s-o recunosc, s-o deosebesc de celelalte.
Visez cu ochii deschişi, am vedenii. Sunt orb în disperarea mea. Cred că imposibilul se poate schimba în posibil. O speranţă, cu care îndrăznesc să-mi încălzesc sufletul, pâlpâie sfioasă ca flacăra unei lumânări.

10 martie 1453
În aceste zile am trăit ca într-un vis, ca într-o beţie continuă, în sfârşit, azi-dimineaţă, devreme, cele două călugăriţe au trecut din nou pe lângă casa mea şi s-au oprit să arunce o privire spre fereastra mea, ca şi cum ar fi aşteptat să ies din casă. Am coborât scara în goană şi am deschis poarta. Gâfâind, m-am oprit în faţa lor, fără să fiu în stare să rostesc o vorbă. Cu capetele plecate, ele s-au ferit din calea mea. Una dintre ele a întins spre mine talerul de lemn, murmurând obişnuitele vorbe.
― Intraţi în casă! le-am îndemnat eu. Punga cu bani este acolo.
Ascunsă după călugăriţa mai bătrână, cea tânără îşi ţinea capul plecat, aşa că nu-i puteam vedea ochii. A dat să plece, iar eu mi-am pierdut stăpânirea de sine şi, apucând-o de mânecă, am tras-o spre casă. Manuil, care mă supraveghea din prag, a venit într-un suflet şi mi-a spus:
― Stăpâne, eşti nebun? Dacă cineva va vedea că te atingi de o călugăriţă, te vor omorî oamenii cu pietre.
După ce mi-a tras un pumn în obraz, călugăriţa mai în vârstă a început să mă lovească şi în cap cu talerul de lemn, dar n-a strigat după ajutor.
― Intraţi odată! am urlat eu. Atragem atenţia.
― Comandantul tău te va spânzura, mi-a prorocit călugăriţa mai în vârstă, întorcându-se, fără speranţă, ca să vadă ce spune cealaltă.
Cea tânără a dat din cap afirmativ. Nu avea cum altfel, fiindcă eu o ţineam cu putere de mână. După ce Manuil a închis poarta în spatele nostru, i-am spus:
― Te-am recunoscut. Şi de-ai fi printre mii de femei, tot te-aş recunoaşte. Să fie oare adevărat că eşti tu? Cum e posibil?
Tremurând, a încercat să-şi retragă braţul din strânsoarea mâinii mele şi i-a spus celeilalte:
― Probabil se înşală, dar trebuie să lămuresc neînţelegerea. Rămâi, te rog, aici!
Am înţeles că nu făcuse legământ cu mănăstirea. Altfel, n-ar fi putut rămâne singură împreună cu un bărbat. Am condus-o în odaia mea şi am zăvorât uşa. I-am dezvelit faţa şi am luat-o în braţe.
Am strâns-o în braţele mele.
Apoi am început şi eu să tremur. Am izbucnit în plâns. Atât de cumplite mi-au fost disperarea, patima şi îndoiala. Toate cele zăvorâte în mine de când am pierdut-o s-au dezlănţuit. Am patruzeci de ani, sunt în ghearele amurgului vieţii, dar am plâns în hohote ca un copil care se deşteaptă dintr-un coşmar.
― Dragostea mea, i-am şoptit. Oare cum ai putut să-mi faci asta?
Şi-a lepădat maforionul şi sacosul negru de călugăriţă, de parcă i-ar fi fost ruşine că o acopereau. Era foarte palidă. Nu şi-a tăiat părul. Eu tremuram încă, ea n-a mai tremurat. Ochii ei mândri şi curioşi aveau limpezimea aurului. Mi-a atins obrazul, degetele ei au urmărit calea lacrimilor mele.
― Ce-i cu tine, Ioannis Anghelos? m-a întrebat ea. Plângi? De ce? Am fost atât de rea cu tine?
Era mai puternică decât mine. Am suspinat încă o dată din adâncurile inimii, am respirat profund, mi-am şters faţa cu mâinile.
― Deci tu ai fost aceea care m-a urmărit, am spus indignat. Te-ai oprit din mers când mi-am întors capul spre tine. Oare de ce m-ai hărţuit în felul acesta? Chiar dacă m-am îndoit de simţurile mele, neliniştea din mine îmi spunea că eşti pe aproape, în acelaşi timp, eram convins că te-am pierdut.
Dar ea s-a înfuriat şi a spus:
― Nu te-am urmărit niciodată! Strâng ajutoare pentru refugiaţi, atâta tot. Sunt o femeie liberă, nu fac nici un rău nimănui. Dacă am zăbovit o clipă în faţa casei tale, n-am făcut-o cu vreo intenţie rea. Dacă aş fi bănuit că vei fi atât de surprins de apariţia mea, aş fi ocolit casa ta ca pe un loc ciumat.
Astfel ne-am împuns unul pe altul, amuzându-ne de acest joc. Dar eram convinşi că nici unul, nici altul, nu vorbeşte serios.
― Dacă ai să mă mai ameţeşti mult, fâţâindu-te prin faţa casei mele, am ameninţat-o eu, am să te iau în braţe şi n-am să-ţi mai dau drumul niciodată!
― N-ai să îndrăzneşti, a spus ea. Încearcă numai să mă atingi, dacă ai curaj! Am să ţip!
― N-ai tu inima să ţipi! i-am spus eu. Şi apoi, dacă m-aş încumeta să violez o călugăriţă, fără îndoială că Giustiniani ar da ordin să fiu spânzurat.
― Mi-e totuna, a rostit ea cu o rece ipocrizie. Dimpotrivă. Mai bine-ar fi. Dar ar fi fost şi mai bine dacă ai fi fost spânzurat mai de mult, pe când hoinăreai prin alte ţări şi amăgeai alte biete femei. Un aventurier, un seducător, asta eşti! Nu cred nici o vorbă de-a ta.
Dar eu nu mai aveam cuvinte. Am privit-o doar şi mi-am simţit chipul luminos ca în tinereţe. Şi-a coborât privirea spre podea şi a spus:
― Am dorit, într-adevăr, să mă despart de tine...
Dar n-a mai putut continua. Faţa şi gâtul i s-au înroşit. S-a întors cu spatele.
I-am atins umărul. Mâna a alunecat pe pieptul ei şi i-am simţit frumuseţea trupului, freamătul fiinţei deşteptate. Capul şi l-a sprijinit de umărul meu, gura i-am sărutat-o, sufletul i s-a revărsat în sărutări. Simţitu-mi-am dorinţa limpede ca un izvor, curată ca o flacără.
― Te-ai întors, i-am spus în şoaptă şi glasul mi-a vibrat.
― Lasă-mă! m-a rugat ea. Îmi tremură picioarele.
Şi s-a lăsat neputincioasă pe un scaun, sprijinindu-şi coatele de masă. După o clipă, şi-a ridicat privirea spre mine. Atât de cunoscuţi, atât de aproape, ochii ei căprui m-au privit.
― Acum mă simt mai bine, a murmurat ea. A fost o clipă când am crezut că voi muri în braţele tale. N-am ştiut, n-am gândit că-i aşa... Sau poate că am ştiut, a continuat ea privindu-mă intens, de parcă nu s-ar fi putut sătura să mă privească. Poate că de aceea am rămas în oraş. Dar îmi jurasem că nu voi încerca să te reîntâlnesc. Aşa am jurat, pentru a îndrăzni să rămân. A fost un mod copilăresc de a mă înşela pe mine însămi.
Părul de aur, pielea de fildeş, bolta înaltă a sprâncenelor albastre, aurul privirii duioase a ochilor ei de aramă... A mai spus:
― Te-am evitat, am vrut să te evit, dar nu m-am putut împiedica să te privesc uneori de la distanţă. Şi, fără îndoială, n-aş mai fi rezistat mult şi aş fi venit singură la tine. Sub acest veşmânt de călugăriţă, sunt acum atât de liberă cum nu am mai fost niciodată. Pot umbla liberă, pot vorbi deschis cu oamenii săraci, pot simţi pe picioarele mele praful străzii, pot întinde un taler de lemn în faţa unor oameni sensibili la suferinţele altora, care nu vor altceva în schimb decât o binecuvântare. Ioannis Anghelos, am învăţat multe în aceste zile! Fără să fi ştiut, m-am pregătit pentru tine.
Şi-a întins picioarele goale. Curelele de piele ale sandalelor lăsaseră urme roşii pe picioarele ei albe. Şi pulberea străzilor... Dar erau picioarele vii ale unei fiinţe vii. Pentru mine, ea nu mai este doar un idol pictat. S-a schimbat de când am întâlnit-o ultima oară.
― Dar cum este cu putinţă? am întrebat-o. L-am întâlnit pe tatăl tău în noaptea când a fost furtuna aceea cumplită. El m-a chemat. De la el am aflat că ai plecat din Constantinopol.
― Tatăl meu nu ştie, a spus ea. El crede că am plecat. Mi-am cumpărat un loc la mănăstire. Multe doamne din înalta societate pot găsi un loc liniştit de reculegere într-o mănăstire. Acolo, eu nu sunt decât o oarecare Anna. Nimeni nu-i curios să cunoască flamele familiei mele. De mi-ar fi descoperită adevărata identitate, mănăstirea s-ar alege doar cu duşmani. De aceea, secretul meu e şi secretul lor. Iar dacă aş dori să rămân până la sfârşitul zilelor mele în mănăstire, aş căpăta un nume nou, m-aş naşte din nou şi nimeni din afară n-ar mai şti niciodată cine am fost. Doar tu o ştii. Nu am putut altfel.
― Sper că nu ai de gând să rămâi toată viaţa la mănăstire, i-am spus eu temător.
Iar ea mi-a răspuns cu un surâs răutăcios:
― Am săvârşit un mare păcat. L-am minţit pe tatăl meu. Poate că va trebui să-mi ispăşesc păcatul.
Încă nu puteam înţelege cum a putut să fugă, fiindcă în jurul ei fuseseră atâţia servitori care aveau grijă de ea ca de ochii din cap. Mi-a povestit că tatăl ei a dorit ca ea să ajungă în Creta, pentru a nu cădea în mâinile turcilor sau ale latinilor. Dar mama ei, fiind greu bolnavă, n-ar fi putut călători. De aceea, ideea de a fugi i s-a părut şi mai odioasă, în toiul nopţii, cu bagaje şi servitori, a fost dusă la bordul unei corăbii încărcate cu fugari, care plătiseră adevărate averi pentru a putea scăpa din Constantinopol. Profitând de confuzia de pe corabie, a plătit unor marinari ca s-o ascundă într-o barcă şi s-o aducă din nou la ţărm. Când corabia a ridicat ancora, servitorii au crezut-o pe corabie. Va trece multă vreme până ce tatăl ei va afla că ea a dispărut de pe corabie.
― Sunt liberă, a spus ea. Aş fi putut cădea de pe corabie, aş fi putut fi înghiţită de abis. Dar tatăl meu va fi şi mai trist când va afla, cândva, că l-am înşelat. Nici nu îndrăznesc să mă gândesc la aceasta.
Multă vreme ne-am privit în tăcere şi a fost de ajuns. Aveam impresia că doar de un zâmbet sau de o atingere ar fi fost nevoie ca inima mea să-şi iasă din piept, şi am înţeles ce a vrut să spună când a afirmat că s-a temut să nu moară în braţele mele.
Apoi o mână osoasă a bătut cu insistenţă în uşă. Şi s-a auzit glasul ascuţit al bătrânei călugăriţe.
― Soră Anna, eşti acolo?
Apoi, am auzit cum Manuil încerca s-o liniştească.
― Vin imediat! i-a răspuns Anna Notaras.
A venit lângă mine, mi-a mângâiat obrajii, a zâmbit şi tot chipul ei era luminos, a rostit încet trebuie să plec, dar n-a plecat, s-a ridicat în vârful picioarelor, m-a privit foarte de aproape în ochi, m-a întrebat eşti fericit Ioannis Anghelos?, i-am spus sunt fericit, dar tu, Anna Notaras, eşti fericită?, a spus sunt foarte fericită, dragul meu.
A deschis uşa, călugăriţa a intrat repede agitându-şi talerul de lemn, Anna a luat-o de braţ şi au plecat împreună.:  
L-am îmbrăţişat pe Manuil, l-am sărutat pe amândoi obrajii şi i-am spus.
― Dumnezeu să te binecuvânteze şi să te păzească!
― Binecuvânteze-te şi pe tine Dumnezeu, fie El binevoitor cu sufletul tău! a rostit Manuil după ce şi-a revenit din surpriza de a fi fost sărutat. O călugăriţă în camera ta, de ce nu? Vreme este să fii latin şi vreme este să te întorci la credinţa ta.

15 martie 1453
Primăvara a sosit în tot oraşul. Copii în picioarele goale vând flori la colţurile străzilor. Printre ruine, băieţii Constantinopolului suflă în fluiere de iarbă. Nu ştiu să fi auzit o muzică mai frumoasă şi mai melancolică. Binecuvântez fiece zi care trece fierbinte pe lângă mine. Binecuvântez fiece zi care mi-a fost dată.
Numele bătrânei călugăriţe este Hariclea. Tatăl ei a fost un pantofar care ştia să scrie. Nu-i seamănă numele cu chipul, aşa spune slujitorul meu Manuil. A cercetat-o pe îndelete în timp ce mânca. Hariclea nu este decât o simplă slujitoare la mănăstire, îi place să umble cu talerul de lemn prin oraş, îi place să mănânce carne şi să bea vin. Manuil i-a explicat că, în scurtul răstimp care a mai rămas până ce turcii vor asedia oraşul, eu, stăpânul lui, mi-am propus să mă lepăd de falsa credinţă latină, să primesc împărtăşania cu trupul lui Hristos în anafura din pâine dospită şi să citesc Faptele Apostolilor după adevăratele cărţi, cele neadăugite de nimeni. De aceea am nevoie de sfaturile surorii Anna.
Ce gândeşte ea cu adevărat despre noi nu ştiu. Dar a luat-o pe Anna sub protecţia sa şi crede sincer că modul în care se poartă o femeie nobilă şi instruită nu poate fi judecat de o simplă servitoare.
Astăzi, Giustiniani m-a trimis la Poarta de Aur să supraveghez exerciţiile de război. Anna şi Hariclea au venit cu un coş de mâncare. Nimeni nu le-a băgat în seamă. E ceva obişnuit să li se aducă de mâncare celor care se instruiesc; e un drum lung de la Poarta de Aur până în oraş. Tinerii călugări se duc să mănânce la mănăstirea Sfântului loan Botezătorul. Li s-a îngăduit să nu ţină postul. De pe urma instrucţiei, obrajii lor sunt supţi şi arşi de soare; înţelegători, şi-au suflecat mânecile şi şi-au legat de centură poalele anterielor negre, în timpul repausului cântă imnuri religioase. Sunt frumoase cântecele lor.  
Prin Poarta de Aur se poate intra în oraş doar în cortegiul triumfal care-l însoţeşte pe împărat. Dar nimeni nu-şi aminteşte să fi văzut vreodată poarta deschisă. Acum, pe toată perioada cât va dura asediul, este zidită în întregime; în toate timpurile, în turnurile de marmură, care se află de o parte şi de alta a porţii, au fost închişi deţinuţii politici. Se spune că, de multă vreme, nu mai este nici un om acolo. Când a fost încoronat împărat, Constantin i-a eliberat pe toţi.
Constantin este un om just şi nevinovat, un bun strateg şi un luptător curajos. Dar s-a născut sub semnul unui astru nenorocos. Poporul nu-l iubeşte. Cu toate acestea, îl respectă, ca pe o pedeapsă a lui Dumnezeu. El este ultimul împărat al Bizanţului. Poporul o ştie în inima lui, chiar dacă doreşte ca împărăţia Bizanţului să dureze veşnic.
Ne-am aşezat pe iarbă, la umbra zidului. Am frânt pâinea, am mâncat şi am băut împreună. Apoi Haricleei i s-a făcut somn, s-a întins pe iarbă, şi-a acoperit faţa şi a adormit. Anna şi-a scos sandalele şi şi-a ascuns degetele picioarelor în iarbă. Curelele dure îi însângeraseră pielea. A spus:
― Atât de liberă, atât de fericită doar în copilărie am mai fost.
O pasăre de pradă se rotea în înaltul luminosului cer albastru de primăvară. Crescătoriile imperiale de şoimi au renunţat la obişnuitele vânători de păsări. Acum se ocupă doar de vânătoarea porumbeilor călători din Egipt. Ca şi cum ar folosi la ceva. Lent, şoimul zbura în înălţimi.
Urmărind cu degetul firele de iarbă, fără să mă privească, Anna a spus:
― Am învăţat să ascult durerea oamenilor. Oamenii simpli au o încredere copilărească în veşmintele cernite ale călugăriţelor. Ei îmi vorbesc despre teamă şi despre speranţă, îmi vorbesc deschis, ca şi cum aş fi de-a lor. Aşa ceva n-am mai încercat până acum. La ce bun toate aceste pregătiri? spun ei. Sultanul a adunat o armată imensă, tunurile turcilor pot dărâma cele mai puternice ziduri doar cu o singură ghiulea, împăratul Constantin şi-a abandonat credinţa, supunându-se de bunăvoie papei, iar pentru un blid de linte şi-a vândut latinilor privilegiile şi oraşul. La ce bun toate astea, din moment ce sultanul nu duce război împotriva credinţei noastre? Preoţii greci sunt liberi să se ocupe de parohiile lor. Ar fi de ajuns să bată clopotele în toate bisericile şi mănăstirile pentru a fi oprit asediul. Sultanul ar ocroti credinţa noastră de ereticii latini. Dacă plătesc de bunăvoie haraciul, turcii nu maltratează oamenii unui popor, iar birurile pe care le pretinde sultanul sunt oricum mai mici decât dările pentru împărat. De ce trebuie să moară oamenii Constantinopolului pentru interesele împăratului şi ale latinilor? Doar nobilii şi bogaţii au de ce să se teamă. Atât de deschis îşi exprimă unii oameni speranţele.
Îmi evita privirea în continuare. Am căzut pe gânduri. Ce voia de la mine? De ce îmi vorbea aşa?
A urmat:
― Oare-i nevoie ca oraşul nostru să fie distrus şi jefuit? Sau, dacă nu, să cadă în mâinile latinilor? Toţi oamenii aceştia neînsemnaţi nu vor altceva decât să trăiască, să-şi câştige traiul din munca mâinilor lor, să aducă pe lume copii şi să-şi păstreze credinţa strămoşilor. Oare există în lume o cauză atât de nobilă pentru care merită să mori? Dar ei n-au nimic altceva decât viaţa lor. Doar această scurtă viaţă pământeană. Mi-e milă de ei.
― Vorbeşti ca o femeie, i-am spus eu.
― Sunt femeie, a spus ea cu răceală în glas. E oare un defect? Dar şi femeile sunt înzestrate cu judecată şi inteligenţă. Au fost vremuri când oraşul acesta a fost guvernat de femei. De fiecare dată, împărătesele s-au dovedit a fi mai bune decât împăraţii. Dacă în fruntea oraşului ar fi fost acum o femeie, i-am fi trimis pe latini acasă, cu armele lor, cu galerele lor şi cu împăratul nostru cu tot.
― Mai bine turbanul turcilor decât tiara pontificală, nu-i aşa? am întrebat-o eu ironic. Parcă ai vorbi prin gura tatălui tău.
O îndoială chinuitoare se strecura în inima mea.
― Anna! am spus eu. Credeam că te cunosc, dar poate că nu te cunosc îndeajuns. E oare adevărat că tatăl tău nu ştie că ai rămas în oraş? Ai putea să juri?
― Mă insulţi! a ţipat ea. De ce să jur? Dacă vorbesc ca tatăl meu este pentru că am început să-l înţeleg mai bine. Abia după ce m-am despărţit de el am început să-l înţeleg. E un politician mai abil decât împăratul, îşi iubeşte poporul mai mult decât aceia care, de dragul unor principii de-ale latinilor, admit ca oraşul să fie distrus şi grecii să piară din Constantinopol. E tatăl meu. Nimeni în afară de el n-a îndrăznit să-şi expună convingerile în faţa împăratului. Doar el a făcut-o. În ziua când ne-am cunoscut. Dă-mi voie să fiu mândră de tatăl meu!
Mi-am simţit trupul amorţit şi buzele de gheaţă. I-am spus în şoaptă:
― N-a fost decât demagogie ieftină, într-un mod nedemn, el a vrut să se asigure că poporul este de partea sa. El n-a sfidat pe nimeni. Dimpotrivă, a lăsat fluviul să curgă. Pentru acea victorie de o clipă, a rămas cu sufletul încărcat. Fiindcă vorbele lui n-au fost spontane, ci premeditate.
Anna m-a privit uimită, ca şi cum nu i-ar fi venit să-şi creadă urechilor.
― Aşadar, tu eşti un adevărat apărător al Uniunii? m-a întrebat ea. În inima ta eşti un latin, înşelător este sângele tău grec.
― Şi chiar dacă ar fi aşa, am spus eu, pe cine ai alege, pe tatăl tău sau pe mine?
S-a uitat la mine cu faţa palidă şi cu buzele încreţite şi mi s-a părut urâtă. O clipă am crezut că mă va lovi. Dar s-a stăpânit, şi-a lăsat deznădăjduită braţele în jos şi a spus:
― Nu pot să te cred. Doar tu nu eşti latin. Dar oare ce ai împotriva tatălui meu?
Mi-am pierdut calmul şi, bântuit de gelozie şi de îndoială, i-am strigat cu furie:
― E întrebarea lui sau a ta? Fiindcă n-a reuşit să mă atragă de partea sa, te-a trimis el oare la mine ca să mă încerci?
Anna s-a ridicat deodată, şi-a scuturat cu furie iarba de pe veşminte, ca şi cum nu de iarbă s-ar fi scuturat, ci de mine. Am simţit arsura dispreţului din înflăcăraţii ei ochi căprui, care începeau să se piardă în lacrimi.
― Asta n-am să ţi-o iert niciodată! a strigat ea şi a început să alerge orbeşte.
Dar s-a împiedicat de o piatră şi a căzut. Nu m-am grăbit să-i sar în ajutor. N-am avut milă de lacrimile ei. În capul meu se roteau fără încetare negre bănuieli, iar în gură aveam gust de fiere. Mă gândeam: Să fi reuşit să se prefacă atât de mult? Poate că aşteaptă să alerg după ea, poate că aşteaptă să-i şterg lacrimile perfide.
S-a ridicat şi s-a întors încet, cu capul plecat. Hariclea se deşteptase şi ne privea uimită.
― Mi-am uitat sandalele, a rostit Anna cu voce stinsă şi s-a aplecat să le ridice.
Am pus un picior peste sandale. Degetele de la picioarele ei erau pline de sânge. Am simţit o durere cumplită când le-am văzut.
― O clipă! i-am spus eu. Trebuie să încheiem această afacere. Tu mă cunoşti, dar nu ştii totul despre mine şi nici nu vei şti vreodată. Sunt îndreptăţit să mă îndoiesc de toată lumea. Chiar
şi de tine.
― Dar eu am ales, a spus ea printre dinţi, încercând să tragă sandalele de sub piciorul meu. Am făcut nebunia de a alege. EU mi-am închipuit că mă iubeşti. 
Am apucat-o cu amândouă mâinile de cap şi, în ciuda împotrivirii ei, am silit-o să se ridice. Era mai puternică decât îmi imaginasem. Am obligat-o să stea cu faţa spre mine. Dar de privit nu m-a privit. A închis ochii cu încăpăţânare. Dacă n-ar fi avut o educaţie atât de înaltă, probabil că m-ar fi scuipat.
― Trebuie să lămurim acest lucru, am repetat eu. Deci n-ai încredere în mine, Anna Notaras?
Gemea neputincioasă şi, printre ochii ei strânşi, lacrimile se strecurau şi-i alunecau pe faţă. Într-un sfârşit, a spus:
― Oare cum aş putea avea încredere în tine, când tu nu ai în mine? N-aş fi crezut.
― De ce mi-ai vorbit astfel? Bun, sunt dispus să cred că nu tatăl tău te-a îndemnat. Şi, dacă-i aşa, îmi cer iertare. Dar dacă-i aşa, înseamnă că, în adâncurile inimii tale, crezi că eu sunt încă în slujba sultanului. Aşa cum crede şi tatăl tău. Aşa cum crede toată lumea. Cu excepţia lui Giustiniani, care este mai înţelept decât voi toţi. Altfel, nu m-ai fi provocat în felul acesta. Ai vrut oare să mă încerci?!
A început să-şi revină şi mi-a spus cu oarecare umilinţă:
― Ţi-am vorbit condusă de raţiunea mea. Ţi-am explicat cum gândesc eu şi poate că am vrut, într-adevăr, să ştiu cum gândeşti şi tu. Dar intenţiile mele au fost curate, în orice caz, la fel gândesc şi oamenii din popor. Nimeni nu le poate schimba convingerile.
I-am dat drumul şi mi-am regretat încrâncenarea. Nu s-a mai aplecat să-şi ridice sandalele.
― Ar trebui să ne ferim de asemenea vorbe, i-am spus eu pe un ton sec. Cine vorbeşte aşa, e un trădător, chiar dacă în inima lui nu este. Astfel de afirmaţii nu-i pot fi decât de folos sultanului Mehmet. El nu cunoaşte mila. Prin iscoadele sale, el poate fi în stare să semene speranţă în rândul oamenilor simpli, nu mă îndoiesc. Dar sunt sigur că, tot atât de bine, îşi poate încălca
promisiunile, cu excepţia acelora care sunt legate direct de intenţiile sale. El nu respectă decât curajul. Pentru el, supunerea de bunăvoie este o laşitate, iar de laşi nu are nevoie în imperiul său. Oricine ar vorbi despre capitulare, punându-şi speranţele în sultan, nu face altceva decât să-şi sape groapa propriului mormânt. Oare nu înţelegi, dragostea mea, am strigat eu scuturând-o de umeri, că singurul lui ţel este să facă din Constantinopol capitala Imperiului Otoman şi să-i transforme bisericile în moschei? În Constantinopol, doar pentru grecii sclavi va mai fi loc. El va distruge până la temelii tot ceea ce a mai rămas din Imperiul Bizantin. Asta-i ceea ce vrea şi nu va fi mulţumit până ce nu-şi va atinge scopul. De ce? Constantinopol este oraşul de unde va putea să domine Orientul şi Occidentul. Nu ne rămâne nimic altceva de făcut decât să luptăm până la capăt, să luptăm chiar şi fără speranţă. Dacă imperiul milenar al Bizanţului trebuie să se prăbuşească, prăbuşească-se cu demnitate! Este singurul adevăr. Mamele ar trebui mai bine să zdrobească ţestele copiilor lor de pietre decât să vorbească despre capitulare! Bogat sau sărac, cine se va înclina în faţa sultanului îşi va întinde singur gâtul în faţa securii călăului. Crede-mă! Crede-mă, dragostea mea! Îl cunosc prea bine pe sultanul Mehmet. De aceea am preferat să mor împreună cu voi decât să-l urmez. Nu doresc să supravieţuiesc după ce Constantinopolul va muri.
Clătina din cap şi lacrimi de ură şi umilinţă străluceau în ochii ei căprui. Obrajii îi ardeau ca focul. Ca obrajii unei tinere fete, mustrată de un învăţător.
― Eu te cred, a spus ea. Trebuie să te cred. Însă nu înţeleg...
Complet nedumerită, a arătat spre oraş. Departe, dincolo de mulţimea nedefinită de case cenuşii şi palide, strălucea imensa cupolă albastră a Catedralei Sfânta Sofia; într-o altă direcţie, în spatele câmpurilor de ruine, se vedeau nenumăratele cupole ale altor biserici, care dominau întinsa mare de case şi grădini. Şi, foarte aproape de noi, aurit de soare şi patinat de ani, cât cuprindeai cu ochii, se întindea neînvinsul zid de apărare al oraşului.
― Nu înţeleg, a repetat ea. Chiar aşa sărac şi plin de ruine cum este acum, oraşul este prea mare, prea vechi, prea bogat, ca să poată fi jefuit şi distrus. Dar sunt sute de mii de oameni care locuiesc aici. Nu pot fi toţi omorâţi sau vânduţi ca sclavi. Constantinopolul este un oraş prea mare ca să fie locuit doar de turci. Doar o sută, două sute de ani au trecut de când turcii nu erau decât nişte amărâţi de păstori tâlhari. Pentru a pune bazele unui imperiu durabil, ei au nevoie de noi. Sultanul este, totuşi, un tânăr luminat, vorbeşte greaca şi latina. Ce interes ar avea să ne facă rău după ce va cuceri oraşul? De ce să-i omoare pe locuitorii oraşului lui? Nu înţeleg. Doar nu mai trăim în vremurile lui Ginghis-Han sau ale lui Tamerlan.
― Dar tu nu îl cunoşti pe Mehmet, am mai spus o dată. El a citit toate cărţile despre Alexandru cel Mare, i-a citit pe toţi istoricii greci, a citit toate legendele arabe. Nodul gordian este un nod foarte complicat şi foarte dificil de desfăcut. Pentru turci, Constantinopolul este nodul gordian. Nodul dintre Orient şi Occident, dintre greci şi latini, nodul dintre ură şi neîncredere, dintre intrigile tainice şi cele publice, dintre tratatele încălcate şi tratatele respectate, nodul încâlcitei politici de sute de ani a Bizanţului. Aşa ceva nu se desface decât cu sabia. Nu există vinovaţi sau inocenţi. Este doar un popor care va fi trecut prin sabie.
Mi-am amintit de privirea pătimaşă a lui Mehmet şi de strălucitoarea cruzime din ochii lui galbeni când citea în limba greacă istoria lui Alexandru şi a legendarului nod gordian, întrebându-mă din când în când despre semnificaţia unui cuvânt mai puţin cunoscut. Mai trăia pe vremea aceea sultanul Murad. Un bărbat mic de statură, pântecos, melancolic şi dărâmat de băutură, cu buzele şi obrajii vineţii, cu răsuflarea şuierătoare, Murad a murit înconjurat de poeţii şi cărturarii care-i erau dragi. El era drept şi milos, îi putea ierta chiar şi pe duşmani, fiindcă era sătul de războaie. A cucerit Tesalonicul, a fost nevoit să asedieze Constantinopolul, a învins la Varna. Totuşi, în inima lui, niciodată nu a dorit războiul. Dispreţuia războiul. Dar Murad a procreat o bestie, în ultimii ani de viaţă, a înţeles el însuşi; îi era greu să-şi privească fiul în ochi, atât de străin îi era Mehmet. Cum aş fi putut să-i explic Annei? Mie mi-au trebuit şapte ani ca să pot pricepe adevărata natură a lui Mehmet.
― Sultanul Murad nu credea în putere, am început eu să-i explic. După părerea lui, suveranul este un orb care se lasă antrenat de alţi orbi, un instrument de exercitare a voinţei şi de reprimare a dezvoltării, care nu reuşeşte să conducă evenimentele sau să le tempereze. El a ştiut să se bucure de frumuseţile vieţii, de femei, de poezie şi de vin. Deseori, în zilele bătrâneţii lui, rătăcea ameţit de vin prin serai, cu un trandafir în mână, dorind astfel să arate că şi frumuseţea tot zadarnică este. El credea că toate fiinţele sunt doar pulbere. Credea că tot universul este alcătuit din grăunţe de pulbere ce se învârtesc în neant; în ciuda acestor convingeri, şi-a făcut rugăciunea la timpul potrivit, a respectat învăţătura Islamului, a construit moschei, a dat de mâncare săracilor şi a pus bazele universităţii de la Adrianopol. Oamenii din generaţia lui l-au respectat şi l-au considerat plin de credinţă. El doar zâmbea descurajat când îi erau preamărite dibăcia şi calităţile.
Am continuat să-mi depăn amintirile:
― Sultanul Murad... În melancolia de care era bântuit, a fost cea mai binevoitoare şi iubitoare fiinţă pe care am întâlnit-o. Ştia să râdă fiecăruia. Râsul este o compensare pentru disperarea din această lume, aşa spunea. A încercat să mă înveţe şi pe mine să râd. Şi, pentru că eu n-am învăţat, a început să mă numească, amuzat, îngerul; îngerii sunt întunecaţi şi austeri, îngerii nu ştiu să râdă. Mulţi dintre cei care-l înconjurau au adoptat numele în sensul propriu-zis, fiindcă nu l-au înţeles pe Murad. Dar el m-a numit aşa doar pentru că îngerii nu ştiu să râdă. Doar Dumnezeu ştie să râdă, spunea el. O dată i-am cerut ca în clipa morţii să-mi îngăduie să-l ţin de mână. Dar ideea nu l-a amuzat; filozofia lui avea totuşi o limită. De aceea, m-a trimis la Magnesia ca să îngrijesc câinii lui Mehmet.
Anna s-a uitat foarte ciudat la mine şi mi-a spus:
― Oare de ce-mi povesteşti acum despre sultanul Murad? Ce legătură are această poveste cu cearta de mai înainte?
― Ai răbdare! Poate vei înţelege, i-am spus eu. Încă de când era copil, Murad s-a angajat în reprimarea revoltei dervişilor şi a învăţat să fie neîndurător. Despre căpetenia spirituală a dervişilor torlak se spune că putea să umble pe deasupra apelor; în Dumnezeul creştinilor şi în cel al Islamului el recunoştea acelaşi Dumnezeu şi afirma că fiecare credinţă este la fel de importantă.
Credincioşilor le interzicea orice avere, fiindcă, spunea el, toate bunurile sunt pentru toţi. El însuşi umbla cu capul neacoperit. Până la urmă a fost răstignit, apoi purtat din sat în sat pe spinarea unei cămile, ca toţi cei care îi admirau ideile să vadă cu ochii lor că nici un Dumnezeu nu-l ajută. Dar în fiecare loc se adunau în jurul lui bărbaţi, femei, bătrâni şi copii, care strigau: Tatăl nostru! Ia-ne şi pe noi în împărăţia Ta ! Mulţi au murit atunci decapitaţi, nimeni nu le ştie numărul, şi în toate locurile, împrejurul cămilei care-l purta pe cel crucificat, au curs râuri de sânge. Dar şi în zilele noastre mai sunt oameni în Anatolia care umblă cu capul neacoperit. Mai târziu, Murad nu a putut uita toate aceste întâmplări sângeroase şi bănuiesc că niciodată nu şi-a iertat-o lui însuşi. De aceea, nici în zilele celor mai mari biruinţe, el nu a crezut în putere, de aceea a fost aşa cum a fost.
Am întrebat-o:
― Mai poţi să asculţi? Poate vei înţelege. Nu numai despre Murad sau despre Mehmet. Poate vei înţelege de ce sunt eu aşa cum sunt. Poetul pe care Murad l-a iubit cel mai mult era Poetul Orb, care a trăit acum cinci sute de ani într-un loc numit Maarri, în apropiere de Alep. Doar o singură dată în viaţă a fost la Bagdad, dar acolo oamenii l-au dispreţuit fiindcă era orb. După ce s-a întors de la Bagdad, a trăit până la bătrâneţe în satul lui, într-o sărăcie cumplită. Murad nu se sătura niciodată să-i recitească versurile şi, chiar dacă nu fac parte din învăţătura dreaptă a Coranului, cunoştea multe dintre ele pe de rost.
Am spus mai departe:  
― Pe Poetul Orb l-am iubit şi eu. Nu pentru credinţa lui, ci pentru scepticismul lui. Când am învăţat limba arabă, am tradus din versurile sale, nu atât pentru poezia în sine, cât pentru ideile lui deosebite. Vrei să asculţi câteva dintre gândurile acestui poet?
Şi, fără să-i mai aştept răspunsul, am început să declam:

Îngălbenit ni-i chipul, încrâncenată gura, 
avem ficatul negru şi-n ochi albastrul morţii,
dar eu nu am putere să trec de pragul porţii,
 să rătăcesc în noapte urmând cărări străine ― 
sunt orb, nici o cărare nu-i clară pentru mine.
Ai văzut dimineaţa când s-au înălţat corbii spre cer
cum au întors spre tine partea lor dreaptă?
Ai văzut cum au trecut porumbeii cenuşii în zbor
pe lângă tine?!
Pe mine m-au trimis din nou să rătăcesc, 
dar n-am găsit nici lumea, nici patima credinţei,
 întoarcerea nu-i oare, de drumul nu-l găsesc,
doar de neînţelesul şi-amărăciunea minţii?
Cel care-şi spune rugăciunea spre răsărit
nu-şi pierde nicidecum cucernicia.
Dar eu, eu am văzut gazelă ce se temea de moarte,
bubuitul tunetului o îngrozea,
lucirea fulgerului o făcea nebună.
Pasăre, încrede-te-n mine 
Nu-ţi fie frică, gazelă,
nu-ţi voi face vreun rău.
Între tine şi mine
nu este nici o deosebire.

Anna a mişcat uşor din cap. Părul ei muritor era strălucitor ca aurul. Pielea muritoare a trupului, albă ca fildeşul. Obrajii ei, surâsul buzelor ei ― un minunat univers mărginit. Să fie oare efemer tot ceea ce am găsit în ochii ei, tot ceea ce am simţit mai cunoscut decât orice alt lucru cunoscut?
― Vrei să spui că între oameni şi animale nu există nici cea mai mică deosebire? m-a întrebat ea. Dar oamenii gândesc. Animalele nu pot gândi, nu pot vorbi, nu au spirit.
I-am spus:
― Câinii gândesc, elefanţii gândesc. Chiar dacă nu vorbesc. Dacă ştii să asculţi, păsările îşi pot face cunoscute gândurile. Câinii îi pot conduce pe orbi. De cele mai multe ori, caii sunt mai înţelepţi decât stăpânii lor. Dacă este să apreciem după gândire, nu cred că oamenii sunt mai buni decât animalele. Dar vorbeam despre Abu al-Ala, Poetul Orb. El nu voia să mănânce carne. Nu pentru a posti, ci pentru că el considera animalele asemenea oamenilor. Chiar şi Sfântul Francisc le-a cuvântat păsărilor şi peştilor. Dar de ce să discutăm despre aceste lucruri, pe care niciodată nu le vom putea cunoaşte?
Mi-am amintit dimineaţa de toamnă când am văzut semnele morţii pe faţa sultanului Murad. Măceşele coapte străluceau roşii-arămii între veştejitele tufe ale grădinii, în văzduh pluteau aromele toamnei. El m-a îndemnat să-i vorbesc. Iar eu i-am vorbit despre nemărginire şi mărginire, despre moarte şi nemurire, până ce, plictisit, sultanul mi-a făcut un semn cu mâna să încetez şi a recitat din versurile Poetului Orb:
Am văzut bărbaţi strânşi laolaltă. 
Căutau să găsească adevărul care întotdeauna ne scapă.
Acolo, în lungi cortegii, ei aduc jertfe tot anul,  duminica şi în zi de sabat.
Totul nu-i decât flacără ce se aprinde doar o singură dată ― Şi arde pătimaş.
Când pasiunea s-a consumat până la capăt,  se stinge flacăra.
Sultanul Murad a ridicat scârbit mâna şi şi-a întrerupt recitarea, acceptând doar existenţa şi non-existenţa. A refuzat efortul de a gândi dincolo de acestea. El nu era mai bun sau mai rău decât aceia care se mulţumesc să-şi împlinească rugăciunea în biserici sau în moschei, fără a dori să cunoască mai mult. Dindărătul celor cinci sute de ani care au trecut, Poetul Orb a strigat şi i-a chemat în întuneric pe mulţi deznădăjduiţi. Chiar şi pe mine m-a chemat şi m-a convins în clipele-mi de slăbiciune, până când sunetul glasului său s-a pierdut în inima mea dominată de mult mai puternicul glas al drumului meu. Nu m-am mulţumit să fiu doar un orb, ca Murad.
― Sultanul Murad, am continuat eu, nu credea în putere. El gândea că viaţa, chiar şi aceea a unui suveran, nu-i altceva decât o scânteie purtată de vânt până în întunecimi, însă Mehmet crede în putere. El este convins că prin voinţă poate forţa evenimentele. El are o inteligenţă mai mare şi o intuiţie mai bună decât Murad. El ştie. Pentru el nu există drept sau nedrept, adevărat sau fals. Este gata oricând să treacă prin torente de sânge uman pentru a ajunge la ceea ce şi-a propus. Am continuat în şoaptă:
― Dar el este înţelept, el are dreptate. În suferinţa şi moartea a o mie de oameni, a zece mii de oameni, a o sută de mii de oameni nu încape mai multă suferinţă decât în moartea unui singur om, fie el şi cel mai umil dintre oameni. Cifrele nu ajută decât să exprime măsura lucrurilor finite. Ele aparţin aritmeticii. Singura măsură a suferinţei şi a morţii este omul, cupa în care încape un ocean de suferinţe. De aceea a putut Hristos, prin patimile şi prin moartea lui, să răscumpere toate păcatele lumii; în împărăţia lui Hristos este acelaşi lucru dacă sabia retează un cap de grec, o sută de capete sau două sute de mii. Numerele şi cifrele n-au importanţă decât pentru acela care vrea să domine lumea mărginită. Pentru el nu există decât numere în raport cu alte numere.
Pentru el, pentru Mehmet, nu există fiinţe umane.
― Oare ce încerci să-mi dovedeşti? m-a întrebat deodată Anna cu o voce neliniştită.
― Dragostea mea, i-am spus, în ciuda sărăciei şi a neputinţei cuvintelor, am încercat să-ţi dovedesc că te iubesc mai mult decât orice din lume. Cu disperare, fără nici o speranţă. Tu eşti Grecia mea. Pentru mine, tu eşti Constantinopolul. Când i se va fi împlinit timpul, din Constantinopol nu va rămâne nimic. Tot astfel, când timpul ce ţi s-a dat se va împlini, trupul ţi se va întoarce în pulberea de unde a venit. Dragostea pământească este doar o îngrozitoare tristeţe şi disperare; în dragostea noastră, suntem şi mai încătuşaţi decât alţi oameni în lanţurile timpului efemer şi ale spaţiului mărginit. Tu ai deşteptat în mine dorinţa disperată a mărginirii şi efemerului.
I-am spus:
― Dragostea mea! Sub chipul tău frumos rânjeşte un craniu de mort. Sub veşminte, dincolo de pielea netedă a trupului tău, dincolo de învelişurile de carne, aşteaptă la pândă un schelet de mort. La fel ca atunci, în tinereţe, când deşteptându-mă în trilurile privighetorii, am văzut dansul macabru al morţii, tot aşa îţi citesc fiinţa. Dragostea este o moarte înceată. Când te îmbrăţişez, îmbrăţişez un cadavru. Când îţi sărut gura, sărut buzele unui mort. Atât de nebună îmi este iubirea, atât de înspăimântată... Dar ea nu m-a înţeles. De aceea i-am spus: 
― Tu ţi-ai rănit picioarele din cauza mea. Doar suferinţă şi durere îţi aduc. Lasă-mă să te ajut!
I-am luat sandalele, ea s-a sprijinit de mine şi am condus-o până la rezervorul cu apă. Îi era destul de greu să păşească printre urzicile care îi şfichiuiau picioarele la tot pasul. Chiar dacă spiritul ei se revoltase împotriva convingerilor mele, trupul ei avea încredere în mine.
Am aşezat-o în apropierea jgheabului pe unde curge apa şi i-am spălat picioarele. Chipul ei s-a făcut palid dintr-o dată. A spus:
― Nu, nu mai pot suporta!
Era în puterea mea. Undeva, departe, un păstor sufla în fluier. Sunete duioase, ascuţite îmi străpungeau inima. Soarele ardea puternic. I-am mângâiat picioarele, pielea lor vie şi caldă. S-o fi prins în braţe, să-i fi sărutat gura! N-ar fi rezistat, chiar de-ar fi vrut să mi se opună. Dar nu, nu-i era frică de mine. Mă privea deschis cu ochii ei căprui.
― Ridică-te! i-am spus. Ţine-te de mine ca să-ţi pun sandalele în picioare.
― Îmi ard obrajii, a spus ea. Am uitat să-mi feresc faţa de soare. Şi picioarele-mi sunt arse de soare. Binecuvântez zilele pe care le mai am de trăit!
După plecarea ei, am continuat exerciţiile de război, iar Giustiniani a dat ordin să fie ridicat pe ziduri unul dintre tunurile de mare calibru. De fapt, voia să-i obişnuiască pe voluntari cu detunătura şi cu mirosul de pulbere, dar mai ales să-i facă să înţeleagă că loviturile tunului pricinuiesc mai mult teamă decât stricăciuni, fiindcă el, într-adevăr, aşa crede. Specialiştii împăratului au poruncit artileriştilor să fixeze, cât de tare posibil, tunul pe zid. Lovitura a fost perfectă şi proiectilul de mărimea unui cap de om a zburat până departe, afundându-se apoi în pământ. Şocul a fost atât de puternic, încât pământul dimprejur s-a cutremurat. Dar şi mai rău s-a cutremurat bătrânul zid, în care s-a căscat o fisură, iar multe pietre s-au rostogolit în peribolos. Nimeni n-a fost rănit, dar rezultatele acestei încercări au confirmat, într-o oarecare măsură, afirmaţia lui Giustiniani: tunurile sunt mai periculoase pentru tunari decât pentru duşmani; întâmplarea a produs o impresie deprimantă. Parcă nevenindu-le să-şi creadă ochilor, călugării şi artizanii au rămas încremeniţi şi au privit spre zidul fisurat, iar în sufletul lor s-a strecurat îndoiala. Zidurile nu sunt de neclintit, rezistenţa lor este iluzorie.
Pe partea din afara zidurilor, până la orizont, nu mai era nimic. Rupte, proaspăt apărutele ramuri de chiparos şi de platan zăceau ca osemintele albe pe pământul cenuşiu parţial înverzit. Pomii fructiferi aveau crengile rupte, iar bordeiele din afara zidurilor se prăbuşiseră, lipsindu-i astfel pe asediatorii ce urmau să vină de materialele care le-ar fi putut fi de folos. Nimic nu mai părea să aibă viaţă pe pământul devastat.
Puntea peste şanţul ce înconjoară zidul nu fusese distrusă, aşa că am poruncit să fie deschisă jumătatea nezidită a porţii şi am trimis oameni să recupereze proiectilul. Un tăietor de piatră iscusit are nevoie de o zi pentru a ciopli un astfel de proiectil sferic. Simulasem o adevărată luptă, în turnuri şi în spatele crenelurilor zidurilor îi aliniasem pe arcaşi. De aceea, oamenii pe care i-am trimis după proiectil au privit suspicioşi în jur şi nu s-au simţit nicidecum în siguranţă. Dar şi-au revenit repede şi au recuperat proiectilul, pe care l-au adus înapoi ca pe o pradă.
Mai târziu, câţiva soldaţi s-au scăldat în şanţul ce înconjoară zidurile, în care mai este apă proaspătă şi curată. Este larg de treizeci de paşi şi tot atât de adânc. Apa de mare sau apa din marile cisterne ale oraşului ajunge aici prin canale temeinic zidite. Barajele separă diferitele sectoare, aşa că apa nu se poate scurge. Dar în dreptul Blahernelor nu există nici un şanţ, pentru că pământul coboară abrupt în mare. În schimb, la Blaherne sunt cele mai rezistente ziduri şi turnuri, iar clădirile palatului sunt lipite de zidurile ce le apără.
Dar marele zid a cedat, chiar dacă nu s-a tras decât o dată cu tunul.

18 martie 1453
N-are nici un rost să ne mai certăm. Fiecare cu ideile sale. Trupul ei mă înţelege. Inima, nu.
M-am gândit că este înţelept să-l previn pe Giustiniani despre ceea ce vorbesc oamenii din popor. Nu a fost câtuşi de puţin afectat şi s-a uitat la mine ca la un imbecil.
― Nici un om cu judecată nu doreşte războiul, a spus el. Adevărul este că fiecare femeie doreşte ca bărbatul şi copiii ei să trăiască. Nimeni nu vrea să-i fie distrusă casa ori să-i fie furate lucrurile. De-aş fi fost negustor, ţăran, bijutier sau ţesător n-aş fi dorit pentru nimic în lume războiul. Am văzut atâtea războaie. Dar poporul nu are nici o importanţă. Zece oameni bine înarmaţi pot supune o mie de oameni, încă de pe vremea romanilor se ştie acest lucru. Poporul? Dacă-i nevoie, poate striga ceea ce i se porunceşte să strige. Ca boul care urmează să fie înjungheat, care păşeşte cu ochii legaţi urmându-şi cu umilinţă stăpânul. Abia când simte în nări mirosul sângelui, încearcă să se răzvrătească dar atunci este prea târziu. Mulţimea nu mai poate face nimic când i s-a hotărât soarta. Nimic altceva decât să lupte. Nu-ţi mai face griji pentru ceea ce gândeşte poporul, Jean Ange! Şi a continuat, oarecum amuzat:
― Chiar dacă eşti atât de învăţat precum eşti, la soldaţi nu te pricepi. Capacitatea de a fi soldat este un dar cu care te naşti. Unii se nasc soldaţi, alţii nu vor ajunge niciodată, chiar de-ar cunoaşte perfect tot ce are legătură cu războiul. De aceea, au fost întotdeauna bărbaţi care, chiar şi de pe poziţia de sclav, au putut să se ridice şi să domine un popor. Disciplina, instrucţia şi morala militară sunt tot ceea ce-i trebuie unui soldat ca să fie soldat. Un adevărat comandant de război ştie ce trebuie să-l înveţe pe un soldat şi ce fel de exemple să-i dea pentru a obţine tot ceea ce doreşte de la el. Dar cum reuşeşte s-o facă, nu cred că ţi-aş putea explica... Îndată după ce am fost învestit cu funcţia de comandant, am dat ordin să fie strânse şi inventariate toate armele din acest oraş, atât ale nobililor, cât şi ale oamenilor simpli. Chiar şi fiii arhonţilor au trebuit să-şi aducă arbaletele încrustate cu fildeş. Chiar şi măcelarii şi-au adus satârele de spart oase şi de tocat carne; în fiecare zi, după instrucţie, armele sunt depozitate la Arsenal. Doar gardienii au dreptul să umble înarmaţi. Oricine are dreptul să se instruiască în mânuirea armei care-i este pe plac, dar nimeni nu are dreptul s-o ia acasă. Un popor dezarmat este inofensiv. Când am ajuns la Constantinopol, oraşul fierbea de ură şi de neîncredere faţă de latini. Eu am restabilit calmul şi disciplina în oraş. Acum toţi bărbaţii se instruiesc energic pentru a-i apăra zidurile. Iar cei care îi conduc sunt latini. Oare acesta nu-i un succes militar? Nu fi neliniştit din pricina poporului, Jean
Ange! Oamenii vor lupta pentru viaţa lor, iar eu voi fi vigilent, ca nici o trădare să nu-i destabilizeze.
A continuat:
― Un adevărat pericol sunt doar marinarii noştri care n-au nimic de făcut. Neastâmpărul lor este cauza tuturor tulburărilor care-i enervează atât pe latini, cât şi pe greci. Nici războinicii veneţieni în armuri nu reuşesc să-i liniştească pe aceşti destrăbălaţi care nu mai ştiu cu ce să-şi piardă timpul. De-aş fi fost eu sultanul, aş fi distrus mai degrabă aceste corăbii revoltate decât oraşul. Nici n-ar fi prea mare lucru de făcut. Doar de pândit vântul favorabil, de pus mâna pe căpitani şi pe timonieri, de tăiat lanţurile de ancorare şi gata, toate corăbiile pline cu bogăţii ― în drum spre Gallipoli! La drept vorbind, din Pera sosesc destul de des bărci pline cu peşte, ulei, vin şi tot felul de fleacuri.
Mi-a aruncat o privire răutăcioasă şi, frecându-şi mâinile, a spus:
― Mi-a fost greu să-l conving pe împărat ca să-i pună la treabă pe marinari. Oare de ce să plătească el fiecărei corăbii cu puturoşi câte trei sute de ducaţi pe lună? Grecii cer bani pentru fiece piatră pe care o urcă pe ziduri şi pentru fiece coş cu pământ pe care-l cară. Este drept şi firesc. Sunt oameni săraci, dar inimoşi, care trebuie să-şi hrănească familia. Dar fiece lovitură de târnăcop îl costă şi mai scump pe împărat dacă marinarii îşi petrec ziua cântând din fluier şi dansând pe corăbiile lor. Împăratului îi este teamă să nu intre în conflict cu căpitanii corăbiilor veneţiene dacă le-ar pretinde marinarilor să facă şi altceva în afară de întreţinerea propriilor corăbii. Dar, în sfârşit, eu am obţinut numirea lui Aloisio Diedo în funcţia de comandant al flotei.
A precizat insistând pe fiecare cuvânt:
― Comandant al întregii flote şi a portului. Deci, începând de mâine, luni, în zori, toate galerele mari se vor întoarce la Cornul de Aur şi vor ancora în portul Kyneghion de la Blaherne. Lopeţi, târnăcoape şi coşuri pentru transportat pământul, toate sunt pregătite. Treaba pe care o au ei de făcut este să sape un şanţ de la Poarta Crăpată până la Turnul lui Anemas, unde terenul este drept. N-ar avea nici un rost să fie lăsaţi turcii să se apropie de port, să ajungă aproape de zidurile Blahernelor.
Mi-a aruncat o privire ciudată şi a continuat:
― Ori să înceapă să sape galerii subterane pentru a putea pătrunde în palat. Am aflat că, pe lângă cavaleri, sârbii le-au promis turcilor şi specialişti în săpături subterane. Se înţelege că despotul Serbiei, vulpoiul acela bătrân, nu a anunţat deschis lucrul acesta. Dar dacă tot şi-a căsătorit el rudele cu prinţi şi prinţese de la toate curţile, din Ungaria până în Trapezunt, le-a trimis scrisori în care a plâns cu melancolie pentru soarta bărbaţilor din mine, pe care nu mai are cum să-i plătească. Chiar şi basileului Constantin i-a scris cerându-i ajutorul şi cerându-şi, în acelaşi timp, iertare, că a fost nevoit să-i trimită sultanului cavaleria. Dar printre rândurile acelei scrisori multe se pot citi. 
Evident că, pentru a începe o atât de laborioasă lucrare de construcţie a unei noi tranşee, Giustiniani era informat asupra intenţiilor sultanului. Dar nu mă puteam concentra asupra acestui lucru. Ceea ce m-a uimit cel mai mult a fost faptul că Lukas Notaras fusese ignorat. Este sigur că atât proprietarii, cât şi căpitanii corăbiilor nu admiteau să fie subodonaţi unui comandant grec. Dar cum se face că împăratul, chiar în acest moment, a îndrăznit să-l lovească atât de sângeros pe megaduce? I-am spus:
― Săptămână de săptămână a tot aşteptat Lukas Notaras ca să te sfătuieşti cu el, iar acum, fără să fi avut cel puţin o întrevedere, tu l-ai dat la o parte.
Dar Giustiniani a protestat, ridicând braţul, şi a spus:
― Dimpotrivă, dimpotrivă! Apreciind, împreună cu împăratul şi consilierii lui, că Lukas Notaras este un strateg nemaipomenit de bun, am considerat că i se cuvine un loc demn în apărarea oraşului, pe măsura rangului său şi deosebitei lui experienţe. Ce-ar fi putut face cu prăpăditele lui dromoane, când latinii îşi doresc un comandant de-al lor? Dar el a fost avansat în rang, fiindcă i s-a dat comanda apărării unei importante părţi a zidului.
Nu mi-a venit să cred.
― Oare voi sunteţi nebuni cu toţii? am strigat eu. De ce-l împingeţi să păcătuiască? Este rău atât pentru el, cât şi pentru oraş. Oare a uitat toată lumea că el preferă turbanul sultanului tiarei pontificale?
― Nu-i nimic, a rostit calm Giustiniani, foarte bine dispus pentru că reuşise să mă enerveze. Dar această hotărâre este o dovadă a perfectei înţelegeri care există acum între latini şi greci ,între susţinătorii şi adversarii Uniunii, în dorinţa lor comună de a apăra oraşul. De ce să fie dat la o parte un om doar pentru convingerile pe care le are? Lukas Notaras va asigura apărarea unui sfert din zidurile Constantinopolului. Aşa a hotărât în unanimitate consiliul de război. Trebuie pus capăt intrigilor şi neîncrederii. Ne întindem unul altuia o mână frăţească pentru apărarea acestui oraş minunat, nu-i aşa?
L-am întrebat:
― Eşti beat? Oare împăratul şi-a pierdut minţile?
― Împăratul l-a convocat pe megaduce la Blaherne. Probabil că în acest moment sunt pe cale să se îmbrăţişeze şi să se pupe, a continuat Giustiniani pe acelaşi ton ironic. Cine ştie, poate plâng de fericire că, în sfârşit, s-au regăsit. Grecii plâng repede, la fel ca veneţienii. Ce să-i faci? Noi, genovezii, suntem mai puţin sensibili. Dar până şi eu sunt emoţionat acum la gândul că bunul meu simţ a reuşit să-i împace pe vechii adversari. 
După care s-a prefăcut că-şi şterge o lacrimă din colţul ochiului, în timp ce abia se stăpânea să nu izbucnească în râs. Deşi nu i-am apreciat gluma, el a continuat pe acelaşi ton:
― Se înţelege că lui Lukas Notaras îi va fi mai uşor să suporte pierderea dromoanelor, dacă tot a obţinut această funcţie importantă. Ca primă condiţie a apărării portului, Aloisio Diedo cere ca ambarcaţiunile mici sau nefolositoare să fie înlăturate. Aşa se face că galerele imperiale vor fi dezarmate şi trase pe uscat. Nu mă îndoiesc că marinarii şi soldaţii de pe dromoane îi vor fi de mare folos lui Lukas Notaras la apărarea părţii de zid ce i-a fost încredinţată, fiindcă eu n-am de unde să-i dau lui oameni. Dar nu te nelinişti! mi-a spus Giustiniani. Vor mai fi trase la mal sau scufundate şi alte ambarcaţiuni mici, pentru că altfel, de li se vor rupe în timpul luptelor parâmele de legătură, ar putea lua foc, punând astfel în pericol corăbiile mari de război. Pe de altă parte, nemaifiind bune de folosit, nu vor mai duce în ispită pe nimeni să fugă. Aşa că ordinea începe să domnească şi pe mare. Chiar dacă-i veneţian, Aloisio Diedo este un bărbat de ispravă.
― Aşa, vasăzică! am spus eu. Chiar voi îl împingeţi pe megaduce în braţele sultanului. Voi îl siliţi să meargă pe un drum pe care, probabil, încă ezită să-l aleagă. Dar el este grec şi ţine la poporul său. Voi îl deposedaţi de port şi de corăbiile pe care le-a reparat şi le-a echipat cu aurul lui. Voi loviţi într-un om care a fost destul de mult lovit. Eu nu vă pot înţelege politica, nici a ta, nici a împăratului.
― Dar noi nu-l deposedăm de nici un port, a spus Giustiniani cu o vădită falsă inocenţă în glas. Noi îi retragem doar corăbiile. Dar el se va bucura în continuare de întregul port, fiindcă-i va apăra zidurile. De la concesiunea veneţienilor până la Blaherne. Tot zidul interior al portului. Ceva mai mult de cinci mii de paşi. În timp ce eu, modest, mă mulţumesc doar cu o mie de paşi de-a lungul drumului terestru.
Nu aveam nevoie să mă uit pe hartă pentru a înţelege despre ce era vorba. Atâta timp cât navele latinilor împiedicau intrarea în port, nici un asalt nu ameninţa zidul dinspre mare. Pentru a apăra partea aceea lungă de zid, era nevoie doar de o mână de oameni, care trebuia să urmărească mişcarea din port. De fapt, acesta era locul cel mai puţin expus. Ar fi trebuit ca turcii să aibă aripi ca să ajungă acolo; încredinţându-i-se comanda acestei părţi de zid, lui Notaras i s-a făcut o onoare lipsită de importanţă.
Când am înţeles bine despre ce-i vorba, Giustiniani a izbucnit într-un hohot de râs, şi-a lovit coapsele şi a spus: 
― În sfârşit, ai priceput! Dar este o porţiune imensă, mai lungă decât a oricărui alt comandant. Notaras va trebui să se arate mulţumit, deşi numai el va şti cât de amărât va fi în inima lui. Şi, fără îndoială, va înţelege, fiindcă nu-i un bărbat prost.
― În felul acesta, am spus eu, îi arătaţi, în modul cel mai onorabil, cât de profundă vă este neîncrederea în el. Poate că aşa-i mai înţelept. Poate...
Giustiniani a încetat brusc să râdă şi s-a uitat întrebător la mine.
― Îl împiedicăm să trădeze, a rostit el serios, încă de la începutul asediului, el va fi ocupat cu zidurile lui şi nu va mai avea prilejul să ne atace pe la spate, chiar dacă va vrea. Eu nu înţeleg de ce eşti nemulţumit. Doar tu însuţi m-ai sfătuit să mă feresc de Notaras.
La drept vorbind, are dreptate. Cu mult bun-simţ, a găsit modul cel mai discret de a-l scoate din joc pe Notaras. Totuşi, de ce sunt eu nemulţumit?

19 martie 1453
În răpăit de tobe şi în sunete de trompete, galerele mari au ajuns în portul Kyneghion. Marinarii şi soldaţii au coborât de pe corăbii în rânduială şi, după ce li s-au dat târnăcoape, sape şi coşuri, au mărşăluit spre Palatul Hebdomon, în grupuri distincte, cu steagul fiecărei corăbii în faţă, până au ajuns la ziduri. Acolo au fost întâmpinaţi călare şi salutaţi de împăratul Constantin, cu coroana din aur panaşată pe cap, însoţit de o suită strălucitoare, înveşmântată în aur şi purpură.
Locul unde urma să fie săpat şanţul fusese trasat şi măsurat, aşa că fiecare comandant a înfipt fanionul în zona ce-i revenea. Până la Turnul lui Anemas, unde terenul începe să urce, şanţul va avea o lungime de două sute de paşi. Lărgimea şi adâncimea vor fi de câte opt picioare. Va să zică nu este o muncă nemaipomenit de grea pentru cei două mii de oameni. La un semn al împăratului, slujitorii au dat cep la zeci de butoaie de vin şi fiecare bărbat a băut după cât de mare i-a fost setea. Nu-i de mirare că după aceea, apucându-se de lucru, au cântat şi au săpat cu multă râvnă, şi unii s-au întrecut între ei să umple coşurile cu pământ, în timp ce alţii au alergat să le descarce pentru a fi întărit zidul exterior. Priveliştea era sărbătorească şi a atras o mulţime de curioşi. Prezenţa împăratului i-a încurajat pe comandanţi şi pe ofiţeri. Până şi proprietarii au dat o mână de ajutor.
În amurg, lucrul era aproape terminat. Desigur, şanţul este departe de marele şanţ de apărare, care are pereţii zidiţi din cărămidă. Dar lucrătorii greci nu şi-au pierdut vremea şi au întărit pereţii, susţinându-i cu bârne şi pietre, ca să nu se prăbuşească atunci când va fi umplut cu apă.

22 martie 1453
Îmi închipuiam că Giustiniani are încredere în mine. Abia acum înţeleg că a fost tot timpul convins că l-am minţit. Nu am putut afla nimic de la el în afară de ceea ce, de obicei, un om perspicace poate înţelege sau presupune, fără să se bazeze pe ceva concret. E cert că, din când în când, m-a trimis în oraş sub diferite pretexte neînsemnate. Am înţeles că atunci el a fost la întruniri secrete sau că a întâlnit iscoadele care, prin intermediul Perei, i-au adus veşti despre pregătirile de război pe care le face sultanul.
E un om care ştie să gândească şi să aprecieze corect o situaţie, un om viclean şi cu multă experienţă, chiar dacă aparent lasă impresia unui băutor cumsecade, interesat în permanenţă de vin, care spune direct tot ceea ce gândeşte; în ciuda vulgarei categorii de nobili din care face parte, e un războinic norocos. Iar în trupa lui sunt doar nobili aventurieri din Genova. Din puţinele vorbe pe care le-a spus, am înţeles că navigase din Genova pentru a-l întâlni în taină pe ducele de Milano, care guvernează şi Genova, deci este şi podestat de Pera. În mod vădit, această expediţie de război, el, Giustiniani, a gândit-o şi a pregătit-o. Neutralitatea este o condiţie necesară pentru comerţul Genovei. Dar, mai înainte, Giustiniani fusese într-o funcţie oficială, podestat de Caffa. Genova are o politică ciudată: mâna stângă nu ştie niciodată ce face mâna dreaptă.
Aparent, ai spune că Giustiniani se află în cele mai bune relaţii cu bailul Veneţiei, Gerolamo Minotto cel gras. Însuşi comandantul suprem al flotei veneţiene le-a confirmat veneţienilor săi bunele intenţii ale lui Giustiniani. Duşmani de sute de ani, veneţienii şi genovezii au început să-şi uite duşmănia şi să apere Constantinopolul, la fel cum grecii au încercat să uite ura pe care o au faţă de latini. Bând din cupa prieteniei, toţi au promis să-şi uite vechile duşmănii şi să lupte doar întru slava Domnului şi pentru întreaga binecuvântată lume creştină, după cum spuneau versurile pe care le cântau cu înflăcărare marinarii veneţieni pe când săpau şanţul.
Insula Lemnos şi titlul de duce sunt, fără îndoială, o teribil de incitantă răsplată pentru un simplu războinic norocos. Dar cu cât am început să-l cunosc mai bine pe Giustiniani, cu atât mai mult am înţeles că războinic norocos poate că este, dar simplu, în nici un, caz nu. Mai înainte de toate, e genovez. Fără îndoială, la Constantinopol, corăbiile veneţienilor sunt mai numeroase decât cele ale genovezilor, dar nu trebuie uitat că în portul din Pera sunt ancorate multe corăbii neutre din Genova.
Fără îndoială, în planurile secrete ale lui Giustiniani există mai multe posibilităţi, dar el ştie bine să le ascundă în adâncurile inimii lui. Comandant de război cu multă experienţă, va şti cum să acţioneze la momentul potrivit în favoarea lui şi a genovezilor. Dar, deocamdată, este gata să apere oraşul împotriva turcilor. Ce se va întâmpla după aceea rămâne de văzut. Dar este latin. Chiar de l-ar învinge pe sultan şi ar salva oraşul, de partea grecilor nu va fi niciodată.
Acum două sute cincizeci de ani, dogele Veneţiei a condus cruciada Constantinopolului şi a obţinut pentru scurtă vreme, atât cât ţine viaţa unui om, supremaţia asupra latinilor. Să fie oare acum rândul Genovei? Dacă sultanul ar fi înfrânt, probabil că Pera ar renunţa la neutralitate.
Ce gânduri! Să nu mai am eu oare încredere în nici un om? De ce trebuie să mă îndoiesc de toate? Mă îndoiesc că sultanul va învinge? Nu de multă vreme am aflat că împăratul Constantin a întărit cu sigiliul de aur promisiunea făcută voievodului Ioan Huniade, eroul, că va ceda Ungariei fortăreaţa Selymbria de pe ţărmul Mării Marmara, dacă Huniade va consimţi să rupă armistiţiul de trei ani încheiat cu sultanul. Dar Huniade a încălcat o dată un tratat solemn de pace. Cruciada care s-a încheiat la Vama... De atunci, a început să fie prudent. De două ori s-a izbit în cap până la sânge. Să aibă Ungaria atât de multe rezerve, de-şi permite din patru în patru ani să-şi piardă oştirea?
Bântuit de gânduri amare, după ce m-am întors dintr-o inutilă plimbare la Poarta Harisiană, unde fusese doar o ceartă obişnuită între greci şi latini, m-am dus la Giustiniani şi i-am spus hotărât:
― Dacă n-ai încredere în mine, poţi să-mi porunceşti chiar să plec. Nu-i nevoie să găseşti tot felul de pretexte ca să mă îndepărtezi de lângă tine. 
Şi-a întins grumazul ca un taur şi m-a privit cu ochii bulbucaţi de o ipocrită mirare; în fiinţa lui expansivă sălăşluieşte o putere teribilă de seducţie bărbătească; e greu să i te împotriveşti. Nu poţi rămâne multă vreme supărat pe el.
― Dar tu eşti prietenul meu, a spus Giustiniani. De ce-ar trebui să ştii mai mult decât ai nevoie? Eu te protejez, ca să nu te doară capul. E doar un semn de prietenie. Pe de altă parte, a continuat el binevoitor, e, într-adevăr, o prostie să trimit un bărbat atât de cultivat ca tine pentru rezolvarea unor conflicte neînsemnate. Dar ia-ţi câteva zile libere, prietene, acum, cât mai este timp! Am observat că ai devenit un bărbat tare evlavios. Ai fost văzut de multe ori rugându-te în compania călugăriţelor. Probabil că vrei să-ţi mântui sufletul. E un motiv suficient pentru a fi liber un timp oarecare. Ţi-l acord cu generozitate.
Dar văzându-mi expresia încrâncenată a feţei, a spus repede:
― Fii atent, iubite Jean Ange, fiindcă de fiecare dată când mă sfătuiesc cu împăratul, Phrantzes nu uită să mă tragă la o parte şi să-mi ceară, să mă roage, să mă implore să te radiez de pe listele ofiţerilor mei. Fac o prostie ireparabilă, spune el. Încălzesc la sân un şarpe veninos. De fapt, ar vrea să te închidă în Turnul de Marmură, pentru a te proteja de toate ispitele. Dar poate n-ar fi chiar atât de rău dacă te-ai odihni în Turnul de Marmură, a adăugat Giustiniani ca să mă necăjească, fiindcă aşa ai putea să meditezi şi să te apropii de sfinţenie. Cine ştie, poate se vor găsi să vină şi acolo călugăriţe milostive, care să-ţi aducă de mâncare. Unde mai pui că deasupra puţului prin care sunt aruncaţi în mare cei executaţi ai putea să le speli picioarele când vrei tu. Acolo, într-adevăr, vei avea tot ce-ţi doreşti.
Mi s-au înroşit obrajii de ruşine şi de indignare. Nu l-aş fi crezut în stare să mă spioneze. Totuşi, a făcut-o acolo, la Poarta de Aur.
― Este fata unui pantofar călugăriţa aceea, am spus eu amărât. Prietenă cu servitorul meu Manuil. Mi-a adus o dată un coş de mâncare, fiindcă pe Manuil îl dureau genunchii şi i-ar fi fost greu să facă un drum atât de lung. Şi-a rănit picioarele de pietre. Era firesc s-o ajut, mai cu seamă că am studiat medicina. Nu-i o ruşine să-ţi ajuţi aproapele.
― Bineînţeles, bineînţeles, a spus Giustiniani. Şi Iisus Hristos s-a umilit şi a spălat picioarele discipolilor săi. Dar află că nu mă prea omor eu după explicaţii stângace. Timpu-i scurt şi ne scapă printre degete. Aşa că rostuieşte-ţi timpul cu folos! Nu pentru că n-am încredere în tine, ci pentru că vreau să-ţi fac o favoare!  
În ciuda a tot ce am gândit despre el, n-aş putea spune că nu-l plac. Şi poate că n-a fost atât de prietenos cu mine doar convenţional, cred că şi el ţine la mine. E drept că a primit pietrele preţioase de la mine, dar niciodată nu m-am gândit că în felul acesta l-am cumpărat. Va fi generos cu mine sau mă va spânzura, va consimţi să fiu închis în turn, cine ştie?
Dar încredere în mine nu are.
― Chiar aşa? a strigat el, râzând în urma mea. O fată de pantofar! La Constantinopol, până şi o fată de pantofar are picioare de prinţesă.

25 martie 1453
Acum două zile, sultanul a plecat din Adrianopol. De aici încolo, zilele pe care le mai avem de trăit ne sunt numărate.
Călugării Mănăstirii Sfânta Fecioară, care se află în afara zidurilor oraşului, au refuzat s-o golească de podoabe şi s-o părăsească. Până acum, din spatele zidurilor groase ale mănăstirii, ei s-au apărat cu arme şi săgeţi împotriva jafurilor tâlharilor turci. Au fost apăraţi de zece soldaţi, care au primit ordin să se întoarcă în oraş, fiindcă-i o prostie să moară aşa, degeaba, când vor veni turcii. Dar călugării au refuzat să părăsească mănăstirea, împăratul nu-i poate obliga.
Fortăreaţa Selymbria de pe ţărmul Mării Marmara se apără în continuare. Credeam că s-a şi predat, fiindcă multe turnuri de pază şi locuri strategice se află în mâinile trupelor neregulate ale turcilor. Fără să-şi piardă răbdarea, başbuzucii au înconjurat-o şi aşteaptă trupele de război ale sultanului.
De acolo, în puterea nopţii, au reuşit să se strecoare nevăzuţi, cu o mică ambarcaţiune, câţiva oameni care au adus veşti. Au întrebat dacă pot părăsi fortăreaţa. Nu mai aveau nici forţă să se întoarcă în oraş. Intrarea în port este blocată de turci. I-au cerut împăratului o corabie cu care să-i salveze pe apărătorii fortăreţei.
Dar vântul nu-i favorabil şi nici un comandant de corabie n-a vrut să-şi asume un risc atât de mare doar pentru câteva zeci de bărbaţi. Oamenii Selymbriei sunt pierduţi. Dacă vor continua să se apere, este ca şi cum ei înşişi şi-au hotărât pedeapsa cu moartea.
Împăratul Constantin le-a trimis următorul mesaj: Aveţi încredere în Dumnezeu! Eu nu vă pot ajuta. 

26 martie 1453
Mi-a spus Anna Notaras:
― Aşa nu se mai poate.
Nu ne-am certat. Prea pântecoşi sunt norii destinului de deasupra capetelor noastre. Aşteptarea mă persecută, gâtul îmi este uscat şi inima grea. La fel cum odinioară, între pereţii de piatră, prins în lanţuri, aşteptam paşii călăului. Atunci nu aveam nimic de pierdut, nimic după care să-mi pară rău. Acum aş putea-o pierde pe ea.
Am fost de acord şi am rostit:
― Nu, aşa nu se mai poate. Oamenii încep să ne remarce. S-ar putea să-ţi recunoască chipul. Străzile au ochi, colonadele urechi. Tatăl tău te-ar putea lua acasă.
― Nu mi-e teamă de tata.Veşmântul de călugăriţă mă apără. Nu asta am vrut să spun.
Am mers împreună în vârful colinei Acropole şi ne-am odihnit la umbra platanilor, pe treptele portalului de marmură îngălbenită. În apropiere, dintr-o crăpătură a ieşit o şopârlă şi a rămas încremenită pe o piatră. La picioarele noastre străluceau argintii valurile Mării Marmara. Bosforul îşi etala panglica albastră, întunecată între verdele de primăvară al dealurilor. Pe cealaltă parte, în faţa portului, se vedeau zidurile Perei. Flamura Genovei flutura în vârful unui turn.
Hariclea n-a fost cu noi. A rămas acasă la mine să spele rufe şi să-i povestească lui Manuil despre vieţile sfinţilor. S-a băut mult vin în casa mea astăzi. Dar eu şi Anna nu mai puteam să rămânem în casă. Neliniştea ne-a împins afară, sub cerul liber. Vom avea încredere în norocul nostru până ce vom fi descoperiţi.
― Nu asta am vrut să spun, a repetat ea. Ai înţeles tu prea bine la ce m-am gândit.
Avea fruntea înroşită de soare. Şi-a întins picioarele, şi-a strecurat degetele în iarbă. Şi obrajii îi erau roşii de soare, iar pe buze avea un zâmbet. Dar în ochii ei frumoşi se citea descurajarea. Multă tristeţe era în ochii ei.
― Veşmintele de călugăriţă îmi ascund personalitatea, a spus ea. Nu sunt o călugăriţă. De când mi-am părăsit familia şi am renunţat la obiceiurile în care am fost educată să trăiesc, mă simt mai sănătoasă şi mai fericită decât oricând. Ceea ce mănânc are gust, aerul pe care-l respir este mai bun, într-adevăr, simt că trăiesc. Sunt o fiinţă vie, am un trup, dar acest trup este neliniştit. 
― Dar eu îţi respect veşmântul, i-am spus pe un ton sec.
― Aşa-i, a aprobat ea ironic. Poate prea mult. Nu, tu nu poţi profana nimic sfânt. Tu nici măcar nu îndrăzneşti să mă atingi.
― Nu există dragoste fără dorinţă, i-am spus eu. Dar mie îmi este de-ajuns dacă te afli în preajmă. Am patruzeci de ani, te iubesc, dragostea mea pentru tine este o dragoste curată. Nu am nevoie să te ating.
― Nu există dragoste fără dorinţă, a repetat ea. Dar eu nu am nici vârsta, nici experienţa ta. Poate că ai dreptate. Poate că trebuie să-ţi stăpâneşti simţurile. Dar trupul meu, răscolit de dorinţă, mă asigură că abţinerea nu are nici o valoare. Când îmi atingi pieptul cu mâinile tale, tot trupul meu vibrează. De ce n-o mai faci?
― Dar eu nu sunt un înger, i-am spus. Nu crede asta!
― Tu ai o stăpânire teribilă, enervantă, a spus ea. Chiar să n-am nici o putere de seducţie asupra ta?
Şi-a dezvelit un picior şi a început să-şi mângâie genunchiul, uitându-se cu atenţie în ochii mei. Dacă aş fi atins-o, s-ar fi agăţat de mine, o ştiam, îmi vorbise aşa doar ca să mă înnebunească.
― Am făptuit un mare păcat înşelând încrederea tatălui meu, a continuat ea. Credeam că-l voi ispăşi înveşmântându-mă în negru şi rugându-mă în mănăstire. N-am avut intenţia să te revăd. M-am jucat o vreme cu gândul că, odată obişnuită cu mănăstirea, îmi voi tăia părul scurt şi voi rosti legământul de credinţă. Spune-mi, dragul meu, toţi oamenii se înşală aşa, ca, până la urmă, să ajungă la lucrul pe care-l doresc?
I-am spus:
― Omul nu se poate vindeca de minciună. El crede întotdeauna în ceea ce speră şi crede că e drept tot ceea ce doreşte. Dar, în adâncul inimii lui, nimeni nu se poate înşela pe el însuşi.
― Ioannis Anghelos, mi s-a adresat ea cu un aer visător. Cred că cel mai bine ar fi pentru amândoi dacă ai dori să te căsătoreşti cu mine.
Mi-a astupat gura cu mâna pentru a mă împiedica să răspund şi a continuat:
― E drept că Biserica latină te-a căsătorit şi că femeia ta trăieşte, dar asta n-are nici o importanţă. Dacă-ţi vei lepăda credinţa şi vei rosti Crezul ortodox, te vei putea boteza pentru a doua oară. Sunt destui preoţi în Constantinopol care ar fi dispuşi să anuleze vechea ta căsătorie şi să ne unească, fiindcă acest lucru ar fi pentru ei şi un prilej de a se răzbuna un pic pe latini. 
― La ce bun? am spus eu. În inima mea sunt căsătorit cu Ghita. Eu nu vreau să încalc un legământ sacru. Nici chiar papa nu m-ar putea elibera de căsătorie, fiindcă eu am consimţit la ea.
― Vasăzică, a rostit ea, aruncându-mi o privire răutăcioasă, această femeie îţi este mai dragă decât mine? Ce vină am eu dacă, în braţele acelei femei ciudate, ţi-ai pierdut bucuria de a trăi? Nici măcar nu ştii să râzi. Într-adevăr, tu nu ştii să râzi. De-ai fi ştiut, m-ai fi luat de soţie. Oare de ce-mi refuzi pacea sufletului meu? Oricum, nu-ţi vei găsi liniştea niciodată, orice ai face.
― Nici tu nu-ţi vei găsi liniştea în felul acesta, am spus eu. O asemenea căsătorie nu are nici o valoare. S-ar face fără consimţământul tatălui tău şi va trebui fie să-ţi schimbi numele, fie să-l foloseşti incomplet. Validitatea unei astfel de căsătorii ar putea fi oricând contestată de justiţia laică sau de cea ecleziastică.
― Contestată? a spus ea. Poate, dar n-ar fi decât o afacere judiciară, în nici un caz o crimă. De ce să nu ne căsătorim în credinţa adevărată, chiar şi pe ascuns? Aş putea veni să trăiesc împreună cu tine. Dimineaţa m-aş deştepta alături de tine sub acelaşi acoperământ. Oare nu găseşti nimic care să-ţi pună în armonie conştiinţa şi iubirea?
― Tu eşti păcatul meu, am rostit privind-o fix în ochi. Dacă eu voi încălca un sacrament din pricina ta, păcatul meu va fi şi mai grav. În inima mea, voi săvârşi adulterul doar privindu-te sau atingându-ţi mâna. În clipa în care te-am recunoscut în faţa catedralei, în inima mea s-a aprins flacăra păcatului. Oare de ce nu vrei să înţelegi?
― Oare de ce nu accepţi să fii doar un om? Nu poţi face pace cu tine însuţi? a rostit ea cu încăpăţânare. De fiecare dată când te privesc, simt că te iubesc şi mai mult, a spus ea şi faţa i s-a
făcut dintr-o dată roşie ca focul. Este adevărat. Chiar dacă după legile pământeşti nu am făptuit nici un rău, în inima mea ― eu am şi păcătuit cu tine. Oare nu înţelegi că vreau, atât pentru binele tău, cât şi al meu, să nu ni se reproşeze că am păcătuit, de se va întâmpla şi acest lucru cândva?
― Dumnezeule, ai milă de noi! am strigat eu. Păcatul nostru nu va fi nici mai mic, nici mai mare dacă ne vom culca împreună, cu sau fără binecuvântarea Bisericii. Acest lucru nu ne priveşte decât pe noi doi. Pentru asta doar nouă înşine ne putem cere socoteală. Dar ascultă, te-am chemat eu vreodată să te culci cu mine? Cred că nu mă poţi acuza de aşa ceva.
― Bineînţeles că m-ai chemat, a spus ea. Ochii tăi m-au chemat, chiar şi mâinile. De altfel, discuţia este inutilă şi stupidă, fiindcă vorbim fiecare despre lucruri diferite. Tu, în felul cum obişnuiesc toţi bărbaţii, te-ai căţărat pe un cal de război şi-mi ţii un discurs patetic, în timp ce eu, ca o femeie practică ce sunt, încerc pur şi simplu să aflu cum am putea aranja afacerea noastră de inimă în aşa fel încât să nu fie ofensate mai mult decât trebuie nici pudoarea, nici bunele moravuri.
― Şi, în felul acesta, tu crezi, într-adevăr, că totul va fi absolut clar? am întrebat-o eu.
― Bineînţeles, a spus ea, aruncându-mi o privire jucăuşă, ca şi cum s-ar fi distrat de suferinţa pe care mi-o provoca.
― Dacă-i aşa, am spus eu enervat, ce dracu' ne mai interesează bunele moravuri şi convenţiile? Suntem adulţi. Turcii cu tunurile lor vor fi mâine, poimâine la porţile oraşului, iar după aceea va fi doar un timp al disperării şi al morţii; în faţa morţii, ce importanţă mai are dacă suntem sau nu căsătoriţi în biserică?
― Mulţumesc, dragul meu, a spus ea cu o falsă voioşie. Dacă tu crezi că lucrul acesta este, într-adevăr, lipsit de importanţă, eu, ca femeie, se înţelege, prefer să ne căsătorim.
Am vrut s-o apuc de mână, dar ea s-a smuls şi m-a antrenat în mişcare pe iarbă. I-am imobilizat mâinile, dar a făcut un efort şi a izbutit să se desprindă. Împingându-mi pieptul cu mâinile, a spus:
― Nu, Ioannis Anghelos, niciodată. Nu mă vei avea niciodată cu forţa. Până când nu-ţi vei abjura erezia latină, până când un preot grec nu ne va da binecuvântarea.
Apoi lupta pe iarbă a început din nou, mângâietoare, excitantă. Deodată a încetat să se mai apere, faţa i s-a făcut nespus de palidă, a deschis ochii şi m-a privit cu pupilele dilatate. Brusc, m-a muşcat de braţ cu o putere neobişnuită, ca şi cum ar fi vrut să rupă carnea de pe mine. Am scos un ţipăt de durere şi am lăsat-o în pace.
― Şi eu? a murmurat ea. Doamne! Eu sunt oare Anna Notaras, fiinţa care se tăvăleşte cu un latin pe iarbă ca o destrăbălată într-un grajd? Niciodată, dar niciodată nu m-aş fi crezut în stare de aşa ceva!
Mi-a tras o lovitură în obraz, apoi s-a ridicat. Am înţeles-o. Eu am fost de vină.
― Nu vreau să te mai văd niciodată, a spus ea strângând din dinţi. Niciodată! Te urăsc mai mult decât tot ceea ce urăsc în lume. Îţi urăsc ochii, gura, mâinile. Dar cel mai mult îţi urăsc frumoasa-ţi conştiinţă şi dorinţele-ţi limpezi. Oare cum poţi spune atât de senin asemenea nerozii? 
M-am scuturat de iarbă şi am spus:
― Ai dreptate, Anna! Aşa nu se mai poate!
Oare n-am scris că nu ne-am certat?

31 martie 1453
Ultima zi a lunii martie. Sâmbăta sfântă, în curând, totul se va termina.
Împăratul şi-a pierdut răbdarea să tot aştepte. Astăzi a fost săpat ultimul tronson al şanţului, apoi a fost umplut cu apă. Să sperăm că suporţii de susţinere şi pietrele vor rezista şi-l vor împiedica să se prăbuşească.
Nici o clipă, cât timp au lucrat, marinarii n-au pierdut din vedere împrejurimile. Fără fluiere şi tobe, fără flamuri fluturând în vânt. Chiar şi împăratul, în cuirasă şi cu o cască de argint pe cap, a urcat cu suita sa în vârful unei coline. Nici urmă de turc la orizont. Armata lor înaintează încet.
Cu Consiliul celor doisprezece în frunte, veneţienii au sosit în marş în fata Palatului imperial, împăratul le-a încredinţat apărarea celor patru porţi ale Blahernelor şi le-a înmânat cheile. El însuşi şi-a asumat responsabilitatea apărării Porţii Sfântului Roman, în realitate, Giustiniani este cel care comandă trupele de apărare ale acestei porţi, precum şi a văii râului Lykos, până la Poarta Harisiană. Starea de alarmă a fost anunţată şi posturile de gardă au fost întărite. Dar, deocamdată, cea mai mare parte a bărbaţilor din apărare se întorc noaptea să doarmă la casele lor.
Cu ochii plini de lacrimi, împăratul li s-a adresat astfel latinilor:
― Începând de acum, soarta Constantinopolului se află mai mult în mâinile voastre decât în mâinile grecilor. Prezenţa voastră atestă că noi, grecii, nu suntem singuri. Douăsprezece naţiuni sunt în rândurile voastre. Occidentul ne-a sărit în ajutor. Voi sunteţi lancea Occidentului întru slava lui Dumnezeu şi binecuvântarea întregii creştinătăţi. Cu profundă bucurie şi încredere absolută vă înmânez cheile porţilor. Apăraţi-le!
Câţiva tineri aparţinând celor mai nobile familii de greci, aliniaţi lângă zid în ordine protocolară, în veşminte de ceremonie, au râs batjocoritor în timp ce vorbea împăratul.
După ultima noastră întâlnire, Anna Notaras n-a ieşit timp de trei zile din mănăstire. Nu ştiu pe cine a vrut ea să pedepsească. Pe mine sau poate chiar pe ea însăşi, în orice caz, astăzi, în cea de-a patra zi, a venit Hariclea cu talerul ei de lemn, s-a aşezat fără pretenţii la masa din bucătărie şi a început să geamă, lamentându-se totodată despre capriciile femeilor tinere. Manuil i-a adus îndată mâncare de la cârciuma de peste drum, iar ea, după ce a refuzat-o de câteva ori, s-a apucat să înfulece cu lăcomie. Printre altele, a spus că n-ar vrea să abuzeze de ospitalitatea noastră, mai cu seamă că sora Anna nu este împreună cu ea. I-am turnat eu însumi vin, ca să-i arăt că este oricând binevenită, chiar şi singură, dar ea a refuzat energic, după care şi-a făcut seninul crucii, a prins curaj şi a băut tot urciorul de vin, cupă după cupă.
― Sora Anna, a spus ea, se roagă la Dumnezeu să-i arate calea, îi este teamă că în această casă va fi dusă în ispită.
― De ce-i este teamă tot nu scapă, soră Hariclea, am spus eu înţelegător, îmi pare nespus de rău. Transmite-i că, în ceea ce mă priveşte, nu vreau s-o împing spre ispită şi că, în general, nu-i doresc nici un rău. Poate că-i mai bine dacă nu mai vine deloc pe aici.
― Aş! a pufnit Hariclea ca o babă enervată, fiindcă vorbele mele nu i-au plăcut. Dar ea nu ştie ce vrea, ca toate femeile, în această lume decăzută, ademenirile şi ispitele fac parte din destinul femeii. După părerea mea, este mult mai bine dacă o femeie le întâmpină cu fruntea sus decât dacă le evită cu laşitate.
Imaginaţia ei este plină de legendele şi poveştile greceşti pe care tatăl ei, pantofarul, i le-a spus în copilărie, de aceea este peste măsură de încântată că-i şi ea amestecată în povestea noastră de dragoste. Ca toate femeile, Hariclea este o mijlocitoare perfectă, în orice caz, nu are intenţii rele.
Nu ştiu ce i-o fi povestit Hariclea Annei, dar astăzi Anna a sosit la mine însoţită de ea. De îndată ce a intrat în camera mea, Anna şi-a scos veşmintele de călugăriţă, şi a rămas îmbrăcată ca o femeie din înalta societate. Avea buzele roşii şi faţa vopsită, iar sprâncenele şi genele albastre. M-a privit sfidător şi mi s-a adresat ca unui străin:
― Sora Hariclea pretinde că suferi din cauza absenţei mele. Mi-a spus că în două zile ai slăbit îngrozitor de mult, că ochii tăi au o ciudată strălucire sălbatică şi febrilă. Se înţelege că nu vreau să te îmbolnăveşti din pricina mea.
― Minte, i-am răspuns eu pe un ton sec. N-am nici un fel de suferinţă. Dimpotrivă, este pentru prima dată, după multă vreme, când sunt şi eu ceva mai liniştit. Fiindcă n-a fost nevoie nici să meditez la vorbe mai puţin prietenoase, nici să-mi torturez inima în zadar. 
― Bine, bine, a spus ea muşcându-şi buzele. E drept că nu arăţi a fi câtuşi de puţin bolnav. Aşa că cel mai bine ar fi să plec. Am vrut doar să mă asigur cu ochii mei că, într-adevăr, îţi este bine.
― Nu pleca încă, i-am spus eu în grabă. Manuil a pregătit nişte dulceaţă şi prăjituri pentru sora Hariclea. Las-o pe biata femeie să mănânce în tihnă! Probabil că postul din mănăstire nu-i atât de uşor de suportat. Uite, şi tu ai obrajii supţi şi arăţi cam obosită.
S-a apropiat în grabă de oglinda veneţiană şi s-a privit cu atenţie.
― Nu ştiu ce-ai văzut tu pe faţa mea, a spus ea mirată.
― Îţi strălucesc ochii, i-am spus. Poate ai febră. Lasă-mă să-ţi ating fruntea!
A făcut un pas înapoi şi a strigat:
― N-ai să-mi mai atingi nimic! Dacă încerci să te apropii de mine, am să te lovesc.
Şi deodată... A ajuns în braţele mele. Însetaţi de iubire, ne-am mângâiat, sărutul ne-a purtat dincolo de spaţiu şi timp până ce am pierdut înţelegerea lumii din jur, flacăra iubirii noastre a spart bolta încăperii mărginite şi am îmbrăţişat tot cerul. N-o mai ascundea negrul veşmânt al mănăstirii. Cu patimă a răspuns sărutării mele şi mi-a mângâiat faţa, umerii, braţele, trupul. Dar dorinţa ei s-a risipit în van. Dincolo de ochii închişi, dincolo de pasiunea mistuitoare, veghea voinţa celei care nu iubise încă. Abia după ce m-a simţit istovit, a deschis ochii, m-a împins la o parte şi mi-a spus pe un ton triumfător:
― Vezi, chiar dacă altceva nu pot, pot să te chinuiesc!
― Tu singură te chinui şi mai mult, am rostit eu cu ochii plini de lacrimi.
― Nu te cred, a spus ea. Atât timp cât voi putea schimba bucuria ta în durere, plăcerea mea va fi deplină. Şi ai să vezi care dintre noi este mai puternic. E drept că la început, în ignoranţa mea, am fost surprinsă de jocul tău, dar acum cunosc moravurile tale occidentale.
Cu mâinile tremurânde şi-a aranjat gulerul robei şi şi-a îndreptat părul privindu-se în oglindă. A spus cu un surâs provocator:
― Nu mă crede chiar atât de inocentă, încât să-ţi îngădui să te porţi cu mine doar aşa cum vrei tu! La început, eu am greşit, iar tu ai profitat, purtându-ţi degetele pe mine ca pe strunele unei harpe. Este rândul meu să cânt pe tine. Şi vom vedea cât timp vei rezista. Am primit o educaţie excelentă, sunt o femeie matură, aşa cum tu însuţi ai spus. Nu mă poţi seduce ca pe o fată uşoară din port. 
Parcă era altă fiinţă. Vocea ei era hotărâtă şi ironică, îmi tremura tot trupul. Nefiind în stare să scot o vorbă, m-am mulţumit doar să mă uit la ea în tăcere, îmi arunca priviri rapide peste umăr. Gâtul alb, arcul înalt al sprâncenelor, chipul ca o floare ridicându-se dintre veşmintele bogate. Am simţit pe mâini parfumul ei de hiacint.
Într-un sfârşit i-am spus:
― Nu te recunosc.
― Nici eu nu mă recunosc, a rostit ea. N-am ştiut niciodată că se ascund atât de multe lucruri în mine. Cred că tu, domnule Jean Ange, ai făcut din mine o femeie!
S-a apropiat apoi, m-a apucat de păr şi m-a sărutat pe gură, apoi m-a depărtat brusc.
― Dar tu mă faci să fiu aşa, a rostit cu tandreţe în glas. Tu ai deşteptat în mine apucături rele. Dar nu-i nimic. Sunt curioasă să mă cunosc.
M-a prins de mână cu un aer distrat şi a început să se joace cu degetele mele, mângâindu-le unul după altul.
― Mi-ai vorbit despre moravurile Occidentului, a spus ea. Mi-ai povestit despre bărbaţi şi femei din înalta societate care se scaldă împreună şi se distrează liber, în semn de salut, bărbaţii pot săruta vârful sânilor dezgoliţi ai frumoaselor doamne. Toţi se amuză şi beau vin, fluierele cântă duios, până şi bărbaţii căsătoriţi le îngăduie femeilor lor să se întindă alături de prieteni şi să se lase mângâiate, cu condiţia să nu se întâmple nimic rău. Aşa ai spus.
― Ai un mod original de a înţelege ceea ce ţi-am povestit despre Occident; în fiecare ţară există oameni uşuratici şi destrăbălaţi, care au obiceiuri particulare. Că sunt creştini, că sunt musulmani, că locuiesc la Veneţia sau la Constantinopol, n-are importanţă. De aceea, oamenii care fac parte din această categorie obişnuiesc să călătorească dintr-o ţară în alta. Pentru cei mai mulţi dintre ei, chiar şi pelerinajul la locurile sfinte este un pretext de destrăbălare. Lucrurile acestea se întâmplă în special în vremuri confuze şi de delăsare, când credinţa slăbeşte şi nu mai rămân decât aparenţele. Cu cât se distrează mai mult un om, cu atât mai greu îi este să găsească plăcerea; în acest domeniu, imaginaţia umană are limite, trebuie să se mulţumească cu lumea amar limitată a simţurilor. Omul care nu caută nimic altceva în afară de satisfacţia lui rămâne pentru eternitate arid de dorinţă. Tu ai, într-adevăr, o idee ciudată despre Occident, am continuat eu. Dar, în pestriţul Occident, eu am întâlnit şi sfinţi, şi bogaţi care, după ce şi-au dăruit toată averea săracilor, au trăit toată viaţa la mănăstire, am întâlnit nobili care au renunţat la titlurile lor şi au devenit cerşetori, erudiţi care şi-au distrus ochii ordonând şi glosând manuscrise vechi, principi care au plătit averi pentru un anume manuscris mucegăit şi ros de şoareci, astrologi care şi-au petrecut toată viaţa calculând orbitele planetelor şi influenţele lor asupra destinului oamenilor, negustori care au inventat contabilitatea în partidă dublă pentru a cunoaşte în fiecare moment starea averii lor. Fiecare ţară are nebuni încântători şi jucăuşi. Sunt doar relaţiile dintre bărbaţi şi diferite femei. Şi mângâierile lor.
Au lăsat-o indiferentă vorbele mele. Mai întâi, s-a fâţâit cât s-a fâţâit prin faţa mea, apoi şi-a desfăcut fibulele robei şi şi-a dezgolit sânii, pe care i-a examinat atentă în oglinda veneţiană. Între timp a tras cu coada ochiului spre mine, ca să-mi observe reacţiile.
― Nu, nu, a spus ea într-un sfârşit. Pudoarea mă împiedică să apar aşa în faţa bărbaţilor, în orice caz, trebuie să aştept ca mai întâi alte femei să umble cu sânii dezgoliţi. Poate că atunci ochii se vor obişnui cu priveliştea şi acest obicei nu va părea câtuşi de puţin extravagant.
― Tu mă provoci, i-am spus eu şi aveam gura uscată.
― Nicidecum, a spus ea cu vicleană naivitate, ridicându-şi roba la loc peste umeri. Cum aş putea să te provoc? Oare nu eşti tu atât de puternic, iubirea ta nu-i atât de limpede cum ai afirmat? Cum ar putea o femeie lipsită de experienţă să te tulbure? Doar tu însuţi ai spus că-i atât de greu de redescoperit o nouă plăcere. Oare ce noutate aş mai putea eu să-ţi ofer?
Îmi propusesem să rămân calm, dar nu ştiu cum se face că am fost peste măsură de enervat din cauza răutăţilor ei şi am ţipat:
― Dar nu-i adevărat! Nu despre mine ţi-am povestit când ţi-am descris moravurile Occidentului. Dimpotrivă, eu am evitat femeile, fiindcă n-am simţit nici o atracţie specială pentru ele. Îmi tulburau gândurile, îmi deranjau seninătatea. De aceea am încercat să fiu cât mai departe de ele. Eram dezgustat de ochii lor strălucitori şi de mângâierile lor sufocante.
Anna Notaras s-a întors pentru a mă privi şi şi-a ascuns mâinile la spate.
― Mângâieri sufocante? a spus ea stins. Te urăsc!
― Dar nu m-am gândit la tine când am făcut această afirmaţie, am strigat eu deznădăjduit. Pentru numele lui Dumnezeu, Anna, nu despre tine am vorbit!
― Latin desfrânat! a ţipat ea. Coajă uscată de ou!
Şi-a pus repede pe ea rasa de călugăriţă, şi-a ascuns părul şi faţa. 
― Cu bine! a spus ea. Şi mulţumesc pentru învăţăturile pe care mi le-ai dat! Data viitoare voi fi mai înţeleaptă.
Chiar dacă mi-a zgâriat inima cu sarcasmul ei, nu s-a mâniat, am simţit asta. Nu mi s-a părut că s-a simţit jignită, a plecat mulţumită, cu capul drept. Şi apoi, n-a zis chiar ea: data viitoare şi eu, care credeam că o cunosc bine, ca şi cum ar fi fost o parte a fiinţei mele!

l aprilie 1453
De dimineaţă au bătut clopotele şi toaca bisericilor şi mănăstirilor îndemnându-i pe oameni să se roage pentru salvarea oraşului. Ziua a fost tulburător de frumoasă. Mult prea frumoasă a fost această zi de primăvară. Lanţul imens, căruia i s-au adăugat noi tronsoane şi i s-au reparat inelele, este gata şi aşteaptă să fie pus la loc. Şerpuitor, se întinde de-a lungul ţărmului mării, de la Turnul lui Eugen până la Turnul Sfântului Marcu.
După ce au asistat la slujbă, mulţi oameni s-au dus în port să vadă lanţul. Flotoarele cilindrice, care-l menţin la suprafaţă, prinse cu bride puternice, sunt atât de mari, încât nici cei mai vânjoşi bărbaţi nu le pot cuprinde în braţe. Verigile de fier ale lanţului sunt groase cât un picior de bărbat. Celebrul lanţ al ospitalierilor, care închide portul din Rhodos, este o joacă de copii pe lângă acest masiv lanţ al Constantinopolului. Nu-l poate rupe nici cea mai mare corabie. Părinţii l-au arătat copiilor lor, iar copiii s-au căţărat şi au intrat în inele fără nici o teamă. Chiar şi împăratul Constantin, însoţit de suita sa, a venit să-l cerceteze. Unul din capetele lanţului este prins în piatra fundaţiei Turnului lui Eugen.
Spre seară, ţinându-se de mână, au venit amândouă călugăriţele în casa mea. Slujba religioasă şi lanţul i-au redat Haricleei curajul. Ea i-a povestit pe îndelete lui Manuil despre Sfânta Fecioară şi despre ceilalţi sfinţi, care, de-a lungul secolelor, au ocrotit Constantinopolul şi i-au înspăimântat atât pe turci, cât şi pe cei care au încercat să-l cucerească. Şi i-a mai spus Hariclea că, atunci când turcii şi-au construit fortăreaţa pe Bosfor, însuşi strategul celest, Arhanghelul Mihail, a coborât din cer, cu sabia-i de foc în mână, pentru a proteja oraşul. Mulţi martori demni de toată încrederea l-au văzut călare pe un nor, deasupra Bisericii Sfinţilor Apostoli. Veşmintele îi străluceau atât de tare, încât cei care l-au văzut au fost nevoiţi să-şi acopere ochii. 
― Câte perechi de aripi avea? a întrebat-o Manuil, în speranţa că va avea, în sfârşit, o certitudine în această chestiune atât de controversată.
― Nimeni n-a avut timp să le numere, i-a răspuns enervată Hariclea. Strălucirea săbiei de foc i-a orbit pe oameni şi multă vreme ei n-au mai văzut altceva pe cer decât nişte discuri luminoase. Sunt convinsă că dacă l-ai fi văzut, nu te-ai fi apucat să-i numeri aripile, ci ai fi îngenuncheat umil alături de ceilalţi oameni, mulţumindu-i lui Dumnezeu, care, în nemărginita Lui bunătate, l-a transferat pe arhanghelul protector al Bosforului la Constantinopol.
― Înseamnă că-i rău de tot, a rostit Manuil, scărpinându-şi barba sură. Dacă nici Dumnezeu nu mai are încredere că Panaghia Blahernelor poate ocroti singură Constantinopolul, în cine să mai avem noi încredere? În orice caz, Maica Cerului este mai importantă decât arhanghelul, asta o ştie toată lumea.
― Doar dacă nu cumva Arhanghelul Mihail a vrut să ocrotească fortăreaţa turcilor, am spus eu. Fiindcă astă-vară, când turcii au zidit coloanele de marmură ale propriei lui biserici, arhanghelul n-a mişcat o aripă. Dacă arhanghelul strateg al cerului a zburat pe deasupra oraşului nostru căutându-şi un loc, cred că mai degrabă este o prevestire rea decât una bună.
― Uite că la asta nu m-am gândit! a exclamat Hariclea, străpungându-mă cu o privire neliniştită.
Însă şi-a revenit de îndată şi a spus consolator:
― Dar noi avem moaştele sfinţilor în relicvarii de argint. Cei care au murit ca martiri acum o mie de ani apărând imaginile sfinte, atunci când spiritul fără chip al Islamului şi al falsului Profet au hărţuit adevărata noastră învăţătură. Cei cuviosi au ascuns atunci imaginile sfinte în veşminte şi în case, chiar dacă primejdia ce-i pândea era mare. Sfinţii martiri se vor ridica din sicriele lor de argint să se războiască cu dezgustătorul Dumnezeu fără chip al turcilor.
Apoi, dintr-o răsuflare, ea a înşirat numele a douăzeci de sfinţi martiri, şi-a şters ochii plini de lacrimi şi a spus smiorcăindu-se:
― Este drept că martirii ăştia nu-s decât nişte biete rămăşiţe chircite şi lustruite de moşnegi şi de babe cu tigve înnegrite, dar tare mi-s dragi când îi văd cum se odihnesc evlavios pe pătuţuri
de mătase în relicvarii de argint, unii la Biserica Patriarhiei, alţii în pivniţele Sfintei Maria a mongolilor, de parcă ar fi nişte copii nevinovaţi. Dacă aş fi găsit şi eu la timpul potrivit un bărbat cumsecade, m-aş fi căsătorit şi aş fi avut copii, numai că singurul bărbat care s-a dat o dată la mine a fost un marinar cu faţa ciuruită de vărsat de vânt şi, slavă Domnului, era atât de beat, încât n-a reuşit să-mi facă nimic. De aceea, ca să nu-i mai ispitesc şi pe alţii, tata m-a trimis la mănăstire. Acum mi-a cam trecut vremea, aşa că nu mă mai îndemna atâta să-ţi beau vinul, Manuil! Nu-i aşa că şi tu eşti bătrân?
Iar Manuil i-a răspuns cuviincios că vârsta, durerile de urechi şi înţepăturile din genunchi i-au risipit dorinţa de a mai zămisli copii pe lumea asta.
Uite aşa au pălăvrăgit ei multă vreme, iar eu m-am amestecat din când în când în discuţia lor amuzantă, fiindcă era duminică şi o vreme atât de frumoasă de mult nu mai fusese, aşa că n-avea nici un rost să stau posomorât, chiar dacă Anna refuzase categoric să vină în camera mea. A tăcut tot timpul şi a rămas acoperită din cap până în picioare în veşmintele ei negre de călugăriţă. Nici vârful degetelor nu i le-am putut vedea, fiindcă avea mâinile complet acoperite. Când o mai întrebam câte ceva, clătina din cap de parcă făcuse un legământ de muţenie în faţa lui Dumnezeu. Puţinul pe care-l puteam întrezări din chipul ei avea o paloare ciudată, iar ochii mari căprui mă priveau acuzatori. Avea cearcăne vineţii în jurul lor şi pupilele umflate, de parcă plânsese. Parcă voia să mă impresioneze, să deştepte în mine un sentiment de milă şi de remuşcare. Când am încercat s-o prind de mână, s-a retras ca şi cum i-ar fi fost teamă de mine. Era prea ciudată şi m-am întrebat dacă nu cumva îşi acoperise singură faţa cu făină şi-şi desenase cearcănele de sub ochi, fiindcă paloarea era prea nefirească, iar restul chipului ei, o adevărată nefericire.
Din când în când, Hariclea trăgea spre ea cu coada ochiului, apoi o pufnea râsul. Iar Anna îi răspundea cu o privire atât de mânioasă, încât biata Hariclea îşi acoperea gura cu mâinile, ca să-şi poată înăbuşi râsul.
Dar n-am mai rezistat, am apucat-o de mâini, am obligat-o să se ridice în picioare şi am întrebat-o:
― Ascultă, ce-i cu maimuţăreala asta ipocrită?
M-a privit cu uimire simulată, şi-a pus un deget pe buze şi a spus în şoaptă:
― Sst! Să n-audă servitorii!
Apoi, ca şi cum n-ar fi putut să împiedice inevitabilul, şi-a lăsat umilă umerii în jos şi a venit după mine până în dreptul scării, dar în casa mea n-a vrut să intre.
― Nu, a rostit ea, nu pot face o asemenea nebunie! Eu trebuie să-mi păstrez buna reputaţie. Oare nu te întrebi ce-ar putea gândi servitorul tău despre noi? Şi, dacă tot am pomenit despre servitor, a reluat ea ideea cu un ton mai hotărât şi mai aprig, te porţi ca şi cum noi am fi deja căsătoriţi şi nu te sfieşti câtuşi de puţin să mă dojeneşti de faţă cu servitorul tău. Ca să nu mai spun că-i absolut deplasat să sporovăieşti cu această femeie simplă, care înţelege greşit orice vorbă. Dar poate că eu mă înşel. Poate că nu ea, ci eu însămi sunt folosită ca o însoţitoare. Poate că pe tine te interesează doar s-o întâlneşti pe ea, să-i dai de băut şi să faci din ea instrumentul poftelor tale, profitând de faptul că nu-i în stare să se apere. De aceea n-o las să vină singură aici, deşi, dacă ar fi după mine, aş prefera să nu mai vin niciodată în casa asta. I-am spus:
― Ce-i cu tine, dragostea mea? Să-ţi fi pierdut oare mintea? Eu nu mai înţeleg nimic din felul în care te porţi.
― Aşa, Ioannis, aşa! Acuză-mă acum că sunt nebună! N-am fost eu proastă oare de mi-am lăsat casa şi l-am părăsit pe tatăl meu, abandonându-mă în braţele tale? Nici nu-mi mai aduc aminte de când n-am mai auzit să-mi fi spus şi tu o vorbă bună. Nimic nu-ţi place. Dacă mă îmbrac corespunzător demnităţii şi poziţiei mele în societate, te porţi cu mine ca şi cum aş fi o târfă din port. Dacă încerc să-ţi fiu pe plac, să fiu plină de pudoare şi rezervată în dorinţe, devii furios, mă insulţi, mă strângi de mâini şi încerci să mă târăşti în camera ta, ca şi cum ai intenţiona să mă violezi. Acuză-mă dacă ai de ce, dar mai întâi înlătură-ţi praful din ochi, care te împiedică să vezi bine!
― Dumnezeule, ai îndurare şi nu mă lăsa sfârtecat de o femeie! am spus eu istovit şi disperat. Probabil că, în ciuda tuturor aparenţelor, am o inimă prea latină, de nu-i pot nicidecum înţelege pe greci.
S-a domolit, şi-a deschis minunaţii ei ochi mari şi a rostit sentenţios:
― Nu-i amesteca pe greci în povestea noastră! Pe femei tu nu le înţelegi. Poate că nici nu eşti un aventurier şi un seducător, aşa cum am afirmat o dată, ci doar un inocent, din moment ce atât de puţin te pricepi la femei. De aceea, n-am încotro şi te iert pentru felul în care te porţi.
Am sărit în sus de indignare şi am strigat:
― Tu mă ierţi? Dumnezeule mare! Oare care dintre noi doi ar trebui să ierte? Dar ajunge, ajunge! Poftim, îţi cer iertare, mă umilesc în faţa ta, dacă aşa vrei, dar te rog să încetezi acest joc care mă face să înnebunesc. Nu mai rezist. Oare de ce te porţi aşa cu mine? 
Şi-a lăsat ochii în jos, dar privirea ei m-a străpuns.
― Pentru că te iubesc, domnule Ioannis Anghelos, a rostit ea blând. Te iubesc atât de mult, încât uneori îmi vine să-mi plâng singură de milă. Iar tu te porţi ca un copil. Dar poate că de aceea te iubesc atât de mult.
M-am uitat uimit la ea, fiindcă nu mai puteam să înţeleg nimic. Şi am şoptit:
― Ciudată dragoste!
Iar ea mi-a mângâiat obrajii şi a rostit înduioşătoare:
― Prietenul meu drag, singura mea dragoste! Oare de ce eşti tu atât de încrâncenat?
― Eu?
Atât de mânios am întrebat-o, încât nici n-am putut continua să-i vorbesc. După câteva clipe i-am spus:
― În orice caz, eu nu sunt diabolic de capricios, aşa cum eşti tu.
― Capricioasă? m-a întrebat ea mirată. Vasăzică, crezi că sunt capricioasă? Poate că nu sunt atât de simplă ca tine. Dar o femeie este întotdeauna mai complicată decât un bărbat.
Am întrebat-o:
― De fapt, ce vrei de la mine? Vorbeşte!
― O căsătorie atât de legală pe cât este posibil pentru vremurile în care trăim, a spus ea simplu, rostind distinct şi apăsat fiecare cuvânt. Eu trebuie să mă gândesc la reputaţia mea, la viitorul nostru, la familia mea şi la tatăl meu.
Mi-am strâns atât de tare pumnii, încât unghiile mi-au intrat în carne, şi am spus calm:
― Dar nu mai există nici un viitor, încearcă să înţelegi că nimic nu mai are vreo importanţă. Familia ta, palatul tatălui tău, reputaţia ta... Tunurile turcilor sunt la cinci mii de paşi de oraş.
Sunt atât de mulţi turci, încât nimeni nu-i poate număra. Pentru noi nu mai există nici un viitor, crede-mă!
― Atunci de ce îmi vorbeşti aşa de îndârjit? m-a întrebat ea. Dacă tot nu mai există viitor, dacă nimic nu mai are vreo importanţă, atunci, pentru numele lui Dumnezeu, de ce nu vrei să faci pentru mine acest gest neînsemnat, care poate să-mi aducă puţină fericire?
― Bisericile sunt acum unite, i-am spus eu. Încearcă să înţelegi! Uniunea a fost proclamată, în faţa bisericii, o căsătorie latină are aceleaşi precepte ca şi o căsătorie grecească. Voi încălca un sacrament dacă mă voi recăsători. Este o chestiune de principii. Eu nu m-am lepădat de credinţa mea pentru a mă converti la credinţa Islamului nici acolo, la Varna, când am simţit tăişul săbiei pe grumaz. Cu mult mai de neiertat ar fi acum dacă mi-aş abandona credinţa pentru capriciile unei femei.
― În cele mai multe dintre bisericile Constantinopolului încă se citeşte Crezul fără nici o adăugire, a continuat ea cu încăpăţânare. Căsătoriile, înmormântările şi botezurile se mai fac după vechile obiceiuri. Gregorios Mammas este un patriarh fals, pe care Sinodul l-a renegat. Nici papa nu-l poate reabilita, aşa că, în funcţia pe care o are, el nu este altceva decât o marionetă a
Împăratului Constantin. Adevărata Biserică greacă se ascunde îndărătul tuturor acestor momente tulburi şi va renaşte atunci când îi va veni vremea. Botează-te în credinţa Bisericii greceşti şi absurda-ţi căsătorie de mai înainte se va anula de la sine!
Eram atât de confuz în inima mea şi m-am bătut cu pumnul în piept şi am strigat:
― Oare de ce sunt eu blestemat pe lumea asta? Oare de ce n-am dreptul să trăiesc cum mă îndeamnă sufletul? Oare şi tu vrei să mă urmăreşti cu preoţi şi cu legiuitori, chiar dacă nici nu te-am atins?
― Nici nu mă vei atinge vreodată! a rostit ea pătimaş. Chiar de-aş muri de dorul tău! Am şi eu principii pe care nu le pot abandona, pentru că altfel, oare cine mai sunt? Du-ţi viaţa de unul singur, dragul meu, că singur vei intra în mormânt! Dar noi trăim în lumea oamenilor, nu în lumea lui Dumnezeu, în lumea aceasta a oamenilor, unde pentru toate trebuie să te târguieşti, în care trebuie să te adaptezi după ceilalţi, ca să ai un crâmpei de fericire. L-am minţit pe tatăl meu, mi-am părăsit familia şi casa pentru tine. Trebuie să înşeli şi tu pe cineva. Altfel nu mai pot înţelege că suntem făcuţi unul pentru altul; întotdeauna există ceva de ales, singur ai spus-o. Alege! Acum este rândul tău să alegi, ăsta-i ultimul meu cuvânt.
Cu lacrimi de mânie în ochi am intrat în grabă în camera mea, mi-am atârnat sabia de centură, m-am încălţat şi mi-am pus cuirasa.
― Adio, Anna! am strigat din poartă, după ce am trecut pe lângă ea. De acum înainte, doar pe zidurile oraşului mă vei mai găsi. Ţi-am oferit un măr, dar tu nu îndrăzneşti să muşti din el, fiindcă ţi-e teamă că ar putea avea viermi.
― Ţine, primeşte-ţi mărul înapoi, a strigat ea şi a aruncat în mine cu primul lucru care i-a ieşit în cale, felinarul cu geamuri de sticlă, un obiect foarte scump. 
Sticla s-a spart în capul meu şi m-a rănit pe gât şi pe mână. Dar n-am observat decât mai târziu. Am trântit poarta şi am plecat. Ea a alergat după mine şi a strigat îngrozită:
― Cel puţin, te-am rănit?
Dar nu m-am întors. Am străbătut strada zornăind din cuirasă ca şi cum aş fi încercat să alung diavolul. O iubesc la nebunie.

4 aprilie 1453
Luni a fost pus lanţul la loc. Închide acum portul, de la Turnul lui Eugen până la Turnul Galatei de pe cealaltă parte a golfului. Nici o corabie nu mai poate scăpa de lanţul ca un şarpe imens ce pluteşte de la un mal la altul.
În amurg, tot orizontul nord-vestic a fost roşu de focurile de la bivuacurile turcilor.
După ce am plecat de acasă, am ajuns în apropierea Porţii Sfântului Roman şi m-am angajat în garda consolidată de Giustiniani. Latinii dorm prin turnuri şi prin încăperile de pază, fierb carne de berbec în ceaune uriaşe, îşi omoară timpul cu jocul de cărţi şi beau vin. Grecii cântă imnuri religioase pe mai multe voci şi se roagă. Oamenii de pază supraveghează pe ziduri. Din când în când, câte unul mai aruncă o torţă sau o săgeată aprinsă dincolo de şanţul dimprejurul zidurilor, pentru că i se pare că a văzut pe cineva mişcându-se în întunericul nopţii. Dar povârnişul este deşert.
De îndată ce a fost mâncată toată carnea de berbec, ceaunele sunt umplute cu plumb topit şi cu smoală clocotită.
O mulţime de tunuri mici sunt amplasate sub ziduri. Tot acolo sunt şi bombardele cu guri largi, aruncătoare de proiectile mari din piatră. Dar acestea din urmă încă n-au fost încercate.
Pe creasta zidului, specialiştii împăratului au amplasat vechile baliste şi catapultele. Ele au o bătaie lungă, dar nu sunt atât de rapide ca tunurile.
Doar un singur om din cincizeci este dispus să mânuiască armele care folosesc pulberea explozivă, în general, toată lumea preferă arcul, care este o armă mai sigură şi mai precisă.
Orizontul este roşu şi latinii pun pariuri dacă turcii vor ajunge sau nu mâine dinaintea porţilor oraşului. Toţi sunt foarte agitaţi şi nu se pot odihni. Războinicii de profesie n-au voie să înjure sau să blesteme. Acest lucru este jignitor pentru greci, care se depărtează cât pot de latini ca să înjure în voie.  
În timp ce vegheam, mi s-a strecurat din nou în inimă amărăciunea, iar în minte îndoiala. N-am cum să nu mă gândesc la Anna Notaras. N-am cum. Destinul nu poate fi atât de inevitabil, încât să nu mă abat nicicum de la drumul hotărât de el, aşa mă gândesc. De ce insistă cu atâta încăpăţânare să se unească legal cu mine? Ar trebui să înţeleagă că am motive care mă împiedică să consimt. Eu am dreptate.
Dacă voi renega Uniunea şi mă voi căsători cu Anna Notaras, voi face un pas către ispita de care mă feresc.
Oare de ce a trebuit s-o recunosc în faţa portalului Catedralei Sfânta Sofia? Tocmai atunci când drumul meu era atât de clar şi simplu. Acum totul este tulbure în mintea mea şi gândurile clocotesc.
Mi-am lăsat oare spiritul să se prăbuşească? Să se cufunde în ispita trupului? Dar dragostea mea este în egală măsură spirit şi trup. Aşa cred. Aşa credeam.
Sunt doar om, nu înger. Totuşi, durerea de genunchi a lui Manuil s-a risipit după ce i-am atins grumazul.
De la nord-vest la nord tot orizontul este roşu de la focurile din tabăra turcilor. Mâine dimineaţă vor înconjura oraşul. Nu există nici o altă soluţie decât să lupt, pentru că mi-e teamă de ce vă să vină. Atât de simplu. Atât de clar. Îngerul Morţii mi-a făgăduit că mă va aştepta lângă Poarta Sfântului Roman. Oare mă îndoiesc de regatul ce mi-a fost promis?
Viaţa mi-a fost împlinită. Am trăit multe vieţi. Am cunoscut toate anotimpurile fericirii. Am citit scrierile vechi. Am crezut în filozofie. Am fost negustor. Am vânat. Am umblat prin războaie. La Florenţa am fost unul dintre cei mai bogaţi oameni. De zece ori am simţit respiraţia rece a morţii, dar ea doar a trecut pe lângă mine. Când am fost sclav, am înţeles că deasupra sclaviei doar singur te poţi ridica.
Toate, toate acestea doar pentru a-l cunoaşte pe Dumnezeu.
Toate acestea doar pentru a mă azvârli din cauza unei femei în mormântul arzător al pasiunii.
Pentru că o iubesc, n-ar trebui oare s-o urăsc?

5 aprilie 1453
În zorii zilei, când soarele suia pe bolta cerească, nori grei de praf s-au ridicat deasupra tuturor drumurilor şi cărărilor care duc spre oraş. Apoi, înotând prin norii de praf, şi-au făcut apariţia primele grupuri răzleţe de turci. Când au văzut zidurile oraşului ce se înălţau dinaintea ochilor lor, turcii au început să urle. L-au implorat pe Dumnezeul lor şi pe Profet şi şi-au învârtit armele deasupra capetelor.
Giustiniani m-a chemat să vin lângă turnul de pază al Porţii Harisiene. Se întâlnise acolo cu împăratul şi erau amândoi călare. Nu prea departe de ei, o sută de tineri nobili greci aşteptau strunindu-şi caii, care tropăiau de nerăbdare. Erau aceiaşi bărbaţi care au râs şi au făcut observaţii ironice în timpul discursului pe care împăratul îl ţinuse latinilor. Aceiaşi pe care i-am văzut jucând polo pe Hipodrom. Tineri frumoşi şi mândri, care credeau că era dezonorant să discute cu latinii.
― Te pricepi la călărie, Jean Ange? m-a întrebat Giustiniani. Ştii să suni din trâmbiţă?
Am dat afirmativ din cap.
― Ai dorit să lupţi, nu-i aşa? a continuat Giustiniani. Ei bine, vei lupta! Dar fă în aşa fel ca lupta să nu dureze prea rnult şi evită să fii încercuit! Spune-le în greceşte acestor blestemaţi de tineri aiuriţi că-l voi spânzura cu mâna mea pe acela care nu se va supune semnalului trâmbiţei când va fi anunţată retragerea. Noi nu ne putem îngădui să pierdem nici un om. Este vorba de o încercare de destabilizare a duşmanului, nicidecum de un atac. Nu vă cer decât să stârniţi un pic de dezordine în coloana turcilor. Dar nu pierdeţi din vedere turnul! Pentru că, de veţi fi în primejdie, vă voi face semn cu drapelul.
Şi mi-a întins o trâmbiţă, iar eu am suflat în ea. Avea un sunet clar, cristalin. Caii s-au cabrat. Apoi le-am strigat tinerilor că eu nu aspir să-mi disput cu ei vitejia şi onoarea în această expediţie pe care o vom face şi că doar mă supun ordinului comandantului de a-i însoţi ca să le dea semnalul de retragere. Le-am mai spus că sunt mult mai în vârstă decât ei şi am luat parte la bătălii ecvestre încă înainte de Varna.
Giustiniani s-a adresat cu căldură marelui său cal de război explicându-i situaţia, apoi mi-a întins hăţurile şi m-a asigurat:
― Calul meu te va ocroti mai bine decât sabia pe care o porţi. Cu copitele din faţă, el sparge orice învălmăşeală, iar la nevoie poate ridica un turc în aer chiar şi cu dinţii.
Într-adevăr, era un armăsar occidental aprig şi frumos, dar ceva mai încet şi mai stângaci decât înfocaţii cai ai grecilor. Din fericire, animalele mă respectă. Altfel, m-aş fi temut de cal mai mult chiar decât de turci. Giustiniani este mai înalt, aşa că scările de şa au fost prea lungi pentru mine, dar n-am avut timp să le scurtez. Podul mobil a fost coborât cu mare zgomot şi câteva zeci de bărbaţi au împins cele două batante ale porţii.
Grecii au ieşit în perfectă ordine pe poartă, dar încă de pe pod au început să dea pinteni cailor şi să-şi ia avânt, încercând să se depăşească unii pe alţii, urlând ca o hoardă de barbari. Eu i-am urmat. Răsuna pământul sub potcoavele armăsarului meu, care era furios că aleargă în urma celorlalţi cai, fiindcă era obişnuit să galopeze în frunte; în ceea ce mă priveşte, mă simţeam la adăpost, ca şi cum aş fi călătorit călare pe un elefant.
Am călărit pe drumul care duce spre Adrianopol, pentru a ieşi în întâmpinarea unei trupe de pedestraşi. Când au văzut că se apropie călăreţii, turcii s-au dat de o parte şi de alta pe marginea drumului, apoi săgeţile lor au început să vâjâie în aer. Tinerii greci au început ca pe Hipodrom să călărească, dar acum nu urmăreau nici o minge rotundă, ci doar capetele turcilor. Apoi calul meu de război a călcat în picioare primul turc. De departe, s-a auzit, apoi s-a văzut, cum se apropie în galop o ceată de spahii. Primii turci, îngroziţi, şi-au aruncat armele şi au luat-o la goană. Nu era decât avangarda pedestraşilor şi, bineînţeles, s-a format numaidecât un grup de atac, care şi-a înfipt oblic lăncile în pământ, cu vârfurile îndreptate spre noi. Tinerii greci au ocolit cu prudenţă lăncile, dar calul meu nărăvaş şi-a continuat cursa drept înainte, rupând cu pieptul lui puternic lăncile ca pe nişte surcele şi strivindu-i în picioare pe turcii îngroziţi, care nu aveau timp să fugă din calea lui. Venisem să lupt. Trebuia să lupt. Ei strigau Allah, Allah, dar şi eu am strigat Allah, invocându-l, fără să-mi fi dat seama, pe Dumnezeul lor ca să mă apere.
Iar calul meu şi-a continuat cu îndârjire lupta şi, aplecându-se uşor, a luat în dinţi un bărbat mai mic de statură, pe care, după ce l-a scuturat bine în aer, l-a azvârlit la marginea drumului.
Turcii, dezorientaţi, încetaseră marşul. Tinerii greci înaintau cu acelaşi elan şi nu l-au micşorat până în momentul în care terenul a început să urce în pantă. Săgeţile continuau să zboare în jurul lor, dar nici unul nu a fost doborât de pe cal.
Am aruncat o privire spre oraş. Flamura lui Giustiniani se agita cu furie în sus şi în jos, aşa că am sunat din trâmbiţă anunţând retragerea. Am sunat eu, dar grecii parcă nici n-ar fi auzit. Ca şi cum ar fi avut de gând să călărească până la Adrianopol.
Într-un sfârşit, am reuşit să-i adun pe toţi în jurul meu şi să-i conduc spre oraş. În momentul când am trecut pe lângă unul dintre turcii răniţi, un călăreţ grec s-a aplecat şi, fără să coboare de pe cal, a înfipt sabia în el şi l-a omorât; într-un galop nebun, implorându-l pe Allah, învârtindu-şi iataganele în aer, cavalerii turci se apropiau. Se revărsau spre noi ca valurile mării pe timp de furtună. Tinerii greci priveau din când în când în urmă cu coada ochiului şi dădeau fără milă pinteni cailor.
A fost o vreme când nu am putut mânca nici un fel de carne, deoarece credeam că animalele sunt fraţii mei. Calul meu a slăbit din iuţeala cu care gonea, şi-a ridicat nedumerit capul, cu nările excitate de mirosul sângelui şi a nechezat. Capul, gâtul şi pieptul calului erau asudate şi stropite de sânge uman. După bătaia nervoasă a potcoavelor şi frământarea trupului său masiv, am înţeles că nu era fericit să se întoarcă în grajd.
N-am privit în urmă. Am privit doar la zidurile şi turnurile Constantinopolului din faţa mea. Am încercat să le privesc cu ochii turcilor şi nu m-am mirat câtuşi de puţin că turcii şi-au încetinit galopul. Galben-castanii, zidurile crenelate se întindeau până foarte departe, unde privirea omului nu ajunge, în spatele şanţului erau primele metereze joase, apoi zidul exterior cu turnurile sale, artileria, garnizoana, tot ceea ce era mai important. Nici o fortăreaţă din Europa, pe care am văzut-o, nu era atât de puternică. Pe zid, între creneluri, la adăpostul turnurilor, apărătorii se aflau la posturile lor. Dar în spate se ridica, mai înalt decât orice, marele zid cu turnurile sale masive. Trei împrejmuiri imense care apără Constantinopolul. Chiar dacă duşmanii vor reuşi să le depăşească pe primele două, vor fi prinşi în capcana parateichionului, care se întinde ca un imens intestin în jurul zidului cel mare.
Privind la zidurile de apărare ale oraşului, înalte până aproape de nori, în inima mea s-a aprins pentru prima oară pâlpâitoarea flacără a speranţei. Şi m-am gândit că doar un cutremur de pământ le-ar putea face să se prăbuşească.
Podul mobil a răsunat apoi sub copitele cailor. Spahiii, cu podoabele de pene, cuirasele şi flamurile lor, s-au oprit şi s-au aliniat la o bătaie de săgeată de porţile Constantinopolului. Abia am intrat, că tâmplarii au şi început să demonteze podul mobil. Zidarii erau pregătiţi să înceapă zidirea porţii. Tot aşa au mai fost distruse alte patru poduri mobile, iar trecerile au fost zidite. Au mai rămas doar uşiţele secrete care se deschid deasupra şanţului, ale căror chei împăratul le-a încredinţat latinilor.
Turcii au sosit din toate părţile. S-au oprit la o distanţă apreciabilă de oraş. Trupe imense de vite au venit în urma lor. Nesfârşite coloane au înaintat de cealaltă parte a golfului, pe colinele din spatele Perei. Au sosit neîncetat toată ziua, iar în amurg erau atât de mulţi, că nici un iepure nu s-ar fi putut strecura printre ei. Priviţi de pe zidurile înalte, erau ca o armată de furnici nemaipomenit de active.
Mic, mic este omul în faţa unui gigantic zid milenar. Dar timpul devorează. Şi cel mai puternic zid, tot se prăbuşeşte cândva. Atunci când se schimbă veacurile.
M-am născut în vremea când zidurile se prăbuşesc, în inima mea am timpul muribund şi învăţătura filozofilor şi a scolasticilor. Doar ultima închisoare, ultimul zid mi-a rămas. Trupul meu, închisoare a disperării; în turnul de veghe al Constantinopolului s-au întâlnit în mine, faţă în faţă, trecutul care nu se va mai întoarce şi viitorul întunecat. Dar în mine se ascunde şi împărăţia lui Dumnezeu, în care lumina şi întunericul se întrepătrund. De aceea, când destinul mi se va împlini, trupul meu va trebui să dispară. O dată cu prăbuşirea Constantinopolului, pe pământ va fi uitat adevărul lui Dumnezeu. Puterile întunericului vor conduce lumea. De aceea, nu vreau să mai trăiesc în vremea ce va să vie.
S-a făcut noapte. Noapte de primăvară deplină. Dar nu se simte mirosul de câmp şi de migdal sălbatic. Aerul are gust de praf sărat şi de fum amar. Pe o jumătate de arc se întind focurile pe care le-au aprins turcii, Constantinopolul este strâns în braţe cu mâini de jăratic.

6 aprilie 1453
E vineri, ziua sfântă a Islamului. Dimineaţa, când ardea soarele, sultanul Mehmet, însoţit de o suită impresionantă, s-a plimbat călare împrejurul zidurilor oraşului. Nu i-am putut vedea chipul, fiindcă era prea departe, dar l-am recunoscut după ţinută. După culorile caftanelor şi după turbane i-am recunoscut şi pe cei mai importanţi demnitari.
Nici o săgeată, nici o ghiulea nu s-au tras astăzi din nici o parte; în timpul nopţii, turcii îndepărtaseră cadavrele de pe câmp şi de la poalele dealului. După ce a terminat de înconjurat zidurile oraşului, sultanul s-a îndreptat spre colina din faţa Porţii Sfântului Roman; între timp, acolo fusese ridicat imensul său cort cu pereţi de mătase, al cărui acoperiş era sprijinit pe coloane puternice. Numeroşi săpători au întărit legăturile ţăruşilor şi au îndesat gropile, bătătorindu-le.
Fără să coboare de pe cal, sultanul a trimis înspre ziduri un crainic ce ducea însemnele păcii. Cu o voce cântată, crainicul l-a chemat pe împăratul Constantin pentru a-i oferi pacea. Nu vorbea bine greceşte, dar nimeni n-a râs. Împăratul Constantin a urcat în marele turn al zidului, purtând pe cap coroana de aur panaşată, înconjurat de suita prevăzută în ceremonial, şi s-a arătat crainicului. Sultanul Mehmet, respectând legile Coranului, a oferit pacea şi a făgăduit că toţi locuitorii Constantinopolului vor rămâne în viaţă dacă oraşul va fi predat turcilor fără nici o rezistenţă. Era ultima şansă a marelui vizir Khalil. Şi pentru cei ce susţineau pacea, tot ultima şansă era ca să participe la hotărârile divanului. Cred că Mehmet, nemişcat pe spinarea calului său, nu se temea de nimic mai mult decât de a-i fi acceptată propunerea.
Împăratul Constantin i-a cerut lui Phrantzes să repete cu aceleaşi vorbe conţinutul scrisorii pe care o trimisese sultanului la Adrianopol. Dar vocea subţire, de om cultivat, a distinsului Phrantzes abia de s-a auzit. Iar latinii lui Giustiniani s-au plictisit repede şi n-au mai vrut să-l asculte. De aceea, în maniera grosolană a mercenarilor, s-au apucat să-l înjure cu sârg pe crainicul turcilor. Şi grecii au început să strige, aşa că, în scurt timp, urlete ameninţătoare s-au auzit din toate părţile; îmbătaţi de propriile lor glasuri, cu ochii scânteietori de mânie, grecii au prins curaj, iar câţiva arbaletieri au început chiar să-şi pregătească armele. Dar împăratul Constantin a ridicat braţele şi le-a cerut stăruitor să nu tragă în crainicul purtător de pace al sultanului.
Heraldul s-a retras. Când a ajuns în apropierea sultanului Mehmet, soarele era la zenit. Era ora de rugăciune a amiezii. Mehmet a descălecat, în faţa lui a fost întins un covor de rugăciune. Cu o lance a fost trasată pe pământ direcţia spre Mecca. Sultanul s-a prins cu o mână de încheietura celeilalte, şi-a înclinat capul, a îngenuncheat pe covor înaintea Dumnezeului său şi a atins pământul cu fruntea. Dar abluţiunea rituală nu a făcut-o, fiindcă într-o expediţie de război nu-i destulă apă pentru toţi oamenii. De mai multe ori a atins pământul cu fruntea. Toată oştirea sa, de la malul mării până la Cornul de Aur, a îngenuncheat şi şi-a plecat capul în acelaşi ritm cu sultanul. La două mii de paşi de zidurile oraşului, ca un imens covor viu care a acoperit pământul până departe, unde privirea nici nu ajunge.
Ca răspuns, toate clopotele din bisericile şi mănăstirile Constantinopolului au început să bată. Clopotele şi toaca au primenit speranţa din inimile locuitorilor oraşului şi, în acelaşi timp, i-au tulburat sarcastic în rugăciunea lor pe turci.
După ce a recitat câteva versete din Coran, Mehmet a ridicat braţul şi a declarat că asediul începe. Cei care erau în preajmă-i au auzit vorbele lui şi le-au repetat urlându-le celorlalţi, iar urletul a trecut de la un rând la altul, asemenea vuietului mării în timp de furtună, până ce a împrejmuit oraşul. Asediul a început, au strigat turcii, şi, în acelaşi timp, toată oastea a alergat spre zidurile oraşului, ca şi cum ar fi avut intenţia să înceapă asaltul. Ca nişte valuri puternice, cu gurile deschise, cu feţele pătimaşe, aşa se vedeau de la înălţimea zidurilor de apărare. Era un spectacol înspăimântător, şi grecii, neobişnuiţi cu astfel de primejdii, au tresărit şi au dat să fugă, în timp ce latinii au întins corzile arcurilor şi şi-au tras săbiile din teacă.
Turcii s-au oprit în ordine la o mie de paşi de ziduri, în faţa purtătorilor de tunuri. Unii s-au apucat să sape un şanţ, în timp ce alţii aduceau pietre şi fixau ţăruşi ca să întărească terenul. Doar câţiva ieniceri au alergat până în apropierea marelui şanţ de apărare a oraşului şi i-au provocat pe greci să lupte cu ei. Ofiţerii gărzii imperiale au cerut degrabă permisiune împăratului să le arate turcilor cât sunt ei de iscusiţi în mânuirea armelor. Chiar şi printre mercenarii lui Giustiniani s-au găsit câţiva care ardeau de dorinţă să-şi încerce spadele grele, pe care le foloseau cu amândouă mâinile, împotriva iataganelor scurte ale turcilor. Dar Giustiniani n-a fost de acord cu această vitejie inutilă.
― Vremea turnirurilor a apus de mult, a spus el. Nu foloseşte la nimic dacă cei mai buni ostaşi îşi pun viaţa în pericol pentru o absurdă întrecere de onoare. Eu am fost chemat aici pentru război, nu pentru joacă.
Apoi, cu răceală în glas, le-a ordonat celor mai abili mânuitori ai culevrinelor şi arbaletelor să tragă o zburătură. Patru ieniceri au căzut străpunşi de săgeţi şi de sfărâmătura de plumb. Ceilalţi, revoltaţi de acest mod nedemn de a lupta, au început să facă spume la gură de furie şi să-i înjure pe greci şi pe latini. Şi i-au numit ei netrebnici şi laşi, neînstare să lupte decât din spatele zidurilor împotriva bărbaţilor curajoşi. Dar după ce încă doi dintre ei au fost omorâţi, au devenit mai înţelepţi şi, fără să mai spună o vorbă, au ridicat trupurile celor ucişi şi au încercat să le care. De pe ziduri, arcaşii au continuat să tragă şi încă mulţi au căzut. Dar întruna veneau alţi ieniceri, care cărau trupurile celor răniţi şi ucişi, fără să le fie teamă nici de săgeţi, nici de gloanţe. Până la urmă, nu a mai rămas nici un cadavru în apropierea şanţului. Doar câteva pete de sânge atestau cele petrecute. 
În timp ce turcii se agitau, săpau pământul şi-şi construiau fortificaţii, Giustiniani a umblat călare de-a lungul zidului pentru a-şi face o idee despre numărul turcilor; în jurul cortului sultanului, în dreptul Porţii Sfântului Roman, sunt douăsprezece mii de turci, asta o ştim. Cavaleria regulată are cam acelaşi număr de spahii; în mare, Giustiniani a estimat că trupele organizate, foarte bine înarmate şi parţial dotate cu cuirase de protecţie numărau cel mult o sută de mii de oameni. Trupele neregulate ajungeau cam la aceeaşi cifră. Sunt oameni săraci, pe care sultanul i-a înrolat în armată cu forţa, sau care au venit de bunăvoie, atraşi de chemarea la războiul sfânt. Zdrenţăroşi înarmaţi fie cu iatagane, fie cu praştii, care se apără doar cu un mic scut de lemn căptuşit cu piele. Doar un sfert din armata sultanului poartă cuirase de piele umplute cu câlţi de bumbac.
Numărul turcilor este înspăimântător de mare, dar Giustiniani afirmă că valoarea combativă a auxiliarilor este neimportantă. Nu părea câtuşi de puţin descurajat după ce şi-a încheiat rondul. Se întreba însă nedumerit unde este faimoasa artilerie a sultanului. Pentru a-i încuraja pe apărătorii oraşului, după ce a discutat cu Aloisio Diedo, împăratul Constantin a dat ordin echipajului galerelor veneţiene să defileze cu drapelele desfăşurate de-a lungul zidului exterior, din port până la Turnul de Marmură. Au mărşăluit cântând din fluiere şi bătând din tobe, iar banierele cu leul Sfântului Marcu fâlfâiau semeţe în bătaia vântului. Parada a fost eficientă, fiindcă sultanul a ştiut astfel că de acum înainte se afla în război şi cu Veneţia.
Dar abia spre seară am înţeles cu ce preţ a obţinut împăratul acest lucru de la veneţieni. Pentru că, însoţit de garda sa, el a părăsit Palatul Blahernelor şi s-a stabilit ca rezervă a lui Giustiniani în centrul zidurilor, faţă în faţă cu cortul sultanului. Palatul evacuat a fost ocupat în mare grabă de bailul Veneţiei şi de oamenii săi, cât şi de negustorii care se angajaseră de bunăvoie în luptă, în lumina crepusculului, leul Sfântului Marcu a fost înălţat pe acoperişul palatului, alături de baniera imperială de purpură. Astfel, tot teritoriul fortificat al Blahernelor a căzut în mâinile veneţienilor. Dacă oraşul va reuşi să se apere şi dacă asediul va fi ridicat prin înfrângerea sultanului, ocuparea palatului imperial ar putea prea bine căpăta o sinistră importanţă strategică. Nici nu-i de mirare că veneţienii au acceptat bucuroşi să sape o galerie subterană, pentru a apăra o parte a zidului Blahernelor. Fără îndoială, toate acestea le-au hotărât în secret împreună cu împăratul. Cele mai puternice corăbii veneţiene domină portul, garnizoana veneţiană s-a mutat la Blaherne. La fel cum şi-au însuşit diferitele fortăreţe, pe care le-au luat mai întâi sub protecţie, ca nu cumva să fie cucerite de genovezi.
În orice caz, Giustiniani şi oamenii lui înarmaţi cu barde au un loc de onoare în faţa ienicerilor, de o parte şi de alta a Porţii Sfântului Roman; între această poartă şi Poarta Harisiană au fost plasaţi trei mii de oameni din elită, chiar dacă locul nu măsoară decât a cincea parte din lungimea totală a zidului de apărare. Numai că sultanul şi ienicerii săi sunt concentraţi în dreptul acesta, de cealaltă parte, bineînţeles.
Câţi apărători are oraşul? Doar împăratul şi Giustiniani o ştiu. Dar, explicându-mi că va lua oameni de la Poarta Sfântului Roman dacă va fi nevoie să întărească eventualele zone ameninţate, Giustiniani mi-a mărturisit din greşeală că jumătate din forţele sale sunt plasate între Poarta Sfântului Roman şi Poarta Harisiană. Am înţeles că, dacă-i punem la socoteală şi pe călugări şi pe artizani, apărarea oraşului nu are mai mult de şase mii de oameni. Mi se pare de necrezut. Sunt două mii de marinari veneţieni, dar, din păcate, o bună parte dintre ei trebuie să rămână pe corăbii, pentru a supraveghea lanţul şi portul. Cred că noi, cei de pe ziduri, suntem zece mii de bărbaţi. E drept că printre noi se află o parte dintre cei şase sute ai lui Giustiniani, în plus, o mie sunt echipaţi cu cuirase.
Să zicem că am fi zece mii împotriva a două sute de mii. Dar tunurile sultanului nu au sosit, nici corăbii turceşti nu se văd încă.
În schimb, seara, s-au auzit, dinspre Selymbria, bubuituri izolate, asemenea tunetelor, deşi cerul a fost senin. Deasupra insulelor albastre ale Mării Marmara se ridică o imensă coloană de fum negru.

7 aprilie 1453
În timpul nopţii, trupurile apărătorilor Selymbriei, despuiate şi mutilate, au fost trase în ţeapă în faţa porţii cu acelaşi nume. Patruzeci de credincioşi, patruzeci de cadavre.
De la Pera am auzit că timp de două zile flota sultanului a încercat să ridice asediul ultimei fortăreţe de pe insulele Mării Marmara. Ieri, comandantul flotei turceşti a împrejmuit-o cu o imensă cantitate de lemn şi i-a dat foc. Apărătorii fortăreţei au ars de vii. 
Grecii ştiu să moară apărând nefericitele resturi ale unei împărăţii în agonie.
În Orient ― barbarii, în Occident ― barbarii. La hotarele celor două lumi luptă ultimul oraş al lui Hristos.
Fără nici o speranţă. Nici măcar pentru glorie. Trupuri goale, mutilate şi trase în ţeapă, în jurul cărora roiesc muştele.
Acoperit cu zale de fier din cap până în picioare, mai înalt decât toţi ceilalţi, râde Giustiniani, cu faţa umflată şi ochii lui necruţători. L-am urât astăzi, după ce am văzut cadavrele mutilate ale apărătorilor Selymbriei.
Fără nici o speranţă, fără viitor. Şi dacă l-am învinge pe sultan, Constantinopolul nu va mai fi decât un cadavru viu în mâinile barbarilor latini.
Sângele grec clocoteşte în mine. Cum nu-mi mai pot dori un regat pe pământ, îmi doresc unul veşnic, nepieritor. Realitatea lui Dumnezeu în locul realităţii existenţei.
Astă-seară am fost la Mănăstirea Hora şi m-am rugat. Am îngenuncheat în faţa icoanei făcătoare de minuni, alături de greci, fraţii mei. Eram înconjurat de lumina aurului din jurul imaginilor mozaicurilor de pe pereţi. Dumnezeul meu, credinţa mea cea dintru început, adevărată, ruga mea, liturghia mea, vibraţia limpede a deşteptării mele... A fost ca şi cum, în sfârşit, m-aş fi cufundat la sânul protector al mamei mele fără a face nici un efort. De ce îmi este jenă? De ce mă îndoiesc? De ce car zadarnic în pieptu-mi o inimă de latin?
Sunt gata să mor pentru credinţa mea, pentru sângele meu, pentru Hristos.
Trupurile trase în ţeapă ale grecilor din Selymbria au deşteptat în mine dorinţa de a mă cunoaşte.
Toată viaţa am urât fanatismul şi intoleranţa. Am fugit de aceste orori ale lumii. Iar acum, de patimă este plină inima mea, ca de o văpaie clară.

9 aprilie 1453
După o duminică liniştită, nouă galere mari au ambosat în apropierea lanţului, gata de apărare. Flota turcilor este aşteptată.
Au sosit marile tunuri de bronz ale turcilor, trase de lungi coloane de boi şi au fost aşezate în poziţie de atac.
În spatele liniilor de atac ale turcilor se ridică nori de praf de la vite şi mugetele lor se aud şi dincolo de ziduri, în oraş. 
Apărarea este organizată. Fiecare îşi cunoaşte locul şi ştie ce are de făcut, împăratul Constantin a făcut toată ziua ocolul zidului şi a vorbit cu fiecare comandant, i-a încurajat pe greci şi le-a făcut noi promisiuni latinilor.

11 aprilie 1453
Sultanul a dat poruncă să fie aşezate tunurile mici şi bombardele de-a lungul întregului zid. Marile tunuri sunt concentrate în faţa următoarelor porţi: Poarta Sfântului Roman, Poarta Harisiană şi Poarta Caligariană din apropierea Palatului Blahernelor, acolo unde zidurile sunt cele mai solide, dar unde şanţul mare nu există. Mai există, de asemenea, trei tunuri mari în faţa Porţii Selymbria.
Sunt atât de aproape tunurile de ziduri încât, dacă ai ochi buni, poţi distinge trăsăturile feţelor artileriştilor. Pentru moment, ei sunt ocupaţi cu instalarea tunurilor pe socluri solide construite din bârne şi blocuri de piatră. Sute de oameni îndeplinesc această muncă. Tunurile zac pe pământ ca nişte animale mari, inofensive, dar când compari gurile lor larg căscate cu mărimea oamenilor care lucrează în jurul lor, îţi poţi face o idee despre calibrul lor înspăimântător. Cât despre proiectilele sferice de piatră, aşezate grămadă în apropiere, fiecare depăşeşte înălţimea genunchiului unui bărbat.
Şi tunurile sunt protejate de şanţuri, care au îndărătul lor întărituri de pământ şi palisade joase de lemn. Nici un latin n-a mai văzut în viaţa lui tunuri atât de mari. Astfel de tunuri devorează corăbii încărcate de pulbere şi omoară sute de artilerişti, a afirmat Giustiniani pentru a întări moralul oamenilor lui.
Cel mai mare tun, celebrul tun al lui Orban, turnat la Adrianopol, despre care s-a vorbit atât, a fost aşezat în faţa Porţii Caligariene, unde zidul este cel mai solid. Bineînţeles, sultanul îşi imaginează că nici un zid al oraşului nu va rezista. Giustiniani era curios să vadă acest tun şi, fiindcă mi-a permis să-l însoţesc, am plecat împreună spre Blaherne. De fapt, el voia să vadă şi cum s-au adaptat veneţienii cu Blahernele şi cu Poarta Harisiană, de unde porneşte drumul spre Adrianopol.
Acolo, mulţi oameni îşi părăsiseră postul şi, strânşi pe zid, priveau uimiţi monstrul. Şi constantinopolitanii se căţăraseră pe acoperişurile palatelor şi în vârful turnurilor ca să-l vadă.
Cu un surâs generos, Giustiniani a spus: 
― Eu nu cred că din toată mulţimea asta de gură-cască va mai fi vreunul curios să vadă ce se întâmplă după ce turcii vor termina pregătirile şi vor trage primul foc.
Mulţi arătau cu degetul şi pretindeau că l-ar fi zărit pe Orban, înveşmântat cu un caftan de onoare, purtând pe cap un turban de mare maestru al artileriştilor. Şi, deodată, toţi grecii au început să-l înjure şi să-l blesteme, iar artileriştii imperiali şi-au încărcat tunurile lor mici şi au tras câteva proiectile pentru a stânjeni montarea uriaşului tun. Dar Giustiniani le-a ordonat să înceteze focul, care nu era nimic altceva decât o risipă inutilă de pulbere. Chiar şi în urma acestor detunături, mulţi greci au avut feţele palide şi şi-au astupat urechile de groază.
Cel mai mare tun al tuturor timpurilor este de două ori mai mare decât cele mai mari tunuri ale sultanului. Doar dacă-l vezi cu ochii tăi vei crede că un om poate construi asemenea tunuri. În orice caz, diametrul proiectilului din piatră ajunge la nivelul centurii unui bărbat.
După ce le-a poruncit oamenilor să se întoarcă la posturile lor, Minotto, bailul Veneţiei, a venit să discute cu Giustiniani. Era împreună cu fiul său, căpitan al unei galere veneţiene ― în ciuda faptului că este foarte tânăr ―, care, din curiozitate, venise să vadă tunul lui Orban. Ni s-a alăturat şi meşterul german Johannes Grant, pe care împăratul l-a angajat în locul lui Orban. Lui îi plăteşte acum Constantin aurul pe care odinioară i-l refuzase lui Orban. Este prima oară când l-am întâlnit pe acest om deosebit, despre al cărui talent şi inteligenţă am auzit de atâtea ori vor-bindu-se. Este un bărbat în puterea vârstei, cu barbă neagră, cu fruntea încreţită de gânduri, cu o privire mobilă şi pătrunzătoare. A fost vizibil mulţumit după ce i-am adresat câteva vorbe în limba germană. El însuşi vorbeşte foarte bine limba latină şi se exprimă curgător în limba greacă.
― Tunul acesta, a rostit el privind către teribilul tun, este o minune a artei turnării bronzului. A depăşit limitele posibilului. Forţa omului nu este în stare să stăpânească un tun mai mare decât acesta. Drept să spun, dacă n-aş fi auzit că a fost deja încercat la Adrianopol, m-aş fi îndoit că ar putea rezista la presiunea pulberii şi a proiectilului. Nici pentru o sută de ducaţi n-aş consimţi să stau prin preajma lui în timpul detunăturii.
― Eu n-am avut încotro, a spus Giustiniani. A trebuit să aleg Poarta Sfântului Roman, fiindcă toţi ceilalţi s-au cam temut de ea. Dar cred că n-am pierdut nimic. Fiind eu generos din fire, nu râvnesc câtuşi de puţin la fericirea pe care o încearcă veneţienii când contemplă tunul acesta.
― Mă întreb, a spus oarecum jenat bailul Veneţiei, cum îi vom putea sili noi pe oameni să rămână pe ziduri sau în turnuri când monstrul ăsta va începe să tragă. Suntem doar voluntari în luptă, negustori de meserie, şi, har Domnului, mulţi dintre noi suntem destul de graşi. Eu însumi sunt un bărbat gras, abia de pot respira când urc pe zid şi simt înţepături în inimă.
Dar Giustiniani i-a spus bailului:
― Orice plăcere se plăteşte. Uite, dacă vrei, eu aş schimba, fără nici o ezitare, nu prea confortabilul meu pat din turnul Porţii Sfântului Roman cu patul împăratului din Palatul Blahernelor. Să schimbăm atunci sectoarele de apărare! Crede-mă, eu n-am nimic împotrivă.
Înroşindu-se, bailul Veneţiei s-a uitat cu răutate spre Giustiniani, a măsurat apoi din ochi grosimea zidurilor şi i-a spus scurt:
― Îţi arde de glumă!
De la Palatul Porfirogenezei până la Kyneghion, alături de baniera imperială de purpură, în vârful turnurilor flutura flamura Veneţiei cu leul Sfântului Marcu.
Pufnind în râs, Johannes Grant a spus:
― Specialiştii împăratului au calculat şi au demonstrat matematic că este imposibil de turnat un tun cu asemenea dimensiuni. Admiţând totuşi că poate fi turnat, din calcule rezultă că nu are cum să reziste la presiune după ce pulberea se aprinde. Admiţând că ar rezista, alt calcul demonstrează că proiectilul va cădea la doi paşi de gura tunului. Calculele sunt ireproşabile, eu însumi am participat la elaborarea lor. Aşa că, începând de mâine dimineaţă, îmi voi lua o carte, care să-mi servească drept scut, şi mă voi aşeza pe zid, în faţa tunului.
Tinerii ofiţeri veneţieni care erau în jurul nostru au păstrat tot timpul o tăcere respectuoasă, dar când au văzut că bailul Veneţiei ezită în faţa genovezului, mândria lor a fost atinsă. Aşa că unii au strigat:
― Împăratul a avut încredere în noi. Pentru slava lui Dumnezeu, în numele Sfântului Duh şi pentru binecuvântarea întregii creştinătăţi, vom apăra Blahernele şi nu vom ceda, chiar de s-ar nărui şi zidul sub noi! Aşa că nu-ţi face griji, comandantule!
Giustiniani li s-a adresat atunci serios:
― E drept că tunul este de două ori mai mare decât celelalte tunuri mari, dar şi zidul Blahernelor e de două ori mai puternic decât celelalte ziduri. Nu-i de glumit nici cu cele patru tunuri din faţa Porţii Sfântului Roman, care sunt mai mari decât oricare tun mare pe care l-am văzut până acum. Să facem fiecare cum putem mai bine ca să apărăm oraşul întru slava lui Dumnezeu! Mai mult decât atât nu se poate.
După acest schimb de vorbe, Giustiniani m-a luat deoparte şi mi-a spus:
― Jean Ange, prietene, nimeni nu poate şti ce se va întâmpla mâine, fiindcă, până acum, nimeni nu a mai văzut un astfel de tun. Chiar dacă eu nu sunt convins, poate că sunt de ajuns doar câteva ghiulele pentru a se face o spărtură importantă în zid. Rămâi aici, pentru a supraveghea monstrul, şi, dacă veneţienii te vor accepta, instalează-te în tihnă la Blaherne! Până ce nu vom fi văzut cu ochii noştri ce este în stare să distrugă acest monstru de tun, aş dori să am aici un om de încredere.
Johannes Grant m-a luat cu afecţiune sub protecţia sa, fiindcă, atât pentru greci, cât şi pentru latini, amândoi suntem doar nişte străini. Este un bărbat liniştit, care vorbeşte întotdeauna ironic; în apropiere de Poarta Caligariană, el mi-a arătat atelierele pustii, unde câţiva pantofari bătrâni, tremurând de teamă, confecţionau încălţăminte pentru soldaţi. Toţi bărbaţii tineri, chiar şi ucenicii, erau pe ziduri. M-a condus, de asemenea, prin coridoarele şi sălile palatului, unde negustorii şi voluntarii veneţieni se şi instalaseră împreună cu mărfurile şi bunurile lor. Bailul Minotto folosea camera împăratului şi-şi petrecea noaptea pe perne de purpură, în patul împodobit cu vulturul bicefal. Veneţienii îşi aduseseră cu ei servitorii şi un număr impresionant de femei. Femeile se certau întruna cu servitorii greci ai împăratului, cărora nu le înţelegeau limba.
Încălzirea palatului se face prin canale aflate sub pardoseală, prin care pătrunde aerul cald. Pentru încălzire, sunt consumate cantităţi extraordinar de mari de lemne, de aceea, o dată cu venirea primăverii, împăratul a interzis încălzirea, chiar dacă nopţile sunt încă reci. Trebuie păstrată toată rezerva de lemne pentru cuptoarele brutăriilor şi pentru eventualele reparaţii, dacă turcii reuşesc să facă spărturi în zid.
Când s-a lăsat înserarea, ca să se încălzească, veneţienii au aprins un foc mare de lemne pe marmura netedă a sălii de recepţie. Marmura a crăpat şi fumul a înnegrit frumoasele mozaicuri ale plafonului.

12 aprilie 1453
M-am deşteptat în zori. Azi-noapte nimeni n-a dormit bine. Grecii s-au rugat, iar latinii au băut prea mult vin şi au vărsat pe dalele de marmură de pe coridoarele palatului imperial. Până am ieşit afară din palat, am tot alunecat pe bălţi păstoase.
Din spatele Bosforului, soarele s-a ridicat mai strălucitor ca niciodată, aurind dealurile Asiei. Un vânt uşor adia dinspre Marea Marmara, banierele fluturau pe turnuri.
I-am privit de pe ziduri pe artileriştii turci ai marelui tun în timp ce-şi făceau rugăciunea. Şi gândurile mele au încercat să urmărească gândurile lui Mehmet. Cred că nici el n-a dormit noaptea trecută. Dacă tot oraşul este persecutat de aşteptare, de ce nu i-ar fi şi lui inima frământată?
Dar orele dimineţii au început să se risipească şi încă nu s-a întâmplat nimic. Apoi, din gură în gură, de-a lungul zidului, a ajuns până la Blaherne vestea că flota turcilor se apropie de Constantinopol. Se spunea că marea este acoperită de sutele de vele ale corăbiilor, în port au bătut clopotele de alarmă de pe  fiecare galeră şi zgomotul lor a fost auzit până la Blaherne.
Apoi, pe dealul din faţă, l-am văzut pe sultan călărind pe un cal alb ca neaua, înconjurat de suita sa de ofiţeri superiori şi de ceauşii înveşmântaţi în verde. Cozile de cal de pe bastoanele paşilor şi vizirilor fluturau. După ce a descălecat, prudent, sultanul s-a oprit la cinci sute de paşi de tun. Iar caii au fost duşi departe. Când a văzut că artileriştii, care roiseră toată dimineaţa în jurul tunului, o iau la goană, şi că în apropierea tunului nu a rămas decât un sclav pe jumătate dezbrăcat, care ţinea în mâini prăjină la capătul căreia fumega un şomoiog de câlţi, bailul Minotto a intrat în panică şi le-a poruncit oamenilor să coboare le pe zid şi din turn. Nici cei mai viteji nu au rezistat tentaţiei acestui ordin neaşteptat. Toţi au luat-o de îndată la goană ca o turmă de oi.
Apoi, după ce fitilul a fost aprins şi a fost slobozită prima ghiulea, detunătura a fost mai puternică decât cel mai puternic tunet. Zidul a fost zguduit ca la un cutremur de pământ. Mi-am pierdut echilibrul şi am căzut, la fel cum au căzut mulţi alţii. Acoperit de un imens nor negru, tunul nu s-a mai zărit. Mai târziu, în cursul zilei, am aflat că în casele din vecinătate vasele au căzut de pe mese şi apa din ciuture a dat pe din afară. Până şi corăbiile din port s-au clătinat.  
După ce vântul a împrăştiat norul de fum şi praful, i-am văzut pe artileriştii turci în apropierea zidului, aplecaţi, pentru a constata efectele loviturii. I-am văzut eu strigând şi gesticulând, dar n-am auzit nici un sunet, fiindcă, un timp oarecare, am fost surd din pricina detunăturii. Am strigat eu însumi la grecii şi veneţienii din preajmă, dar nimeni nu m-a auzit. A trebuit să iau arcul în braţe pentru a-i incita să-şi folosescă armele. Dar, năuciţi de pe urma detunăturii, arcaşii care au tras şi-au risipit săgeţile de pomană, şi nici unul dintre turci nu a fost atins. Erau atât de absorbiţi de discuţia lor artileriştii şi grozav de înflăcăraţi, încât se limitau să privească distraţi săgeţile care cădeau pe lângă ei, fără să le treacă prin minte să fugă. Îşi ridicau braţele şi priveau înspre tun ca şi cum nu ar fi fost mulţumiţi de rezultatul acestei prime detunături.
În ciuda impresionantei lui greutăţi, proiectilul se sfărâmase în mii de bucăţi şi săpase în zid doar o spărtură de dimensiunea unei mici încăperi. Fundaţia zidului nu a fost clintită câtuşi de puţin.
Apoi, în apropierea tunului, l-am văzut chiar pe meşterul Orban învârtindu-şi cravaşa de comandant şi urlându-şi poruncile. Artileriştii servanţi au acoperit tunul cu pături groase de lână, pentru a evita o răcire prea rapidă a bronzului şi au turnat în gura imensă ulei, pentru uşurarea stării de zbucium a metalului după teribilul efort al detunăturii.
Mai departe de noi, în apropierea Porţii Harisiene şi a Porţii Sfântului Roman s-au auzit mai apoi detunături înspăimântătoare. Am văzut fulgerările luminoase şi norii negri ce s-au ridicat din partea aceea, dar bubuiturile le-am perceput ca pe nişte zgomote surde, din cauză că-mi simţeam urechile înfundate.
În timpul detunăturii, doar sultanul Mehmet a rămas în picioare. Toată suita lui de ofiţeri şi de ceauşi se aruncase cu burta la pământ. Nemişcat, a contemplat zidurile, în timp ce ofiţerii îşi scuturau iarba şi pământul de pe veşminte. Această indiferenţă simulată, pe care a exersat-o îndelung, este unul din modurile lui de a-şi ascunde o puternică stare de agitaţie interioară; îşi va fi imaginat el oare că puternicul tun al lui Orban va putea nărui un zid gros de douăzeci de picioare chiar de la prima lovitură?
După ce tunul mare a fost acoperit, Orban a dat ordin să se tragă cu cele două tunuri ce se aflau de o parte şi de alta. În ciuda calibrului lor impresionant, cele două tunuri parcă erau doi purceluşi tineri pe lângă o scroafă. Artileriştii nu s-au depărtat în momentul detunăturii.  
De la puternica lumină care a urmat, câteva clipe n-am mai văzut nimic. Şi de data aceasta s-au ridicat nori groşi de praf, care i-au ascuns pe artilerişti. Proiectilele au lovit zidul aproape în acelaşi loc ca şi primul proiectil. Zidul a tremurat sub efectul celor două lovituri simultane şi un veneţian a fost rănit de bucăţile de piatră ce zburau. Dar distrugerea n-a fost atât de mare pe cât ne-am temut noi. Zidul Blahernelor a trecut cu bine de această probă a focului. Uşurat, bailul Minotto a izbucnit în râs şi s-a adresat astfel oamenilor săi:
― Pe Sfântul Duh! Nu vă mai fie teamă! N-are decât să tragă şi o duzină de ghiulele pe zi sultanul, tot aia-i, nu reuşesc ele să dărâme zidul! Curaj!
Şi în timp ce turcii îşi îngrijeau tunurile ca pe nişte animale bolnave, Johannes Grant a dat ordin tuturor apărătorilor să se apuce de treabă. Ştiind în acest moment cum sunt orientate de-a lungul zidurilor tunurile turcilor, a dispus să fie amplasaţi imenşi saci de piele plini cu lână, bumbac şi fân, pentru a proteja cavităţile făcute de proiectile. Era optimist şi credea că în timpul nopţii stricăciunile vor putea fi reparate.
De undeva, de departe, s-au auzit alte bubuituri şi am simţit din nou sub picioare zidul tremurând. Cele o sută de tunuri cu ţevi lungi ale sultanului au început să tragă, iar bombardele să-şi lanseze ghiulele de piatră. Multe proiectile au căzut în oraş, fiindcă servanţii nu reuşiseră să dozeze convenabil cantitatea de pulbere şi nici să dea afetului înclinaţia corespunzătoare. Apoi văzduhul s-a umplut de un vuiet continuu. Bătând în tobe, lovind talerele de aramă ale cimbalelor şi răcnind cât îi ţinea gura numele lui Allah, detaşamentele de turci au ajuns la şanţul de apărare. Până la urmă, s-au acomodat şi apărătorii de pe ziduri cu zgomotele şi au început să ţintească mai bine, aşa că din ce în ce mai mulţi turci au fost ucişi.
Mai târziu, am plecat pe jos de-a lungul zidurilor spre Poarta Sfântului Roman, ca să-l informez pe Giustiniani că, pentru moment, n-are rost să ne temem de tunul mare. Din când în când, în dreptul merloanelor, a trebuit să alerg pentru a evita săgeţile sau proiectilele de piatră.
Pe ziduri, între Palatul Porfirogenezei şi Poarta Harisiană nimănui nu-i venea să râdă. Încă de la primele lovituri pe care cele patru tunuri mari, concentrate în faţa zidului, le-au tras, se năruise o bună bucată de parapet şi fuseseră zdrobiţi trei oameni. Alţi zece au fost răniţi de cioburile din piatră. Ca să ajungă în oraş pentru îngrijirea rănilor, răniţii au fost scoşi prin poarta de atac a marelui zid. Pe zid erau bălţi de sânge, iar apărătorii priveau neliniştiţi din spatele ferăstruicilor strâmte ale turnurilor, sau pieziş, din dreptul crenelurilor, cum îşi reîncărcau turcii tunurile. Mai înainte de a fi introdus proiectilul în gura tunului, în faţa încărcăturii de pulbere este împins un cilindru din lemn, apoi se etanşează cu argilă fantele dintre cilindru şi pereţii interiori ai gurii tunului.
Această porţiune de zid este apărată de trei fraţi al căror nume este Guacchardi, tineri condotieri de origine veneţiană. Ei înşişi şi-au angajat oamenii şi s-au oferit să-i slujească împăratului. Treceau de la un om la altul şi-l încurajau pe fiecare bătându-l prieteneşte pe umăr şi asigurându-l că lucrurile se vor desfăşura bine. Au fost curioşi să afle cum au suportat zidurile Blahernelor lovitura trasă de tunul mare, aşa că am mai sporovăit cu ei, aşteptând să văd cu ochii mei efectele următoarei detunături pe care turcii o pregăteau; în turnul lor de comandă, pe care-l împodobiseră cu covoare preţioase, tapiserii şi perne moi cusute cu fir de aur, împrumutate de la Palatul Blahernelor, ei mi-au oferit vin.
Mi-au povestit, cu detalii bogate, aventurile lor sentimentale cu grecoaicele din Constantinopol şi m-au întrebat despre moravurile turcoaicelor. Nici unul dintre ei nu are încă treizeci de ani. Sunt doar nişte aventurieri, interesaţi în exclusivitate de glorie şi de bogăţii. Nepăsători, sunt gata în orice moment să se arate în faţa lui Dumnezeu cu capul ameţit de vin, cu inima plină de amintirea femeilor cu care s-au iubit. Departe de mine gândul de a-i dezaproba şi judeca. Dimpotrivă, în compania lor, i-am invidiat un pic pentru tinereţea lor înflăcărată, pe care nici o filozofie nu a întunecat-o.
Turcii au schimbat înclinaţia retrăgând câteva pene de lemn de sub tunuri şi strângând din nou corzile de ancorare, pentru ca proiectilele să lovească partea de jos a zidului. Când au văzut că somoioagele sunt deja aprinse, oamenii de pe zid au început să ţipe, iar cei trei fraţi au aruncat în mare grabă zarurile pentru a stabili căruia dintre ei îi va reveni onoarea de a merge pe ziduri în bătaia tunurilor pentru a-i încuraja pe apărători. Apoi, cel mai tânăr Guacchardi, ale cărui zaruri au căzut amândouă cu cifra şase în sus, plin de entuziasm, cu ochi strălucitori, ameţit de vin, târându-şi sabia, a ieşit să-şi facă rondul pe metereze. S-a aşezat între două merloane şi, agitându-şi braţele cuirasate cu fier, a urlat spre turci, în limba lor, nişte înjurături atât de spurcate, încât mie mi-a fost ruşine pentru el. Dar când şomoioagele aprinse nu s-au mai văzut, s-a retras la adăpost.  
Trei tunuri au tras aproape în acelaşi timp, detunăturile au fost asurzitoare şi zidul a fremătat sub picioarele noastre. După ce fumul şi praful s-au risipit, l-am putut vedea pe tânărul Guacchardi nevătămat, sprijinit semeţ pe picioarele larg desfăcute. Dar proiectilele distruseseră marginea şanţului de apărare şi detaşaseră bucăţi groase din zid. Este evident că, după un anumit timp, loviturile repetate ale tunurilor provoacă stricăciuni teribile şi macină încet, dar sigur, zidurile de apărare.
Dinspre tunuri se auzeau vaiete; în timpul detunăturii, odgoanele cu care era susţinut tunul din stânga se rupseseră şi tunul se răsturnase, strivind câţiva artilerişti. Buştenii şi blocurile de piatră pe care se sprijinise tunul se prăbuşiseră. Fără a se nelinişti de soarta celor striviţi, servanţii au îngrijit tunul, l-au acoperit cu pături, ca să împiedice răcirea bruscă a metalului, şi i-au turnat în gura larg deschisă ulei de măsline. Tunurile sunt mai preţioase decât viaţa oamenilor.
Continuându-mi periplul pe ziduri, am avut impresia că în tabăra turcească domnea o confuzie mult mai mare decât printre apărătorii oraşului. Detunăturile puternice speriaseră vitele, care alergau ridicând nori de praf  în urma lor şi scoteau mugete înfricoşate. Am văzut cai înnebuniţi, care o luaseră razna pe câmp şi galopau orbeşte, strivindu-i pe cei ce nu reuşeau să se dea la o parte. Am mai văzut o cămilă furioasă alergând pe câmpul gol dintre fortificaţia turcească şi zidurile oraşului; în urma ei fugea un păstor care voia s-o oprească, dar animalul furios s-a întors pe neaşteptate, l-a răsturnat, a îngenuncheat şi l-a strivit cu pieptul. Şi în tot timpul acesta, tunurile mici îşi continuau focul, iar pedestraşii care se apropiaseră de şanţul de apărare, încurajaţi de zgomotul asurzitor al tobelor, trompetelor şi cimbalelor, îşi încordau arcurile şi trăgeau săgeţi înspre apărătorii zidului, protejaţi de parapet. Dar oamenii blindaţi cu fier ai lui Giustiniani nici nu se oboseau să se ferească de săgeţile care se rupeau de cuirasele şi scuturile lor.
În momentul când am ajuns eu în dreptul sectorului apărat de Giustiniani, tunurile mari ale turcilor din faţa Porţii Sfântului taman trăgeau. Creasta zidului s-a prăbuşit în faţa mea şi bucăţi de piatră au zburat în văzduh. Am început să tuşesc, gura mi s-a umplut de praf şi de var, abia mai puteam respira. Un fum puturos mi-a înnegrit mâinile şi faţa. În jurul meu auzeam gemetele şi înjurăturile latinilor, dar şi cucernicele implorări de ajutor adresate în limba greacă Sfintei Fecioare. Un lucrător care căra pietre pe zid s-a prăbuşit lângă picioarele mele. Sângele ţâşnea din şoldul lui terciuit. Mai înainte de a-şi da sufletul, a apucat să rostească:
― Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, iartă păcatele mele!
L-am văzut pe Giustiniani când se apropia în goană să vadă stricăciunile cauzate de ultimul bombardament al turcilor. A deschis cu un pumn viziera căştii; în ochii lui bulbucaţi de taur strălucea flacăra verde a patimii. M-a privit ca şi cum nu m-ar fi cunoscut şi a strigat:
― Bătălia a început! Spune-mi, oare ai mai văzut vreodată o zi mai minunată ca aceasta?
A inspirat adânc mirosul pulberii şi a sângelui cald. A inspirat atât de puternic, încât cuirasa de tablă s-a bombat în dreptul pieptului. Nu mai era comandantul cumpătat şi nepăsător pe care-l cunoşteam. Ca şi cum abia acum intrase în elementul lui cel mai natural şi trupul său recunoştea bucuria suferinţei în vuietul şi zgomotul ameţitor din jur.
Zidul s-a clătinat sub noi, o detunătură a cutremurat văzduhul, nori cenuşii de praf ne-au întunecat vederea. Marele tun din faţa Porţii Caligariene a tras pentru a doua oară. De după norii de praf şi de fum, soarele era roşu ca un disc de foc. După poziţia soarelui am înţeles că a fost nevoie de două ore pentru a se putea pregăti a doua lovitură cu vestitul tun.
― Probabil ai aflat, a strigat Giustiniani, că flota turcilor a sosit. Au fost numărate trei sute de corăbii, dar cele mai multe sunt nave de transport, iar galerele de război sunt mai mici şi mai uşoare în comparaţie cu cele ale latinilor. Veneţienii le-au aşteptat în apropierea lanţului, dar flota a navigat de-a lungul Perei şi a ancorat pe malul Bosforului în Portul Celor Două Coloane.
Şi a mai spus izbucnind în râs:
― Ce nerăbdător este sufletul omului! Am aşteptat cu nerăbdare acest asediu. Ce puţin a însemnat toată experienţa pe care o am când au început să răpăie tobele şi să vuiască văzduhul de detunăturile tunurilor. Pentru o clipă, am crezut că sultanul va ataca simultan atât pe mare, cât şi pe uscat. Dar nu, decât să rupă lanţul, a preferat deocamdată să-şi pună flota la adăpost. Pentru că vrea să aibă permanent toate cărţile bune în mână.
Spunea toate aceste grozăvii cu un aer atât de voios, ca şi cum pericolul s-ar fi risipit, chiar dacă, doar după primele două serii de focuri, tunurile mari ale turcilor distruseseră prima linie de fortificaţii şi deterioraseră zidul exterior, care avea de sus până jos spărturi numeroase. Mormăind, Giustiniani i-a chemat pe lucrătorii greci care, îngroziţi, părăsiseră zidul, şi le-a ordonat să ridice cadavrul compatriotului lor. Dar nefericiţii, care stăteau ghemuiţi în parateichion, l-au întrebat dacă le îngăduie să se întoarcă în oraş. Erau nişte lucrători paşnici, care nu fuseseră angajaţi să facă război cu turcii alături de latini.
Până la urmă, doi oameni au prins curaj şi au urcat înapoi pe zid, plecându-şi capetele ca să se ferească de pietre şi de săgeţi. Au îngenuncheat alături de cel mort şi au izbucnit în plâns. Cu mâinile lor murdare, i-au şters praful de pe barbă şi i-au mângâiat cu stângăcie mâinile, ca şi cum, până ce nu le vor fi simţit răceala, s-ar fi îndoit că el era într-adevăr mort. Apoi i-au cerut lui Giustiniani o monedă de argint pentru a transporta cadavrul în oraş.
Giustiniani a blestemat şi mi-a spus:
― Oare pentru astfel de nemernici trebuie eu să apăr lumea creştină?
Sângele meu grec a clocotit de mânie pentru cei doi nefericiţi, care erau îmbrăcaţi în straie murdare şi rupte de lucrători, fără cască sau cuirasă de protecţie. Şi i-am spus lui Giustiniani:
― Dar este oraşul lor! Tu ai făcut legământ că vei apăra această porţiune de zid. Împăratul te plăteşte pentru asta. De aceea, trebuie şi tu să-i plăteşti pe lucrătorii greci, dacă nu vrei să împlineşti acest lucru cu mâinile tale. De fapt, aşa s-a stabilit. Tu însuţi vei fi un nemernic dacă nu-i vei plăti. Ei trebuie să cumpere mâncare pentru familiile lor. Împăratul nu le dă nimic. Pentru aceşti oameni sărmani, o monedă de argint are aceeaşi valoare cât are pentru tine ducatul din Lemnos. Nu eşti mai bun decât ei. Că doar din ambiţie şi dorinţă de bogăţie te-ai vândut Împăratului.
Îmbătat de prima zi a războiului, Giustiniani nu s-a simţit prea mult ofensat. Le-a aruncat un bănuţ de argint lucrătorilor. Ei l-au ridicat în grabă şi au coborât de pe zid purtând cadavrul celui ucis, iar în urma lor picături de sânge au curs pe treptele tocite ale scării.
Mie mi-a spus doar atât:
― Mi-ai stricat tot cheful, Jean Ange! Dar la ce altceva mai bun te poţi aştepta de la un grec?

13 aprilie 1453
Ce noapte neliniştită! În oraş, prea multă lume n-a putut să doarmă. La miezul nopţii s-a auzit o nouă detunătură a tunului mare. S-a cutremurat pământul şi o limbă de foc s-a zărit pe cer. 
Toată noaptea s-a lucrat pentru a fi umplute spărturile zidului şi au fost acoperite cu saci plini cu lână sau cu fân locurile cele mai ameninţate.
Corăbiile turcilor sunt ancorate în Portul Celor Două Coloane. Au fost descărcate cantităţi impresionante de lemn şi proiectile sferice de piatră pentru asediu. Marile galere veneţiene sunt ancorate în apropierea lanţului. Toată noaptea au vegheat veneţienii şi au făcut ultimele pregătiri pentru a fi gata să apere lanţul în caz de atac.
Fiecare tun mare al turcilor poate să tragă şase focuri pe zi. S-ar părea că zidul Blahernelor din apropierea Porţii Caligariene rezistă cel mai bine, chiar dacă este expus loviturilor monstrului. Veneţienii care locuiesc în palat examinează cu interes icoana Sfintei Fecioare a Blahernelor, care se află în biserica palatului. Au început să-i creadă pe grecii care afirmă că Panaghia făcătoare de minuni protejează zidul Blahernelor.
Încă nu a murit nici un latin. Dar doi s-au ales cu nişte răni îngrozitoare, în schimb, mulţi dintre meşteşugarii şi călugării care s-au înrolat de bunăvoie au fost ucişi apărând zidul, de la Poarta de Aur până la Poarta Rhesiană. În felul acesta, au învăţat ce utile sunt nu prea plăcutele căşti şi că nici chingile cu care sunt strânse cuirasele nu sunt chiar atât de rele.
Lumea a început să se obişnuiască deja cu războiul. Iar ura împotriva turcilor creşte proporţional cu răul pe care-l fac. Femeile şi bătrânii se apropie cu sfială de ziduri, pentru a-şi muia veşmintele în sângele celor morţi, şi-i binecuvântează pe cei căzuţi ca pe nişte martiri ai credinţei.
Omul este o fiinţă docilă. Se poate obişnui cu orice. Chiar şi cu bubuiturile tunului mare, cu zguduiturile, cu vuietul zidului ce se prăbuşeşte. Pântecele încetează să se contracte din cauza spaimei, respiraţia devine normală.
Flota are un observator în turnul din Pera, care poate urmări mişcările corăbiilor turcilor în Bosfor. Şi lanţul este prins de turnul de pe malul Perei; în fiecare zi sosesc în tabăra turcilor genovezi şi evrei din Pera, care vând sau cumpără câte ceva. Ei sunt intermediarii veştilor utile care ajung în oraş. Cam asta este neutralitatea Perei. Dar, în acest moment, sultanul nu le poate spune nimic. Formal, neutralitatea Perei îi este de mai mare folos decât ostilitatea. Iar negustorii Perei fac afaceri bune. Bănuiesc că vor pierde tot ce au câştigat dacă sultanul va cuceri Constantinopolul.
Eu sunt acela care am scris: dacă sultanul va cuceri...? Ce schimbătoare este inima omului! Până ajunge chiar să creadă în ceea ce doreşte. Până acum, toţi sultanii care au asediat
Constantinopolul nu au reuşit să-l cucerească. Aşa este. Numai că ei nu aveau nici tunuri, nici corăbii, iar grecii dominau marea şi strâmtoarea Bosfor era deschisă, în momentul de faţă,
Constantinopolul este prins ca într-o capcană. Doar în promisiunile papei şi ale veneţienilor ne mai este speranţa. Sau într-o schimbare neaşteptată... Să zicem că ungurii i-ar ataca din spate pe turci... Dar aşa ceva nu mai are cum să se întâmple. S-a dus vremea aceea. Tot cerul nopţii pe care aleargă limbi de foc anunţă vremea cea nouă. Vremea tunurilor, a ienicerilor. Vremea sultanului care-i va supune pe oameni, transformându-i în instrumente ale puterii.

14 aprilie 1453
Unul dintre tunurile mari ale turcilor a explodat. Ceea ce a determinat o oarecare domolire a canonadei. Forjorii şi-au instalat forjele în apropierea artileriei şi au întărit tunurile cu cercuri de fier. Orban a improvizat o turnătorie pe un deal, în spatele frontului. Sub cerul întunecat al nopţii străluceşte ca ziua roşul aprins al bronzului şi cositorului topit. Un negustor evreu a povestit că a văzut sute de sclavi şi numeroase gropi de turnare pentru noi tunuri. Vremea este bună şi cerul fără nici un nor. Iar Johannes Grant, meşterul saxon, mi-a spus:
― Dacă grecii n-ar avea nici un păcat, ar putea să se roage să vină ploaia. Doar o picătură de apă de ar cădea pe modelul de turnare, metalul incandescent cu care sunt umplute formele ar crăpa când s-ar solidifica.
E un bărbat ciudat Johannes Grant, un visător care nu-i interesat nici de vin, nici de femei. Specialiştii împăratului au aşezat pe ziduri un mare număr de bombarde şi de catapulte greoaie, cu bătaie scurtă, care vor fi de folos abia când turcii vor începe asaltul. Grant a demonstrat pe bază de desene cum pot fi îmbunătăţite aceste arme, care nu şi-au mai schimbat forma din timpul lui Alexandru cel Mare. Când are puţin timp, obişnuieşte să meargă la biblioteca imperială pentru a descifra manuscrise vechi.
Numai că bibliotecarul imperial, un bărbat cu părul cărunt, este grozav de gelos pentru cărţile din bibliotecă şi nu le împrumută nimănui. Cum nu dă voie să fie aprinse lumânări sau opaiţe în sala de lectură, codexurile pot fi citite doar la lumina zilei. Latinilor, nici măcar nu vrea să le arate cataloagele, iar lui Grant i-a refuzat scrierile lui Arhimede, pretextând că biblioteca nu este în posesia lor. De i-ar fi cerut scrierile Patriarhilor Bisericii sau ale filozofilor greci, poate că le-ar fi putut obţine cu mai multă uşurinţă. Dar saxonul nu este interesat decât de tehnică şi de matematică. De aceea, bibliotecarul îl consideră un barbar demn de dispreţ.
Am fost împreună la bibliotecă şi Johannes Grant mi-a spus:
― Arhimede şi Pitagora ar fi putut construi maşini capabile să schimbe faţa lumii. Cei vechi ştiau cum să folosescă forţa apei şi a aburului pentru a înlocui anumite munci ale omului. Mai pe urmă, nimeni nu a mai fost interesat de aceste lucruri. Cărturarii au renunţat la aspectul practic pentru a se înclina în faţa doctrinelor ezoterice şi ideilor lui Platon, apreciind că lumea supranaturală este mai importantă decât cea reală. Dar poate că în manuscrise uitate de vreme, un om de ştiinţă ar putea descoperi idei de care să profite.
I-am spus:
― Dacă ei au fost atât de înţelepţi, chiar mai înţelepţi decât noi, oare de ce nu le dai lor crezare şi nu le urmezi exemplul? La ce bun dacă omul supune natura, dar îşi pierde sufletul?
M-a privit cu ochi scrutători şi neliniştiţi. Are o barbă mătăsoasă şi neagră ca smoala, iar chipul lui este brăzdat de riduri din cauza nopţilor nedormite şi gândurilor care-l frământă. Este un bărbat frumos şi redutabil. Apoi s-a auzit bubuitura tunului mare şi toată biblioteca a fost zgâlţâită, iar praful căzut din plafon a început să danseze în lumina puţină ce se strecura prin ferestrele înguste.
― Ţi-e teamă de moarte, Ioannis Anghelos? m-a întrebat el.
― Trupului meu îi este teamă, i-am răspuns. Atât de mult se teme, încât, la o detunătură a tunului mare, îmi tremură genunchii. Dar spiritului meu nu-i este teamă.
― Dacă ai fi avut mai multă experienţă, a spus el, te-ai fi temut şi mai mult. Dacă ai fi văzut mai multe războaie şi mai multă moarte, chiar şi spiritului tău i-ar fi fost teamă. Doar un soldat fără experienţă nu se teme de nimic. Nu înseamnă eroism dacă nu ai teamă de nimic, ci doar o înfrânare a fricii.
A arătat cu mâna spre miile de desene aurite şi de maxime scrise cu cinabru pe pereţii bibliotecii, a arătat spre tomurile groase ce se odihneau, prinse cu lanţuri, pe mesele de lectură, cu coperte grele de argint şi pietre preţioase.
― Mie mi-e teamă de moarte, mi-a mărturisit el. Dar ştiinţa este mai puternică decât teama. Mintea mea se concentrează asupra problemelor pământeşti, fiindcă ştiinţa cerească nu are nici o importanţă practică. De aceea îmi este inima strânsă de teamă când mă uit la acest edificiu. A ascuns până acum ultimele mărturii ale ştiinţei de neînlocuit a strămoşilor noştri. De secole întregi nimeni nu şi-a dat osteneala să cerceteze manuscrisele şi să întocmească un catalog. Filozofii şi Sfinţii Patriarhi ai Bisericii, nimic de zis, sunt la loc de cinste. Dar matematica şi ştiinţele aplicate doar şoarecii au dreptul să le devoreze. Iar acest bătrân aparent cumsecade, dar invidios şi stupid, nu-mi dă voie să aprind o lumânare ca să răsfoiesc manuscrise pe care el, oricum, nu le preţuieşte. Când vor veni, turcii vor da foc bibliotecii, sau poate că numai manuscrisele vor fi azvârlite în foc, sub ceaunele în care-şi vor fierbe mâncarea soldaţii.
― Dar tu ai spus: când vor veni turcii..., i-am atras atenţia. Te îndoieşti oare de apărarea constantinopolitană?
― Ceea ce cred eu..., a spus el, şi pe buze i s-a ivit un zâmbet lipsit de speranţă. Ceea ce cred eu este în legătură cu raţiunea practică şi mijloacele pământeşti de apreciere a unei situaţii. De aceea nu-mi îmbăt spiritul cu iluzii deşarte, aşa cum obişnuiesc să facă alţi oameni mai neexperimentaţi sau mai tineri decât mine.
― Dar, i-am spus eu surprins, dacă-i aşa cum afirmi, ar trebui să fii cel puţin tot atât de interesat de cunoaşterea lui Dumnezeu şi a realităţii supreme, pe cât de mult eşti interesat de matematică şi de ştiinţele practice. La ce ţi-ar fi de folos chiar şi cel mai impresionant mecanism, dacă tot trebuie să mori?
― Uiţi că, mai devreme sau mai târziu, orice om tot moare odată, mi-a spus el. De aceea, nu regret că setea de cunoaştere m-a îndemnat să vin la Constantinopol şi să-l slujesc pe împărat.
Am avut ocazia să văd cu ochii mei cel mai mare tun pe care oamenii l-au făurit, am văzut că nu s-a risipit în mii de bucăţi cum credeam. Chiar şi pentru atât merita să vin. Află că, pentru a fi în posesia a două pagini din manuscrisele uitate ale lui Arhimede, aş da în schimb toate scrierile Sfinţilor Apostoli ai Bisericii.
― Dar eşti un bărbat nebun! am spus eu contrariat. Patima de care eşti posedat este şi mai nebunească decât patima sultanului Mehmet.
Şi-a întins braţele în razele de lumină, ca şi cum ar fi vrut să cântărească în mâini firele de praf ce dansau în aer.
― Vezi tu, mi-a spus el, dintre aceste fire de praf te privesc ochii fecioarelor pe care surâsul morţii i-a închis cândva. Inima, ficatul şi creierul filozofilor dansează în acest univers de pulbere. Din pulberea ce voi fi, poate că şi eu îi voi zâmbi peste o mie de ani unui străin ce va umbla pe străzile Constantinopolului. Din această perspectivă, atât ştiinţa ta, cât şi a mea au aceeaşi valoare, îngăduie-mi atunci să fiu consecvent în convingerile mele şi nu-mi dispreţui ştiinţa! De unde ştii că în inima mea nu-ţi dispreţuiesc ştiinţa ta?
Totul în mine a tremurat de indignare, dar am încercat să mă liniştesc şi i-am spus:
― Ţi-ai ales greşit partenerul, saxonule! De te-ar cunoaşte, sultanul Mehmet te-ar saluta ca pe un confrate spiritual.
Dar el a spus:
― Nu, nu, eu aparţin Occidentului, Europei. Eu sunt de partea celor care doresc libertatea omului, nu încătuşarea lui.
― Ce înţelegi tu prin libertate? l-am întrebat eu.
M-a privit cu ochii lui înţelepţi şi neliniştiţi, a reflectat o clipă, apoi a spus:
― Dreptul de a alege.
― Exact, am murmurat eu. Îngrozitoarea libertate a omului! Libertatea lui Prometeu, păcatul originar.
Zâmbind, şi-a pus mâna pe umărul meu şi a oftat:
― O! Doamne, cât de grec eşti!
Am fost îngrozit de vorbele lui, l-am urât în clipa aceea, chiar dacă în inima mea am ştiut tot timpul că noi doi facem parte din aceeaşi categorie de cugetători. Am avut, la început, acelaşi punct de plecare. Dar el a ales lumea morţii, în timp ce eu am ales realitatea lui Dumnezeu.
M-am născut la hotarele a două lumi, una muribundă, alta pe cale să se nască. Atât în Occident, cât şi în Orient înfloreşte arborele morţii. Să se bucure cine-o vrea de fructele lui! Eu nu doresc să le simt gustul.
Este adevărat? Voi urma drumul ales? Ce-mi pasă? N-au decât să bubuie tunurile! Prăbuşească-se zidurile! Să bată toba uriaşă a morţii! Să se cutremure cerul şi pământul! Sunt dur şi rece. Nu, nu-i adevărat! Sunt mai fierbinte decât oricând, mă mistuie de viu focul pe care l-ai aprins în mine, dragostea mea! De ce ai înfipt în carnea mea acest spin? De ce nu mă laşi să lupt şi să mor în pace, după cum am ales?
Împătimit de tine şi de misterele sacre ce sălăşluiesc în fiinţa ta, eu, cel rătăcit, m-am întors în casa tatălui meu.

15 aprilie 1453
Este din nou duminică. Bat clopotele şi toaca în aerul proaspăt al dimineţii. Dar funinginea şi praful au acoperit verdele primăverii. Asemenea unor furnici, oameni istoviţi de oboseală repară spărturile şi stricăciunile din zid. În timpul nopţii au fost înfipţi ţăruşi în crăpăturile şi spărturile zidului exterior. Intervalele sunt umplute cu pământ, crengi, tufe, fân. Oamenii din oraş şi-au dat saltelele pentru a proteja zidul, de fapt, pentru a amortiza lovitura imenselor proiectile din piatră. Saltelele sunt acoperite cu piele de bou, peste care se toarnă apă, pentru a nu lua foc de la săgeţile aprinse ale turcilor.
Biserica Sfinţilor Apostoli, care se află pe colina centrală a oraşului, găzduieşte trupa de rezervă, care va acţiona în timpul asediului în locurile cele mai ameninţate. Nu sunt mai mult decât două sute de călăreţi. În aceste zile, ei au atribuţiile poliţiei de război. Din fericire, sunt greci. De-ar fi fost latini, intervenţiile lor ar fi fost însoţite de prea multă vărsare de sânge. Dar fiind greci,  oamenii se mulţumesc să plângă şi să-i blesteme când îi văd străbătând în galop oraşul, oprindu-se la câte o casă, cercetând pivniţele şi alte ascunzători pentru a-i găsi pe cei ce se sustrag de la datoria de a apăra zidurile oraşului. Urmând porunca împăratului, ei cercetează şi magaziile secrete ale arhonţilor unde sunt ascunse alimente şi cară de acolo plăpumi şi perne pentru a fi  umplute spărturile zidului. Jalnică, tristă imagine a unui oraş muribund.
De ce trebuie să murim pentru a le fi bine latinilor şi papei? se întreabă grecii. Sultanul ne-ar cruţa viaţa şi ne-ar lăsa să păstrăm ce avem. Împăratul este un apostat. Sfânta Sofia e o biserica blestemată.
Dar, pe ziduri, tinerii greci dau dovadă de vitejie şi reuşesc de multe ori să-i omoare cu săgeţi pe turcii din apropierea şanţului de apărare. Şuşotesc între ei şi se mândresc cu vitejia lor, făgăduindu-şi că-i vor goni ei şi pe latini, după ce îi vor învinge pe turci. Învingător sau nu, împăratului Constantin îi sunt numărate zilele. Când l-a recunoscut pe papă şi a acceptat sprijinul latinilor, şi-a semnat singur sentinţa. Aşa afirmă fanaticii tineri greci.
Ştiu şi simt ― o încerc pe mine însumi ― că un război disperat transformă fiinţa umană şi o răscoleşte până în profunzimi.
Oboseala trupească, teama continuă, insomnia, toate acestea îl excită pe om până într-atât încât devine victima unui soi ciudat de beţie şi nu mai poate fi responsabil de actele sale şi nici baza pe judecata sa. El ajunge să dea crezare tuturor zvonurilor lipsite de sens. Cel tăcut devine guraliv, cel sensibil jubilează la vederea unui turc al cărui grumaz a fost străpuns de o săgeată. Războiul este o beţie periculoasă, o nebună şi bruscă oscilaţie între speranţă şi disperare, într-o clipă, unul îi comunică altuia starea sa de spirit, care îmbolnăveşte subit întreaga armată şi tot oraşul. Doar un soldat cu experienţă îşi poate păstra mintea limpede. Or, cea mai mare parte dintre apărătorii Constantinopolului nu a cunoscut războiul. De aceea crede Giustiniani că este o nevoie imperioasă să fie răspândite zvonuri optimiste în oraş, chiar dacă sunt mincinoase.
În oastea sultanului sunt cel puţin de două ori mai mulţi creştini decât numărul total al apărătorilor oraşului. Sunt trupele auxiliare recrutate în Serbia, Macedonia şi Bulgaria. Există chiar şi greci din Asia Mică printre ei. În apropierea Porţii Harisiene a fost găsit un bilet înfipt într-o săgeată, pe care nişte cavaleri sârbi au scris cu o slovă stângace: Dacă acest lucru depinde de noi, niciodată oraşul nu va cădea în mâinile sultanului.
Şi marele vizir Khalil unelteşte pe ascuns împotriva lui Mehmet. Pentru moment, n-a obţinut mare lucru. Dar va veni şi vremea lui, dacă sultanul va suferi o înfrângere.
Nopţile sunt reci. Oastea turcă este atât de numeroasă, încât doar o parte doarme în corturi. Cei mai mulţi luptători dorm chiar pe pământul gol şi nu toţi sunt atât de obişnuiţi cu frigul precum ienicerii; în liniştea nopţii, tusea şi strănuturile turcilor se aud până aici, pe ziduri.
Dar şi lucrătorii greci care repară zidurile tuşesc şi strănută. Turnurile şi bolţile zidului sunt reci şi umede. Tot lemnul este păstrat doar pentru fortificaţii. Nu se foloseşte decât cel care este necesar la pregătirea mâncării sau pentru topirea plumbului şi a smoalei. De aceea, celor mai mulţi dintre latini le este frig în armurile lor de fier, chiar dacă pe dinăuntru metalul este învelit cu un strat gros de câlţi.

17 aprilie 1453
Servitorul meu Manuil a venit la Blaherne şi mi-a adus îmbrăcăminte de corp curată şi hârtie de scris. Nu am nevoie de mâncare pentru că veneţienii m-au invitat să mănânc împreună cu ei atâta timp cât voi rămâne la Blaherne. Pentru toată perioada asediului, cardinalul Isidor le-a dat dispensă să nu ţină zilele de post. În schimb, împăratul Constantin veghează şi ajunează cu atâta ardoare, încât abia de se mai ţine pe picioare, atât de mult a slăbit.
Nu m-am putut împiedica să-l întreb pe Manuil dacă nu m-a căutat cineva. Nu, nimeni nu m-a căutat. L-am dus pe zid ca să vadă tunul mare. Chiar atunci, servanţii îl încărcau. Detunătura l-a făcut pe Manuil să tremure din cap până-n picioare. Şi s-a putut convinge cu ochii lui că zidul nu a avut de suferit în urma teribilei lovituri.
Dar, mai mult decât detunătura, l-a înspăimântat starea jalnică în care veneţienii au reuşit să aducă palatul imperial. A spus:
― Se pare că latinii şi-au păstrat vechile obiceiuri. Acum două sute cincizeci de ani, când au pus stăpânire pe Constantinopol, au făcut grajd din Sfânta Sofia. Intrau călare, aprindeau focuri pe dalele de piatră şi de marmură, îşi făceau nevoile în colţurile sfintei biserici.
Servitorii veneţienilor au voie să umble pe unde vor prin palat. De aceea, Manuil m-a rugat să-l conduc la Palatul Porfirogenezei, camera de naştere a pruncilor imperiali. Cu o sclipire vicleană în ochi, Manuil m-a privit pe furiş şi a spus:
― Picioarele muritorilor de rând nu au mai atins, până la venirea veneţienilor, aceste dale. Dar eu am picioare de grec, mai puţin profanatoare ca ale slujitorilor latini.
Am urcat pe vechea scară de marmură până ce am ajuns la catul cel mai de sus al palatului, apoi am mers în camera ai cărei pereţi sunt căptuşiţi cu plăci de porfir netede ca sticla; încă mai putea fi văzut patul încrustat cu aur protejat de vulturul bicefal, dar aşternutul şi restul mobilierului fuseseră furate. Contemplând această încăpere sinistră, despuiată de bogăţii, am înţeles că, de acum înainte, nici un împărat al Bizanţului nu se va mai naşte în ea.
Împins de curiozitatea lui naturală, Manuil a deschis uşiţa îngustă care duce la balcon. Apoi a spus:
― De zece ori am aşteptat umil, acolo, jos, printre ceilalţi oameni, vestea naşterii unui prunc împărătesc. Bătrânul împărat Manuil a avut zece copii. Constantin este cel de-al optulea. Trei băieţi mai sunt în viaţă, dar nici unul nu are vreun fiu. Poate că-i o pedeapsă a lui Dumnezeu.
Şi în tot acest timp şi-a mângâiat barba rară, iar ochii lui încercănaţi m-au cercetat complice.
― Nu-i treaba mea! i-am spus enervat.
― Privind de jos spre acest balcon, a continuat el, niciodată nu mi-am închipuit că aş putea să-l văd de aproape. Dar nu-i de ajuns doar porfirul Romei pentru a deveni împărat. Este doar o superstiţie. Totuşi, şi cele mai orgolioase femei care au născut în această odaie au strâns în mână o bucată de porfir.
Mi-a arătat spre un colţ al încăperii şi am văzut, cu emoţie, că ici-colo fuseseră rupte bucăţi de porfir din perete. Şi, pentru o clipă, am redevenit copil. Un băiat mic între zidurile imense ale Avignonului, în lumina soarelui provensal. Ţineam în mâini o bucată de porfir, pe care o găsisem în lada tatălui meu. Un băieţel care vorbea cu îngerii, cu o piatră de porfir în mână...
― Ai văzut cumva vreo fantomă, stăpâne? m-a întrebat Manuil în şoaptă.
A îngenuncheat ca şi cum ar fi vrut să cerceteze mai pe îndelete peretele, dar, în acelaşi timp, era îngenuncheat în faţa mea. Şi-a ridicat privirea. Obrajii i-au tremurat, ochii îi erau plini de lacrimi.
― Nu s-a întâmplat nimic, l-am asigurat eu. Mi-am amintit de tatăl meu.
Nu mi s-a mai părut de mirare că tatălui meu i-au fost scoşi ochii. El a fost poate prea încrezător în această lume plină de cruzime şi spaimă. Această odaie de porfir cu încâlcita ei istorie de sute de ani mă persecuta şi mi-am simţit respiraţia tăiată ca într-un mormânt.
Marile tunuri concentrate în faţa Porţii Harisiene au tras atât de repede unul după altul, încât bubuiturile lor s-au amestecat într-un zgomot prelung. Dalele de marmură au tremurat sub picioarele noastre. Eram, într-adevăr, într-o criptă funerară, mormântul unui imperiu de o mie de ani de intrigi politice, cruzime, uzurpări, apăsătoare ceremonii mârşave. Minunatul arbore al grecilor, arborele vieţii, era uscat, iar cele o mie de frunze, împreună cu pietrele multicolore ce încercau să ascundă absenţa fructelor, îi confereau doar o valoare ornamentală. Era mort arborele vieţii, nici suflarea divină nu l-ar mai fi putut învia.
Încă simţeam în pumn piatra roşie de porfir. Doar bucata aceea de piatră să-mi fi hotărât destinul?
Şi Manuil a murmurat:
― O, stăpâne! Ochii mei bătrâni au obosit. Sau poate că lumina de purpură a acestei odăi mi-a pus un văl pe ochi. Lasă-mă să-ţi ating picioarele!
A întins mâna şi mi-a atins picioarele. Apoi a murmurat:
― Încălţări de purpură... purpură... 
Dar camera porfirogenezei era înfricoşătoare şi el şi-a rotit ochii împrejur ca şi cum s-ar fi temut de urechi străine.
― Eşti beat? l-am întrebat brusc.
― Nu se înşală sângele niciodată, a spus el în şoaptă. Sângele se întoarce înapoi de unde a plecat. Chiar dacă drumul a fost lung. Chiar dacă a trecut dintr-un trup în altul, întotdeauna se întoarce.
I-am spus:
― Crede-mă, Manuil! Timpul s-a sfârşit, împărăţia mea nu mai este în această lume.
Şi-a aplecat capul, mi-a sărutat picioarele şi a trebuit să scutur din genunchi ca să-l îndepărtez.
― Sunt doar un bătrân nerod, a spus el. Capul mi-e plin de poveşti vechi. Am vedenii. Dar nu am intenţii rele.
I-am spus:
― Să lăsăm viziunile şi poveştile înmormântate în ziduri!
Cândva, când din noi nu va mai fi decât pulbere, poate le va găsi un străin în aceste pietre de porfir risipite.
După ce Manuil a plecat, m-am întors pe zid. Lângă tunul impresionant al lui Orban era adunată o mulţime de oameni în veşminte frumoase. Coborâseră de pe cai şi porunciseră slujitorilor să depărteze caii de locul acela. Nevenindu-mi să-mi cred ochilor, i-am privit mai atent. Mantii scurte şi căciuli de blană pe care se legănau pene de barză...
― Ungurii! am strigat eu uluit. Oaspeţi ai sultanului...
Chiar dacă, din cauza distanţei, aş fi putut greşi în ceea ce priveşte veşmintele, nu m-aş fi putut înşela nicidecum asupra cailor lor neasemuiţi. Nobilii unguri au cercetat mai întâi curioşi marele tun, au arătat spre zid, apoi s-au retras la două sute de paşi în spate, ca să aştepte detunătura. Iar pe zidul Blahernelor s-au strâns din ce în ce mai mulţi oameni curioşi să-i vadă. La ce te puteai aştepta? La bine sau la rău? La un moment dat, a apărut gâfâind bailul Veneţiei, însoţit de megaducele Lukas Notaras. M-a recunoscut numaidecât şi m-a salutat ridicându-şi ochii cu mândrie. Pieptarul armurii strălucitoare a megaducelui era incrustat cu aur şi probabil costa o avere.
― Ce caută ungurii în tabăra sultanului? am întrebat plin de mânie.
― Sunt mesagerii lui loan Huniade, m-a lămurit Lukas Notaras. Dacă nu mă înşel, îi sfătuiesc pe artileriştii sultanului în ce părţi ale zidului să lovească.  
Este clar că ungurii nu mai au de gând să încalce promisiunile făcute turcilor. Mie mi se pare de necrezut, deşi ştiu bine că ungurii nu-i iubesc pe greci şi îi consideră schismatici de falsă credinţă. Ei să-i iubească pe greci? Încă înainte de bătălia de la Varna am văzut cu ochii mei cum i-au schingiuit cavalerii unguri pe preoţii ortodocşi bulgari şi cum au dat foc bisercii lor, deşi scopul cruciadei era tocmai să-i elibereze de opresiunea sultanului.
Şi Notaras a continuat ca şi cum ar fi vorbit pentru el însuşi, fără să-i privească pe cei din preajmă, dar a articulat cuvintele cu putere, aşa că împrejurul lui s-au strâns mulţi veneţieni să-l asculte.
― Ioan Huniade, a spus el, şi-a trimis emisarii să-i dovedească sultanului că Ungaria nu-l va abandona; în felul acesta întăreşte el armistiţiul, aducându-i sultanului o dovadă de netăgăduit a prieteniei sale. Totodată, este şi o asigurare pentru Mehmet că ungurii nu-l vor ajuta pe împăratul Constantin. Este lovitura politică pe care Ungaria o dă Bizanţului.
Iar saxonul Johannes Grant, care era în apropiere, i-a întărit spusele cu o indiferenţă simulată:
― Aşa este. Până acum turcii au tras ca nebunii în acelaşi loc, contrar regulilor; în ceea ce mă priveşte, m-am abţinut să afirm ceva, pentru că este o noutate pe care Occidentul încă n-a avut timp s-o experimenteze. Ca un zid să se prăbuşească, trebuie să fie crăpat în părţi diferite. Pentru început, două lovituri la baza zidului, cam la zece picioare una de alta, apoi lovitura hotărâtoare, ceva mai sus de bază, între cele două. În felul acesta se poate obţine o spărtură triunghiulară.
Dar tunurile turcilor au început să tragă, aşa că liniştea s-a lăsat pe zid, chiar dacă acum nimeni nu se mai temea atât de tare de zguduituri ca la început. Dar astăzi dimineaţă un proiectil de piatră, care a fost tras mult prea sus, a distrus trei creneluri ale zidului şi bucăţi ale proiectilului sfărâmat au zburat până la zidul de piatră al bisericii, lovind grav doi slujitori ai veneţienilor.
Când am coborât de pe zid spre poartă, s-a întâmplat să mă aflu lângă Lukas Notaras.
― Ce mai război! a spus el ironic. Ungurii îi învaţă pe artileriştii turci cum să tragă, iar sultanul probează pe zidurile Blahernelor cât de eficient îi este tunul.
― Ai dreptate, am spus eu. Ce mai război! Amiralul flotei imperiale, fără de flotă, apără zidurile dinspre mare, unde turcii nu pot ajunge nici de-ar înota.
I s-a înnegrit faţa de indignare. 
― Apăr oraşul pe partea care mi-a fost hotărâtă de împărat, a spus el. Nu-i vina mea dacă locul nu este onorabil. Dar există un înţeles ascuns în tot ce ni se întâmplă. Poate că trebuie să-i salvez pe alţii de la moarte. Dacă-i aşa, ştiu care-i înţelesul.
N-am vrut să-l supăr. La urma urmelor, este tatăl Annei Notaras. I-am devorat chipul, căutând pe el trăsăturile fiicei sale. El mi-a simţit privirea, s-a oprit şi m-a privit fix, încruntându-şi sprâncenele. A ridicat din umeri şi a urcat indiferent pe calul lui negru ca tăciunele. Cine ştie? Poate că venise doar din curiozitate, pentru a vedea tunul mare.
Apoi pământul s-a cutremurat şi, de bubuitura teribilă, calul s-a ambalat atât de tare, încât cu greu a reuşit Notaras să-l liniştească. Iar când a tras de frâiele calului, ochii megaducelui au lucit sălbatic ca o flacără verde. Una după alta s-au auzit detunătura şi izbitura proiectilului de piatră în zidul Blahernelor. De parcă, în acelaşi timp, o sută de pereţi s-ar fi prăbuşit.
M-am dus apoi să-i povestesc lui Giustiniani despre unguri. Aflase deja. Am fost îngrozit când am văzut ce parte mare din zidul din dreptul Porţii Sfântului Roman s-a prăbuşit doar în câteva zile. Apărătorii lui Giustiniani au reuşit, totuşi, să ridice o palisadă. În fiecare noapte, de cum s-a întunecat, grecii din oraş au adus scânduri, butoaie şi saci cu pământ. Palisadă a fost construită mai cu seamă din lemn, cu butoaie pline cu pământ aşezate deasupra în chip de creneluri. Toată ziua au alergat turcii până la şanţ şi au aruncat în el lemne şi pietre, în timp ce focurile continue ale tunurilor mici şi săgeţile arcaşilor i-au obligat pe apărători doar să se păzească. Genovezii lui Giustiniani au suferit deja pierderi, în ciuda armurilor cu care sunt blindaţi. Fiecare din lei face cât zece, ce zic eu, cincizeci de greci neantrenaţi. Fiecare genovez mort este de neînlocuit.
Când am plecat spre Blaherne traversând oraşul, de două ori i-a oprit poliţia imperială şi a cerut să vadă plăcuţa de lemn care certifică dreptul de a părăsi zidul. Mulţi greci părăsesc în timpul zilei zidul pentru a-şi vedea familia sau pentru a face rost de mâncare.

18 aprilie 1453
Nimeni nu ar fi crezut că turcii vor începe primul lor atac adevărat în noaptea trecută; în mod vădit, intenţia lor a fost să atace prin surprindere zidul exterior în dreptul Porţii Sfântului Roman. Atacul a început în tăcere, la două ore după căderea nopţii. Protejaţi de întuneric, turcii au sărit în şanţul de apărare, apoi s-au căţărat cu ajutorul scărilor de asalt. De nu s-ar fi reparat în cursul zilei stricăciunile, fără îndoială, atacul turcilor ar fi reuşit. Dar gărzile au dat alarma, au sunat trâmbiţele, au fost aprinse făclii şi clopotele bisericilor au bătut în tot oraşul.
Dacă tot nu le-a reuşit surpriza, turcii au rupt tăcerea şi, în răpăit de tobe mari şi mici, scoţând ţipete înspăimântătoare, s-au năpustit spre palisada încropită de oamenii lui Giustiniani şi de grecii din oraş şi au încercat să răstoarne butoaiele cu pământ de deasupra palisadei cu ajutorul unor cârlige prinse în vârfurile lăncilor. Au încercat de asemenea să dea foc scândurilor din care era făcută întâritura, dar apărătorii au avut la îndemână ciuture pline cu apă şi au putut să împiedice răspândirea focului. Lupta a durat patru ore. Turcii s-au apropiat şi de ziduri, dar nu au atacat, a fost doar o încercare de intimidare a apărătorilor lui Giustiniani.
Noaptea a sporit vacarmul, până ce a ajuns înspăimântător. Speriaţi, oamenii au ieşit pe jumătate dezbrăcaţi în stradă. Am plecat în grabă de la Blaherne pentru a ajunge la Giustiniani şi, cu ochii mei, l-am văzut pe împăratul Constantin, care plângea. Era complet pierdut şi credea că, de la un moment la altul, oraşul urmează să fie cucerit de turci.
În realitate, doar câţiva turci reuşiseră să se caţere pe partea reparată a zidului exterior, dar au fost de îndată doborâţi de oamenii lui Giustiniani, care au acţionat ca un zid viu mobil din fier. Abia apucau turcii să sprijine pe zid scările de asalt, că imediat erau răsturnate de genovezi cu prăjinile. Dar pentru asediatorii grupaţi la baza zidului, cel mai cumplit a fost când a început să plouă peste capetele lor plumbul şi smoala clocotită. Nici o cuirasă de protecţie nu ajută când este atinsă de metal şi de smoală topită. Turcii au suferit pierderi importante şi, dimineaţa, lângă zidul de împrejmuire, au putut fi văzute grămezile de cadavre. Dar, printre cei ucişi, nu erau decât câţiva ieniceri. Este evident că sultanul nu a trimis la atac decât başbuzuci, soldaţi din trupele neregulate, care nu sunt instruiţi cine ştie ce.
După ce turcii s-au retras, mulţi dintre oamenii lui Giustiniani erau atât de epuizaţi, încât au adormit instantaneu pe locurile unde se aflau; împăratul Constantin, venit să inspecteze zidul, a fost nevoit să-i scuture cu propriile mâini pe unii străjeri adormiţi. Giustiniani le-a ordonat lucrătorilor greci să coboare în faţa zidului exterior şi să scoată din şanţul de apărare toţi buştenii de lemn şi pietrele cu care turcii îl umpluseră pentru a-şi înlesni trecerea. Dar, pentru a se răzbuna pe eşecul suferit, turcii au deschis focul la întâmplare şi mulţi dintre aceşti nefericiţi greci au fost ucişi. Iar Giustiniani i-a lovit cu latul spadei pe aceia care, intraţi în panică, atunci când tunurile turcilor au început să tragă, au încercat să se refugieze la adăpostul zidurilor.
Dimineaţa, treizeci de galere de război ale turcilor au părăsit Portul Celor Două Coloane ca să se apropie de lanţ. Dar nu s-a dat nici o luptă navală, fiindcă navele turcilor păreau prăpădite în comparaţie cu uriaşele corăbii veneţiene care păzeau lanţul. Din ambele părţi, tunurile au tras câteva salve răzleţe, apoi galerele turcilor s-au întors pe malul Bosforului, în portul de unde plecaseră.
Iar în timpul zilei, turcii au aşezat pe dealul Perei din apropierea zidurilor Galatei două bombarde gigantice cu bătaie lungă, care să-şi arunce proiectilele până în oraş. Primul proiectil a lovit o corabie genoveză de comerţ, care era ancorată în port. Corabia s-a scufundat repede, împreună cu bogata-i încărcătură ce valora aproape cincisprezece mii de ducaţi. Iar genovezii din Pera au  trimis imediat sultanului un mesaj energic de protest împotriva violării neutralităţii lor declarate. Bombardele sunt amplasate pe teritoriul Perei şi proiectilele de piatră prost dirijate au distrus deja acoperişurile câtorva case şi au omorât o femeie. Sultanul le-a promis despăgubiri pentru victime pe toată durata asediului şi i-a asigurat pe genovezi de prietenia lui.
Dar sultanul şi-a atins astfel scopul. Navele comerciale ale veneţienilor trebuie să se depărteze de lanţ, fie retrăgându-se pe cheiul Perei, fie în unghiul mort format de turnurile şi zidurile Perei, pentru a nu fi, din greşeală, atinse de proiectilele lansate le cele două bombarde. Mulţi oameni au urcat pe ziduri pentru a urmări ciudatul bombardament. Proiectilele care atingeau suprafaţa apei ridicau imense coloane în aer.
Cu toate acestea, o stare generală de optimism a fost prezentă toată ziua printre apărătorii Constantinopolului, fiindcă eşecul asaltului nocturn al turcilor a fost încurajator pentru oricine. Iar Giustiniani a fost atent să exagereze cât de mult a putut pierderile care turcii le suferiseră, însă mie mi-a spus deschis: 
― Nu ne putem mândri cu o victorie care, de fapt, n-a fost câtuşi de puţin o victorie. Acest atac al turcilor n-a fost decât o  tentativă de recunoaştere, pentru a vedea dacă zidul este uşor de rescaladat sau nu. Doar două mii de oameni au participat la asalt, asta am aflat-o de la prizonierii turci pe care i-am interogat. Dar bunele obiceiuri cer ca eu, în calitate de comandant al oraşului, să comunic rezultatul fiecărui atac. Dacă anunţ că am respins un atac important şi că pierderile duşmanilor se ridică la două mii de morţi şi numeroşi răniţi, în timp ce armata noastră nu are decât un mort şi un om care şi-a scrântit piciorul, toată lumea care nu este ignorantă în ale războiului înţelege despre ce este vorba, în schimb, moralul cetăţenilor obişnuiţi ai oraşului este sensibil ameliorat.
S-a uitat apoi la mine şi în surâsul lui era o complicitate amuzantă. A spus:
― Ai luptat cu mult curaj, Jean Ange!
― Am luptat? l-am întrebat la rândul meu. Era atât de mult zgomot, totul era atât de confuz, încât eu însumi nu ştiu prea bine ce am făcut.
De fapt, acesta-i adevărul. E drept că în revărsatul zorilor sabia mea era plină de sânge, dar despre tot ceea ce se petrecuse astă-noapte în mintea mea nu a rămas mai mult decât rămâne după un coşmar.
În timpul zilei, au fost mânate până în apropierea tunului cel mare cincizeci de perechi de boi. Tunul a fost coborât de pe eşafodaj şi o sută de oameni, împreună cu boii, l-au purtat până în faţa Porţii Sfântului Roman. Zidul Blahernelor s-a dovedit a fi mai puternic decât l-au bănuit turcii. Sultanul se pregăteşte aşadar pentru un asediu prelungit.
Locuitorii oraşului s-au bucurat când au văzut procesiunea de plecare a tunului celui mare al lui Orban. Unul după altul, tot felul de zvonuri s-au răspândit în grabă. Printre altele, se spunea că tunul ar fi explodat şi că însuşi Orban a murit când mii de bucăţi de metal au zburat în aer. Zvonuri. Orban îşi continua treaba în turnătoria improvizată, în spatele trupei. De la negustorii genovezi din Pera am aflat că deasupra Perei au zburat proiectilele imenselor bombarde de curând făurite de Orban.
M-am dus să văd răniţii întinşi pe paiele din grajdurile şi magaziile goale de lângă zid. Mercenarii latini au avut înţelepciunea de a plăti medici care fac tot ce pot ca să-i vindece, însă de greci nu se ocupă decât nişte călugăriţe care, din milă, au venit să-i îngrijească după cum se pricep. Printre călugăriţe, am zărit-o pe Hariclea. Îşi lepădase voalul de pe faţă, îşi suflecase mânecile rasei de călugăriţă. Curăţa, spăla şi înfăşa rănile înspăimântătoare ale apărătorilor greci. M-a salutat cu bucurie şi eu nu m-am putut împiedica să nu-i spun că-mi petrec zilele şi nopţile la  
Blaherne, atât de slab sunt. Cred că ea m-a înţeles doar din privire, fiindcă, fără să-i fi cerut nimic, mi-a spus că nu a văzut-o pe sora Anna de câteva zile.
Toţi răniţii au afirmat că turcii, încălcând regulile războiului, folosesc săgeţi veninoase, de aceea, chiar şi cei cu răni mai puţin grave, mor în spasme îngrozitoare după câteva zile de chin. Într-un colţ al grajdului, am văzut un bărbat cu trupul încordat ca un arc. Pe chipul crispat avea un rânjet atroce. Era o privelişte dezolantă. Bietul om avea muşchii tari ca piatra. Mulţi dintre cei răniţi se rugau să fie duşi mai bine sub cerul liber sau la casele lor decât să rămână în acest grajd al morţii. I-am vorbit lui Giustiniani în favoarea lor, dar el nici n-a vrut să audă ce i-am propus eu. Nici în ruptul capului el nu este de acord să trimită câţiva oameni de pe zid pentru a-i îngriji pe cei răniţi. Când l-am învinuit de insensibilitate la durerile altora, el mi-a spus:
― Experienţa mea de soldat îmi spune că vindecarea unui rănit este întru totul în mâna lui Dumnezeu. Unul moare cu medicul la căpătâi, altul se vindecă fără nici o îngrijire. Unul are doar o înţepătură la un deget şi moare cu sângele otrăvit, altul are un braţ sfâşiat de un proiectil şi, totuşi, se vindecă. Mâncarea abundentă şi patul prea bun sunt dăunătoare. Nu fac altceva decât să-l moleşească şi mai mult pe un rănit. Ceea ce afirm este adevărat, în această privinţă am destulă experienţă. Aşa că, mai bine-ai face dacă nu te-ai amesteca în lucruri pe care nu le poţi înţelege!

19 aprilie 1453
Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, iartă păcatele mele!
După ce astă-noapte am scris atât de mult, credeam că voi dormi bine. Dar eu nu mai pot dormi, încerc doar să amorţesc neliniştea din inima mea, de aceea scriu cuvinte zadarnice.
Dar pe când mă odihneam cu ochii deschişi în întunericul camerei mele de la Blaherne, bucurându-mă de somptuoasa mea singurătate şi, în acelaşi timp, suferind de ascuţita disperare a singurătăţii, a venit ea. A venit. Fără să o fi rugat. Anna Notaras. Iubirea mea.
Am recunoscut-o după paşii uşori, după parfumul de hiacint. A spus în şoaptă:
― Ioannis Anghelos! Dormi? 
Mâinile reci au alunecat între mâinile mele, s-a strâns la pieptul meu, i-am simţit nasul şi buzele reci, dar obrajii îi erau nespus de fierbinţi.
― Iartă-mă! a murmurat ea. Iartă-mă, iubitul meu! N-am ştiut ce fac. N-am ştiut ce vreau. Eşti încă viu, nu-i aşa?
― Bineînţeles că sunt viu, i-am răspuns. Le este mai greu să mă omoare. Nu omori răul atât de uşor.
A spus:
― Se cutremură pământul. Cad zidurile. Moartea strigă pe mii de glasuri în noapte. Nu, nimeni nu-şi poate imagina războiul mai înainte de a-l cunoaşte. Noaptea trecută, înainte de asaltul turcilor, m-am rugat pentru tine aşa cum nu m-am rugat niciodată. I-am făgăduit Creatorului că voi renunţa la tot egoismul meu, la toată răutatea mea, la toată mândria ce mi-a mai rămas, doar să te mai pot vedea o dată. Nu mai este loc pentru toate aceste deşertăciuni,
nu mai este loc pentru nimic când îţi simt mâinile pe mâinile mele, când îţi simt obrazul, când ştiu că trăieşti.
Şi am avut impresia că mă aflu în vis. Apoi ochii mi s-au obişnuit cu întunericul. I-am întors faţa spre fereastră, de unde se strecura lumina puţină a nopţii, chipul ei era palid şi supt, şi degetele i se subţiaseră, m-am temut pentru ea şi am întrebat-o:
― Doar nu eşti bolnavă?
― Bolnavă..., a repetat ea, ca şi cum n-ar fi înţeles. Nu, nu sunt bolnavă. M-am temut mult şi mi-a fost dor de tine. Nu pricep ce-i cu mine.
― Am fost rău cu tine şi nu te-am înţeles, nu-i aşa? i-am spus eu generos.
― Nu, nu, a protestat ea. Poate că în adâncurile inimii de femeie se ascunde o pisică. Poate că o femeie îndrăgostită îl face să sufere pe bărbatul iubit.
― E adevărat că mă iubeşti? am întrebat-o .Desigur, chiar dacă mâinile, obrajii şi buzele ei erau o mărturie de netăgăduit. Doar nu de mult ai spus că mă urăşti.
― Te-am urât multe zile, a spus ea. Poate o săptămână. Abia după ce au început să bubuie tunurile şi pereţii din mănăstire au crăpat, am înţeles. Am hotărât, am jurat în inima mea că nu voi mai încerca niciodată să te văd. Sau, dacă te-aş vedea, că nu-ţi voi adresa nici o vorbă, în afară, bineînţeles, de cele cu care să te ţin la distanţă. Şi acum... Sunt aici, în întunericul nopţii, alături de tine. Mai mult chiar, te-am sărutat. Nefericita de mine! Bietul de tine!
― Şi eu am făcut acelaşi legământ, i-am spus, mângâindu-i umerii. 
I-am simţit umerii rotunzi şi moi sub ţesătura veşmântului, parfumul de hiacint al obrajilor. Destinsă, eliberată de teamă, ea a început deodată să râdă cu un glas cristalin de copil. I-am pus mâinile pe gură, dar a continuat să râdă. Suspicios, am întrebat-o:
― De ce râzi?
Împătimit de dragoste, m-am îndoit, mi-a fost teamă că vrea să-şi bată joc de mine, să mă umilească.
― Sunt fericită, a spus râzând printre degetele mâinilor mele. Sunt nespus de fericită. Şi-apoi, nu pot să-mi stăvilesc râsul când îmi amintesc cât de caraghios ai reuşit să scapi de mine alergând cu armura în braţe.
― N-am fugit de tine, m-am apărat. De mine însumi am fugit eu atunci. Dar de mine însumi nu mă mai pot ascunde. Pot fi pe ziduri, pot fi la Blaherne, pot fi în lumea reală sau în cea imaginară, totuna-i. Mereu, în orice clipă, nevăzută, tu eşti lângă mine şi-mi răscoleşti fiinţa.
Dar, după ce a reuşit să mă rătăcească şi m-a împins să-i mărturisesc umil ceea ce nu aş fi vrut să-i spun, m-a îndepărtat, apărându-se cu mâinile, şi a rostit la fel ca toate femeile care nu ştiu prea bine ce vor:
― Nu, nu, să fim cuminţi.
Şi eu i-am spus cu inima încărcată de amar:
― Tu crezi în continuare că mărul este plin de viermi. Bine! Vrei, nu vrei, va trebui să te înfrupţi din el.
Am strâns-o puternic în braţe şi ea a încercat să mi se împotrivească, împingându-mi pieptul cu mâinile, dar a renunţat repede şi buzele noastre s-au unit. Cu patimă, cu sete, cu ştiinţă amară, buzele mele i le-au sărutat pe ale ei.
În acelaşi moment cerul nopţii s-a luminat şi întunericul a fost spart de detunătura tunului cel mare. Pardoseala a vibrat, tot palatul construit din piatră s-a zguduit. Pentru o clipă, amândoi am crezut că n-a fost doar o bubuitură de tun.
― Bunule Dumnezeu! a murmurat ea. S-a cutremurat pământul când ne-am sărutat! Nici nu-i de mirare!
― Anna! am spus eu. Am văzut greci care au murit loviţi de săgeţile turcilor sau de bucăţi sfărâmate din proiectilele de piatră. M-am hotărât să renunţ la credinţa dintâi, pentru a mă întoarce la credinţa strămoşilor mei greci. De voi fi renegat, fie Domnul îndurător cu mine! Dar, mai înainte de a muri, vreau să mă botez în credinţa străbunilor. De la vâlvătaia pe care au aprins-o turcii asupra Constantinopolului, sângele meu grec clocoteşte, în drumul meu, ceva a fost greşit. Fiul rătăcit vrea să se întoarcă în casa tatălui său. 
Am continuat:
― Nu mă cunosc pe mine însumi. Nu ştiu dacă am luat această hotărâre pentru că sunt convins că e dreaptă, pentru că te iubesc sau pentru că iubesc acest oraş. Hotarele dintre biserici nu se întind până la cer. Dar inima mea tânjeşte după Biserica dintâi a lui Hristos şi după Sfintele ei Taine. Dacă-i un păcat, Dumnezeu mă va judeca. Mâine dimineaţă, de se va încumeta vreun preot s-o facă, mă voi boteza din nou.
Şi-a încleştat mâna de braţul meu şi am simţit că-i este teamă. A strigat:
― Nu, nu! Am greşit când ţi-am cerut acest lucru. Dar eu am renunţat la mândria-mi deşartă. Te iubesc. Pe mine să mă judece Dumnezeu dacă voi fi păcătuit iubindu-te, nu pe tine!
― Atunci pretinzi că nu mai eşti câtuşi de puţin capricioasă, am învinuit-o eu. Dar tu însăţi mi-ai cerut să ne căsătorim şi va fi aşa cum ai dorit. Oricum, căsătoria mea de dinainte n-a fost o căsătorie. Iar de mă voi uni cu tine, conştiinţa nu va avea ce să-mi reproşeze. Sau poate că acum nu mai doreşti să fii soţia mea?
Şi-a desprins mâna de pe braţul meu şi faţa ei era ca o pată albă în întuneric.
― Nu ştiu, a şoptit ea. Am crezut. Nu ştiu ce am crezut.
Am spus:
― Ai crezut că războiul şi moartea pot purifica totul, aşa cum şi eu am crezut. Ai sosit în întunericul nopţii ca să-mi înfrâng împotrivirea din inima mea şi să profit de slăbiciunea ta. Dar nu, nu vreau să se întâmple asta când ştiu că în inima ta nu gândeşti astfel.
Era neliniştită şi a strigat:
― Moştenească-te diavolul!
Dar i-a fost ruşine, şi-a acoperit gura, apoi a şoptit:
― Iartă-mă! De când sunt împreună cu Hariclea, i-am împrumutat blestemele. Dar cum ai putea să ştii tu ce este în inima mea, când eu însămi nu ştiu? De fapt, ce vreau eu? Vreau să mă iubeşti aşa cum doreşti. Dar mă sperie gândul că, după ce vei obţine extazul la care râvneşti, te vei pierde în amărăciune. Poate că nu am experienţă, a continuat ea, dar, instinctiv, ca femeie, înţeleg multe dintre acele lucruri pe care un bărbat nu le va putea înţelege niciodată. Am citit mult, am auzit multe, iar în ultimele săptămâni Hariclea mi-a dat sfaturi folositoare. Pentru mulţi bărbaţi femeia este doar ca o momeală prinsă în cârlig, cu care pescarul îşi ispiteşte peştele. După ce misterul nupţial s-a consumat, cârligul de care a fost prinsă momeala îl sfâşie pe bărbat. Eu nu vreau să-ţi fiu ţie nici momeală, nici cârlig. Se mai spune că bărbatul se satură de legătura trupească mai repede decât femeia lui. De aceea, mulţi bărbaţi, pentru a se sustrage obligaţiilor matrimoniale, pleacă în războaie, se ocupă de politică sau colecţionează icoane vechi. Tu însuţi ai plecat în cruciadă ca să scapi de femeia ta, de Ghita. Oare cum aş putea avea încredere într-un bărbat când, prin firea lui, bărbatul este nestatornic? Tu eşti gata să renunţi şi la credinţa ta doar pentru a te culca cu mine. Atât de puternică ţi-e patima. Nu, nu mai pot avea încredere în tine. Nici nu mai pot crede că femeia cu care eşti unit ar fi bătrână şi urâtă. Ai spus aşa doar ca să mă ameţeşti; în inima ta minţi ca toţi bărbaţii care, pentru o clipă de dragoste, rătăcesc mintea unei femei.
― Dumnezeule mare, ai îndurare! Anna! am strigat eu. Credeam că te cunosc aşa cum îţi cunosc ochii limpezi. Parcă ai fi posedată de spirite rele. Ce vrei?
― Nu ştiu, a spus ea, ridicând din umeri.
S-a lipit de mine şi i-am simţit trupul fremătând.
― Dar nu ţi-am cerut niciodată să te culci cu mine aşa cum se culcă o femeie cu bărbatul ei, i-am spus eu mâhnit. Bineînţeles, te-am mângâiat, nu pot spune că toate au fost mângâieri nevinovate, dar întotdeauna te-am respectat. Tu singură ai început să-mi vorbeşti cu îndârjire despre dragostea trupească. Nu-i de mirare că dorinţa mea a sporit.
― Aşa? m-a întrebat ea mânioasă. Dar mă insulţi! N-ar fi prima oară, ce-i drept, dar de data aceasta e prea mult. Să înţeleg că nu m-ai ales pentru că vrei să te iubeşti cu mine? Nu m-ai ales pentru că eşti pătimaş după mine? Atunci pentru ce, Doamne sfinte, vrei să te căsătoreşti cu mine? Pentru numele tatălui meu? Pentru averea lui? Atât de josnic să fii? La urma urmelor, ce vrei de la mine? Tu, tu cel care mi-ai spus de atâtea ori că mă iubeşti...
Am patruzeci de ani. Am trecut prin multe încercări. Ar fi trebuit să nu-mi pierd cumpătul: Dar o iubesc atât de mult. În clipa aceea, în capul meu n-a mai fost loc pentru alt gând în afară de acela că ea dorea să mă scoată din minţi. Oboseala, mânia, melancolia, teama, dorinţa, ezitările, toate s-au revărsat din mine clocotind într-o patimă pe care nu mi-am mai putut-o stăpâni. Şi am strâns-o cu putere la piept, iar ea şi-a încolăcit braţele de gâtul meu, de parcă n-ar mai fi vrut să se desprindă de mine niciodată.
Gura ei a răspuns cu pasiune la sărutările mele. Răsuflarea ei drăgăstoasă mi-a atins mângâietor obrajii. Şi, în ciuda suferinţei, trupul ei s-a unit şi mai strâns cu al meu. Mâinile i s-au încleştat de spinarea mea şi de umeri, de parcă ar fi vrut să păstreze etern în căuşul lor amintirea trupului meu viu.
Am rămas apoi întins lângă ea, în întuneric, istovit, liniştit, rece. Mi s-a dăruit de bunăvoie. De acum înainte este o femeie dezonorată. Dar eu o iubesc. O iubesc aşa cum este. Îi iubesc chiar şi capriciile.
Multă vreme am rămas amândoi nemişcaţi, fără să ne spunem o vorbă. Apoi mi-a şoptit la ureche:
― Ioannis Anghelos, nu-i mai bine aşa?
― Aşa-i cel mai bine, am răspuns eu şi am simţit o nevoie cumplită să dorm.
A început să râdă pe înfundate şi mi-a şoptit din nou la ureche:
― Atât de uşor, atât de simplu, atât de limpede. Tu reuşeşti să complici foarte mult lucrurile cele mai simple, în orice caz, eu sunt fericită.
― Şi nu regreţi? am întrebat-o, pe jumătate adormit, doar aşa, ca să spun şi eu ceva.
― De ce-aş regreta? a întrebat ea cu un aer surprins. De acum încolo nu vei mai fugi de mine. Şi apoi, mă simt bine. Să te fi căsătorit mai întâi, poate că n-aş mai fi fost atât de sigură. Tu ai părăsit o soţie. Dar acum, după ceea ce s-a întâmplat, nu ai tu inima să mă laşi singură. Te cunosc prea bine, dragul meu, nu eşti chiar atât de dur cum pretinzi că eşti.
Am simţit în toată fiinţa o pace profundă şi nu am fost atent la vorbele rostite de ea. Capul ei muritor se odihnea pe braţul meu, gura ei muritoare îmi săruta urechea, părul ei îmi mângâia gâtul, respiram parfumul de hiacint al obrajilor ei. Am pus mâna pe sânii ei goi şi am adormit. Pentru prima dată, după nu mai ştiu cât de multă vreme, am dormit fără să visez nimic.
Am dormit mult timp şi nu m-am trezit nici când a plecat ea, nici când, în zori, tunul cel mare a tras o salvă pentru a-i anunţa pe turci că este ora rugăciunii de dimineaţă. Când am deschis ochii, soarele se afla în înaltul cerului. M-am simţit odihnit, proaspăt, fericit.
A plecat în timp ce dormeam. Mai bine aşa, fiindcă aş fi fost incapabil să-i spun ceva. Dar am ştiut că o voi revedea. Am mâncat cu multă poftă, mai vesel şi mai liber decât oricând. Apoi, fără să mă încorsetez în armură, fără să mă încing cu sabia, am plecat umil ca un pelerin, în veşmintele simple de latin, la mănăstirea Pantocratorului.
În jurul Bisericii Sfinţilor Apostoli erau mulţi oameni şi cai. Dar ei nu mi-au adresat vorbe de ocară, după cum obişnuiesc grecii când văd un latin singur, fiindcă ziua era frumoasă. După ce am ajuns la mănăstire, l-am aşteptat două ore pe călugărul Ghenadios, care-şi împlinea rugăciunea, între timp, m-am rugat în genunchi în faţa icoanelor altarului din biserica mănăstirii. M-am rugat să-mi fie iertate păcatele. M-am cufundat în realitatea mistică a inimii. Ştiu că Dumnezeu cântăreşte păcatele în alt mod decât oamenii. Ştiu că toate celelalte păcate sunt mici în comparaţie cu abandonarea cu bună ştiinţă a credinţei. Moartea inimii, însingurarea omului de Dumnezeu sau disperata singurătate a cărnii. Este adevăratul păcat. Toate celelalte păcate sunt doar păcate. Dumnezeu s-a întrupat pe pământ ca să alunge singurătatea din inima omului şi să-l elibereze de păcate. Tocmai pentru că este om, unui om îi poate fi iertat orice păcat. Dar pentru apostazie nu există iertare, pentru că omul are libertatea să aleagă. Când m-a văzut, călugărul Ghenadios a ţipat cu tot sufletul plin de durere:
― Latinul! Latinul!
Şi a încercat să mă gonească, împingându-mă cu ambele mâini. Dar eu nu am plecat şi i-am spus:
― Distinsul cărturar al lumii, care a fost în alte vremuri secretar de stat al împăratului, Gheorghios Sholarios cel mort, m-a cunoscut. Am pribegit pe multe drumuri, m-am rătăcit şi m-am înşelat, am păcătuit. Dar acum am venit în faţa călugărului Ghenadios să-l anunţ că vreau să mă întorc în casa Tatălui meu. Binecuvântează-mă şi fii iertător, aşa cum şi Dumnezeu îi iartă pe cei păcătoşi!
Şi-a ridicat sprâncenele a mirare şi m-a privit cu ochii lui arzători. Nu am putut să nu mă gândesc la un craniu de mort când i-am văzut faţa uscată şi slabă de post şi de rugăciune. Nevenindu-i să-şi creadă urechilor, m-a întrebat:
― Ce doreşti de la mine?
― În tinereţe, am spus eu, pe muntele Athos, am cunoscut bărbaţi care, după ce s-au lepădat de credinţa romano-catolică, s-au întors la adevărată credinţă grecească, s-au botezat şi au primit Sfintele Taine ale Bisericii dintru început a lui Hristos, consacrându-şi apoi viaţa lui Dumnezeu. Eram copil când a murit tatăl meu, dar din documentele familiei mele am înţeles că bunicul a fost grec din Constantinopol. El şi-a lepădat credinţa pentru a se putea căsători cu o femeie din Veneţia, apoi l-a urmat pe papă. Tatăl meu a trăit până la sfârşitul vieţii lui la Avignon dintr-o subvenţie acordată de trezoreria pontificală. Acolo m-am născut şi am crescut eu. Dar toate acestea au fost rătăciri utopice, chiar dacă atât tatăl meu, cât şi bunicul mi-au vrut binele. Venind aici, la Constantinopol, ca să mor pentru Hristos lângă zidurile oraşului, vreau totodată să mă întorc la credinţa strămoşilor mei.
Fanatismul de care era dominat l-a împiedicat să urmărească atent tot ce i-am povestit, dar eu i-am fost recunoscător pentru aceasta, fiindcă mă temeam de întrebările pe care mi le-ar fi pus; când îl cunoscusem, era un bărbat de o inteligenţă sclipitoare. Dar el s-a mărginit doar să strige pe un ton acuzator:
― Atunci, pentru ce lupţi alături de latini împotriva turcilor? Chiar şi un sultan este mai bun pentru acest popor decât un împărat supus papei.
― Ce rost are să ne contrazicem? i-am spus eu împăciuitor, împlineşte-ţi mai bine datoria de preot! Fii păstorul care primeşte în turma sa oaia rătăcită! Aminteşte-ţi că şi tu te-ai rătăcit cândva şi ai semnat acel act al Uniunii. Nu-i păcatul meu mai mare decât acela pe care tu însuţi l-ai făptuit.
Cu mâna stângă, el şi-a susţinut dreapta, care era paralizată, şi a rostit pe un ton triumfător:
― M-am rugat şi iar m-am rugat lui Dumnezeu să-şi arate iertarea amorţindu-mi pentru totdeauna mâna blestemată cu care am semnat acel act la Florenţa. Când primul tun al turcilor a bubuit, Domnul a auzit ruga mea. Acum, Sfântul Duh este în mine.
Apoi, însoţit de alt călugăr, m-a condus în curtea interioară a mănăstirii, în dreptul bazinului cu apă mi-a poruncit să mă dezbrac. Când am rămas gol, m-a împins în apă, apoi mi-a cufundat capul botezându-mă astfel din nou şi mi-a dat, nu ştiu după ce criterii, alt nume, Zaharia. După ce am ieşit din apă, folosind aceleaşi vorbe pe care de peste o mie de ani le rostesc grecii, mi-am mărturisit păcatele în faţa lui şi a celuilalt călugăr, şi ei nu mi-au impus decât o penitenţă uşoară pentru ispăşirea păcatelor mele. Iar chipul părintelui Ghenadios s-a făcut luminos şi blând. S-a rugat pentru mine lui Dumnezeu şi m-a binecuvântat.
― Acum, tu eşti un grec adevărat, a rostit el. Aminteşte-ţi însă că prorocirile se vor împlini în curând şi că ultimele zile se apropie. Constantinopolul este sortit pieirii. Cu cât va rezista mai mult, cu atât va spori mânia turcilor, iar suferinţele ce se vor abate asupra celor nevinovaţi vor fi mai mari. Dacă, din voia Domnului, Constantinopolul va trebui să cadă în mâinile turcilor, cine se va putea opune? Cei care luptă împotriva sultanului luptă orbeşte împotriva voinţei Atotputernicului, însă cei care-i vor alunga pe latini din Constantinopol vor fi iubiţi de Dumnezeu. 
Am fost nespus de trist auzindu-l şi l-am întrebat:
― Cine-ţi dă dreptul să rosteşti astfel de vorbe?
― Pocăinţa mea, suferinţele mele, răscolitoarea mea dragoste pentru acest oraş. De altfel, nu eu, călugărul Ghenadios, glăsuiesc astfel, ci Duhul Sfânt care sălăşluieşte în mine.
S-a uitat în jurul lui şi a văzut peştii cenuşii ce înotau în apa încă tulburată de picioarele mele.
― Ziua suferinţei va veni! a strigat el, arătând cu mâna stângă înspre peşti. Schimba-se-va culoarea peştilor în roşu, vor crede şi cei fără de credinţă! Acesta e semnul. Dacă vei trăi, vino aici şi te vei convinge. Duhul lui Dumnezeu, Stăpânul Lumii, vorbeşte prin gura mea.
Şi-a făcut prorocirea cu o atât de tulburătoare elocinţă, încât l-am crezut, însă, după această răbufnire explozivă, mi s-a părut şi mai obosit ca înainte. După ce călugărul celălalt a plecat, iar eu m-am îmbrăcat, i-am spus:
― Părinte, am păcătuit şi am încălcat legea, aşa cum am mărturisit. Am păcătuit cu o femeie, care nu a mai cunoscut alt bărbat înaintea mea. O grecoaică. Oare există vreo posibilitate de a-mi izbăvi greşeala, de a mă căsători cu ea, chiar dacă la Florenţa am o femeie de care am fost legat prin sacramentele Bisericii Romano-Catolice?
A reflectat un moment şi din nou am văzut lucind în ochii lui acea inteligenţă politică de odinioară. A spus:
― Papa şi cardinalii săi au ofensat destul credinţa noastră şi ne-au persecutat Biserica şi patriarhii, aşa că poate nu-i un păcat dacă şi eu, la rândul meu, ofensez misterele sacre ale Bisericii lor. Acum, după ce ai fost botezat în adevărata credinţă, căsătoria ta de mai înainte a fost anulată. Eu o pot declara nulă, fiindcă în aceste vremuri de persecuţie, noi nici nu avem un patriarh adevărat, ci doar pe acest apostat blestemat de Gregorios Mammas. Vino împreună cu această femeie şi eu vă voi uni ca soţ şi soţie dinaintea altarului.
― Este delicat lucrul pe care ţi-l cer. Căsătoria trebuie să se săvârşească în secret. Poate că o cunoşti pe femeie. Unindu-ne, îţi asumi riscul de a ţi-l face duşman pe tatăl ei, unul dintre nobilii cei mai de vază din Constantinopol.
― Căsătoria este un act sacru dinaintea lui Dumnezeu, în cazul acesta, păcatul este anulat prin căsătorie. Oare ce tată este atât de denaturat încât să-şi împiedice fiica să-şi repare greşeala? Dar de ce m-aş teme eu de nobili şi de arhonţi, când nici de împărat nu m-am temut? 
Cine ştie, poate că el şi-a imaginat că am sedus-o pe fiica vreunui curtezan latinofil şi s-a bucurat de propunerea mea. În orice caz, mi-a făgăduit că va păstra secretul şi mi-a spus să vin împreună cu femeia mea la miezul nopţii pentru a ne uni dinaintea altarului. Necunoscând îndeajuns de bine obiceiurile Bisericii greceşti, nu am putut fi sigur dacă o astfel de căsătorie are valoare legală. Dar pentru inima mea a fost de ajuns.
Triumfător şi fericit, am părăsit Mănăstirea Pantocratorului şi m-am îndreptat spre casa mea, unde, după cum presimţisem, am găsit-o pe Anna. Îşi adusese de la mănăstire cufărul şi toate lucrurile ei, aranjase totul în casă în aşa fel încât nici un lucru nu mai era la locul lui şi-l pusese pe Manuil să spele podelele.
― Stăpâne! mi s-a adresat cu umilinţă Manuil, storcând o cârpă din care curgeau zoaie murdare. Tocmai voiam să te caut. Spune-mi, a fost în intenţia ta ca această femeie energică să se mute la noi şi să răstoarne toată casa cu fundu-n sus? Nici nu-mi mai simt genunchii de durere şi nici cu spinarea nu-mi merge mai bine. Nu trăiam noi oare liniştiţi în casa aceasta când nu era nici o femeie?
― Ea va rămâne aici, i-am spus eu. Dar nu povesti nimănui despre ea. Dacă te vor întreba vecinii, poţi să le spui că este de origine latină, că este prietena stăpânului tău şi că va locui la noi pe toată durata asediului.
― Te-ai gândit îndeajuns, stăpâne? m-a întrebat el prudent. O femeie soseşte mai iute decât pleacă.
Şi a mai spus cu un surâs răutăcios:
― Ea ţi-a şi răvăşit toate manuscrisele şi cărţile.
Dar nu aveam prea mult timp să discut cu el. Cu trupul fierbinte, am urcat scara ca un bărbat tânăr. Anna era îmbrăcată cu veşminte simple, la fel ca toate femeile obişnuite din Constantinopol. Dar chipul ei, pielea, toate îi dezvăluiau obârşia nobilă, în aceste veşminte, pe care se hotărâse să le poarte pentru a nu atrage nimănui atenţia, era ca piatra preţioasă într-o montură de fier.
― De ce-ai alergat? m-a întrebat ea cu o falsă nelinişte. Abia de mai poţi respira. Ai de gând să mă dai afară? Cel puţin aşa m-a ameninţat Manuil. Acest bătrân încăpăţânat nu ştie să-şi preţuiască fericirea.
A aruncat o privire spre dezordinea cumplită din cameră şi a spus repede, cu un aer vinovat:
― Am făcut doar puţină ordine aici, ca să ne simţim mai bine. Dar totul este grozav de murdar. Uite, dacă mi-ai da nişte bani, aş putea cumpăra draperii noi. În orice caz, nu se cade pentru rangul tău acest pat cu saltele din care curg penele.
― Bani? am repetat eu oarecum descumpănit, fiindcă nu-mi puteam aminti ce bani mai am. Şi apoi, după cum gândesc eu, cu sau fără bani, totuna-i.
― Bineînţeles, a rostit ea. Se spune că bărbaţii îşi acoperă cu aur femeile pe care le-au sedus. Să fi devenit avar, acum, după ce ţi-ai atins scopul?
― Ar trebui să-ţi fie ruşine că în acest moment solemn îmi vorbeşti de bani, am spus eu, izbucnind în râs. Dacă am alergat într-un suflet până acasă este pentru a te anunţa că vreau să sacralizăm legătura noastră.
Uitând jocul de-a femeia cicălitoare, m-a privit surprinsă. Şi i-am întâlnit ochii căprui, atât de curaţi şi sinceri, aşa cum i-am văzut prima dată în faţa catedralei Sfânta Sofia. Am simţit că noi am traversat împreună sute de ani, că am trăit multe vieţi împreună, chiar dacă somnul morţii şi reînnoita geneză ne-au făcut să le uităm. Ne-am recunoscut prin voaluri transparente.
I-am spus:
― Anna! Vrei să te căsătoreşti cu mine? Ca sacrele mistere ale Bisericii să unească sufletele noastre, după cum trupurile noastre s-au unit.
Şi-a plecat capul, din ochii ei frumoşi lacrimile i s-au rostogolit pe obraji.
― Atunci, mă iubeşti? m-a întrebat ea cu o voce nesigură, în ciuda celor întâmplate, tu mă iubeşti.
― Te-ai îndoit? am întrebat-o eu surprins.
― Nu ştiu, a spus ea cu sinceritate, ridicându-şi ochii. M-am gândit că nimic nu mai are nici o valoare dacă nu mă iubeşti de-adevăratelea. De aceea m-am dăruit, pentru a mă convinge dacă nu cumva doar acest lucru îl doreai de la mine. N-aş fi pierdut nimic dacă ai fi dorit doar lucrul acesta. Dar probabil că te-aş fi părăsit şi n-aş mai fi vrut să te văd niciodată. Am venit în casa ta doar pentru că voiam să mă joc de-a femeia care trăieşte în casa bărbatului ei.
Şi-a sprijinit fruntea de umărul meu şi a spus:
― Eu nu am avut niciodată casa mea. Palatul în care am locuit este casa tatălui meu şi a mamei mele. Acolo n-am avut voie să spun nimic. Am invidiat-o pe una dintre servitoarele noastre care, după ce s-a măritat, a cumpărat o oală de argilă pentru sărăcăcioasa ei casă. Am tânjit întotdeauna după fericirea oamenilor simpli, am crezut că nu voi avea parte de o astfel de bucurie. Dar acum, dacă tu, într-adevăr, vrei să te căsătoreşti cu mine, mă voi bucura de fericirea de care întotdeauna m-am crezut frustrată.
― Dar nu-ţi face iluzii, dragostea mea, i-am spus eu consolator. Noi nu avem nimic. Nimic, în afară de puţinul timp ce ne-a mai rămas. Tu eşti singura bogăţie a vieţii mele. Dar nu încerca să mă reţii când timpul se va sfârşi! Făgăduieşte-mi!
Nu mi-a răspuns, şi-a ridicat privirea şi m-a privit până în fundul ochilor.
― Când te gândeşti că aş fi putut fi soţia împăratului! A fost o vreme când l-am urât pe Constantin pentru că nu şi-a ţinut promisiunea. Bine că nu-i sunt soţie! Sunt fericită că am reuşit să mă căsătoresc cu un franc fugit de la femeia lui.
Apoi, cu un surâs jucăuş, a mai spus:
― A fost norocul meu că nu m-a vrut împăratul Constantin. Nu încape îndoială că l-aş fi înşelat cu tine. Apoi am fi fost demascaţi, ţie ţi-ar fi fost scoşi ochii, iar pe mine m-ar fi trimis la mănăstire. Păcat de noi, nu-i aşa?
De la o oră la alta, tunurile au tras fără încetare asupra zidurilor. Iar casa mea construită din buşteni de lemn s-a cutremurat până la temelii la fiecare detunătură. Dar noi eram în afara timpului şi ne-am bucurat de scurtul răgaz de fericire. Seara, l-am trimis pe Manuil să închirieze o lectică şi am plecat împreună spre Mănăstirea Suveranului Lumii. Părintele Ghenadios a tresărit când a recunoscut-o pe Anna Notaras, dar şi-a ţinut făgăduiala. Manuil şi călugării au ridicat sfântul acoperământ deasupra capetelor noastre, iar părintele Ghenadios a sfinţit unirea noastră ca bărbat şi femeie. După ceremonie, ne-a binecuvântat şi ne-a înmânat un pergament cu pecetea Mănăstirii Pantocratorului în care este atestată căsătoria.
Când mi-a înmânat pergamentul, în privirea lui am întâlnit o ciudată înţelegere. El a spus:
― Până la urmă, tot nu ştiu cine eşti tu. Dar sufletul îmi spune că în lumea aceasta nimic nu se petrece la voia întâmplării. Fie spre binele credinţei noastre şi a oraşului!
După ce a rostit aceste vorbe, am simţit cu o certitudine de gheaţă că nimic din ceea ce mi s-a întâmplat până acum nu a fost să se întâmple din voinţa mea. După ce am fugit din tabăra sultanului, pas cu pas, cu o siguranţă de om care umblă în timp ce doarme, mi-am urmărit doar drumul prestabilit de destin. Altfel, de ce, dintre toate femeile lumii, aş fi întâlnit-o anume pe Anna Notaras şi i-aş fi recunoscut ochii?

20 aprilie 1453
M-am deşteptat în casa mea. Ca aurul şi fildeşul, trupul ei muritor se odihnea lângă mine. Nespus de frumoasă. Tot atât de frumoasă, tot atât de pură şi după ce misterele trupului ei s-au împlinit, în timp ce o contemplam, am simţit în gât arsura unui spin.
I-am privit trupul adormit şi din nou m-a răscolit văpaia, focul iubirii.
Niciodată nu am simţit atât de aproape moartea. Nici în faţa dansului macabru de pe zidul cimitirului, în tinereţe, când m-am deşteptat în cântec de privighetoare.
Simple şi clare mi-au fost toate. Cu spinul morţii în gât m-am gândit că imperfecţiunea omului doar din trup purcede, fiindcă Dumnezeu a făcut din om: bărbat şi femeie. Am patruzeci de ani. Ar fi trebuit să ştiu de-acum toate acestea. Dar nu le-am ştiut. M-am îndrăgostit. Orbeşte. La disperare.
Deodată, clopotele au început să bată alarmant. Oamenii au trecut în goană pe stradă, prin faţa casei mele. De paşii lor apăsaţi au zdrăngănit talgerele de metal de pe masă. Am sărit din pat amintindu-mi de datorie. Ea s-a deşteptat şi s-a aşezat pe marginea patului, încercând să se acopere cu cuvertura.
M-am îmbrăcat în grabă, de aceea am uitat să-mi încing sabia la brâu. Tot în grabă am sărutat-o şi i-am urat zi bună, apoi am coborât treptele scării; în apropierea leului de piatră, cu braţele deschise, Manuil încerca să-i oprească pe oamenii care alergau ca să-i întrebe ce se întâmplă. Faţa îi era luminată de o expresie de bucurie, dar şi de îndoială.
― O, stăpâne! a strigat el. Miracolul s-a împlinit! Azi e o zi binecuvântată. Soseşte flota pontificală. Au fost văzute primele corăbii în larg.
Am alergat şi eu împreună cu mulţimea până la colina Acropole. De acolo, din înaltul colinei, în mijlocul mulţimii agitate de oameni, care răsuflau din greu şi zbierau, am zărit patru corăbii creştine, cu pânzele umflate, ce se îndreptau spre promontoriul Acropole, spre confuzia numeroaselor galere turceşti. Pe trei catarge flutura baniera Genovei. A patra corabie, un mare vas bizantin de transport, arbora baniera purpurie a împăratului. Alte corăbii creştine nu mai erau.
Ajunseseră atât de aproape, încât vântul purta până la noi zgomotele luptei, strigătele, înjurăturile şi detunăturile. Nava-amiral a turcilor şi-a înfipt pintenul în flancul celei mai mari corăbii creştine. Asupra celorlalte, galerele turcilor au aruncat cârlige de abordaj, aşa că puternicele galere au târât după ele numeroasele ambarcaţiuni pitice ale turcilor.
Oamenii povesteau cu însufleţire că bătălia navală începuse în largul mării. Sultanul însuşi venise călare până în apropierea Turnului de Marmură şi le dăduse porunci căpitanilor de galeră, conjurându-i să scufunde corăbiile creştine.
Tot zidul maritim era acoperit de oameni. Zvonurile treceau din gură în gură cu o repeziciune înspăimântătoare. Printre altele, se spunea că, plin de mânie, sultanul şi-ar fi dezvelit colţii ca un câine şi că de pe buze îi curgeau bale. Nu era imposibil. Eu însumi l-am văzut nebun de furie. Numai că acum Mehmet ştie să-şi stăpânească mânia.
Încet, irezistibil, vântul a împins marile corăbii ale creştinilor spre port. Iar în urma lor, ca nişte câini de pradă agăţaţi cu îndârjire de spinarea unui urs, veneau galerele turcilor, atât de multe, încât se izbeau una de alta. Crestele înspumate ale valurilor erau roşii de sânge. Din când în când, câte o galeră renunţa la luptă, îşi desfăcea cârligul de abordaj şi lăsa locul altei galere, în larg, o galeră turcească plutea în derivă.
Era plin văzduhul de răpăitul tobelor, de sunetul răguşit al trâmbiţelor, de urlete asurzitoare, de ţipetele înspăimântătoare ale morţii. Cadavre şi tot soiul de materiale sfărâmate pluteau pe apă. De pe punţi, de pe pupele şi prorele înalte, marinarii creştini în armuri de fier îi loveau cu bărzile, săbiile, suliţele pe asediatorii care reuşeau să se caţăre pe punte. La pupa galerei sale, amiralul turc îşi urla poruncile printr-o pâlnie de trompetă.
Grecii adunaţi pe ziduri au început să strige într-un singur glas: Phlaktanellas! Phlaktanellas! Şi strigătul s-a răspândit de îndată în tot oraşul. Cineva îl recunoscuse pe căpitanul corăbiei bizantine de transport. Această navă plecase cu trimişii împăratului spre Sicilia înainte de asediu pentru a cumpăra grâu. Bărbatul pântecos pe care-l chema Phlaktanellas râdea arătând cu barda însângerată din mână spre arcaşii de pe gabia catargului, care-i ţinteau pe turci.
Genovezii aruncaseră apă peste velele corăbiilor pentru a nu lua foc de la săgeţile incendiare lansate de turci. Dar, dintr-o dată, o limbă uriaşă de foc s-a întins pe puntea uneia dintre galerele turcilor şi urletele îngrozitoare ale celor arşi de vii au acoperit toate zgomotele dimprejur. Galera a abandonat lupta, lăsând în urma ei o dâră de foc. 
Priveliştea era de necrezut. Corăbiile creştine şi-au continuat drumul, izbutind necontenit să alunge cele aproape patruzeci de galere ce le stăteau în cale. Entuziasmul mulţimii a fost de nedescris. Oamenii repetau că cele trei corăbii genoveze nu sunt decât avangarda flotei pe care papa a trimis-o. Constantinopolul este salvat, aşa striga mulţimea.
Sosite la Capul Acropole, corăbiile creştine urmau să se îndrepte spre miazănoapte, pentru a ajunge în apropierea lanţului, la Cornul de Aur. Dar tocmai când erau pe cale să ocolească promontoriul de la poalele Acropolei, vântul a încetat să mai bată, pânzele au început să atârne de catarge şi cârmele nu au mai putut fi folosite. Navele creştine s-au lăsat în voia curentului marin. Un urlet triumfător s-a înălţat dinspre galerele turcilor. Grecii au amuţit. Iar de pe ţărmul Bosforului, dincolo de zidurile Perei, s-au auzit strigătele victorioase ale turcilor repetând la nesfârşit numele lui Allah.
Fără să se oprească o clipă din luptă, corăbiile creştine au avut grijă să rămână tot timpul grupate. Nici una nu a abandonat-o pe alta, chiar dacă acest lucru nu a fost uşor, pentru că, în continuare, corabia cea mai mare, de care era agăţată nava-amiral a turcilor, era mereu în urma celorlalte. Bord lângă bord, legănate de hulă, ca o adevărată fortăreaţă, de pe zidurile căreia erau aruncaţi bolovanii, lansate proiectilele, săgeţile, focul şi plumbul topit asupra flotilei turcilor, cele patru corăbii creştine şi-au continuat drumul. Şi, ca un arc aprins, focul grecesc a ţâşnit căzând pe galerele cele mai depărtate, ale căror echipaje înfricoşate au abandonat lupta pentru a-l împiedica să se răspândească.
Phlaktanellas! Phlaktanellas! a strigat din nou mulţimea. Corăbiile erau atât de aproape, încât oamenii de pe ziduri distingeau feţele luptătorilor, însă nimeni nu-i putea ajuta, în spatele lanţului, galerele veneţiene erau gata de luptă, dar lanţul le împiedica să acţioneze şi până la lanţ mai era cale lungă.
Băteau clopotele în tot oraşul. Tunurile turcilor încetaseră să mai tragă asupra zidurilor. Cu răsuflarea tăiată de emoţie, şi de o parte şi de alta, toţi aşteptau să vadă cum se va sfârşi lupta. Din gură în gură, s-a răspândit apoi vestea că sultanul s-a întors în tabăra din faţa Porţii Sfântului Roman şi s-a închis în cortul lui.
Urmărind incredibila luptă a corăbiilor genoveze, disciplina riguroasă, abilitatea şi arta navigaţiei, le-am dat iertare negustorilor Perei pentru neutralitatea lor în acest război. Şi am înţeles de ce Genova, de-a lungul sutelor de ani, a dominat marea, rivalizând cu Veneţia. Cu o încetineală de necrezut, deget cu deget, fortăreaţa plutitoare a înaintat contra curentului, doar cu ajutorul vâslelor, spre lanţ.
Nemaiputând suporta tensiunea acestei teribile aşteptări, grecii de pe zidul maritim şi de pe vârfurile colinei au căzut în genunchi şi au început să se roage. Superioritatea numerică a turcilor era înspăimântătoare. Cu furie şi curaj, cu forţe mereu proaspete, galerele turcilor au reînceput atacul. Glasul amiralului turc răsuna dogit şi pe obrajii lui şiroia sângele. Soldaţi cu capetele înfăşurate în turbane cădeau în mare, dar pumnii lor tăiaţi continuau să rămână încleştaţi de bastingajele corăbiilor creştine.
Cu o teamă crescândă, de pe zidurile şi locurile unde se aflau, grecii îngenuncheaţi se închinau şi strigau: Panaghia! Panaghia! Sfântă Fecioară, apără-ne oraşul! Mişcaţi de rezistenţa şi de vitejia lor, grecii se rugau pentru marinarii latini. Poate că nu-i nici un eroism când lupţi pentru viaţa ta. Dar eroică a fost, fără îndoială, lupta celor patru corăbii creştine care, în ciuda superiorităţii numerice a duşmanului, neabandonându-se una pe alta, şi-au croit drum pentru a veni în ajutorul Constantinopolului.
Apoi, dintr-o dată, când soarele se pregătea să apună, s-a întâmplat un miracol. O lucire albastră a traversat cerul, faldurile rochiei Fecioarei au fluturat în aer şi rafale de vânt dinspre miazănoapte au început din nou să bată. Pânzele obositelor nave ale creştinilor s-au umflat şi corăbiile au fost împinse spre lanţ. În ultimul moment, amiralul turc a dat ordin să fie tăiat cu lovituri de bardă pintenul ce-l lega de corabia cea mai mare. Şi a bătut în retragere. Sângele şiroia prin toate deschiderile galerei sale. Şchiopătând, cu vâslele sparte, învăluită de fumul puturos al focului grecesc, flota turcilor şi-a urmat comandantul. Iar grecii Constantinopolului au urlat triumfător de s-a cutremurat cerul.
Despre miracole, nu ştiu multe lucruri. Dar această întoarcere a vântului în momentul decisiv s-ar părea că a fost un adevărat miracol. A avut o încărcătură sacră această întâmplare, inaccesibilă simţurilor omeneşti. A strălucit cu o ciudată limpezime, care nu a putut fi umbrită nici de strigătele sfâşietoare ale celor răniţi, nici de înjurăturile marinarilor care cereau să li se deschidă de îndată lanţul. Numai că fiind un lucru periculos şi complicat, s-a săvârşit abia după ce flota turcilor a dispărut, îndreptându-se spre Portul Celor Două Coloane. După ce Aloisio Diedo a dat semnalul de liberă trecere, trăgând salve de tun în cinstea împăratului, cele patru corăbii au intrat în port.  
Seara, echipajele corăbiilor, în frunte cu căpitanii lor, au defilat cu flamurile desfăşurate în vânt prin tot oraşul până la Mănăstirea Hora, pentru a aduce mulţumiri Panaghiei făcătoare de minuni a Constantinopolului. Toţi răniţii care puteau păşi pe picioarele lor au însoţit cortegiul. Cei grav răniţi au fost purtaţi pe brancarde, în speranţa că Fecioara, care şi-a vânturat faldurile albastrei rochii pe cerul Constantinopolului, îi va răsplăti pentru bărbăţia de care făcuseră dovadă cu o vindecare miraculoasă. Aşa se face că latinii au adus mulţumire Sfintei Fecioare a grecilor, cu ochi uluiţi de splendoarea mozaicurilor şi aurului bisericii Mănăstirii Hora.
După slujba religioasă de mulţumire, mulţi dintre ei au urcat pe zid ca să se uite la turci şi să-i înjure pe săturate pe cei din preajma şanţului de apărare. Erau încă ameţiţi de patima luptei şi de beţia victoriei. Dar când tunurile turcilor au început să tragă din nou şi să se cutremure zidul sub picioarele lor, şi-au făcut cruce, apoi au coborât în grabă ca să ajungă pe corăbiile lor.
La fel ca mulţi alţii, i-am strâns şi eu mâna lui Phlaktanellas şi l-am bătut pe umăr, fiindcă era grec. După ce şi-a încărcat corabia cu grâu, a întâlnit în portul Chios cele trei corăbii genoveze care se opriseră acolo din cauza furtunii şi aşteptau vântul favorabil, aşa că li s-a alăturat lor pentru a naviga împreună spre Constantinopol. Cum locuitorii oraşului l-au întâmpinat ca pe un erou, până la urmă el însuşi a început să se creadă erou. E un bărbat uriaş, diform, şi clipeşte întruna din ochi. Are un limbaj atât de sărac, încât, după fiecare cuvânt pe care-l spune, este nevoit să tragă o înjurătură pentru a compensa lipsa de conţinut a rostirilor sale.
Până la urmă, cetăţenii cu judecată au înţeles că cele trei corăbii genoveze nu erau nicidecum avangarda făgăduitei flote pontificale, ci doar nişte corăbii de comerţ, care transportau armele pe care împăratul Constantin le cumpărase toamna trecută pentru apărarea oraşului. Atacul flotei turce fusese o evidentă violare a neutralităţii, fiindcă cele trei corăbii genoveze intenţionaseră să acosteze la Pera. Căpitanii acceptaseră lupta doar pentru că încărcătura corăbiilor lor era contrabandă de război şi ar fi riscat să fie confiscată împreună cu corăbiile. Acum, dacă sunt în siguranţă în port, ei au ajuns, la fel ca şi armatorul lor, nişte oameni bogaţi. Vor reuşi să-şi păstreze bogăţiile şi corăbiile, invocând neutralitatea Perei? Cine ştie?
Mi-a pierit tot entuziasmul. Trebuia să mă întorc la Blaherne şi să mă întâlnesc cu Giustiniani. Am îmbrăţişat-o pe Anna şi i-am interzis să iasă în oraş, de teamă să nu fie recunoscută. I-am poruncit lui Manuil să o slujească şi am promis că voi reveni de îndată ce voi putea.
În apropiere de Poarta Sfântului Roman, chiar şi marele zid interior suferise stricăciuni. Oamenii cărau necontenit lemne, pământ, crengi şi piei de animale în parateichion pentru întărirea zidului exterior ruinat. Oricine putea să treacă prin poarta marelui zid după ce-l va fi străbătut, pentru a ajunge la zidul exterior, dar înapoi era mai greu, fiindcă Giustiniani pusese paznici care-i trăgeau de braţ sau de umeri pe aceia care încercau să se întoarcă şi-i obligau să lucreze toată noaptea la repararea zidului. Mercenarii lui Giustiniani sunt istoviţi de neîntrerupta canonadă şi de incursiunile din ce în ce mai dese ale turcilor, care stânjenesc cum pot repararea zidului. Cei mai mulţi dintre apărători nu şi-au dat jos armura de pe ei de câteva zile.
I-am povestit lui Giustiniani cum s-a desfăşurat bătălia navală, după care am adăugat:
― Veneţienii de la Blaherne sunt furioşi pe victoria genovezilor, fiindcă navele lor de lângă lanţ, la adăpost de ghiulelele turcilor, nu au câştigat încă nici o cunună de laur.
― Victorie? a întrebat Giustiniani şi a izbucnit în râs. Singura noastră victorie este că am rezistat timp de două săptămâni asediului. Sosirea acestor corăbii este cea mai diavolească înfrângere care ni se întâmplă. Până acum a mers cum a mers, fiindcă mai aveam speranţa că o flotă adunată de papă va sosi la timp ca să ne salveze. Dar acum ştim că Marea Greciei este pustie şi nici o flotă din lume nu se va strânge pentru noi în porturile italiene. Creştinătatea ne-a părăsit.
Dar eu i-am spus îndârjit:
― Astfel de acţiuni rămân secrete până în ultimul moment.
― Vorbe goale! a rostit el. Este imposibil de armat pe ascuns o mare flotă în aşa fel încât căpitanii genovezi să nu afle. Dar spune-mi, unde ai dispărut? m-a întrebat el cu lin aer ameninţător. Nici ieri n-ai fost văzut la Blaherne.
― Fiindcă ziua a fost liniştită, i-am răspuns eu, m-am ocupat de afacerile mele personale. Oare n-ai încredere în mine?
― Tu eşti înscris pe listele mele, a spus el hotărât. Trebuie să ştiu ce faci. Ai fost văzut în tabăra turcilor, a spus el deodată cu faţa congestionată de mânie şi privindu-mă cu ochi fioroşi.
― Oare ai înnebunit? l-am întrebat eu. E cea mai sfruntată minciună pentru a mă pierde. Oare cum aş fi putut ajunge acolo, şi mai ales, cum aş fi putut să mă întorc? 
― În fiecare noapte bărcile cu vâsle mişună între oraş şi Pera. O ştii prea bine. Podestatul Perei nu este insensibil la daruri, iar gardienii, care sunt bărbaţi cumsecade, sunt gata oricând să-şi sporească veniturile, fiindcă solda lor nu-i prea mare. Oare crezi că nu ştiu ce se întâmplă în tabăra sultanului? Dar eu am iscoadele mele acolo, după cum şi sultanul tău îşi are iscoadele lui aici.
― Giustiniani! am insistat eu. În numele prieteniei noastre, crede-mă! Ieri, fiindcă ziua a fost atât de calmă în comparaţie cu altele, m-am căsătorit cu o grecoaică. Dar, pentru numele lui
Dumnezeu, te rog să păstrezi secretul. Altfel, s-ar putea să o pierd.
Giustiniani a început să râdă în hohote, m-a bătut cu prietenie pe umăr şi a spus:
― Asta-i bună! Despre o nebunie mai mare încă n-am auzit! Un moment mai potrivit pentru a te căsători, nici că puteai să găseşti!
M-a crezut. Dar s-a folosit de o strategie mârşavă pentru a mă intimida, fiindcă voise să ştie exact ce am făcut în timpul cât nu am fost la Blaherne. Inima mea s-a întristat şi presimţiri rele mi-au năpădit fiinţa. Toată noaptea au rămas aprinse focurile în tabăra turcilor şi tunurile mari au tras lovitură după lovitură. Până acum, trăgeau doar o singură dată în timpul nopţii.

21 aprilie 1453
Zi infernală, în timpul nopţii, turcii au adus tunuri noi şi şi-au întărit bateriile de tragere. Noile strategii de atac au dat roade. Spre seară, în apropierea Porţii Sfântului Roman, s-a prăbuşit unul dintre turnurile mari antrenând în cădere o bună bucată din zidul exterior. Spărtura este mare. Dacă turcii ar fi avut la faţa locului o trupă de atac, ar fi putut pătrunde în oraş. În acest loc, din zidul exterior n-a mai rămas decât o palisadă, care se repară noapte de noapte. Din fericire, turcii se mulţumesc doar cu atacuri modeste asupra fortificaţiilor şi nu au timp nici să-şi adune morţii. Cadavrele zac pretutindeni, în peribolos, în şanţ, şi otrăvesc atmosfera.
Această hărţuială neîntreruptă a durat toată ziua, până seara târziu. Soldaţii sultanului au făcut cunoştinţă cu toate sectoarele zidului. Pe colina Perei, noile tunuri au tras pe deasupra oraşului înspre corăbii. Mai mult de o sută cincizeci de ghiulele au căzut în port şi multe case din Pera au fost distruse. Corăbiile veneţiene s-au depărtat uşor de lanţ pentru a fi la adăpost; galerele turcilor au încercat să le împiedice, dar alarma a fost dată la timp, aşa că veneţienii au ripostat aruncând cu bolovani, jeturi incendiare şi ghiulele, silindu-i pe duşmani să se retragă; în timpul luptei, artileria din Pera a încetat să tragă, pentru a nu lovi din greşeală galerele turceşti. De trei ori la rând au încercat navele turcilor să rupă lanţul.
S-ar putea spune că sultanul încearcă din toate puterile să se răzbune pentru înfrângerea dezonorantă de ieri. Unii spun că ieri seară, după ce a ajuns în galop la Portul Celor Două Coloane, sultanul l-ar fi lovit chiar el pe amiral peste piept şi peste umeri cu biciul de emir ţintuit cu fier. Amiralul Baltoghlu şi-a pierdut ochiul drept în bătălie, iar de pe nava-amiral două sute de oameni au fost ucişi, aşa că abia de a reuşit să ajungă înapoi în port. Fără îndoială, el este un căpitan iscusit, dar nu poate să comande o flotă întreagă. Dovadă, acţiunea confuză în înfruntarea de ieri.
Sultanul ar fi vrut să-l tragă în ţeapă pe nefericitul amiral, dar ofiţerii l-au rugat să-i cruţe viaţa pentru stăruinţa şi bărbăţia de care dăduse dovadă. De aceea, sultanul l-a pedepsit doar cu flagelarea. Despuiat şi întins pe burtă în faţa tuturor marinarilor, a fost bătut cu ciomegele până şi-a pierdut conştiinţa. A fost deposedat de toată averea şi izgonit din oştirea sultanului. După ce amiralul Baltoghlu şi-a pierdut ochiul, fericirea şi onoarea, este lesne de înţeles că nu există prea mulţi care să-şi dorească funcţia de amiral, în orice caz, flota turcă s-a dovedit astăzi mai activă ca de obicei.
Veneţienii se tem că această activare a flotei şi prea desele expediţii de recunoaştere şi intimidare sunt semne ale iminentului atac general. Toată ziua a durat starea de alarmă. Nimeni nu a putut părăsi zidurile. Nimeni nu poate să-şi dea jos armura în timpul nopţii. Veselia de ieri a fost înlocuită astăzi cu o stare de amară tristeţe. Nimeni nu mai reuşeşte să numere bubuiturile tunurilor, atât de dese sunt. Fumul pulberii se înalţă spre cer şi funinginea se aşterne peste casele din oraş.
În fiecare zi, în tabăra sultanului sosesc, din toate părţile imperiului, oameni animaţi de speranţa participării la marele jaf anunţat. Printre ei se află negustori evrei şi negustori creştini, care câştigă bine din vânzările de hrană pentru trupă şi, după ce turcii vor cuceri oraşul, vor să-şi folosească eficient banii, cumpărând prada de război. Se spune că măgarii, cămilele şi căruţele au ajuns să fie vândute la preţuri fabuloase. Cei săraci speră că vor captura sclavi care să transporte pe umerii lor, până în fundul Asiei, bogăţiile pe care le vor fura din Constantinopol.  
Tot ceea ce se întâmplă lasă de înţeles că nu mai este mult până la atacul final. Fiecare baterie de tunuri a sultanului a învăţat să lovească în trei puncte pentru a face o spărtură sigură în zid. În oraş şi pe ziduri, oamenii au început să intre în panică. Patrule călare străbat străzile oraşului şi târăsc fără milă  înspre ziduri pe oricare cetăţean valid întâlnit în drum, chiar şi pe brutari. Doar bătrânii, femeile şi copiii pot rămâne în casele lor. Sunt luaţi oameni chiar şi din patul lor, unde zac prefăcându-se bolnavi. Ei cred că războiul nu-i treaba lor, ci a împăratului şi a latinilor, şi refuză să lupte pentru latini. Mulţi îşi pregătesc ascunzători în pivniţe, în galerii subterane sau în puţuri secate, pentru a fi la adăpost când vor intra turcii în oraş. Şi în timp ce în oraş domneşte o stare confuză, disperată, cu gemete, lacrimi şi neînţelegeri, arhonţii şi nobilii trec pe stradă cu un aer grav, ţinând în mână câte un sul de pergament. Sunt acreditaţi cu misiuni speciale şi au obţinut de la cancelaria imperială un ordin de liberă trecere. Dacă arată patrulelor crucea de cinabru de pe pergamentele lor, sunt lăsaţi în pace. Dorm în casele lor, se hrănesc bine. În rest, îşi petrec timpul ascultând şi răspândind zvonuri. La mare cinste este un oracol care-ar fi prezis că turcii vor pătrunde în oraş doar până la coloana lui Constantin cel Mare. Apoi, din cer va pogorî un înger cu o sabie de foc în mână şi-i va goni pe turci înapoi în Asia lor. Cine a făcut prezicerea şi cine a împrăştiat-o nu se ştie. Dar arhonţii cred în ea. Bietul meu oraş! Sărmană slăbiciune umană! Este miezul nopţii, încă mai bat tobele în tabăra turcilor. Pe dealul Perei sună trâmbiţele.

22 aprilie 1453
Duminica groazei! Azi-dimineaţă clopotele bisericilor şi-au  întrerupt brusc bătaia. Speriaţi, oamenii vorbeau în şoaptă despre vrăjitori şi despre dervişi care pot umbla pe apă. Zidul maritim  gemea de lumea care privea îngrozită spre Pera. În dreptul Bisericii  Sfântul Nicolae şi a Porţii Sfintei Theodosia, pe cealaltă parte a Cornului de Aur, în Valea Izvoarelor, portul interior era plin de galere turceşti de război. Nimeni nu înţelegea cum au putut corăbiile turcilor să treacă dincolo de lanţ şi să ajungă în spatele corăbiilor veneţiene. Oamenii se frecau la ochi de parcă voiau să alunge o nălucire. Tot malul Perei forfotea de turci care săpau şanţuri, ridicau palisade şi aşezau tunuri care să le protejeze corăbiile. 
Apoi mulţimea de pe ziduri a izbucnit în urlete. Avea şi de ce. În vârful dealului şi-a făcut apariţia o corabie cu pânzele umflate, care a început să coboare spre port în răpăitul tobelor şi în răsunetul fluierelor şi al trâmbiţelor. Trasă şi condusă de sute de oameni, a alunecat repede pe un plan înclinat din bârne de lemn, până ce a ajuns în apă, unde, după ce i s-a detaşat suportul pe care fusese aşezată, şi-a continuat drumul cu ajutorul vâslelor, alăturându-se celorlalte corăbii din port. Erau deja cincizeci de galere. Nu prea mari, ce-i drept, totuşi corăbii cu optsprezece sau douăzeci şi două de perechi de vâsle, lungi de cincizeci şi, respectiv, şaptezeci de picioare.
Doar într-o zi şi o noapte sultanul şi noul său amiral au săvârşit acest miracol; în cursul zilei, am aflat că negustorii genovezi din Pera vânduseră sultanului cantităţi enorme de lemn rindeluit, de odgoane, de buşteni rotunzi şi de grăsime de bou cu care să ungă calea pe care urmau să alunece galerele. Specialiştii sultanului au condus toate manevrele. Corăbiile, sprijinite şi legate pe albii de lemn, au fost trase din Bosfor cu ajutorul troliurilor. Apoi, înaintea fiecărei corăbii au fost înjugate numeroase perechi de boi, care le-au tras de-a lungul pantei până la muchia dealului Perei. După ce boii au fost dejugaţi, corăbiile au ajuns, prin alunecare, în portul interior, în spatele flotei noastre.
Genovezii din Pera s-au apărat afirmând că totul s-a petrecut pe ascuns şi atât de repede, încât, până azi-dimineaţă, nici nu şi-au dat seama de intenţiile sultanului. Cât despre nemaiauzit de marea cantitate de grăsime de bou pe care au vândut-o sultanului, ei au spus că un negustor nu trebuie să se mire niciodată de marfa pe care i-o cumpără clientul, justificându-se că, de pe poziţia lor neutră, ei pot face la fel de bine comerţ şi cu bizantinii şi cu turcii. Chiar de-ar fi ştiut, au mai spus ei, tot n-ar fi putut împiedica corăbiile turceşti să ajungă în Cornul de Aur, fiindcă pe dealul Perei erau zeci de mii de turci care supravegheau transportarea corăbiilor pe pământ.
Uitând curajoasa înfruntare de alaltăieri a genovezilor cu turcii, oamenii Constantinopolului s-au mâniat aprig pe locuitorii Perei, învinuindu-i de făţărnicie. Dar, chiar de s-ar fi ştiut la timpul potrivit care sunt intenţiile sultanului, flota tot nu ar fi putut face nimic, fiindcă tunul aflat îndărătul Perei a tras fără încetare asupra portului; în orice caz, această surpriză i-a cufundat pe greci într-o şi mai profundă descurajare şi o teamă superstiţioasă s-a răspândit în tot oraşul. 
Aloisio Diedo a convocat imediat Consiliul veneţienilor, la Biserica Sfintei Fecioare, pentru a discuta despre noua situaţie împreună cu împăratul Constantin şi cu comandantul Giustiniani. În acest timp, cu toate pânzele desfăşurate, corăbiile turceşti au continuat să coboare în port. În fiecare corabie, vâslaşii erau aşezaţi la locul lor şi mişcau vâslele în aer, în ritmul impus de ofiţerii de pe punte. Se amuzau ca nişte copii care se joacă pe pământ de-a vâslitul pe o corabie. Flota Bizanţului este gata de luptă, dar nu poate face nimic pentru a-i împiedica pe turci să-şi alinieze galerele în Cornul de Aur.
Întrunirea a fost secretă. Cum Aloisio Diedo nu i-a invitat pe căpitanii corăbiilor genoveze, aceştia s-au simţit persecutaţi, iar ura lor împotriva veneţienilor a fost şi mai mare. Pentru a se înţelege cât de greu este de păstrat un secret în acest oraş, trebuie să menţionez că până seara, la Blaherne, toată lumea aflase în detaliu despre tot ce s-a discutat.
Câţiva veneţieni au propus ca flota să treacă la atac pentru a distruge corăbiile turceşti din Cornul de Aur. Dar membrii cei mai prudenţi ai Consiliului, printre care şi bailul Minotto, au estimat că atacul ar putea fi o acţiune riscantă, în care, atât de preţioasele corăbii mari s-ar putea scufunda sau ar avea de suferit grave stricăciuni.
S-a mai propus să fie întreprins un atac terestru protejat doar de câteva galere uşoare, dar Giustiniani s-a opus, fiindcă turcii de pe dealul Perei au o înspăimântător de mare superioritate numerică, iar pentru apărarea oraşului, în acest moment, chiar şi pierderea unui singur om este alarmantă.
Pentru ambele propuneri, împăratul Constantin a folosit, din raţiune politică, dreptul său de veto. Malul pe care sunt ancorate corăbiile turcilor aparţine Perei, a spus el, deci sunt în afara teritoriului terestru şi maritim al Constantinopolului. De aceea, nici un atac nu poate fi întreprins fără acordul prealabil al autoritaţilor genoveze ale Perei. Dacă sultanul a violat acordul de neutralitate al Perei, el, împăratul Bizanţului, nu autorizează pe nimeni să-i urmeze exemplul. Iar Phrantzes a întărit spusele împăratului şi a afirmat că oraşul Constantinopol nu-şi permite în acest moment riscul unui incident diplomatic cu genovezii din Pera.
Atunci veneţienii au ţipat şi au blestemat, spunând că mai bine i s-ar comunica direct sultanului planul secret de atac, decât să fie încredinţat genovezilor, care sunt nişte trădători şi nişte renegaţi. Şi au mai spus ei că, fără complicitatea genovezilor, sultanul n-ar fi reuşit niciodată să-şi mute flota din Bosfor în Cornul de Aur. 
Giustiniani n-a mai putut răbda mârşăvia veneţienilor, şi-a scos sabia din teacă şi a strigat că este gata să apere onoarea Genovei înfruntându-se în lupta cu unul, cu doi sau chiar cu tot Consiliul celor doisprezece deodată. Este scandalos, a spus el, că se elaborează un plan de atac fără a fi consultată şi părerea căpitanilor genovezi. Corăbiile lor sunt ancorate lângă cele vene-ţiene şi participă, de asemenea, la apărarea oraşului; în aceste momente hotărâtoare pentru Constantinopol, veneţienii ar putea să fie preocupaţi şi de altceva în afară de gloria la care aspiră. De va fi nevoie să se înfrunte cu turcii pe mare, să nu uite veneţienii, a mai spus Giustiniani, că, vor, nu vor, vor trebui să împartă gloria cu genovezii.
Împăratul Constantin, cu braţele ridicate şi cu ochii plini de lacrimi, s-a ridicat în faţa lui Giustiniani şi i-a liniştit pe veneţienii mâniaţi.
Ultimul care a vorbit a fost veneţianul Giacomo Coco, venit în toamnă din Trapezunt, cel care a reuşit să navigheze prin strâmtoarea Bosfor fără să piardă nici un om. Este un bărbat taciturn, care mai mult face decât spune, deseori cu luciri viclene în privire. Oamenii lui îl adoră şi povestesc istorioare amuzante despre viclenia şi măiestria lui de navigator.
― Cu cât sunt mai mulţi bucătari, cu atât este mâncarea mai proastă! a spus el. Dacă vrem să acţionăm, trebuie s-o facem iute, prin surprindere şi fără prea mulţi oameni. Este nevoie doar de o singură galeră cu laturile protejate împotriva ghiulelelor de saci cu bumbac şi lână. Protejate de galeră, câteva bărci se vor putea apropia de navele turcilor ca să le dea foc. Dacă veţi fi de acord, eu mă ofer să preiau comanda galerei, cu condiţia ca această acţiune să fie îndeplinită în această noapte şi ca nici unul dintre noi să nu sufle o vorbă altora despre acest plan.
El avea dreptate, dar împăratul nu voia să-i jignească pe genovezi. Propunerea lui Coco a fost, în principiu, acceptată, dar înfăptuirea ei a fost amânată pentru mai târziu, după ce se va cădea de acord şi cu genovezii. Iar Coco a fost numit comandantul expediţiei. Giacomo Coco a ridicat din umeri şi a izbucnit în râs. După care a spus:
― Întotdeauna am avut mai mult noroc decât mi-a trebuit, dar în faţa imposibilului nu este de ajuns norocul, oricât de mare ar fi el. Am timp deci să-mi cer iertare pentru păcate şi să primesc împărtăşania de pe urmă. Pentru că, dacă nu se va petrece în această noapte, fără a se împrăştia planul la toată lumea, această încercare temerară înseamnă categoric moarte.  
Aşa cum am mai spus, nu de la Giustiniani am aflat eu ce s-a discutat în Biserica Sfintei Fecioare. El s-a mărginit să-mi spună doar atât:
― Flota trebuie să ia măsurile ce se impun. Galerele turcilor din Valea Izvoarelor nu ameninţă corăbiile veneţienilor. Cel mult, într-o noapte întunecoasă, turcii s-ar putea apropia cu bărcile ca să încerce să incendieze corăbiile creştine. Mult mai rău este că zidul maritim trebuie asigurat cu oameni înarmaţi. Până acum, pe el nu au fost decât câţiva observatori. De acum înainte, ne putem oricând aştepta ca turcii să intre în oraş prin port.
Giustiniani a mai spus:
― Ieri noapte sultanul Mehmet şi-a binemeritat numele de noul Alexandru şi a depăşit faima lui Xerxes în aceste ape. Este drept că au mai fost târâte pe pământ corăbii, dar niciodată în condiţii atât de dificile şi într-un număr atât de mare. Grozăvească-se cât vor veneţienii cu flota lor! Eu unul, admir geniul militar al sultanului Mehmet. Fără să fi abuzat de forţă, el mă obligă să-mi reorganizez trupa şi să micşorez numărul de apărători ai Porţii Sfântului Roman.
S-a uitat mai întâi atent la mine, apoi a spus:
― Oare ţi-am spus că, împreună cu împăratul, am hotărât să-i încredinţăm lui Lukas Notaras un rol mai important, pentru a avea şi el acces la gloria după care aspiră toţi apărătorii de frunte ai oraşului? Mâine dimineaţă el va prelua comanda trupei de rezervă de lângă Biserica Sfinţilor Apostoli. Cât priveşte apărarea zidului maritim, o voi încredinţa altcuiva, atunci când voi face transferul de oameni.
― Giustiniani! am rostit eu. Pentru acest fapt, el nu te va ierta niciodată. Umilindu-l astfel, îi jigneşti pe toţi grecii din oraş, ofensezi bisericile şi mănăstirile, preoţii şi călugării, tot spiritul grec.
― Pentru a-mi merita din plin coroana ducală, trebuie să rezist la ura de care voi avea parte, a spus el rotindu-şi ochii. Niciodată nu mi-aş putea da mie însumi iertare dacă într-o noapte întunecată spiritul grec ar deschide poarta din port şi i-ar lăsa pe turci să intre în oraş. Spiritul grec..., a repetat el. Bine i-ai zis, spiritul grec. De acest spirit grec ar trebui să ne păzim, în primul rând împăratul...
Fierbeam de furie, deşi ar fi trebuit să-l înţeleg. Singura bucurie a acestei duminici triste a fost când a sărit în aer unul dintre marile tunuri ale turcilor, omorând mulţi artilerişti şi provocând confuzie în rândurile întregii baterii de trăgători. A durat patru ore până ce s-au auzit din nou bubuiturile din acea direcţie. 
Mulţi apărători au febră şi dureri de burtă. Fraţii Guacchardi l-au spânzurat pe un lucrător grec, care şi-a tăiat intenţionat un deget cu barda pentru a nu participa la repararea zidului.
Să fie, într-adevăr, acest război războiul latinilor? Nu al grecilor? Strălucitorul Palat al Blahernelor a fost pângărit de veneţieni. Leul Veneţiei flutura deasupra banierei imperiale. Despuiate de arme, dromoanele imperiale zac eşuate pe malul mării. Cel mai nobil dintre nobilii Bizanţului a alunecat până la neînsemnata funcţie de comandant al miliţiei de război. Iar de o parte şi de alta a împăratului stau bailul Veneţiei şi un cardinal renegat.
Mi-e teamă de inima mea. Mi-e teamă de gândurile mele. Nebunia războiului îi tulbură chiar şi pe cei mai înţelepţi oameni.

23 aprilie 1453
Tunurile bubuie neîntrerupt. Zidurile se prăbuşesc. Dar sultanul încă aşteaptă. Este evident că la atâta energie câtă au risipit turcii pentru pregătirea asaltului, strămutarea secretă a corăbiilor nu poate fi decât o înşelătorie perfidă, care vrea să ascundă adevăratele intenţii şi să-i îndemne pe apărătorii oraşului să-şi concentreze atenţia asupra dealului Perei.
Am trecut pe acasă. Am strâns-o în braţe şi pentru un scurt moment am simţit durerea lanţurilor timpului efemer şi ale spaţiului mărginit.
Era neliniştită şi mă privea cercetându-mă cu ochii ei limpezi.
― Greul abia acum începe, a spus ea.
Ştiam. Citisem aceasta pe chipul ei drag. Dacă turcii vor învinge, ca femeie a mea, ea va avea parte doar de umilinţă şi de sclavie.
― Ioannis! a rostit ea rugător, punându-şi mâinile pe piept. Amândoi suntem oameni cu judecată, amândoi suntem adulţi. Ce vom face dacă turcii vor cuceri oraşul?
I-am spus:
― La timpul potrivit, te vei întoarce în casa tatălui tău. Poate că el te va putea proteja. Eu mi-am ales calea.
― Nu spune nerozii! a ripostat ea neliniştită. Este de înţeles că vei lupta până în ultima clipă, că doar eşti grec. Dar pe o corabie care se scufundă, vine şi clipa când căpitanul strigă: salvaţi-vă cum puteţi! Suntem pe o corabie care se scufundă. Ce ai de gând să faci pentru a te salva?
― Nimic, am răspuns eu. Îmi voi împlini destinul.
― Atunci nu mă iubeşti, a spus ea amărâtă. 
― Nu, i-am răspuns eu. Nu atât de mult încât să-mi pătez onoarea.
― Onoarea? a strigat ea şi a izbucnit în râs. Dar onoarea nu-i decât un cuvânt. Un cuvânt stupid pe care l-au inventat bărbaţii. Află că nu doresc să mor împreună cu tine. Eu te iubesc. Eu vreau să trăiesc împreună cu tine. Avem destule mijloace de a ne răscumpăra viaţa când vor sosi turcii.
― Nu ştii ce spui! am rostit eu îngrozit.
― Nici tatăl meu nu este un trădător! a ţipat ea. Chiar dacă împăratul şi latinii l-au defăimat şi au încercat să-l umilească, el este grec şi îşi face datoria de grec. Ce va face după ce oraşul va fi pierdut este cu totul altceva. Cred că ar putea să mă protejeze. De altfel, nici ţie nu ţi-ar fi prea greu să recâştigi încrederea sultanului, doar să vrei.
― Anna! am spus privind-o în ochi. Nu te mai recunosc. 
A clătinat din cap şi a spus încet:
― Trăieşti, exişti... Dar eu vreau să strâng în braţe trupul tău viu, nu un hoit de mort! Şi în umilinţă, şi-n sărăcie, numai să fiu cu tine.
I-am spus:
― Du-te la casa tatălui tău! Du-te unde vrei! Nu-mi va fi dor de femeia care poate vorbi astfel când sângele grecilor şiroieşte pe ziduri.
Ea a spus:
― Am vorbit aşa cum mă îndeamnă raţiunea să vorbesc.
― Dar aici nu-i vorba de nici o raţiune, i-am spus eu. Este doar chemarea sângelui meu, însă tu nu poţi înţelege. Lukas Notaras se poate umili. Fiica lui se poate umili. Eu nu mă pot umili.
― Vrei să-l imiţi pe Constantin, nu-i aşa? m-a întrebat ea ironic. Voi apăra poporul meu până la ultima picătură de sânge. Dacă aceasta este voinţa lui Dumnezeu, voi muri lângă zidurile oraşului meu. Vorbe, doar vorbe umflate.
― Consilierii lui, am spus eu, l-au rugat şi l-au conjurat încă înainte de asediu să fugă în Moreea, unde să adune o oştire care să vină în ajutorul oraşului. El n-a consimţit. Nu-i sperjur. Nici eu nu sunt. Îţi cer iertare dacă am rostit vorbe care şi-au pierdut adevăratul înţeles din cauză că prea mulţi le-au pângărit.
De mânie, şi-a înfipt unghiile în pieptul meu şi a spus:
― Oare nu-i acelaşi lucru dacă Constantinopolul va fi guvernat de turci sau de latini? Dar sunt de detestat şi unii, şi alţii.
Am obosit să mă tot cert cu ea şi am repetat:
― Tu nu ştii ce spui. 
Eram hotărât să mă întorc imediat la Blaherne, dar Anna a început să plângă, şi-a înfăşurat mâinile în jurul gâtului meu şi mi-a cerut iertare. Am rămas fiindcă sunt slab. Am ştiut în inima mea că i-am respins cu atâta îndârjire spusele doar pentru că undeva, în adâncurile tainice ale fiinţei mele, sălăşluiesc aceleaşi gânduri ca ale ei.
Nu fac latinii război de dragul Constantinopolului şi al poporului grec. Ei sunt de partea papei şi se războiesc doar pentru că sunt plătiţi cu aur. Chiar dacă apărătorii ar reuşi să-i împiedice pe turci să intre în oraş şi Mehmet ar ridica asediul, din împăratul Constantin nu va rămâne decât o latină şi demnă de dispreţ umbră de împărat.
Raţiunea îmi spune clar că pentru Constantinopol, oraş aşezat în centrul Imperiului Otoman în expansiune, separat de Occident, a sosit clipa când nu mai poate rezista. Chiar dacă sultanul ar trebui să-şi înceteze de data aceasta asediul, ar putea Constantinopolul, pentru a-şi păstra nepângărită fiinţa, să-i alunge pe latini, să rupă legăturile cu Occidentul şi să încheie un legământ credibil de pace cu sultanul? Unirea cu latinii, iluzorie strămutare a zidurilor de apărare ale Constantinopolului în Occident, ar genera un război neîntrerupt, de uzură, de sărăcire, alte asedii şi o moarte lentă.
Dacă-i aşa, de ce nu vreau să renunţ? De ce nu vreau să fie predat turcilor oraşul la timpul potrivit, ca poporul grec să trăiască? Nu, atâta timp cât latinii sunt în oraş, nu se poate. Atâta timp cât Constantin este împărat, nu se poate. Slavă Domnului, Demetrios, fratele împăratului Constantin, care în van a aspirat să fie împărat, a fugit din Florenţa pe ascuns împreună cu Markos Evghenikos, doar ca să nu semneze proclamaţia Uniunii. El nu i-ar fi chemat niciodată pe latini în ajutor şi nici nu i s-ar fi supus papei. Cu el, probabil că sultanul ar fi putut încheia un pact.
Ştiu că sunt înşelătoare gândurile deşarte, îl cunosc pe Mehmet. Ştiu cât este de pătimaş. Vrea să cucerească oraşul doar aşa cum a plănuit el. Nu dă doi bani pe pacturi şi convenţii. De când cu Varna, nu mai are încredere în nici un tratat încheiat cu creştinii. El se încrede doar în sabia sa.
Spre seară m-am privit în oglindă şi nu mi-am mai recunoscut chipul. Mi-a crescut barba, în ochii mei este un surâs de moarte. Pe chipul meu, tristeţea fără de margini a grecilor, care m-a impresionat atât de mult când am sosit la Constantinopol. Dacă am început să şi gândesc ca ei, înseamnă că sunt un grec adevărat.

25 aprilie 1453
Noaptea trecută, cu două galere şi cu multe bărci, Giacomo Coco era pregătit să dea foc flotei turcilor din portul de la poalele Perei. Dar genovezii au reuşit să amâne expediţia pentru mai târziu, promiţând că vor participa atunci când planul de atac va fi întocmit mai clar.
Eu sunt uimit cum de mai pot gândi ei că planul acesta este secret, din moment ce toată flota îl cunoaşte, iar în Pera toată lumea vorbeşte deschis despre un eventual atac prin surprindere.
Canonada continuă. Pierderile noastre sporesc. Ceea ce noaptea se repară, se năruieşte din nou în timpul zilei. Pe partea apărată de fraţii Guacchardi s-au prăbuşit două turnuri şi o parte însemnată din zidul mare.

25 aprilie 1453
Azi-dimineaţă, cu mult înainte de a se crăpa de ziuă, a venit Giustiniani la Blaherne, ca şi cum ar fi vrut să se asigure că sunt acolo unde mi-a fost hotărât locul, şi m-a deşteptat din somn. Mi-a ordonat să-l însoţesc. Noaptea era sinistră şi mintea mea îngheţată. Din când în când, rupând tăcerea, lătrau câinii din tabăra turcilor.
Când mi-am dat seama că Giustiniani se îndreaptă spre port, am simţit un fior rece pe şira spinării. Mi-am amintit ce mi-a spus mai demult despre Turnul Sfântului Ioan de Cornibus şi despre o anume grindă potrivită. Dar n-am rostit o vorbă.
Am urcat pe zid. În faţa noastră, pe malul celălalt al Cornului de Aur, erau ancorate galerele turcilor. Mai erau vreo două ore până la răsăritul soarelui. Atunci s-a aprins o lumină în vârful turnului din Pera.
― Dumnezeule mare! a exclamat surprins Giustiniani. De ce mă voi fi născut genovez? Mâna lor dreaptă nu ştie ce face stânga.
Era o noapte foarte liniştită. Doar apa mării, cu lucirile-i negre, clipocea sub picioarele noastre. Nici un zgomot, nici un semn de alarmă nu venea dinspre corăbiile turcilor. Doar flacăra înaltă, care ardea continuu în vârful Turnului Galatei. Cu toată obscuritatea din jur, mi s-a părut că văd o corabie mare alunecând pe apă. Apoi s-a auzit detunătura. De pe malul opus, limbile de foc ale gurilor tunurilor aproape că m-au orbit. Imense ghiulele au lovit coca de stejar a corăbiilor. Noaptea s-a umplut de un vacarm înspăimântător. Apoi totul s-a luminat de la torţele aprinse, de la focul grecesc care se întindea pe apă în pete ce ardeau. Veneţienii puseseră în mişcare o întreagă escadră pentru a distruge galerele turcilor. Două corăbii, deformate din cauza sacilor cu bumbac şi lână care le protejau bordul şi laturile, înaintau cu ajutorul vâslelor pe lângă mal. Dar una dintre ele era de-acum pe cale să se scufunde. Zburau fără încetare ghiulelele spre corăbiile mari izbindu-le adesea, cât şi spre navele rapide, fustaele şi brigantinele ce le însoţeau.
Toată flota turcă, în stare de alarmă, s-a năpustit spre navele creştine care, confuze, se izbeau una de alta, în timp ce comenzile disperate ale căpitanilor răsunau deasupra apelor. Din când în când, priveliştea era ascunsă de nori de fum şi doar o lumină roşie ne-a dat de veste când una dintre corăbii a luat foc. Lăsând corabia să plutească în derivă, creştinii au sărit în apă şi, luminându-şi calea cu aprinzătoarele lor de torţe, au înotat spre alte ambarcaţiuni.
Bătălia a durat până în zori, înainte de a apuca corăbiile de război să se desprindă din vârtejul luptei. Una dintre acestea, cea comandată de Trevisano, s-ar fi scufundat dacă marinarii n-ar fi avut buna idee de a se dezbrăca şi a astupa cu veşmintele găurile provocate de ghiulele, prin care începuse să pătrundă apa. Vasul lui Coco a fost lovit de unul din primele focuri şi s-a scufundat. Câţiva marinari au reuşit să ajungă înot la mal, dar cei mai mulţi şi-au pierdut viaţa.
Când a răsărit soarele, am putut constata că atacul prin surprindere a fost un eşec. O singură galeră turcească a luat foc şi s-a scufundat. Pe celelalte galere care au fost incendiate focul a fost stins cu uşurinţă.
Una dintre corăbii fusese comandată de fiul bailului Veneţiei. După ce s-a retras din luptă, îndreptându-se spre lanţ, unde se afla restul flotei veneţiene, tunurile de pe corabia lui au tras în zidurile Perei. Lumina care s-a aprins în Turnul Galatei în momentul în care navele veneţiene au pornit spre Valea Izvoarelor este dovada incontestabilă a trădării făptuite de genovezi. Nici Giustiniani nu a încercat să nege acest lucru. Dar a spus:
― Că este adevărat sau nu, Genova tot ţara mea rămâne. Şi apoi, prea mult se grozăveau veneţienii cu flota lor puternică. Las' că nu le strică dacă varsă şi ei puţin sânge! Ca să nu mai spun că în felul acesta s-a ajuns, în sfârşit, la un echilibru de forţe în port.
Când voiam să coborâm de pe zid, am aruncat o ultimă privire spre Valea Izvoarelor. Am tresărit şi i-am atras atenţia şi lui să mai întârzie puţin. Călare pe un cal alb, sultanul îşi făcuse apariţia. Soarele arunca luciri multicolore pe turbanul lui împodobit cu pietre preţioase. S-a oprit pe mal şi în faţa lui au fost aduşi prizonierii, despuiaţi de veşminte, cu mâinile legate la spate. Erau marinari de pe nava care se scufundase. Iar din mulţimea de oameni căţărată pe zidul maritim, unora li s-a părut că-l recunosc pe Giacomo Coco printre prizonieri, de aceea i-au strigat numele.
Pe malul Perei, turcii i-au îngenuncheat pe prizonierii creştini  în faţa călăului. Capetele au căzut unul după altul şi sângele creştinilor a curs. Dar turcilor nu le-a fost destul. Au fixat în pământ ţepuşe înalte, apoi trupurile nefericiţilor decapitaţi au fost trase în ţeapă, iar la urmă, în vârful ţepuşelor, le-au fost înfipte capetele. Mulţi dintre cei aflaţi pe zidul maritim şi-au acoperit capetele, nemaiputând să privească la acel spectacol de groază. Veneţienii plângeau în hohote.
Au fost atât de mulţi prizonieri, încât unora încă nici nu li se retezase capul când trupurile primilor decapitaţi fuseseră deja înfipte în ţeapă. Sultanul nu l-a iertat pe nici unul. În lumina curată a zilei, trupurile mutilate încremeniseră. Dar capetele păreau că strigă cerând răzbunare, chiar dacă gurile lor amuţiseră pe veci.
Giustiniani a spus:
― Eu nu cred că se mai află în toată flota veneţienilor vreun om care să-şi dorească să dea foc galerelor duşmane.
În aproiere de lanţ, o barcă încărcată până la refuz cu oameni de pe corăbiile veneţiene vâslea spre mal. Giustiniani şi-a încruntat sprâncenele şi a spus tulburat:
― Eu nu ştiu ce au ei de gând să facă.
Apoi s-a auzit tropăitul cailor. Nemaiţinând seama de vârstă şi de faptul că era atât de gras, bailul Veneţiei sosea în galop, în urma lui călărea cu sabia în mână şi cu veşmintele pline de sânge fiul său.
― Veneţieni, adunarea! a strigat el de pe cal. Să-i aducem aici pe prizonierii turci!
Indignat, Giustiniani a strigat în zadar. Apoi s-a liniştit şi a spus:
― Nu-l voi mai trimite aici pe nici unul dintre bărbaţii care apără Poarta Sfântului Roman. Este dezonorant ceea ce fac veneţienii. De altfel, ai văzut cu ochii tăi cum s-au retras cele două corăbii în toiul luptei, lăsându-i pe ceilalţi să se descurce cum or putea.  
N-a trecut mult până ce marinarii şi soldaţii veneţieni au apărut în grabă târându-i pe prizonierii din turnuri şi din închisorile subterane. Câţiva dintre ei fuseseră prinşi, din întâmplare în oraş, înainte de a începe asediul, dar cei mai mulţi au fost capturaţi pe când erau în misiune de recunoaştere a zidurilor sau în timpul atacurilor nocturne asupra Porţii Sfântului Roman; în mai puţin de o oră, veneţienii au adus lângă zidurile portului trei sute de prizonieri turci. Cei mai mulţi erau răniţi şi epuizaţi neputându-se ţine pe picioare. Din când în când, un marinar sau un soldat veneţian, care voia să-şi răzbune vreun prieten pierdut, se apropia de prizonieri şi-i lovea cu pumnii în cap sau cu picioarele în pântece, în timp ce bieţii oameni îngânau o rugăciune sau strigau numele lui Allah.
Văzând toate astea, Giustiniani le-a strigat de pe zid veneţienilor:
― Mă voi plânge împăratului! Aceşti turci sunt prizonierii mei. 
Iar veneţienii i-au strigat:
― Tacă-ţi gura, genovez blestemat, că de nu, te vom spânzura şi pe tine!
Erau câteva sute de veneţieni, şi toţi înarmaţi. Văzându-şi neputinţa şi înţelegând că propria lui viaţă este în pericol, Giustiniani s-a apropiat de bailul Veneţiei şi a încercat să-l domolească.
― Orice vor fi făcut genovezii din Pera, genovezii care apără Constantinopolul nu sunt vinovaţi. Nu uita că noi luptăm împreună pentru slava lui Dumnezeu şi pentru binele creştinătăţii! Nu ne sporeşte gloria dacă-i spânzurăm pe aceşti nenorociţi care au luptat cu curaj. Ba s-ar putea să fie chiar o nerozie, fiindcă văzând ei acest lucru, turcii se vor bate cu şi mai multă însufleţire, nemaidorindu-şi să ajungă vii în mâinile noastre.
Dar bailul Veneţiei a răcnit, făcând spume la gură:
― Sângele prietenilor şi fraţilor noştri gâlgâie încă pe celălalt mal, iar ţie, genovez meschin, nici măcar nu-ţi este ruşine că le iei apărarea turcilor, în stupiditatea ta, te vei fi aşteptat probabil la o răsplată, nu-i aşa? Pentru un preţ bun, un genovez îşi vinde şi mama. Poftim, culege-ţi argintii! Este un preţ bun.
Spunând aceste ultime vorbe, şi-a scos punga de la brâu şi a aruncat-o cu dispreţ la picioarele lui Giustiniani. Acesta a pălit brusc, dar a avut putere să se abţină şi s-a depărtat, făcându-mi semn să-l urmez.
Veneţienii au început apoi să-i spânzure pe prizonierii turci de grinzile exterioare ale turnurilor, dar pe cei mai mulţi i-au spânzurat atârnându-i pe crenelurile zidului din faţa cortului sultanului. 
Nu i-au iertat nici pe cei răniţi foarte grav. În total, au spânzurat două sute patruzeci de turci, câte şase pentru fiecare veneţian omorât la Valea Izvoarelor. Marinarilor nu le-a fost ruşine să faptuiască treabă de călău. Şi-au luat de pe corăbii destulă frânghie în acest scop. Iar fiul bailului Veneţiei i-a spânzurat cu mâna lui pe cei grav răniţi.
După ce ne-am depărtat de navele veneţiene, Giustiniani a grăbit pasul. Pe stradă trecea o patrulă, doi greci călare, care făceau parte din trupa de rezervă. Giustiniani le-a ordonat să coboare şi i-a ameninţat chiar şi cu sabia când, la început, nu au vrut să se supună ordinului. Am încălecat şi am ajuns repede la împăratul Constantin. Se retrăsese în turn şi se ruga îngenuncheat în faţa unei icoane sfinte. El ne-a explicat că a fost nevoit să accepte cererea veneţienilor de a-i ucide pe prizonierii turci. Veneţienii erau dispuşi să-i omoare chiar şi fără voia lui, iar de se întâmpla aşa, el, ca împărat, ar fi fost pus într-o situaţie penibilă.
Giustiniani i-a spus împăratului:
― Eu mă spăl pe mâini de orice responsabilitate. Sunt neputincios. Atâta timp cât mulţi veneţieni şi-au părăsit posturile de pe zid fără voie, eu nu pot să retrag nici un om de-al meu pentru a-l pune să apere zidul maritim din port. Păstrează rezervele în stare de alarmă! Altfel, eu nu-mi mai pot asuma nici o răspundere.
Apoi ne-am îndreptat spre sectorul nostru. Dar după ce a privit spre tabăra turcilor şi a înţeles că nu ni se pregăteşte nimic extraordinar, spre seară a coborât în port însoţit de douăzeci de genovezi.
După ce i-au spânzurat pe turcii inofensivi, veneţienii au dat de gustul sângelui. Este drept că mulţi dintre ei s-au întors pe ziduri şi că bailul Veneţiei s-a închis în camera împăratului de la Blaherne ca să plângă moartea lui Giacomo Coco, dar ceilalţi s-au întors în port strigându-le genovezilor că sunt trădători şi ameninţându-i cu moartea. Cum întâlneau pe stradă un genovez singur, începeau să-l hărţuiască, îl trânteau la pământ şi-l loveau cu picioarele.
Dar când s-au apucat să spargă uşile şi ferestrele casei unui negustor genovez, Giustiniani le-a ordonat însoţitorilor lui în armuri de fier să se apropie în grup compact şi să cureţe strada de veneţieni. Acesta a fost începutul încăierării. Pe toate străzile din port s-au înfruntat veneţienii cu genovezii, au scos săbiile şi a fost multă vărsare de sânge. Trompetele au sunat alarma şi Lukas Notaras a coborât dealul însoţit de trupa lui de rezervişti.   
Fiind ei toţi rezervişti greci, au distribuit din toată inima lovituri atât veneţienilor, cât şi genovezilor, iar compatrioţii lor, dindărătul ferestrelor, au aruncat cu pietre în latini şi le-au pus piedică cu ajutorul unor prăjini foarte lungi.
De-ar fi fost mai mulţi genovezi în port, fără îndoială că încăierarea s-ar fi transformat într-un adevărat război între veneţieni şi genovezi. Numai că în intenţia lui Giustiniani nu a fost înfruntarea cu veneţienii, ci asigurarea securităţii caselor din port, care ar fi putut să ia foc în cazul unui conflict mai serios. Aproape toate casele din port sunt construite din lemn. De aceea, şi cavalerii lui Lukas Notaras au încercat să-i îndepărteze de case pe veneţieni. Din fericire, fiind marinari, veneţienilor le era frică de cai.
Încăierarea a durat vreo două ore şi poate că ar mai fi durat, dar, la apusul soarelui, a coborât în port împăratul Constantin, purtând pe creştet coroana de aur cu panaş, împodobit cu mantia împărătească de brocard verde, tunica de purpură şi cizmele de purpură. Alături de el călărea bailul Veneţiei în uniformă de paradă. Bailul l-a chemat pe Giustiniani. Cu buzele tremurând, şi-a cerut iertare pentru vorbele nedrepte pe care i le-a spus, împăratul a plâns şi, în numele lui Hristos, i-a conjurat pe latini să înceteze cu vechile lor răfuieli. Şi a mai spus că dacă genovezii din Pera sunt trădători, nu înseamnă că toţi genovezii sunt vinovaţi.
Vorbele împăciuitoare ale împăratului au restabilit pacea. Chiar şi Lukas Notaras le-a apreciat şi i-a îmbrăţişat frăţeşte atât pe bailul Minotto, cât şi pe Giustiniani. Vechile duşmănii şi neîncrederea trebuie date la o parte, a spus el, fiindcă fiecare apărător al oraşului îşi pune viaţa în primejdie pentru aceeaşi cauză. Eu cred că Notaras a fost sincer când a rostit aceste vorbe, fiindcă în entuziasmul de moment, caracterul grecilor se ridica până la nobleţe şi renunţare. Dar, nărăviţi în politica tradiţională a oraşelor lor, Giustiniani şi Minotto nu au văzut în această atitudine a megaducelui decât o farsă şi l-au suspectat că ar fi găsit ocazia favorabilă de a restabili bunele relaţii cu latinii.
În orice caz, toţi au descălecat. Cavalerii lui Notaras s-au împrăştiat prin port, iar împăratul, însoţit de bailul Veneţiei, de Giustiniani şi de megaducele Notaras, a făcut o plimbare pe străduţele de acolo. Puţin câte puţin, calmul a revenit şi fiecare s-a întors la postul său. Doar câţiva veneţieni, care, după ce au băut cât au putut în memoria lui Giacomo Coco, nemaiputându-se ţine pe picioare de beţi ce erau, au rămas să doarmă pe stradă. Iar dintre genovezi, au fost unii cu oasele atât de zdrobite, încât a fost nevoie să fie ajutaţi să urce în bărci pentru a ajunge la corăbiile lor. Trei genovezi şi doi veneţieni şi-au găsit moartea în această încăierare, dar, la cererea împăratului, s-a hotărât ca nimeni să nu vorbească despre acest lucru, iar cei cinci morţi să fie înmormântaţi noaptea.
Toate aceste înfruntări s-au întâmplat în apropierea casei mele. Când totul s-a sfârşit, i-am cerut voie lui Giustiniani de a trece pe acasă. Mi-a spus înţelegător că, după această zi de suferinţă şi umilinţă, nici el n-ar avea nimic împotriva unei cupe de vin bun. Dar cred că mai mult din curiozitate a vrut el să vină în vizită la mine, pentru a o vedea pe femeia mea.
Manuil ne-a ieşit în întâmpinare şi, pe când descuia poarta, ne-a povestit, tremurând de mândrie şi entuziasm, cum l-a lovit în cap cu o piatră pe un dulgher veneţian. Iar Giustiniani, binevoitor, l-a lăudat şi mi-a spus că Manuil este un bărbat bun şi înţelegător. Copleşit de greutatea armurii sale, s-a lăsat pe un scaun cu atâta putere, încât s-a cutremurat toată casa, apoi a cerut, pentru numele lui Dumnezeu, să i se aducă vin.
L-am lăsat pe Manuil să se ocupe de Giustiniani şi m-am dus s-o caut pe Anna, care se retrăsese în camera din fundul casei. Am întrebat-o cu mult zel dacă vrea să-l cunoască pe vestitul Giustiniani  sau dacă prefera, potrivit obiceiurilor femeilor din Bizanţ, să nu se arate.
După ce s-a asigurat că nu am fost rănit de pe urma luptelor, m-a privit mustrătoare şi mi-a spus:
― Dacă îţi este chiar atât de ruşine de mine şi de înfăţişarea mea încât nu doreşti să mă prezinţi nici prietenilor tăi, se înţelege că voi rămâne în camera mea.
Am asigurat-o că, dimpotrivă, sunt mândru de ea şi o voi prezenta bucuros lui Giustiniani, mai cu seamă că el mi-a făgăduit să păstreze tăcere asupra căsătoriei noastre. Apoi am luat-o de mână, pentru a o prezenta oaspetelui nostru. Dar ea s-a smuls din mâna mea şi mi-a spus cu mânie:
― Dacă vrei să-ţi uimeşti prietenii mândrindu-te cu mine, ar trebui să mă anunţi din timp, pentru a-mi aranja părul şi a mă înveşmânta şi împodobi conform rangului meu. Aşa cum sunt acum, nu mă pot arăta nimănui, chiar dacă doresc foarte mult să-l cunosc pe atât de vestitul Giustiniani.
În inocenţa mea, i-am spus:
― Dar eşti frumoasă aşa cum eşti. Pentru mine, tu eşti cea mai frumoasă, cea mai minunată femeie. Cum poţi vorbi oare despre podoabe şi veşminte în aceste zile de groază şi umilinţă? Nimeni nu se mai uită acum la aşa ceva.. 
― Cum? a întrebat ea. Eşti sigur? Dar tu nu cunoşti lumea, dragul meu. Eu o cunosc mai bine, fiindcă sunt femeie. Lasă-mă să fiu femeie! În fond, de asta te-ai căsătorit cu mine, nu-i aşa?
Am fost oarecum dezorientat şi nu am înţeles ce rău i-am făcut de se poartă aşa de ciudat cu mine. În cele din urmă i-am spus :
― Fă cum vrei! De crezi că aşa este mai bine, rămâi în camera ta! Am să-i explic lui Giustiniani că nu poţi veni.
Dar ea m-a prins de braţ şi mi-a spus:
― Dar nu fi prost! Voi fi gata într-o clipă. Du-te şi ţine-i de urât să nu plece!
Nici nu apucasem să plec din cameră că ea şi-a scos pieptenele de fildeş şi a lăsat să i se reverse părul de aur. Deşi nu era în obiceiul meu, am băut dintr-o singură sorbitură o cupă de vin şi Giustiniani mi-a urmat exemplul. Fără îndoială, Anna avea dreptate. Femeia este diferită de bărbat şi dă importanţă unor detalii pe care un bărbat nu le consideră importante; încep să înţeleg că n-o cunosc prea bine pe femeia mea. Chiar şi atunci când se află în braţele mele, gândurile ei pot rătăci departe de gândurile mele. În felul acesta, niciodată n-o voi putea întâlni întru totul.
Din fericire, Giustiniani nu a văzut nimic anormal în întârzierea Annei. Se simţea bine în casa mea, sub un acoperiş protector. Era binevenită această clipă de repaus după atâtea zile de tulburată veghe pe ziduri. Dar nu era decât o linişte înşelătoare. Din când în când se auzeau bubuiturile tunurilor, uneori atât de puternice, încât vinul dădea pe dinafară cupelor. Dar era bine şi n-am mai avut nici un gând rău în privinţa capriciilor Annei.
Apoi s-a deschis uşa. Giustiniani a aruncat o privire distrată, dar deodată faţa lui a avut o expresie de autentică uimire, s-a ridicat în picioare în timp ce tot metalul de pe armura lui a zornăit, apoi s-a înclinat cu respect.
Anna se afla în pragul uşii. Era înveşmântată într-un peplos de mătase albă, prins cu o fibulă din pietre preţioase pe umărul gol. O centură de aur incrustată cu pietre preţioase îi punea în evidenţă mijlocul zvelt, iar braţele şi picioarele erau goale. În picioare purta sandale de aur, care lăsau să se vadă unghiile vopsite în roşu. Pe cap, părul era strâns într-o coafură mică, rotundă, împodobită cu pietre preţioase asemănătoare celor de pe centură şi de pe umăr. Maforionul transparent îi cădea pe umeri, iar în faţă cobora până la bărbie. Avea faţa mai albă, buzele mai roşii, ochii mai mari şi mai strălucitori ca oricând. Nespus de frumoasă şi sfioasă, ea şi-a ridicat arcul sprâncenelor de parcă ar fi fost surprinsă. 
― A! a exclamat ea. Dar n-am ştiut că ai un oaspete.
Apoi, cu un aer nedumerit, a întins uşor mâna, iar Giustiniani şi-a aplecat grumazul de taur şi i-a sărutat-o, păstrându-i-o o clipă în mâna lui în timp ce o privea fermecat.
Iar după ce şi-a revenit din contemplare, Giustiniani mi-a spus:
― Jean Ange, nu mă mai mir de ce erai atât de grăbit. Dacă nu ţi-ar fi fost soţie, as fi luptat din toate puterile ca să-i intru în graţii. Dar aşa, nu-mi rămâne altceva de făcut decât să invoc
Cerul ca ea să aibă o soră care să-i semene.
Iar Anna a spus:
― E o mare cinste pentru mine că-l pot saluta pe marele, renumitul Giustiniani, cel cu care toată creştinătatea se mândreşte. Iartă simplitatea veşmintelor cu care te-am întâmpinat. De-aş fi ştiut că vii, m-aş fi îmbrăcat mai frumos.
Apoi, aţintindu-şi spre el privirea, a exclamat:
― Ah! Dar poate m-am grăbit când am cedat insistenţelor lui Ioannis Anghelos. Dacă nu am avut norocul să te văd mai înainte!
― Dar nu-l crede, Anna, m-am grăbit eu să-i spun. El are o femeie la Genova, alta în Caffa şi multe altele în toate porturile din Marea Greciei.
― Ce barbă frumoasă, a murmurat Anna şi a atins uşor barba vopsită în roşu a lui Giustiniani de parcă n-ar fi putut rezista ispitei de a o mângâia.
Apoi a umplut o cupă cu vin, a gustat din ea şi i-a întins-o lui Giustiniani, privindu-l în tot timpul acesta cu admiraţie. Am simţit că mă îmbolnăvesc de furie şi de gânduri rele.
― Dacă sunt în plus, am spus eu pierdut, pot ieşi în curte. Mi se pare că am auzit ceva neobişnuit dinspre ziduri.
Anna mi-a aruncat o privire complice. Abia atunci am înţeles că nu-i decât un joc şi Anna vrea, în felul ei, să-i arate lui Giustiniani prietenia pe care i-o purtam. M-am liniştit şi am zâmbit. Şi pe când ei au continuat în joacă schimbul de vorbe, nu m-am putut abţine să n-o privesc pe Anna, clocotind de pasiune. Şi am fost uimit cât de uşor a putut să cucerească prietenia genovezului. Am cinat împreună, iar când s-a ridicat să plece, Giustiniani m-a privit cu atenţie şi cu un gest maiestuos şi-a scos de la gât lanţul de comandant placat cu email.
― Acesta este darul meu de nuntă, a rostit el şi a atârnat preţiosul lanţ de gâtul Annei, profitând de ocazie pentru a atinge cu degetele lui groase umerii ei goi. Oamenii mei zic că aş fi
invincibil, a mai spus el. Dar trebuie să recunosc că tu m-ai învins. Acest lanţ îţi va deschide orice poartă, cum nici o sabie şi nici un tun n-ar putea.  
Ştiam că-şi poate permite să facă un asemenea dar, fiindcă poseda destule coliere, pe care, împins de nemărginita-i vanitate, le schimba deseori. Dar aluzia ascunsă în vorbele sale, care lăsa de înţeles că Anna este oricând binevenită în vizită la el, nu mi-a plăcut deloc. Iar Anna mi se pare că i-a mulţumit cu prea mult entuziasm, răsucindu-şi mâinile împrejurul gâtului lui, sărutându-i amândoi obrajii, ba chiar şi buzele groase.
Giustiniani a fost vădit mişcat, a suspinat de emoţie pentru propria-i generozitate şi ochii i s-au umplut de lacrimi. A spus:
― I-aş ceda bucuros bastonul meu de comandant soţului tău pentru a rămâne o noapte lângă tine. Dar, pentru că aşa ceva nu se poate, îi voi da liber noaptea asta şi mă voi face că nu văd de va mai lipsi din când în când, numai să nu fie absent atunci când se dau adevăratele lupte. Sunt tentaţii pe care un bărbat trebuie să le învingă. Dar bărbatul tău n-ar fi bărbat dacă i-ar rezista unei femei ca tine.
A plecat apoi, iar eu l-am însoţit până în stradă. Numai din invidie, când a văzut cât sunt de nerăbdător să mă întorc în casă, m-a necăjit şi a început să-mi istorisească o poveste lungă, dar nici nu ştiu ce mi-a povestit, fiindcă nu l-am putut urmări. După ce, în sfârşit, a încălecat pe cal, am alergat în casă şi am îmbrăţişat-o pe Anna, am sărutat-o cu patimă şi iubirea mea a fost mai furioasă decât oricând. A fost mai strălucitoare, mai înfloritoare, mai voioasă, mai frumoasă decât oricând. Iar în pat, în ciuda încercărilor mele îndârjite, nu i-am putut scoate de la gât lanţul de comandant al lui Giustiniani, pe care a vrut să-l păstreze ca pe un trofeu.
Apoi a rămas întinsă pe spate şi ochii ei mari au privit fix spre tavan cu o expresie întunecată, necunoscută, de neînţeles.
― La ce te gândeşti, dragostea mea? am întrebat-o.
― Trăiesc, exist, mi-a răspuns ea simplu. La nimic altceva nu mă gândesc.
Epuizat, gol, rece, i-am contemplat frumuseţea ameţitoare, gândindu-mă la oamenii traşi în ţeapă de turci şi la cei spânzuraţi de ai noştri, la cadavre, la feţe înnegrite şi la gâturi spintecate. De departe se auzeau bubuituri de tun. Neclintite, stelele priveau spre pământ. Frumuseţea pulberii respira vie lângă mine cu ochii întunecaţi de tristeţe. Cu fiece suflare a ei, lanţurile spaţiului mărginit şi ale timpului efemer s-au strâns şi mai adânc în carnea trupului meu. 

l mai 1453
Situaţia noastră începe să devină disperată, în apropiere de poarta Xyloporta, la nord de colţul zidului, turcii au început construcţia unui pod plutitor care să permită legătura între tabăra sultanului şi malul Perei. Până acum, turcii staţionaţi pe dealul Perei erau separaţi de grosul oştirii, neputând comunica cu sultanul decât după ce înconjurau golful prin partea lui nordică.
Chiar dacă flota noastră nu poate să împiedice construcţia, în apropiere au fost ancorate imense platforme plutitoare, pe care sunt aşezate tunuri, pentru a proteja podul. Când podul va fi terminat, galerele turceşti vor putea trece la atac apărate de bateriile artileriei plutitoare.
Focurile artileriei şi atacurile zilnice ale turcilor asupra palisadelor ce se repară în fiecare noapte au generat pierderi importante în rândurile noastre. De la o zi la alta apărarea slăbeşte, în timp ce oastea sultanului devine şi mai puternică. Vestea despre asediu s-a răspândit în toată Asia. Întărâtaţi de dervişi fanatici, ţăranii şi-au părăsit culturile şi păstorii turmele ca să împlinească prevestirile Coranului, mulţi dintre ei nefiind înarmaţi decât cu un cuţit sau cu un ciomag cu vârful plumbuit.
În oraş vinul s-a isprăvit, iar preţul hranei a devenit inaccesibil pentru cei săraci. De aceea, împăratul a reglementat astăzi împărţirea pâinii, în toate cartierele oraşului, bătrânii au fost desemnaţi să aibă grijă ca fiece familie de combatant şi fiece apărător să-şi primească raţia de hrană, pentru a nu avea nici un pretext de a-şi părăsi postul.
Comandantul rezerviştilor trebuie să facă în fiecare zi turul oraşului şi, prin surprindere, apelul nominal al combatanţilor greci de pe ziduri. Se înţelege că acest ordin nu se aplică latinilor.
În apropierea Porţii Harisiene, zidul s-a năruit în multe părţi. Şubrezit de-a binelea, zidul exterior se repară continuu, dar până acum turcii n-au reuşit să pătrundă pe niciunde; în timpul nopţii este golit şanţul de apărare şi nici unul dintre materialele aruncate de turci acolo pentru a le înlesni incursiunile nu este neglijat, putând fi prea bine folosite pentru întărirea parapeţilor sau pentru căptuşirea spărturilor din zid.
De-a lungul zidurilor bântuie mirosul cadavrelor şi mulţi oameni au surzit din pricina bubuiturilor tunurilor.

3 mai 1453
Ca urmare a înţelegerii formale dintre Giustiniani şi bailul Veneţiei, Lukas Notaras controlează fiecare sector al zidului. Tot el asigură şi comanda apărătorilor zidului maritim, chiar dacă Giustiniani şi împăratul au încredinţat-o unui alt comandant grec. În urma propunerii lui, pe acest zid au fost aşezate două tunuri mari imperiale, care să tragă asupra galerelor turcilor de pe celălalt mal. Din păcate, bătaia tunurilor nefiind prea mare, ghiulelele au căzut în apă, fără să le aducă turcilor nici o pagubă. Turcii au ripostat trăgând spre zidul maritim, dar şi ghiulelele lor tot în apa mării s-au oprit.
Cerul este înnorat. Ieri, dinspre Bosfor, a început cu putere să bată vântul.
Înainte de a se însera, bailul Veneţiei i-a convocat în marea sală de ceremonie de la Blaherne pe toţi bărbaţii mai importanţi, atât pe latini, cât şi pe greci, la o întrunire secretă. Nu au fost mai mult de cincizeci de persoane. Arhonţi din diferite părţi ale oraşului au reprezentat populaţia neactivă în acest război. A fost şi Lukas Notaras. Am fost şi eu, în calitate de ofiţer al lui Giustiniani în zona apărată de veneţieni.
Bailul Veneţiei, care a vorbit primul, a afirmat, în numele Consiliului celor doisprezece, că Veneţia nu i-a abandonat niciodată pe cei care i-au cerut ajutorul. De aceea, el este sigur că din Veneţia trebuie să fi plecat de-acum o flotă armată spre Constantinopol. A mai spus că, într-un fel sau altul, ar trebui luată urgent legătura cu aceste corăbii, care nu pot fi prea departe de oraş. Bailul cunoştea numele căpitanului flotei, Giacomo Loredano. Şi a spus în continuare:
― Toţi ştim că poziţia noastră este ameninţată, dar situaţia nu-i, în nici un caz, disperată. Timpul luptă de partea noastră. Fiecare zi de rezistenţă la asediu înseamnă victorie. Facă ce-or face alte ţări din Occident, eu vă spun că flota Veneţiei e în drum spre noi. Pot jura că aşa este. Poate că şi papa va fi închiriat câteva galere, poate că şi regele Cataloniei va fi trimis corăbiile promise, cine ştie? Presiunea politică a Ungariei ar putea avea un rol important dacă i-ar ameninţa serios pe turci pe la spate.
Cum pe câţiva dintre cei prezenţi i-a pufnit râsul, indignat, bailul Minotto şi-a rotit ameninţător privirea în jur şi a spus:
― E încurajator că veselia şi râsul domnesc în rândurile noastre, dar nu-i nimic de râs în cele spuse de mine. Există două nave inactive, fiindcă în acest moment Giustiniani nu are nevoie de corăbii. Vântul este favorabil şi la noapte va fi întuneric. Fiind foarte mari, aceste corăbii vor reuşi să depăşească orice obstacol. Propunerea mea este ca împăratul Constantin să se îmbarce pe una dintre aceste corăbii, să încerce să ia legătura cu corăbiile lui Loredan, apoi să-şi continue drumul până în Moreea, unde să strângă o oaste cu care să se întoarcă la Constantinopol. Doar nu va scădea cu nimic prestigiul împăratului în timpul cât va lipsi din oraş.
Giustiniani a avut un zâmbet amar şi a spus:
― În această propunere a ta se simte atât de renumita tactică politică a Veneţiei. Dar nu mă opun. Este, într-adevăr, inutil ca Împăratul Constantin să-şi rişte viaţa în acest asediu. De aceea îi ofer bucuros corabia mea. Dar numai lui, nu şi altora. Entuziasmaţi, câţiva greci au început să strige cu zel că aşa-i drept şi că viaţa basileului Constantin este preţioasă. Pe de altă parte, nimeni nu putea fi încrezător în acest plan, fiindcă toată lumea ştia că încă din iarnă turcii pătrunseseră în Moreea, împiedicând plecarea micii oşti pe care fratele împăratului se spune că reuşise s-o alunge. Doar Notaras s-a întunecat la faţă şi a privit cercetător în juru-i. El a înţeles bine că în absenţa împăratului puterea urma să treacă în mâna veneţienilor. Şi Giustiniani ştia că, dacă se va întâmpla aşa, oraşul va fi condus de veneţieni, cu atât mai mult dacă flota lui Loredano va reuşi să ajungă la Constantinopol. Bănuiesc că el şi-a oferit cu atâta uşurinţă corabia, fiind convins că împăratul Constantin va refuza oferta. 
Împăratul Constantin , vădit mişcat de generozitatea lui Giustiniani, i-a mulţumit din toată inima şi a spus:
― Am jurat şi am judecat care este drumul meu. Un păstor bun moare împreună cu turma sa. De aceea vreau să trăiesc şi să mor împreună cu poporul meu. Să lăsăm la o parte această propunere şi să mergem mai departe.
După lungi discuţii, s-a hotărât, într-un sfârşit, să fie trimisă o brigantină rapidă în căutarea flotei veneţiene. Apoi împăratul a dezvăluit dezonoranta purtare a mănăstirilor, care au ascuns podoabele din aur şi argint, în ciuda înţelegerii făcute încă înainte de asediu ca obiectele preţioase ale bisericilor şi mănăstirilor să fie topite şi transformate în aur. De aceea, cu inima încărcată de durere, va trebui să verifice toate mănăstirile, pentru că acolo se găseşte aurul şi argintul pe care oraşul trebuie să-l plătească zilnic pentru hrană. Se spune, de asemenea, că în mănăstiri se ascund mulţi oameni valizi, care nu vor să participe la apărarea oraşului. De aceea, poliţia de război va trebui să cerceteze mănăstirile.
Apoi li s-a adresat arhonţilor oraşului astfel: 
― Trebuie să înţelegeţi cel puţin acum că suntem toţi la fel de pierduţi şi că nu mai există nici o deosebire între bogaţi şi săraci, între nobili şi oamenii de rând, că pe toţi deopotrivă ne aşteaptă moartea şi sclavia; în van vă păstraţi bogăţiile şi vă ascundeţi în locuri tăinuite aurul şi argintul. Nu există bogăţie cu care să vă puteţi salva viaţa. Dacă îi vom învinge pe turci, vă făgăduiesc că vă voi înapoia de patru ori mai mult aur decât aurul pe care sunteţi dispuşi să mi-l împrumutaţi. Iar de vom fi învinşi, nu mai are nici o importanţă, fiindcă turcii vă vor lua tot, chiar şi viaţa. Vă rog, vă conjur să va înfrângeţi cupiditatea şi să daţi aurul vostru pentru apărarea oraşului! Alţii îşi dau sângele şi viaţa lor.
Dar nobilii arhonţi, care se uitau fix doar spre pardoseala de marmură înnegrită de focurile veneţienilor, n-au spus nimic.

4 mai 1453
La miezul nopţii, ocrotită de întuneric şi de puternicul vânt favorabil, o brigantină cu doisprezece voluntari la bord a părăsit portul. Marinarii, îmbrăcaţi în veşminte turceşti, au înălţat pe catarg steagul sultanului, pentru a putea trece cu bine prin strâmtoarea Gallipoli. Semnalele de plecare şi de sosire ale corăbiilor turceşti sunt bine cunoscute flotei noastre, de aceea toată lumea speră că brigantină va reuşi să se strecoare pe lângă turci fără a fi băgată în seamă şi că va întâlni flota veneţiană comandată de Loredano.
Dar, dacă ar fi vrut, corăbiile permanent ancorate în Arhipelagul Grecesc ar fi putut ajunge de mult la Constantinopol. Sau poate că Signoria se teme ca atât de costisitoarele corăbii să nu cadă într-o capcană dacă le vor trimite încoace, fiindcă, lipsite de flotă, stabilimentele de negoţ ale veneţienilor din insulele greceşti riscă să ajungă pe mâna turcilor. Dacă, în virtutea înţelegerilor semnate cu Veneţia, împăratul Constantin nu ar fi impus corăbiilor sosite din Marea Neagră să participe la apărarea oraşului, poate că n-am fi avut nici o corabie veneţiană de partea noastră.
Dar bailul Minotto a afirmat încrezător: 
― Dacă Veneţia l-ar putea abandona pe împărat şi ar putea face abstracţie de Constantinopol, în nici un caz nu şi-ar putea abandona nici poporul, nici bogata încărcătură a corăbiilor reţinute în Bizanţ.
Starea de spirit a locuitorilor oraşului s-a îmbunătăţit de când s-a răspândit zvonul că flota salvatoare este în drum spre Constantinopol şi că ungurii îi vor ataca din spate pe turci. De-ar fi fost aşa! Numai că Occidentul ne-a părăsit.
S-au cam săturat occidentalii de noi. Pentru că noi avem altă limbă, alte litere, altă credinţă, altă filozofie. Pentru că de ei ne separă sute de ani de invidie, duşmănie şi neîncredere. Săracă, roasă de viermi, din ce în ce mai strânsă între zidurile sale, noua Romă, stăpâna de altădată a lumii, nu mai este acum altceva decât ruda săracă. Ar trebui să mulţumească supusă pentru pâinea pe care alţii i-ar oferi-o din milă. Niciodată. Niciodată. Mai bine să ne risipim împreună cu această lume pierdută, să murim în ritmul tobelor infernale din jur, dorindu-ne doar amintirea veşnică, în spatele purpurei imperiale sunt o mie de ani. Împăraţii şi regii Europei, barbari de dispreţuit, s-au ridicat în umbra gloriei noastre, în urma noastră este prima comunitate creştină. Şi mai veche decât Biserica lui Hristos este filozofia lui Aristotel şi a lui Platon. Ei l-au ales pe Aristotel, noi pe Platon.
E sătul Occidentul de noi. Chiar dacă ajutorul lui ar sosi, oare ce importanţă ar mai avea? Am văzut-o încă înainte de Varna. Am văzut-o împreună cu armata cruciaţilor, când cu o patimă clocotitoare cardinalul Cesarini a vrut să schimbe în fapte idealurile năruite. El, cel care visase cândva la democratizarea Bisericii şi la pacea popoarelor, în ultimele luni ale vieţii era pregătit pentru o falsă lumină. Obrajii lui peste măsură de subţi nu mai puteau să ascundă craniul de mort. Doar ochii îi străluceau. Din Occident, îl urmaseră doar câţiva cavaleri, tâlhari şi oameni bogaţi, doritori de coroane nobiliare. Şi ungurii.
Şi ungurii. I-am văzut când smulgeau bărbile preoţilor săraci din satele bulgare. I-am văzut cum îi loveau cu sabia, doborându-i la pământ, pe călugării greci. Foloseau bisericile ortodoxe drept grajduri pentru caii lor, iar când plecau mai departe le dădeau foc. Doar au pângărit şi au jefuit odoarele sfinte ale bisericilor. Sfârşit de oboseala cruciadei, istovit de frig şi foame, cu inima amorţită, atunci n-am putut gândi aşa. Acum, când pământul se zguduia clipă de clipă de focurile tunurilor şi zidurile Constantinopolului se prăbuşesc încet, în inima mea se întoarce imaginea vie a tuturor celor văzute atunci. Aşa arată de fapt ajutorul Occidentului, care, până la urmă, a transformat câmpia Varnei într-un pustiu populat de cadavre.
Puternic, vântul de nord-est a împins pânzele brigantinei cu pavilionul sultanului pe catarg. Dincolo de pragul morţii, împreună cu speranţele noastre cele de pe urmă. Dar inima îmi spune că împlinirea speranţelor noastre înseamnă stingerea lumii noastre, cortegiul ei de moarte.
Atotputernice Doamne, îndurătorule Mântuitor, Sfântă Fecioară, alungaţi din inima mea cuvintele: Mai bine turbanul turcilor decât tiara pontificală!
O astfel de alternativă nu există. Nu poate să existe. E doar dorinţa deznădăjduită de a trăi, un mod de a te înşela pe tine însuţi, un instinct josnic de a rămâne în viaţă. Nu mai am de ales decât între temporalitate şi veşnicie. Între lumea oamenilor şi lumea lui Dumnezeu. Oare de ce încerc să mă conving fără încetare, când eu însumi, pe ascuns, mă îndoiesc de adevărul meu?

5 mai 1453
E uşor să gândeşti când eşti singur, e uşor să scrii. Şi să mori e uşor când eşti singur pe ziduri şi moartea seceră împrejurul tău. Plin de funingine este pământul dincolo de ziduri şi ars de tunuri cât cuprinzi cu ochii. La fiecare rafală, de pe pereţii somptuoaselor săli ale Palatului Blahernelor se desprind plăci de marmură netede ca sticla. E uşor să rătăceşti de unul singur prin palatul împăraţilor şi să aştepţi moartea când vidul din jur te împinge în prăpastia trecutului ireversibil.
Dar astăzi am trecut din nou pe acasă. Ca să mă cufund în vidul ochilor ei căprui, să-i ating trupul cu vârful degetelor, să mă bucur de căldura vieţii, de frumuseţea ei care se va pierde... doar atât... clocotul pătimaş al sângelui să-mi alunge gândurile disperate, totul să fie altfel decât este.
După Varna, timp de şapte ani am trăit ca un călugăr. Nu pentru că aş fi făcut un legământ, nu pentru că aş fi tânjit după puritate, doar pentru mine am făcut-o. Animalele mi se supuneau şi aveau încredere în mine. Mehmet mi-a dat un nume: Cel care nu poate fi corupt. Murad îmi dăduse un nume: îngerul. A fost o vreme când credeam că îngerii trăiesc printre oameni, neştiindu-şi îngerimea, şi că doar semne ascunse îi deosebesc de ceilalţi oameni.  
Poate că-i aşa, cine ştie? Ce ştim noi oare despre tainele Creatorului? Poate că din stele ne privesc lumi gânditoare ce ne influenţează fără să ştim. Poate că, străbătând clipa când suntem feţi, razele stelelor ne hotărăsc destinul încă din uterul mamei.
Dar înger nu sunt. Sunt doar un om. Anna Notaras m-a învăţat că sunt om. Nu există nici un regret în melancolia de nerostit a clipei când, atingându-i trupul alb, simt profunzimile căderii. Nu-mi pare rău. Pleoapele închise, cu transparenţa lor albastră, genele lungi, umede de lacrimile pasiunii, respiraţia vieţii, trupul ei zvelt pe care-l strâng la piept... Nu, nu-mi pare rău. Dar o melancolie de nespus îmi stăpâneşte fiinţa şi mi-e dor de clipa când mă voi elibera din închisoarea trupului meu.
Dintr-o închisoare în alta... toată viaţa. Să fie ea ultima mea închisoare?
Când stăm îmbrăţişaţi, când răsuflarea îmi mângâie faţa ca un suspin, atunci este bine. Dar când începe să vorbească, armonia dispare. Numai prin mijlocirea trupurilor noastre ne putem înţelege. Sunt de ajuns doar câteva cuvinte ca să ne jignim unul pe altul, câteva cuvinte ca să ne privim cu duşmănie. Străini cu priviri mâniate, când din obrajii noştri încă nici nu a apucat să se stingă flacăra pasiunii.
Ea nu a înţeles de ce trebuie să mor. De-aş fi dorit să trăiesc, aş fi trăit.
― Onoarea? a spus ea astăzi. Un cuvânt detestabil. Un cuvânt absurd. Nu tot onoare este şi gloria sultanului Mehmet? Nu sunt oameni de onoare chiar şi acei creştini care şi-au părăsit credinţa, şi-au înfăşurat capetele în turbane şi au trecut de partea turcilor? Ce este onoarea pentru cel învins? Doar învingătorul are onoare.
I-am spus:
― Vorbim despre lucruri diferite. Nu ne putem înţelege unul pe altul.
Dar ea este perseverentă. Şi-a înfipt unghiile în braţul meu de parcă ar vrea să mă oblige să gândesc ca ea. Şi a rostit cu încăpăţânare:
― Că lupţi pentru apărarea oraşului pot înţelege. Dar la ce bun să mori sau să cazi prizonier după ce zidurile se vor prăbuşi şi turcii vor cuceri oraşul? Înseamnă că eşti grec doar pe jumătate, dacă nu pricepi că orice om îşi este sieşi mai aproape.
I-am spus:
― Nu mă înţelegi pentru că nu mă cunoşti. Dar ai rostit un adevăr, îmi sunt mie însumi mai aproape. Deci trebuie să mă supun mie.  
― Şi eu? m-a întrebat ea pentru a suta oară. Înseamnă că nu mă iubeşti.
― Ce-i drept, eu pot să rezist ispitei, i-am spus eu. Dar nu mă împinge în braţele disperării! Iubirea mea, singura mea iubire, te rog, nu mă aduce la disperare!
Mi-a atins tâmplele, s-a uitat în ochii mei cu ochi scânteietori, mustrători şi a spus în şoaptă:
― De-aş putea deschide fruntea ta, de-aş putea vedea gândurile tale ascunse! Nu eşti acela care am crezut eu că eşti. Cine eşti? Eu n-am îmbrăţişat decât trupul tău. Dar pe tine nu te-am îmbrăţişat niciodată. Te urăsc! O, Doamne, ce mult te urăsc!
Am rugat-o:
― Dăruieşte-mi doar aceste câteva zile scurte, doar acest răgaz de o clipă. Poate că vor trece sute de ani până să-ţi văd iarăşi ochii, până ne vom reîntâlni. Ce rău ţi-am făcut, de mă chinuieşti atâta?
Dar ea a spus:
― Nu există nici trecut, nici viitor. Nu vreau să mă amăgesc cu vise, nu vreau să trăiesc în închipuire, pe mine nu mă mulţumeşte filozofia nebunilor. Vreau să trăiesc viaţa asta. Iar pe tine,
în viaţa asta te vreau. Ioannis Anghelos, oare nu înţelegi? Dacă mă încrâncenez împotriva ta este pentru că vreau să trăieşti. De aceea trebuie să te răscolesc, şi am s-o fac până în ultima clipă. Nu te pot ierta. Nici pe mine nu mă pot ierta, nici pe tine.
Şi eu i-am spus istovit:
― E greu de purtat coroana.
Dar ea nu a înţeles ce am vrut să spun.

6 mai 1453
Astăzi a fost o zi neliniştită. Loviturile de moarte ale tunurilor nu au încetat o clipă să bată. S-au zguduit cerul şi pământul. Din două în două ore, bubuiturile tunului cel mare au acoperit toate celelalte zgomote. De la Marea Marmara până în port se cutremură zidurile.
Turcii sunt neistoviţi. Dinspre tabăra lor nu încetează nicicând larma şi răpăitul tobelor. Dervişii zbiară cu atâta furie, încât glasurile lor răzbat până dincolo de ziduri. De şanţul de apărare se apropie dansând şi învârtindu-se şi nu încetează să se rotească pe călcâie nici dacă sunt străpunşi de săgeţi, de parcă n-ar simţi durerea. Grecilor le este teamă de ei şi-i îndeamnă pe preoţi şi pe călugări să se apropie de ziduri şi să-i blesteme.  
Nici nu mă pot gândi să părăsesc zidul, în toate cele patru părţi spre care tunurile mari îşi îndreaptă focul, zidul exterior este complet năruit, iar în zidul mare interior spărturile se lărgesc. Cum tunurile nu-şi încetează nici o clipă bombardamentul, este imposibil de reparat ceva în timpul zilei. Doar noaptea se construiesc şi se refac palisade. În fiecare revărsat de zori, în faţa turcilor se înalţă zidul exterior încropit peste noapte, care apără oraşul. Saci plini cu surcele şi cu pământ înlocuiesc crenelurile. Ghiulelele le dărâmă din nou, dar se împiedică de sacii cu lână şi cu iarbă şi cad înfigându-se în pământ, fără să fi pricinuit vreo stricăciune.
Johannes Grant, saxonul, pretinde că tunurile turcilor dau semne de oboseală, fiindcă de cele mai multe ori ghiulelele zboară peste ziduri la nimereală nepricinuind vreo pagubă importantă. Un tun uzat, spune el, e greu de manevrat şi, în acelaşi timp, periculos pentru servanţi, în special pentru cel care aprinde fitilul. Dar în fiecare zi, din spatele dealului se înalţă o lumină roşiatică deasupra turnătoriei improvizate a lui Orban şi se aude cum curge metalul topit şi se aud şi loviturile de ciocan care izbesc în formele de turnare, pentru a le elibera în vederea unei alte turnări.
În oraş lipseşte uleiul pentru pregătirea mâncării. Cei mai loviţi de această lipsă sunt săracii. Dar din Pera, în fiecare zi sosesc în tabăra turcilor cărucioare încărcate cu butoaie de ulei, care sunt vărsate în gurile încinse ale tunurilor. Nici un asediu nu l-a costat atât de mult pe vreun sultan. Dar Mehmet nu se sfieşte să folosească chiar şi averile vizirilor şi dregătorilor lui. În tabăra lui sunt destui bancheri din diferite ţări, şi greci, care au încredere în el şi-l împrumută cu bani. Umblă vorba că genovezii din Pera ar cumpăra de la creditorii sultanului pergamente care atestă diferitele sume de bani împrumutate, care sunt mai sigure, zic ei, decât lăzile şi casetele ce pot fi furate oricând.
Neliniştită zi. Mulţi morţi şi răniţi. Dar locuitorii oraşului se mângâie cu iluzia unei ciudate siguranţe. Atât de repede îşi schimbă starea de spirit! În acest moment toată lumea aşteaptă flota veneţiană şi oastea ungurilor. Femeile şi copiii umblă pe străzi şi măsoară din ochi proiectilele de piatră căzute în oraş, minunându-se continuu de mărimea lor extraordinară.
― Sultanul este tânăr, spune lumea. Dar oraşul nostru rezistă de o mie de ani la atacurile tuturor celor care au vrut să-l cucerească şi va mai rezista. Are să-şi piardă el răbdarea sultanul şi are să-ncerce să dărâme zidurile cu capul. Tot atât de mare-i va fi disperarea precum îi este acum entuziasmul. Nu mai e mult şi are să-şi muşte şi mâinile de necaz, când i se va scârbi de război întregii lui oştiri şi când ienicerii se vor revolta.
E drept că în timpul nopţii trecute au traversat şanţul înot câţiva bărbaţi care au fugit din tabăra sultanului şi i-au înflăcărat cu povestirile lor pe grecii care repară zidul. Ei s-au abătut de la disciplina impusă şi au fugit de teamă să nu fie pedepsiţi, aşa au spus. Şi au mai spus că în tabăra turcilor toată lumea este nemulţumită, că pâinea nu ajunge pentru toată oastea, că brutarii sultanului amestecă praf în făina din care prepară pâinea şi că jumătate din soldaţi suferă de dureri în pântece şi au febră. Şi au mai povestit despre prevestirile proaste pe care le anunţă dervişii.
Fără îndoială că în spatele poveştilor lor se ascunde ceva. Fie că au vorbit astfel pentru a obţine încrederea alor noştri, fie că sultanul însuşi i-a trimis pentru a răspândi zvonuri false în oraş, ca să ne slăbească vigilenţa. Altfel, toată întâmplarea nu-i decât un soi de curaj nebun. Câţiva turci se simt mai în siguranţă într-un oraş asediat decât în tabăra sultanului, asta-i greu de crezut.

7 mai 1453
Puţin după miezul nopţii a început infernul. Poate că treizeci de mii de oameni au luat cu asalt zidurile oraşului. Punctul cel mai ameninţat a fost sectorul lui Giustiniani din dreptul Porţii Sfântului Roman, unde tunul cel mare a pricinuit stricăciuni imense zidului exterior, ba chiar şi zidului cel mare.
În perfectă ordine, fără să facă nici un zgomot, asediatorii, înarmaţi cu scări de asalt şi cârlige prinse de lănci, au reuşit să treacă peste şanţul care fusese umplut cu pământ, mai înainte să fie dată alarma. Apoi au înălţat scări pentru a escalada zidurile; înnebuniţi de teamă, lucrătorii care reparau zidul au luat-o la goană. Păstrându-şi sângele rece în faţa situaţiei neaşteptate, Giustiniani a reuşit să o redreseze. Mugind ca un taur, s-a aruncat în luptă şi, cu spada lui grea ţinută cu ambele mâini, a început să-i secere pe turcii ajunşi pe creasta zidului, în acelaşi moment au fost aprinse torţele şi ceaunele cu smoală. Zidul s-a luminat ca ziua.
Strigătele lui Giustiniani erau atât de puternice, încât acopereau răpăitul tobelor şi urletele turcilor. Când a văzut cât de mare era numărul asediatorilor turci, Giustiniani a trimis să fie chemată în ajutor trupa de rezervă. După două ore de luptă crâncenă a mai fost încă nevoie de oameni, de aceea au venit în ajutor şi cei din părţile cele mai solide ale zidului. După atacul oarecum confuz de la început, turcii au atacat mai organizat, în valuri de câte o mie de oameni. Târâseră până aproape de şanţ o mulţime de tunuri uşoare, fiindcă intenţionaseră să ne ţină în spatele merloanelor, sub ameninţarea loviturilor de tun şi a săgeţilor lansate de arcaşi. Dar, apăraţi de armurile lor de fier, oamenii lui Giustiniani au format un adevărat zid viu. Scările de asalt au fost răsturnate, iar turcii care înaintau spre zid grupaţi în formaţii de broască ţestoasă, ale căror scuturi ridicate deasupra capetelor erau ca nişte carapace protectoare, au fost împroşcaţi cu plumb topit şi smoală clocotită. Formaţiile s-au rupt şi arcaşii de pe ziduri i-au lovit de moarte cu săgeţile.
E greu de spus câţi turci au murit noaptea trecută. În oraş, Giustiniani a lăsat să se înţeleagă că mormanul de cadavre s-a înălţat până la înălţimea zidului exterior, dar acest lucru l-a făcut doar pentru ridicarea moralului grecilor. Oricât de mare ar fi fost numărul turcilor ucişi, tot n-ar fi compensat pierderea latinilor omorâţi cu zburătură de plumb aruncată de tunurile mici sau a celor traşi de asediatori cu cârligele de pe zid.
În comparaţie cu acest ultim atac, toate celelalte atacuri de până acum au fost doar un joc. Noaptea trecută sultanul nu s-a mai jucat, ci a trimis la atac o parte importantă a oştirii. La Blaherne, primejdia n-a fost prea mare. Scările de asalt ale turcilor s-au dovedit prea joase pentru înălţimea zidului. De aceea, bailul Veneţiei m-a trimis la Giustiniani cu câţiva oameni în ajutor, ca şi veneţienii să aibă partea lor de glorie în respingerea atacului.
Chiar în momentul când am ajuns noi acolo, un ienicer cu o statură impunătoare reuşise să atingă creasta zidului. Cu un strigăt triumfător el şi-a chemat congenerii şi s-a aruncat asupra lui Giustiniani. Genovezii în armuri de fier au fost nevoiţi să se dea la o parte din calea lui, atât de uriaş era ienicerul. Genovezul, care se apăra dintr-o poziţie incomodă, de pe o parte năruită a zidului, mai joasă decât restul, se afla într-o situaţie disperată, dar, pe neaşteptate, un grec, fără nici un fel de pieptar de protecţie, a sărit uşor în spatele ienicerului şi i-a retezat un picior cu o lovitură rapidă de bardă. După aceea, lui Giustiniani i-a fost uşor să-l omoare. Giustiniani l-a răsplătit cu generozitate pe salvatorul său, dar a spus că ar fi preferat să se descurce singur, că doar este cu un cap mai înalt decât alţi bărbaţi şi mare cât un taur.
Am urmărit lupta la lumina torţelor şi a săgeţilor ce zburau aprinse, într-o larmă asurzitoare şi într-o stare de totală confuzie. Atacurile turcilor au devenit din ce în ce mai violente şi a fost nevoie de multă energie pentru a le respinge. Sabia mea s-a năclăit de sânge. Când turcii au dat primele semne de oboseală şi au început să se retragă, apăreau zorii, iar eu eram epuizat şi abia de-mi mai puteam ridica braţul. Dar nu am fost rănit, în această privinţă, pot spune că aveam de ce să fiu mai fericit decât mulţi alţii. Giustiniani s-a ales cu o rană deschisă la subsoară, din fericire nu prea adâncă.
Se povestea că, în apropierea Porţii Selymbria, un grec oarecare l-ar fi strâns de gât cu frâurile calului, până ce a murit, pe un comandant însemnat al unei provincii turceşti.
Văzând în ce stare de oboseală eram, Giustiniani m-a sfătuit prieteneşte:
― Zelul şi patima luptei sporesc forţa unui bărbat până dincolo de hotarele rezistenţei lui fireşti. Chiar şi un bărbat slab capătă puteri de leu când luptă pentru viaţa sa. Dar un atac a cărui intensitate sporeşte nu-i atât de periculos pe cât este încetarea chiar şi pentru o clipă a luptei, ce poate să aducă trupului o imensă stare de oboseală căreia e imposibil să i te sustragi. De aceea, un soldat încercat nu-şi consumă niciodată toată energia, pentru a putea fi oricând gata de un nou atac.
M-a privit atent cu ochii lui bulbucaţi de taur şi a continuat:
― De altfel, este bine să ai întotdeauna o rezervă de energie, ca să poţi s-o iei la goană dacă-i cazul.
Se afla într-o foarte bună dispoziţie şi singurul lucru pe care-l regreta era că-şi subţiase vinul, amestecându-l cu apă, ca să dea un bun exemplu subordonaţilor lui.
― Ei, bine, Jean Ange! a rostit el. Începem să dăm de gustul luptei. Sultanul face deocamdată o încălzire. De-acum încolo ne aşteaptă atacuri adevărate.
Nu mi-a venit să-mi cred urechilor şi l-am întrebat:
― Ce înţelegi tu printr-un atac adevărat? Ceva mai rău ca acum n-am mai văzut. Ienicerii au luptat ca nişte nebuni şi, să spun drept, mi s-a părut că eu însumi m-am transformat în fiară sălbatică.
― Mai ai multe de văzut, te mai aşteaptă multe încercări, Jean Ange, mi-a spus el cu voce mângâietoare. Salut-o din partea mea pe frumoasa ta soţie! Femeile iubesc mirosul de sânge de pe veşmintele bărbatului lor. Iar eu n-am găsit niciodată o plăcere mai mare în braţele unei femei decât după ce am trecut prin sabie mulţi bărbaţi şi mi-am simţit fiinţa zdrobită şi bolnavă. Din cauza acestei plăceri te invidiez, Jean Ange! 
Descurajat, în aburul de sânge ce se ridica de peste tot în răcoarea dimineţii, am simţit vorbele lui ca pe o blasfemie. Nu, nu voiam să mă uit la femeia mea. Cu aceşti ochi, aceiaşi cu care am privit spasmele şi oroarea morţii. Nu voiam să ajung la ea cu veşmintele pline de sânge şi cu sufletul răscolit de imagini de groaza. Nu voiam nimic. Doar să dorm. Dar îmi era teamă că mă voi trezi urlând, urmărit şi în somn de coşmarul realităţii.
Giustiniani a avut dreptate. Atroce. Dar a avut dreptate. Am profitat de permisiunea pe care mi-a acordat-o şi am plecat acasă, ca să mă refac după istovitoarea înfruntare cu turcii; în ciuda faptului că eram zdrobit şi obosit, în această dimineaţă trupul meu a fost mai pătimaş şi mai aprins ca niciodată. Apoi am dormit cu capul sprijinit pe umărul Annei Notaras. Un somn profund, asemănător cu moartea.

8 mai 1453
Ieri seara târziu, Consiliul celor doisprezece a avut o întrunire secretă. Asaltul nocturn al turcilor a dovedit clar slăbiciunea forţelor de apărare. Podul plutitor construit de turci ameninţă mai cu seamă Blahernele. De aceea, după dezbateri îndelungate, s-a hotărât ca cei două mii de oameni de pe trei dintre marile corăbii ale lui Trevisano să fie transferaţi pentru apărarea zidului. Şi s-a mai hotărât că încărcătura corăbiilor urmează să fie depozitată la Arsenalul Imperial, iar marinarii şi soldaţii debarcaţi să întărească apărarea la Blaherne.
Trevisano a protestat în numele armatorilor şi al căpitanilor corăbiilor în cauză. El le-a atras atenţia veneţienilor lui că, dacă va descărca o încărcătură atât de preţioasă, care valorează zeci de mii de ducaţi, nu va mai exista nici o şansă de a o recupera în caz de victoria turcilor. De altfel, chiar şi corăbiile abandonate riscă astfel să cadă în mâinile duşmanilor, iar echipajul nu-şi va mai putea salva viaţa.
În ciuda protestelor lui Trevisano, Consiliul a adoptat hotărârea. Auzind aceasta, echipajele celor trei corăbii, în frunte cu căpitanii lor, s-au revoltat, au luat armele în mâini şi au refuzat să debarce. Tunurile au fost pregătite să tragă, arcaşii au urcat pe gabiile catargelor şi Trevisano a râs cu o bucurie răutăcioasă când bailul Veneţiei, alături de care stătea în barca cu care se apropiaseră de corăbii, roşu de mânie, a încercat să-i liniştească pe marinari şi să-i îndemne să se supună hotărârii Consiliului.  
Consiliul celor doisprezece s-a mai întrunit o dată, iar la întrunire au mai fost împăratul, Giustiniani şi Lukas Notaras. Cu ochii plini de lacrimi, împăratul a făcut apel la conştiinţa marinarilor şi a afirmat că ei nu se vor mai putea uita niciodată în ochii unui creştin dacă acum, în acest moment greu, abandonează oraşul.
Dar căpitanii şi reprezentanţii marinarilor au spus:
― Nouă ni s-a impus să rămânem aici. Am renunţat să ne întoarcem la Veneţia şi ne-am arătat binevoitori faţă de bizantini. Dar acesta nu-i războiul nostru. Datoria noastră este să ne îngrijim de corăbii şi de încărcătura lor.
Lukas Notaras a spus:
― În fiecare loc unde grecii au apărat zidul cu propriile lor puteri, după înfruntări sângeroase, turcii au fost goniţi. Să-i ajute latinii pe latini, dacă se învoiesc, dar, după părerea mea, şi aşa sunt prea mulţi veneţieni la Blaherne.
Încercând să nu pară contrariat, trecând chiar şi peste suspiciunile lui politice, Giustiniani, care, la urma urmelor, cunoaşte cel mai bine punctele slabe ale apărării, a rostit:
― Pentru slava lui Dumnezeu şi pentru binele întregii creştinătăţi, corăbiile trebuie descărcate, iar echipajele transferate pe zidul de apărare. Altfel, când vor da de greu, vor rupe lanţul şi o vor lua la goană. Veneţienii au mai făcut jurăminte pe care apoi le-au călcat.
Încă o dată s-a hotărât să fie descărcate corăbiile şi echipajele lor să apere zidul Blahernelor, dar când bailul Veneţiei a încercat să urce pe corabia căpitanului Tana, marinarii, cu săbiile în mâini, s-au aşezat în dreptul scării de acces şi l-au împiedicat. Nu i-au lăsat să urce pe corabie nici pe propriii lor reprezentanţi, acuzându-i că s-au vândut împăratului. Ei au spus:
― Încercaţi numai să descărcaţi corabia şi veţi vedea ce se întâmplă! Dacă ne-am pus flota la dispoziţia oraşului, probabil că grecii îşi închipuie că suntem sclavii lor. Orice creştin care rămâne în acest oraş nefericit se află în pericol. Dar noi n-avem nici un chef să stăm sub tăişul săbiei! Puteţi să faceţi ce-aţi face.
Reprezentanţii marinarilor, care se clătinau pe picioare de beţi ce erau, au început să plângă în hohote şi li s-au adresat văicărindu-se:
― Iertaţi-ne, fraţilor, că noi nu am înţeles ce promisiuni am făcut. Afurisiţii ăştia de greci ne-au dat să bem vin, asta ne-a pierdut. Fraţilor, Consiliul celor doisprezece ne-a vândut grecilor, dar parcă tot mai bine-i dacă murim împreună pe puntea corăbiilor noastre decât să ne tragă turcii în ţeapă!

12 mai 1453
Marinarii au rămas neclintiţi. Orice discuţie cu ei s-a dovedit a fi inutilă.
Dar Consiliul celor doisprezece a reuşit să-i câştige pe Trevisano şi pe Aloisio Diedo de partea lui. Iar căpitanilor le-au fost oferite daruri pentru a se linişti. Veneţienii vor să-şi păstreze cu orice preţ poziţia la Blaherne, pentru că aspiră, fără îndoială, la putere. Lângă podul plutitor ce traversează Cornul de Aur sunt ancorate platforme pe care se află tunuri ce trag spre zidul Blahernelor. La Poarta Caligaria, zidul a suferit destule stricăciuni, iar între Poarta Harisiană şi Palatul Porfirogenezei sunt spărturi destul de importante în zid. Zidul exterior este şubrezit în multe părţi ale oraşului.
Blahernele sunt, într-adevăr, ameninţate. Dar nu numai pentru apărare doresc veneţienii să aibă un surplus de oameni, ci şi pentru a menţine o puternică garnizoană cu care să poată domina oraşul în cazul în care turcii vor ridica asediul. De aceea, doresc neapărat să-şi transfere marinarii pe zidul de apărare al Palatului Blahernelor. Pe lângă marinari, la bordul acestor corăbii sunt şi patru sute de soldaţi echipaţi cu armuri blindate.
Şi în tot acest timp, grecii îşi varsă sângele şi mor apărând zidurile. Notaras are dreptate. Atât la Poarta de Aur, cât şi la Poarta Selymbria, grecii au respins singuri toate atacurile turcilor. Este cert că în dreptul acestor porţi zidul este mai puţin năruit decât în dreptul Porţii Sfântului Roman sau al Porţii Harisiene. Dar cei mai mulţi dintre apărători sunt meşteşugari şi călugări fără nici o experienţă militară, instruiţi în pripă să mânuiască armele. Printre ei, sunt unii foarte slabi de înger, care-şi pierd stăpânirea de sine şi dau bir cu fugiţii când începe atacul. Dar cei mai mulţi sunt adevăraţi urmaşi ai grecilor care au luptat la Termopile şi la Maraton.
Războiul scoate în evidenţă atât ceea ce este mai bun în om, cât şi ceea ce este mai rău. Cu cât se prelungeşte asediul, cu atât mai mult iese răul la suprafaţă. Timpul nu luptă de partea noastră.
Pe când pântecoşii veneţieni cu feţe strălucind de prosperitate se ceartă, feţele grecilor care apără oraşul se subţiază pe zi ce trece. Nu mai există nici ulei, nici pâine. Un pic de vin oţetit subţiat cu apă este tot ceea ce depozitul imperial le oferă. Femeile şi copiii lor plâng în case ori străbat oraşul în procesiuni umile până la biserică. De dimineaţa până seara şi de seara până dimineaţa, rugăciunile înflăcărate ale celor umili şi deznădăjduiţi se înalţă spre cer. Dacă rugăciunile ar putea salva oraşul, Constantinopolul ar dura până la sfârşitul lumii.
Iar în timp ce latinii discutau în Biserica Sfintei Fecioare de la Blaherne, împăratul Constantin i-a chemat pe greci să asiste la slujbă şi să ţină cu ei un sfat de război la Catedrala Sfânta Sofia.
Giustiniani m-a desemnat să-l reprezint. El crede că nu-i tocmai cea mai potrivită vreme ca să se depărteze de zidurile Porţii Sfântului Roman.

13 mai 1453
Seara, în catedrala pustie, unde sute de candele luminau mozaicurile imense de pe pereţii acoperiţi cu aur, a fost o deznădejde fără de margini. Suita împăratului, silenţiarii, nobilii de la curte, ofiţerii din garda imperială, comandanţii diferitelor cartiere ale oraşului păreau pierduţi în imensitatea Catedralei Sfânta Sofia. De pe peretele altarului, sfinţii priveau cu ochi mustrători. Nici afară, în jurul bisericii, nu era lume. În ochii mulţimii, Sfânta Sofia continua să fie blestemată, fiindcă aici fusese citită proclamaţia Uniunii care a însemnat sfârşitul autonomiei Bisericii greceşti. Ca şi cum ar fi vrut să sfideze poporul şi să-şi arate deschis simpatia pe care o poartă cardinalului Isidor, împăratul Constantin, mai neinspirat ca oricând, a ales acest loc pentru marele sfat de război.
Sfatul a început îndată după ce s-a sfârşit slujba. Comandanţii diferitelor cartiere ale oraşului au arătat că stocurile de alimente sunt pe sfârşite şi că populaţia nemulţumită este din ce în ce mai ameninţătoare.
― Starea de spirit are cea mai mare importanţă, a spus unul dintre strategii împăratului. Situaţia este periculoasă. De aceea, poporul trebuie încurajat.
Fără îndoială, Phrantzes a fost mesagerul opiniilor împăratului. El a spus că un număr oarecare de greci de pe ziduri ar putea constitui, împreună cu rezerviştii călare, un grup de atac. Dacă împăratul însuşi ar prelua comanda atacului, grecii vor avea încredere în el şi, probabil, se vor alege şi cu ceva provizii din tabăra turcilor. O astfel de încercare, a spus Phrantzes, ar ridica moralul întregului oraş. Şi a precizat că latinii nu trebuie informaţi asupra acestui atac, pentru că ştirea va ajunge numaidecât la genovezii din Pera şi sultanul va fi prevenit.  
Cu o privire orgolioasă, Phrantzes şi-a îndreptat direct spre mine ochii lui albaştri, îngheţaţi, şi a mai spus:
― Urechile sultanului sunt peste tot, chiar şi la cele mai secrete întruniri. De ce n-ar fi şi aici?
Dar strategii împăratului au spus într-un glas că un atac exterior este imposibil de făptuit. Chiar să gândeşti asta este o nerozie, au mai spus ei. Niciodată un împărat nu şi-a riscat viaţa într-o acţiune atât de hazardată. Iar dacă împăratul moare, oraşul se află într-adevăr în primejdie, împăratul este binecuvântat de Dumnezeu. N-au decât să urle oamenii şi să-şi arate nemulţumirea, dar atât timp cât împăratul este viu, poporul să nu uite că este la adăpost şi că nici un rău nu i se poate întâmpla.
Lukas Notaras a spus cu glas mâhnit:
― Până acum, doar cu ajutorul lui Dumnezeu am apărat noi oraşul. Tot cu ajutorul lui Dumnezeu îl vom apăra şi de acum încolo. Dar dacă El se depărtează de noi, Constantinopolul e pierdut.
Vorbele lui s-au referit deschis la Uniune, împăratul a acceptat şi a aprobat Uniunea, de aceea Dumnezeu a abandonat oraşul, aşa au gândit cei de faţă. Toţi au fost copleşiţi de o mişcătoare tristeţe, şi toţi şi-au aplecat capetele de parcă ar fi vrut să se roage. Era un puternic miros de tămâie şi de ceară, iar partea de sus a impresionantei catedrale părea înghiţită de întuneric; în lumina candelelor, împăratul Constantin, cu chipul palid şi supt, cu ochii întunecaţi, semăna cu sfinţii pictaţi pe icoanele din altar.
Apoi, prin pereţii groşi ai bisericii, a pătruns sunetul semnalului de alarmă, împăratul a întrerupt sfatul şi a ieşit în grabă din biserică, urmat de toată suita. Când am ajuns afară, în întâmpinare ne-a venit un mesager călare. El a anunţat că turcii au început asaltul pe platoul din apropierea locului unde se împreună zidul Blahernelor cu zidul lui Theodosie, precum şi în jurul Porţii Caligaria, şi că luptele cele mai îndârjite sunt în apropierea Porţii Harisiene.
Băteau clopotele şi toaca în tot oraşul, în toate casele fuseseră aprinse opaiţele şi oamenii, pe jumătate dezbrăcaţi, ieşiseră în stradă. Iar corăbiile din port au început să se mişte dinspre zidurile Perei spre lanţ, de parcă ar fi început asediul şi dinspre mare. Era miezul nopţii. Zgomotul luptei din preajma Blahernelor s-a auzit până la Hipodrom. Tabăra turcilor era luminată de focuri care se întindeau pe un semicerc împrejurul oraşului.
În suita de ceremonie ce-l însoţise pe împărat, ordinea a fost ruptă, iar împăratul a încălecat; în galop, am străbătut oraşul la lumina torţelor de pe străzi.
Când am ajuns în apropierea zidului de la Poarta Harisiană, ne-am întâlnit cu o mulţime de oameni care alergau îngroziţi, unii dintre ei purtând arme. Împăratul s-a oprit şi, în numele lui Hristos, i-a conjurat pe oameni să se întoarcă la posturile lor. Dar oamenii, înnebuniţi de spaimă, nu i-au dat nici o importanţă. A intervenit apoi poliţia de război şi i-a doborât la pământ pe câţiva dintre fugari. Ceilalţi, dezorientaţi de-a binelea, s-au întors până la urmă pe ziduri.
Împăratul nu a mai pierdut însă timpul ca să-i aştepte. Toţi cei care călăream în urma lui am ajuns în ultima clipă în dreptul Porţii Harisiene, unde jumătate din marele zid interior se prăbuşise. Apărarea cedase şi turcii reuşiseră să intre în oraş urlând şi spintecându-i pe cei ce le ieşeau în cale. Trupa noastră de cavalerie i-a secerat destul de uşor pe toţi, apoi, după ce starea de confuzie s-a risipit, am înţeles că acesta nu fusese decât ultimul val de asediatori. Giustiniani sosise călare la Poarta Harisiană înainte de a fi ajuns noi şi-şi striga comenzile de pe creasta zidului.
Întâmplarea aceasta a fost ca o prevestire ce confirmă că viaţa oraşului atârnă de un fir de păr. Poarta Caligaria de la Blaherne a fost şi ea asediată de câteva mii de turci, numai că acolo, zidurile şi turnurile fiind prea solide, n-au reuşit să le cucerească. Cel mai periculos atac a fost însă la Kyneghion, pe ţărmul mării, unde proiectilele turcilor au slăbit mult zidul maritim şi au năruit parţial pereţii şanţului de apărare săpat de marinari. De când a fost terminat podul mobil, turcii pot mărşălui pe el până aproape de zid.
În zorii zilei atacul a încetat. Dar nu a fost un asalt general, fiindcă flota turcilor nici nu s-a clintit. După aprecierea lui Giustiniani, de data asta au fost cam patruzeci de mii de asediatori.
― N-a fost decât o tactică de uzură, mi-a spus Giustiniani. Să nu-ţi închipui că am câştigat vreo victorie. Pierderile noastre sunt imense şi ireparabile. Nici ţie nu îndrăznesc să-ţi spun câţi bărbaţi şi-au pierdut viaţa. Dar trebuie să recunosc că în această noapte veneţienii şi-au ispăşit din plin vina de a fi veneţieni.
Începând din port până la Poarta Sfântului Roman, în faţa zidurilor zăceau grămezi de cadavre de turci. Cadavrele de pe zidurile prăbuşite sau cele de pe străzile oraşului au fost aruncate dincolo de ziduri. Erau mai mult de patru sute acestea din urmă.
După ce au văzut cu ochii lor pericolul prin care le trecuseră compatrioţii, marinarii lui Trevisano au cedat; în cursul zilei de astăzi ei au descărcat corăbiile şi au transportat totul în depozitele Arsenalului. Spre seară, sub comanda lui Trevisano, patru sute de soldaţi au mărşăluit spre Blaherne şi s-au prezentat în faţa bailului. Li s-a încredinţat spre apărare cel mai periculos loc, dar, în acelaşi timp, cel mai de onoare. E vorba de partea cea mai nordică a oraşului, aproape de Kyneghion, acolo unde zidul terestru întâlneşte zidul maritim. Marinarii vor sosi mâine, şi, dacă tot le sunt acum la adăpost bogăţiile de pe corăbii, îşi vor risca viaţa doar pentru rănile lui Hristos.
A fost oportună această întărire a apărării zidurilor. Altfel, oraşul n-ar mai fi putut rezista unui alt atac nocturn. Toată ziua s-au aventurat turcii în atacuri mărunte în zonele cele mai expuse, pentru a-i împiedica pe apărători să se odihnească. De aceea, s-a hotărât ca toată lumea să doarmă în schimburi. Dar, în cursul zilei, când împăratul şi-a făcut obişnuitul tur de verificare a apărării zidului, a găsit locuri unde toată lumea dormea. Cu propria lui mână i-a scuturat şi i-a trezit pe unii dintre ei, adresându-le vorbe încurajatoare. Câţiva oameni, sfârşiţi de oboseală, au izbucnit în plâns, împăratul le-a interzis comandanţilor să-i pedepsească. Cum ar mai putea fi oare pedepsit un nefericit? Raţia de hrană, şi aşa modestă, nu i se poate micşora, pentru că, în felul acesta, îi este micşorată forţa de apărare. Vin nu mai exista. S-ar putea spune că zidul însuşi înseamnă destulă pedeapsă pentru orice om de rând.
Pe când soarele dimineţii înroşea dealurile Perei, i-am întâlnit pe fraţii Guacchardi. Descăpăţânau trupurile turcilor căzuţi în sectorul lor. Armurile, de la cască până la genunchiere, le erau pline de sânge, îşi aruncau capetele turcilor unul altuia, ca şi cum s-ar fi jucat cu mingea, şi râdeau cu poftă. Puseseră pariuri între ei, fiecare susţinând că el va găsi cea mai lungă barbă, iar de brăcinarele lor atârnau de-acum o mulţime de bărbi castanii, negre sau cenuşii. Un mod de a ascunde, atât altora, cât şi lor înşişi, oboseala de pe urma luptei.
Pe pământul mustind de sânge, înnegrit de cenuşă, printre ruinele zidurilor prăbuşite au înflorit câteva gălbenele.
Cu toate că nu participasem direct la luptă, fiindcă Giustiniani m-a tot trimis dintr-un loc în altul ca să-i transmit mesajele, eram frânt de oboseală. Toate lucrurile din jurul meu mi s-au părut ireale, de parcă ar fi fost în vis. Tunurile turcilor îşi începuseră canonada, proiectilele zguduiau şi năruiau din nou ziduri, dar urechile mele au perceput bubuiturile doar ca pe nişte zgomote îndepărtate, înghiţite într-un vacarm confuz. Ziua înroşise dealurile Perei; deasupra armurilor pline de sânge ale fraţilor Guacchardi zburau capetele retezate ale turcilor. Această clipă a dimineţii s-a înfipt în inima mea, această clipă nu va dispărea niciodată din mine. Cerul şi pământul, orice culoare, orice urmă de funingine, tot ceea ce încă trăia erau de o incomensurabilă frumuseţe în ochii mei bolnavi de atâta moarte.
În aceeaşi irealitate, în aceeaşi stare de uimire, în aceeaşi frumuseţe absolută am văzut lumea din jurul meu atunci, la Ferrara, când m-am îmbolnăvit de ciumă fără să fi ştiut că sunt bolnav. Lumina estompată a zilei înnorate de noiembrie se strecura prin vitraliile multicolore ale capelei, mirosul amar de buruieni tămăduitoare se ridica din arzătoarele de tămâie, scârţâitul penei de scris mă izbea în urechi la intervale egale, în ziua aceea am văzut totul mai clar şi mai real decât până atunci. Am văzut chipul rece al împăratului Ioan pălind şi înverzindu-se de indignare când s-a aşezat pe tronul pe care-l măsurase dinainte, de teamă să nu fie mai scund decât cel al papei Eugen, i-am văzut câinele cu pete albe şi negre tolănit la picioare, în locul chipului binevoitor al lui Bessarion am văzut un chip schimbat, necunoscut. Şi din lumina verzuie a capelei au ţâşnit cuvintele latine şi greceşti oprindu-se în urechile mele ca un lătrat sfâşietor de câine.
În clipa aceea, când m-am îmbolnăvit de ciumă, l-am simţit pe Dumnezeu.
Ca şi cum strălucirea unui fulger mi-ar fi luminat mintea, am înţeles acum că, asemenea cojii ce închide sămânţa, clipa aceea închisese în ea şi clipa tulburătoare a acestei dimineţi. Dacă aş fi fost un clarvăzător mult mai puternic, în clipa aceea, când l-am simţit pe Dumnezeu, aş fi putut citi şi clipa ciudată a acestei dimineţi, în care dealurile Perei erau roşii şi capetele turcilor zburau de la un Guacchardi la altul. Cele două clipe, aparent despărţite de mulţi ani, sunt doar una şi aceeaşi. S-au săvârşit în mine simultan. Cele două clipe de clarviziune, scufundate în fiinţa mea şi contopite una în alta, sunt singurele certitudini ale vieţii mele, în timp ce întâmplările succesive, pe care le-am crezut reale, sunt doar viziuni şi imaginaţie. Săptămânile, lunile, anii sunt doar măsuri inventate de om. Ele n-au nici o legătură cu timpul adevărat, timpul lui Dumnezeu. În clipa aceea am ştiut că mă voi naşte din nou şi că voi purta în inimă această clipă, despre care nu-mi voi aduce aminte, contopită cu clipele de clarviziune ale noii mele vieţi. Voi vedea cadavre descăpăţânate zăcând pe zidurile prăbuşite în timp ce tunuri uriaşe vor bubui de se va cutremura pământul, voi vedea flori galbene înflorind în iarba murdară de cenuşă şi de sânge, îi voi vedea pe fraţii Guacchardi, veseli, cu armurile pline de sânge, aruncându-şi în joacă unul altuia căpăţânile turcilor. 
Dar această revelaţie nu a deşteptat în mine nici extaz, nici bucurie, fiindcă eu sunt doar un om şi om voi rămâne întotdeauna, şi voi suferi purtat de Dumnezeu ca o frunză în vânt din întuneric în întuneric. Suferinţele trupului şi oboseala fără de margini mi-au împins inima să nu-şi mai dorească nimic altceva în afară de odihnă şi uitare. Dar uitare nu există. Uitare nu există.

15 mai 1453
S-au înduplecat la timp marinarii veneţieni.
Ieri şi alaltăieri, sultanul şi-a aşezat din nou artileria. Bombardele, care trăgeau de pe dealul Perei peste ziduri în corăbiile latinilor, au fost transferate de-a lungul podului, cu ţevile îndreptate spre Kyneghion şi Blaherne. În faţa Porţii Sfântului Roman au fost amplasate noi tunuri. Tunul gigant s-a stricat, dar fierarii turci îl dreg de zor, încingându-l cu hobane de fier. Şi chiar aici, unde bate blestematul de tun, în zona apărată de Giustiniani, în valea râului Lykos, de atâtea revărsări şi secete care l-au ros şi uscat, zidul a cedat mai repede şi este mult mai şubrezit decât ne aşteptam.
De aceea, turcii atacă acum şi Blahernele cu înverşunare. Locul în care se întâlnesc zidul terestru şi cel maritim este cel mai slab. Iar galerele turcilor ancorate în Valea Izvoarelor se pot mişca unde vor spre Blaherne, ocrotite de podul plutitor. Notaras, cu mult zel, dă ordine tunarilor noştri, şi cele două tunuri mari aşezate pe zidul maritim ţintesc spre galerele mici ale turcilor ancorate pe cealaltă parte a Cornului de Aur. O galeră s-a scufundat şi alte două au suferit avarii grave. Dar Giustiniani spune că bombardamentul este absolut inutil, o pierdere irecuperabilă de pulbere, când pulberea din depozitul Arsenalului e şi aşa pe terminate. Notaras a rămas comandant al apărării zidului maritim, chiar dacă, fiind în acelaşi timp comandantul miliţiei călare de război, îşi întrerupe des activitatea pe zid pentru a alerga călare spre altă parte a oraşului. Grecii, care-l văd zilnic trecând călare cu armura-i sclipitoare de argint, cred că el conduce apărarea oraşului. Poporul îi urăşte pe oamenii din miliţia de război, dar pe el îl admiră, fiindcă este singurul nobil care nu s-a depărtat de credinţa străbună a grecilor. El se îngrijeşte şi de distribuţia alimentelor din depozitele imperiale în diferite cartiere ale oraşului şi le vesteşte oamenilor noutăţi convenabile. Ordinele neplăcute, confiscarea bunurilor dosite în mănăstiri, trimiterea înapoi pe ziduri a celor care au dezertat, Notaras le lasă în seama altora.
După ce turcii şi-au transferat artileria, astăzi tunurile au bubuit mai nebuneşte decât oricând. Tunarii sultanului se întrec între ei, neţinând seama că-şi pun viaţa în primejdie, aleargă întruna prin fumul întunecat până la marginea şanţului pentru a vedea mai bine ce stricăciuni a făcut fiecare lovitură. În cursul zilei, fiecare tun trage cam câte opt focuri. Doar tunul cel mare trage mai rar decât înainte, în oraş continuă să circule cu înverşunare zvonul că Orban ar fi murit atunci când tunul a sărit în aer. Nu încape îndoială că au fost victime. Din cauza brâielor de metal ce-l înconjoară, tunul cel mare are acum o înfăţişare ciudată. După fiecare foc, când se zguduie cerul şi pământul, servanţii mişună în jurul lui ca furnicile.
Din cauza numeroaselor atacuri false şi a gălăgiei asurzitoare a tobelor care bat şi a trâmbiţelor care sună fără încetare, apărătorii de pe ziduri nu mai izbutesc să găsească o clipă de odihnă; în multe locuri importante zidurile au suferit stricăciuni imense, aşa că, după căderea întunericului, încep să fie reparate doar acele părţi, făcându-se abstracţie de surpăturile şi crăpăturile mai puţin importante ale zidului. Şanţul este golit fără încetare şi specialiştii împăratului găsesc soluţii neaşteptat de eficiente, folosind materialele recuperate din şanţ pentru întărirea şi consolidarea zidului. Mulţi oameni, neobişnuiţi cu o astfel de muncă, au mâinile jupuite până la sânge şi unghiile vinete. Nici pe mercenarii lui nu-i mai protejează Giustiniani. El însuşi lucrează cu o îndârjire de taur la repararea zidului, ca să dea un bun exemplu altora. Este într-o teribil de proastă dispoziţie din cauza lipsei de vin şi a slăbit atât de mult, încât armura a început să-i sune a gol în dreptul unde altădată sălăşluia imensul lui burdihan. Iar mulţi călugări, care poartă acum armurile celor ucişi, abia de se pot mişca şi asudă întruna.
Astăzi, Giustiniani mi-a spus:
― Sultanul trimite în fiecare zi la atac tot felul de prospături, care habar n-au cum să atace, fiindcă n-au nici o experienţă. Până acum, nu şi-a trimis niciodată ienicerii într-un atac de uzură. Pe zi ce trece, puterile noastre slăbesc. De aceea, aştept cu interes, de la o zi la alta, să-şi trimită adevărata forţă la atac. Dacă reuşim să respingem un atac al ienicerilor, se întăreşte şi speranţa noastră; în câmp deschis, nici o armată apuseană nu i-a învins pe ieniceri. Avantajul nostru este că avem zidurile şi maşinile de război cu care i-am putea înfrânge. Să sperăm că sultanul nu va prelungi această aşteptare până când ne vom slei toate puterile. Pentru că, odată şi odată, tot va trece la asalt.
Oare de ce-mi pierd timpul nepreţuit povestind despre aceleaşi şi aceleaşi lucruri, pe care toată lumea le ştie? Astăzi mi-a fost lovită inima de moarte. Mă aşteptasem la aşa ceva, bănuisem că aşa mi se va întâmpla. Dacă un om are ceva de pierdut, cu siguranţă îl va pierde. Cele mai mari fericiri sunt de scurtă durată. Dacă privesc înapoi, nu pot fi decât uimit ce mult timp a putut fi păstrat secretul. Nici un cetăţean al oraşului nu are acum viaţa lui, fiindcă poliţia de război scotoceşte prin toate ungherele, prin toate pivniţele şi ascunzătorile. Până şi cei săraci îşi ascund pumnii de făină ce-i mai au, la fel ca arhonţii care dosesc saci de grâu şi amfore cu ulei.
Am ştiut că mă pot aştepta la tot ce-i mai rău sau poate că n-am ştiut? Am trăit ca un nebun în paradis, agăţându-mă în fiecare clipă de ideea că poate mâine voi fi cu ea câteva ore, timp în care nu mă voi mai gândi la nimic. Am crezut de multe ori că, mai devreme sau mai târziu, tot o voi pierde. Dar nu m-am gândit că se va întâmpla acum.
Pe înserate, servitorul meu Manuil a venit la Blaherne cu ochii plini de lacrimi şi cu barba parţial smulsă.
― Stăpâne! a strigat el, ţinându-şi mâna în dreptul inimii ca să i se mai domolească emoţia. S-a întâmplat o mare nenorocire.
Traversase oraşul în goană şi genunchii lui bolnavi îi tremurau. Era nemaipomenit de agitat. El mi-a povestit că, azi-dimineaţă a venit poliţia militară în casa mea şi a făcut o percheziţie. Nu au găsit nimic compromiţător, dar unul dintre oameni s-a uitat cu atenţie la Anna şi probabil că a recunoscut-o, fiindcă după-amiază au revenit din nou sub comanda unuia dintre fiii lui Lukas Notaras. El şi-a recunoscut sora şi Anna l-a urmat supusă, ce altceva ar fi putut să facă? Manuil a mai spus că a încercat să o apere, invocând absenţa mea, dar că oştenii l-au apucat de barbă cu o furie orbească, apoi l-au trântit la pământ şi l-au lovit cu picioarele. Nici fratele Annei n-a fost mai breaz, fiindcă, uitându-şi rangul, şi-a pălmuit sora.
Disperat, Manuil i-a urmărit de la distanţă şi i-a văzut că s-au îndreptat spre palatul megaducelui Notaras.
― Abia atunci m-am convins eu că Anna, soţia ta, este fiica megaducelui Notaras, a continuat Manuil. Am simţit acest lucru încă din prima clipă când am văzut-o, dar nu am fost sigur, iar tu mi-ai ascuns până şi mie numele tatălui ei şi rangul înalt pe care-l are în Bizanţ. Dar asta-i altă poveste. Pregăteşte-te să fugi, stăpâne, fiindcă nici nu încape vorbă, megaducele Notaras şi-a trimis oamenii după tine ca să te omoare. Iar călăreţii lui sunt mai iuţi la goană decât picioarele mele.
― Unde aş putea să mă ascund în acest oraş? l-am întrebat eu. Nu există loc unde n-ar putea să mă găsească dacă ar vrea.
Manuil şi-a pierdut răbdarea, a început să mă scuture de braţ şi a spus:
― În curând va fi întuneric. Zidurile sunt liniştite astă-seară. Ai putea să-ţi dai drumul jos, pe partea cealaltă, cu ajutorul unei frânghii, şi să ajungi în tabăra turcilor. Au mai făcut-o destui, în fond, acolo eşti ca la tine acasă. Dacă vrei, pentru a nu lăsa nici o urmă, voi ţine eu frânghia şi o voi retrage după ce vei fi ajuns pe pământ. Dar să-ţi aminteşti de mine când te vei întoarce cu cuceritorii!
― Dar chiar ai înnebunit, bătrâne Manuil! i-am spus eu. De voi cădea în mâinile lui, sultanul mă va trage în ţeapă.
― Aşa este... bineînţeles, aşa este, a început să se bâlbâie Manuil, ridicându-şi spre mine ochii încercănaţi. Asta-i povestea ta şi trebuie să te agăţi de ea, nu-i treaba mea să mă amestec. Dar crede-mă, în tabăra sultanului vei fi în mai mare siguranţă decât aici, în Constantinopol. Şi poate că ai putea să-l îndupleci pe sultan în favoarea noastră, sărmani greci fără de speranţă.
― Manuil..., am început eu, dar nu am mai continuat.
Cum i-aş fi putut risipi prejudecăţile?
Mi-a atins pieptul cu degetele şi a spus hotărât:
― Tu eşti emisarul sultanului. Oare credeai că-l poţi înşela pe un grec bătrân? Poţi să le arunci cu praf în ochi latinilor cât vrei, treaba ta, dar pe greci nu-i poţi înşela. Oare de ce crezi că oamenii se dau respectuos la o parte din calea ta şi te binecuvântează? Nici un fir de păr din capul tău nu a fost atins. E cea mai bună dovadă. Nimeni nu îndrăzneşte să te atingă, fiindcă sultanul este scutul tău. Dar nu-i nici o dezonoare în asta, fiindcă fiecare îşi slujeşte stăpânul. Şi alţi împăraţi au încheiat alianţe cu sultanii şi le-au recunoscut puterea, dacă a fost nevoie.
― Taci, Manuil! i-am spus eu stânjenit şi m-am uitat în jurul meu cu teamă. Dar eşti nebun de-a binelea.
O santinelă veneţiană se apropiase de noi şi-l privea amuzat pe Manuil, părându-i-se probabil ciudat că un bătrânel cu o figură de om cumsecade poate fi atât de agitat. S-a auzit o bubuitură şi apoi lovitura surdă cu care ghiuleaua a izbit zidul chiar în apropierea noastră. Manuil m-a strâns de braţ şi a privit în jur, înţelegând, după mirosul de ars şi după zguduitură, că lovitura fusese pe aproape. 
― Sper că nu suntem într-un loc periculos, a spus el cu teamă.
― Pentru mine, vorbele tale, i-am spus eu, sunt mai periculoase decât tunurile turcilor. Pentru numele lui Dumnezeu, Manuil, crede-mă! Orice ar fi să se întâmple, eu pe partea aceasta a zidurilor trăiesc şi tot pe partea aceasta voi muri. Dar viitor pentru mine nu mai există. Nu-mi doresc nici puterea, nici purpura. Puterea este trecătoare. Doar pentru faptele mele vreau să dau socoteală în faţa lui Dumnezeu, nu şi pentru ale altora. Înţelege odată că eu sunt singur, nemaipomenit de singur. Ce se ascunde în inima mea va muri o dată cu mine atunci când vor veni turcii.
Vorbele mele au fost prea serioase şi grave. Manuil m-a privit încremenit şi a înţeles. Dar şi decepţia i-a fost puternică, de aceea a izbucnit în plâns.
― În cazul acesta, a spus el trist, tu eşti nebunul, nicidecum eu.
A plâns multă vreme, şi-a şters apoi lacrimile şi şi-a suflat nasul, m-a privit înţelegător, apoi a spus calm:
― N-ar fi fost ceva neobişnuit. Suverani nebuni au mai fost şi înainte şi nimeni nu a văzut ceva rău în asta. Doar cu un oarecare Andronikos Comnenul, a cărui nebunie a fost prea crudă, poporul a avut ce-a avut şi l-a târât pe Hipodrom şi i-a tăiat beregata. Dar în nebunia ta nu-i cruzime; aş putea-o numi mai degrabă nebunie blândă. Aşa că n-am încotro, dacă tot te-am recunoscut, trebuie să te urmez.
S-a uitat împrejurul lui, a oftat din greu şi a continuat:
― Acesta este un loc lugubru, dar acasă la tine eu nu mă mai întorc, atât de mult mă tem de mânia lui Lukas Notaras. Prefer să înfrunt cu curaj un turc furios, chiar de-mi va reteza şi o mână cu barda, decât să-l întâlnesc pe Lukas Notaras după ce te-am ajutat să-i furi fata. Mai rău nici nu se putea. Se hotărâse de mult ca Anna Notaras să fie dată de soţie sultanului pentru haremul său şi poate că n-ar fi fost nimic rău în această politică secretă.
Încă o dată am rămas uimit că un grec de rând ca Manuil cunoaşte politica ascunsă a oraşului şi poate ghici intenţiile celor mai iscusiţi strategi. Nimic n-ar fi fost mai potrivit cu planurile lui Notaras decât să-şi dăruiască fiica sultanului, ca o garanţie a unei prietenii reciproce, mai cu seamă că sultanul obişnuia să accepte în haremul lui fiicele aliaţilor. De aceea a vrut el să-şi trimită fiica în Creta înainte de asediu, pentru a fi mai sigur de izbândă în negocierile cu sultanul. Mehmet este exigent în această privinţă şi, din acest punct de vedere, îi seamănă modelului său, Alexandru cel Mare. Fiica celui mai nobil dintre nobilii Constantinopolului i-ar fi putut mângâia pe deplin vanitatea.  
Nu m-am putut împiedica să-l întreb pe Manuil.
― De unde culegi toate informaţiile astea?
― Din aer, mi-a răspuns el simplu, ridicându-şi braţele. Sunt grec. Politica e în sângele meu. Dar nu ţin să fiu amestecat în isprăvile tale şi ale socrului tău. Prefer să le privesc de la distanţă, dacă-mi dai voie.
Am înţeles că, într-adevăr, el se afla mai în siguranţă aici, pe ziduri, decât acasă. Dacă Lukas Notaras mă va omori cu mâna lui sau va pune pe alţii să mă omoare, e de înţeles că şi el va fi omorât, ca martor al căsătoriei mele. Am meditat îndelung cum e mai bine, să rămână la Blaherne sau să-l trimit la Giustiniani. Numai că Poarta Sfântului Roman este un loc periculos pentru un bărbat bătrân şi şubred. Ca să mânuiască o armă, el nu-i în stare, fiindcă nu vede bine şi-i tremură genunchii. Dar ca să care pământ şi pietre, se poate descurca. De aceea, i-am spus să se alăture grupului de greci plătiţi de veneţieni ca să le facă diferite munci şi i-am poruncit să-şi poarte singur de grijă.
Cât despre mine, primul gând a fost să încalec pe cal şi să alerg în galop până la casa lui Lukas Notaras, ca să mi-o dea înapoi pe Anna, fiindcă Anna este soţia mea. La ce bun? În casa lui, Notaras ar putea prea bine să mă omoare. Ce lovitură teribilă a fost pentru el când a aflat că fiica lui, care fusese crescută să ajungă soţie de împărat, i-a înşelat încrederea şi a fugit cu cel mai dubios străin din Constantinopol! În palatul tatălui ei, ferecat cu broaşte, chei, zăvoare şi zăbrele, Anna îmi este inaccesibilă. Dar ea este soţia mea. De aceea, trebuie să mă feresc de tatăl ei. Cea mai simplă metodă de anulare a căsătoriei este moartea mea. Dar eu nu vreau să mor de mâna unui grec.
Veghez şi scriu. Din când în când închid ochii şi-mi sprijin fruntea fierbinte în mâini. Dar somnul nu are milă de mine. Oboseala construieşte dincolo de ochii mei chipul Annei. Gura ei. Ochii ei. Simt în mâini căldura obrajilor ei. Îi urmăresc formele trupului şi simt o flacără care mă străpunge. Niciodată n-am dorit-o cu mai multă îndârjire ca acum, când ştiu că am pierdut-o.
Gărzile se plimbă prin sălile palatului şi se opresc în dreptul fiecărei încăperi să asculte. Spun că au auzit zgomote ciudate care vin de sub pământ, care nu pot fi altceva decât prevestiri rele.
Aceleaşi zgomote ciudate au fost auzite de alţii înainte de asediu. Sub pământ sunt multe încăperi boltite şi rezervoare de apă uitate ale străvechiului oraş. Timpul zideşte şi năruie, ecoul pietrelor care cad aduce la suprafaţă zgomote ciudate. Tot aşa se năruie în inima mea bolţile secrete şi doar de zgomotul pietrelor care cad îmi sunt pline urechile.

16 mai 1453
N-am putut dormi, deşi am avut ocazia să mă îmbăt de somn. În timpul războiului sunt atât de rare nopţile în care poţi să dormi liniştit; este un dar dumnezeiesc o noapte ca aceasta. Când, împins de nelinişte, am ieşit afară, stelele străluceau argintii pe bolta cerului în noaptea liniştită şi rece ca moartea. Mai era doar o oră până la ziuă.
În apropierea Porţii Caligaria m-am oprit şi am ascultat. Nu, nu erau doar bătăile inimii mele. Zgomotul venea de undeva de sub pământ. Apoi l-am văzut pe saxonul Johannes Grant, care se apropia cu o torţă aprinsă în mână. Se oprea în dreptul fiecărui butoi cu apă pregătit pentru stingerea eventualelor incendii şi se apleca. La început, am crezut că i s-a tulburat mintea sau că săvârşeşte vreun ritual vrăjitoresc, pentru că eram departe de zid şi nici un incendiu nu avea cum să se întâmple în acest loc.
M-a salutat în numele lui Hristos, a luminat cu torţa suprafaţa apei dintr-un butoi şi m-a îndemnat să privesc. La intervale scurte, apa făcea cercuri la suprafaţă, deşi totul în jur era liniştit şi nici un tun nu trăgea.
― Se cutremură pământul, am şoptit eu. Şi pământul tremură de durere pentru moartea oraşului.
El a izbucnit în râs, dar pe faţa lui se citea o spaimă de moarte.
― Oare tu nu înţelegi, Jean Ange, nici acum, când ai văzut cu ochii tăi? m-a întrebat el. Nu-i nimic, după ce vei înţelege, o să te cam ia cu fiori reci pe şira spinării. Dar mai bine ajută-mă deocamdată să ridic butoiul, fiindcă ajutoarele mele s-au dus să se culce.
Am reuşit să târâm amândoi butoiul câţiva paşi mai încolo, apoi Grant a ciocănit pământul pe care fusese aşezat butoiul. L-am mişcat înapoi şi din nou au apărut cercuri la suprafaţa apei. Pe mine a început să mă bântuie o teamă superstiţioasă, de parcă asistam la o experienţă de magie neagră. Cercetându-i faţa, nu m-am mai îndoit că Johannes Grant este magician.
El mi-a arătat beţele pe care le înfipsese din loc în loc în pământ, începând din apropierea zidului, şi a spus:
― Pământul este pietros. După cum se observă, au trebuit să sape în zigzag, cum sapă cârtiţele. Este interesant de văzut cât vor mai avea de gând să sape până ce vor ieşi la lumina zilei. Şi înspăimântător în acelaşi timp.
― Cine? l-am întebat eu nedumerit. 
După experienţa îngrozitoare a ultimelor nopţi, în mintea mea obosită nu mai era loc decât de duhuri rele, de aceea nici nu m-am gândit la turci.
― Turcii, a spus el. Lucrează sub picioarele noastre. Dar tu ce ai? Te-ai prostit?
― Cum e posibil? am strigat eu.
Dar în aceeaşi clipă mi-am amintit că sultanul Mehmet angajase săpători de la minele din Serbia. De altfel, turcii încercaseră şi în alte asedii să sape galerii subterane sub ziduri, dar cum pământul este pietros, toate tentativele lor au fost nereuşite. De aceea, nimeni nu s-a gândit la aşa ceva, deşi ar fi trebuit să ne întrebăm cum de au crescut grămezile de pământ din afara zidurilor. Dar urme de săpături nu au fost văzute nicăieri, aşa că nimeni nu şi-a mai pus nici o întrebare.
Pentru moment, mi-am uitat propria supărare şi am început să fiu la fel de interesat ca şi Grant de acest subiect. Totul îmi era clar:
― Au fost teribil de vicleni, am spus eu. Au început să sape la adăpostul colinei, care nu poate fi văzută decât de la cinci sute de paşi de zid. De altfel, acest loc este cel mai nimerit, fiindcă nu există zid exterior, ci doar zidul cel mare, care-i mult mai bine întărit decât oriunde. Dar ei au depăşit de-acum zidul. Ce-i de făcut?
― Trebuie să aşteptăm, a răspuns Grant. Nu-i nici o primejdie acum, după ce am stabilit pe unde trece tunelul. Deocamdată ei sunt încă sub pământ, la adâncime. Până când vor începe să sape spre suprafaţă, avem încă timp să chibzuim ce putem face.
S-a uitat îndârjit spre mine şi a spus:
― Eu însumi am săpat galerii sub ziduri. Ce muncă îngrozitoare! Nu ai aer. Sufletul ţi-e persecutat. Este o moarte cumplită să mori ars sau înecat într-o galerie de cârtiţă.
După ce a terminat de cercetat toate butoaiele, m-a dus până la galeriile secundare ce se întind de-a lungul zidului, unde a cercetat tobele pe a căror membrană presărase boabe de mazăre. Observând locurile de pe care boabele de mazăre săriseră, a completat traseul tunelului săpat de turci. Era de fapt o confirmare a traseului stabilit, fiindcă boabele de mazăre indicau aceleaşi direcţii.
― O galerie subterană nu-i periculoasă decât dacă nu este descoperită la timp, a spus el. Din fericire pentru noi, se pare că turcii vor să-şi continue săpăturile până în oraş. Dacă s-ar fi mulţumit să sape o grotă sub zid, pe care s-o umple cu lemne şi apoi să-i dea foc, ar fi reuşit să dărâme o foarte mare parte din zid. Sau, cine ştie, poate că nu-i posibil, din cauza fundaţiei zidului. Probabil că-i sinuoasă galeria pe care au săpat-o între fundaţie şi pământul pietros.
Pe când stelele se stingeau pe cer, el a început să-mi povestească cum poate fi împiedicată o ofensivă printr-un canal subteran doar cu ajutorul unui butoi cu pucioasă aprinsă, al cărui curent de aburi otrăvitori este dirijat înspre galeriile duşmanilor.
― Există multe metode, mi-a explicat el. Dacă galeriile sunt umplute cu apă, turcii vor muri înecaţi ca nişte şobolani. O galerie plină cu apă devine inutilizabilă. Şi mai grozav este să-i împroşti şi să-i prăjeşti cu focul grecesc, fiindcă bârnele care susţin pereţii galeriei iau foc şi galeria se surpă în acelaşi timp. Dar cel mai interesant este să stai la pândă şi să le urmăreşti mişcările, iar la momentul potrivit să-i culegi. Prin tortură, poţi afla dacă mai există alte galerii.
Vorbele lui, rostite cu atâta sânge rece, m-au zguduit. M-am gândit la oamenii plătiţi de sultan care săpau în pământ cu respiraţia tăiată din cauza lipsei de aer, transpiraţi şi nefericiţi, nebănuind îngrozitoarea moarte ce li se pregăteşte. Erau sârbi, deci fraţi întru credinţă cu grecii. Dar Grant mă privea cu ochii lui negri în continuă mişcare fără a mă putea înţelege.
― Dar eu nu sunt un om crud, a spus el deodată, de parcă voia să se justifice în faţa încremenitei mele uimiri. Pentru mine, toate aceste lucruri nu sunt decât matematică. O muncă interesantă, care-mi permite să calculez pe săturate.
Semăna cu un motan mare şi negru care se pregăteşte să atace o colonie de şoareci.
Apoi cerul de deasupra capetelor noastre s-a luminat. Dealurile Perei au început să se înroşească, dinspre tabăra turcilor s-au auzit salvele de tun care anunţau deşteptarea. Din palatul Blahernelor şi din încăperile boltite ale zidului au început să apară, căscând şi întinzându-se, oamenii. Unii s-au apropiat şi au privit uimiţi când spre noi, când spre butoaiele de apă aşezate în ordine ciudată. Şi-au strâns supăraţi chingile armurilor şi au urcat apoi pe zid ca să-i înlocuiască pe cei care fuseseră de veghe noaptea.
Apoi a sosit cu paşi repezi Lukas Notaras, purtând pe umeri o mantie verde din brocart imperial şi s-a apropiat de mine. Cei doi fii ai lui îl urmau ţinând mâinile încleştate pe teaca spadelor. Dar nu era însoţit de nici o altă suită. Instinctiv, am făcut un pas înapoi, ajungând lângă Johannes Grant, care privea apa dintr-un butoi. Notaras s-a oprit. Rangul pe care-l avea îl împiedica să ocolească butoiul pentru a ajunge în faţa mea. Nici n-ar fi putut porunci gărzilor să mă aresteze, fiindcă Blahernele erau păzite de soldaţi veneţieni.
― Vreau să-ţi vorbesc, Ioannis Anghelos, a spus el. Confidenţial.
― Dar nu am nici un secret, i-am răspuns eu.
Chipul lui întunecat şi mândru avea o expresie rigidă, care nu mă îmbia câtuşi de puţin să-l urmez în vreun loc închis, unde ar fi putut să mă omoare ca pe un miel.
Tocmai se pregătea să spună ceva, dar, uitându-se din curiozitate în butoiul pe care-l cerceta Grant şi apoi privindu-l pe acesta, a înţeles fără nici o explicaţie despre ce este vorba. Tunurile turcilor îşi începuseră ofensiva. Simţul lui politic s-a deşteptat şi, fără să mai spună o vorbă, s-a depărtat grăbit de noi, la fel cum sosise. Fiii lui mi-au aruncat o privire ciudată, apoi şi-au urmat tatăl.
Cercetările secrete ale lui Grant erau cunoscute. Deci Notaras încă nu se dăduse cu turcii, din moment ce a alergat imediat la împărat pentru a-i împărtăşi noutatea. Onoarea descoperirii îi aparţinea şi, în acelaşi timp, reuşea să recâştige încrederea împăratului. Bineînţeles, împăratul Constantin a sosit repede. Era însoţit doar de câţiva sfetnici mai apropiaţi.
― Megaducele te-a jefuit de gloria ce ţi s-ar fi cuvenit, i-am spus eu lui Grant.
Dar Johannes Grant mi-a răspuns:
― Eu nu am venit la Constantinopol pentru glorie. Tot ceea ce mă interesează este să-mi sporesc cunoştinţele.
Dar după ce a ajuns din nou lângă noi, megaducele Notaras l-a bătut prieteneşte pe umăr pe Johannes Grant, explicându-i împăratului importanta descoperire pe care o făcuse viteazul saxon. Împăratul s-a arătat şi el satisfăcut şi i-a făgăduit lui Grant o mare recompensă, încredinţându-le lui şi lui Notaras misiunea de a distruge toate galeriile turcilor; în acest scop, el a poruncit să fie detaşaţi câţiva oameni de pe zidul de apărare. I-a mai spus lui Grant că şi specialiştii imperiali sunt la dispoziţia sa.
Se înţelege că i-am trimis vorbă lui Giustiniani, care a venit călărind într-un suflet pentru a participa la veselia generală. Şi bailul Veneţiei, Minotto, a apărut cu faţa lui prosperă şi îmbujorată, dar nu era în apele sale, chiar dacă-şi petrecea nopţile în patul imperial din Palatul Blahernelor. Profitând de situaţie, Grant a ales câţiva dintre specialiştii împăratului pentru a-l ajuta şi a început să caute oameni care au mai lucrat în galerii subpământene. 
De îndată ce au aflat despre ce este vorba, specialiştii împăratului au început să construiască pereţii mobili cu lame tăietoare de sabie, în interiorul cărora urma să fie pus butoiul cu pucioasă prevăzut cu un coş de evacuare a fumului şi aburului otrăvitor. Lukas Notaras se agita în jurul lor şi le transmitea sugestiile pe care împăratul, Giustiniani şi bailul Veneţiei le dădeau, privindu-i cu interes.
Apoi Grant a ales câţiva oameni simpli care să supravegheze butoaiele şi tobele, dar i-a trebuit ceva timp ca aceştia să poată înţelege despre ce este vorba şi ce aveau de făcut. La început, la fiecare foc al tunurilor turcilor, văzând ei boabele de mazăre rostogolindu-se de pe tobe, alergau îngroziţi şi anunţau că turcii au şi ajuns la suprafaţa pământului.
După ce a isprăvit de organizat totul, Johannes Grant i-a spus împăratului:
― N-am venit la Constantinopol nici pentru a câştiga aur, nici pentru glorie. Ceea ce m-a împins să mă angajez în slujba Bizanţului a fost nevoia de a mă apropia de ştiinţa grecilor. Nu am eu prea mult timp liber în aceste zile, ce-i drept, dar îngăduie-mi să citesc cel puţin catalogul bibliotecii tale, să răsfoiesc manuscrisele din pivniţa bibliotecii şi să împrumut textele lui Pitagora pentru a le putea citi la lumina opaiţului. Ştiu că eşti în posesia scrierilor lui Pitagora şi Arhimede, dar bibliotecarul tău le păzeşte ca un câine turbat şi interzice să fie aprinsă o lumânare sau un opaiţ în bibliotecă.
Cererea lui Grant nu a fost pe placul împăratului Constantin, al cărui chip palid şi supt s-a crispat de nelinişte. Evitându-i privirea, el a spus:
― Bibliotecarul meu îşi face doar datoria. Funcţia lui este ereditară. El se conduce după un ceremonial de mult stabilit. Eu însumi nu pot modifica regulile bibliotecii. A aduce în acest moment la suprafaţă manuscrisele îngropate ale filozofilor păgâni este o ofensă adusă lui Dumnezeu. Noi nu avem nevoie decât de un singur ajutor, o ştii. Nici Pitagora, nici Arhimede nu ne poate salva. Doar lisus Hristos, care şi-a dat viaţa pentru a ispăşi păcatele noastre şi a înviat din morţi, este salvarea noastră, a tuturor.
Iar Johannes Grant a spus abia auzit:
― Dacă voi nu mai aveţi nevoie decât de ajutorul lui, la ce bun să-mi risipesc ingeniozitatea şi să mă istovesc în calcule matematice pentru a-i împiedica pe turci să pătrundă în acest oraş?
Dar împăratul, agitându-şi enervat mâinile, i-a spus:  
― Manuscrisele filozofilor greci sunt moştenirea noastră eternă, de aceea nu vrem să transmitem tradiţiile scrise barbarilor, care le-ar putea falsifica.
Giustiniani a tuşit cu înţeles, iar bailul Minotto şi-a rotit jignit ochii lui înroşiţi. După plecarea lui Grant, împăratul le-a spus pe un ton împăciuitor că apelativul barbar nu are nici o legătură cu latinii. Dar Grant, le-a explicat împăratul, fiind saxon, se înţelege că este de origine barbară.
Cu două ore înainte de a apune soarele, flota turcilor a vâslit dinspre Portul Celor Două Coloane până ce a ajuns la lanţ şi a încercat să-l rupă trăgând cu tunurile mici şi cu bombardele. Dar corăbiile masive ale veneţienilor au ripostat imediat şi au tras în navele turcilor producându-le multe stricăciuni, chiar şi incendii. Galerele turceşti din Cornul de Aur nu au atacat din spate, după cum se temuse Aloisio Diedo, ceea ce înseamnă că sultanul a intenţionat doar să-i întărâte pe apărătorii veneţieni din Golful Perei. 
După acest incident, Aloisio Diedo s-a dus la împărat să se plângă şi i-a spus că, fără îndoială, turcii au observat când au fost golite cele trei corăbii veneţiene de încărcătură şi când soldaţii şi marinarii de pe ele au fost trimişi pe ziduri. Şi i-a mai spus împăratului că el nu mai este sigur că poate apăra lanţul când numărul apărătorilor s-a micşorat aşa de mult.
Chiar dacă flota veneţienilor a dat o atât de mare importanţă acestui atac neînsemnat, este clar că turcii nu au urmărit altceva decât să-i determine să nu se mai desprindă de pe corăbiile lor. Giustiniani a spus dispreţuitor:
― Marele atac al turcilor asupra lanţului a fost tot atât de periculos ca boabele de mazăre cu care un copil vrea să omoare un elefant. Dar fiecare apărător are impresia că ceea ce face el este cel mai important lucru şi se grozăveşte cu meritele lui. Să-şi vadă Diedo de portul lui şi să nu se bage în treburile altora! Eu am în grijă oraşul. Blahernele au primit ajutoare, dar acolo nu mai este nici un pericol, în afară de galeriile acelea de cârtiţă pe care le sapă turcii. La drept vorbind, singurul pericol adevărat este aici, la Poarta Sfântului Roman.
Şi a mai spus cu invidie:
― Lasă-i să păzească găurile de cârtiţă! Chiar de-ar reuşi turcii să iasă la suprafaţă, tot nu se vor putea strecura pe acolo prea mulţi deodată. Dacă miliţia de război va fi vigilentă, niciodată nu vor reuşi turcii să iasă prea mulţi pe sub pământ în oraş. Asta-i doar o vicleană uneltire a sultanului, ca să ne pierdem speranţa.  
Grant a ordonat să se sape contragaleria, după care nefericiţii turci săpători ce se aflau în acea vreme acolo au fost împroşcaţi cu focul grecesc şi sufocaţi cu fumul otrăvitor. De fapt, nu a fost nevoie de scos mai mult de două coşuri mari cu pământ. Galeria turcilor nu era săpată prea în profunzime, aşa că prin deschiderea făcută turcii au putut fi stârpiţi fără nici o greutate.
Toată ziua au lovit tunurile cu o furie sporită, în marele zid au apărut noi spărturi înspăimântător de largi. Din oraş au venit de bunăvoie femei, copii şi bătrâni ca să ajute la repararea zidului. Teama şi groaza generează puteri neaşteptate. Au cărat pietre şi coşuri de pământ care, chiar şi pentru bărbaţii zdraveni, sunt prea grele. Şi au spus:
― Mai bine murim lângă bărbaţii, taţii şi fiii noştri decât să ajungem sclavi la turci!
Bărbaţi fără nici o cămaşă de zale pe ei se clatină pe lângă şanţul de apărare şi scot de acolo tot ce au aruncat turcii ca să-l umple. Cât vezi cu ochii, pământul este gol, nu mai găseşti o tufă nici pe dealul Perei, nici pe malul Bosforului.
Exista o singură consolare. Când împreună cu alţii îşi trăieşte nefericirea, când împreună cu alţii urmează să moară, omul devine mai mic şi nefericirea lui personală se pierde printre nefericirea celorlalţi. Ce însemnătate mai are oare dacă eu mă pierd, când ochii copiilor cu feţe palide lucesc de groază la fiecare lovitură a tunurilor şi când femeile însărcinate nasc înainte de a le veni sorocul? Beţia morţii colective topeşte neliniştea. Viaţa nu are nici o importanţă şi nu este altă moarte mai bună decât aceea pe care o împărţi cu poporul tău.
Dar toţi aceşti oameni simpli nu cer altceva decât să trăiască. Nefericiţi, săraci, chiar şi în sclavie, numai să trăiască.

17 mai 1453
În zori, flota turcă s-a apropiat vâslind dinspre Bosfor spre lanţ, dar s-a oprit şi mai departe decât ieri. Veneţienii au deschis focul şi au tras aproape o sută de ghiulele fără să le provoace duşmanilor nici o pierdere importantă. Marinarii veneţieni s-au lăudat mai apoi că au fost victorioşi. Ba au şi spus:
― Dacă toţi cei de pe ziduri şi-ar face datoria ca noi, n-ar mai fi nici o bătălie în oraş!
Dar eu sunt convins că aceasta n-a fost decât o tactică a sultanului pentru a împiedica transferarea altor veneţieni pe zidul de apărare. Este un motiv suficient această întărâtare ca veneţienii să nu-şi mai părăsească de acum încolo corăbiile.
Sunt mulţi cei care doresc să supravegheze apa din butoaie însă Grant nu i-a ales decât pe bărbaţii care n-au putere să poarte arme, dar au o vedere bună. Când văd doar o uşoară mişcare a apei din butoaie, multora dintre bătrâni le este teamă că turcii au şi ajuns la suprafaţa pământului. Alţii ameţesc tot privind în apa şi încep să aibă vedenii. Iar bărbaţii care până acum au apărat zidurile sunt atât de obosiţi, încât pot dormi şi-n picioare pe lângă butoaie. Paza butoaielor în timpul zilei este, de fapt, inutilă, fiindcă apa se clatină la fiecare bubuitură de tun. De aceea, generos, Grant le-a dat voie supraveghetorilor să doarmă în timpul zilei, în liniştea nopţii, se observă mai bine mişcările turcilor din galeriile subterane.
M-am gândit că supravegherea butoaielor ar fi tocmai potrivită pentru bătrânul Manuil, de aceea am plecat în căutarea lui. Dar Manuil găsise un mod de a părăsi zidul şi de a le câştiga prietenia veneţienilor. Fiind un bun cunoscător al caselor de desfrâu din oraş şi a femeilor dispuse să-şi vândă trupul pe fructe uscate şi pâine proaspătă, le înlesnea acestora intrarea la Blaherne. De altfel, lângă Poarta Blahernelor erau şi adolescente, care aşteptau cu nerăbdare să se vândă soldaţilor veneţieni. L-am întâlnit pe Manuil tocmai când era pe cale să plece spre oraş. Purta în spinare un coş imens încărcat cu mâncare. Avea o hârtie de liberă trecere prin oraş autentificată cu sigiliul bailului Veneţiei, aşa că nu se mai temea de poliţia de război. Mi-a spus cu mult entuziasm că, dacă va mai dura un timp oarecare asediul, va ajunge un om bogat.
Dar văzându-mi tăcerea reprobatoare, s-a supărat şi a spus:
― Fiecare îşi este sieşi mai aproape; în tot oraşul se fac schimburi la negru pe baza certificatelor de liberă trecere eliberate fie de împărat, fie de genovezi sau de veneţieni. Mulţi s-au îmbogăţit şi rari sunt aceia care s-au ales doar cu spinarea jupuită. Unde este cerere, acolo este şi ofertă. Asta-i legea suverană a lumii. Iar dacă nu te grăbeşti, se găseşte întotdeauna unul mai viclean care să se aleagă cu câştigul. Oare nu-i mai bine dacă delicatesele veneţienilor ajung în gura grecilor decât în aceste burdihanuri revărsate? Află că nu-i vina mea dacă bărbaţii graşi şi robuşti sunt încercaţi de patimi rele şi caută femei şi băieţi tineri ca să-şi potolească, între două bătălii, simţurile aţâţate.
A continuat şi mai înverşunat:
― Veneţienii sunt prietenii noştri, îşi riscă viaţa pentru oraşul nostru. Oare este o crimă dacă o fată tânără îşi sacrifică virginitatea şi se distrează cu ei pentru a câştiga bani cu care să cumpere pâine pentru părinţi? Sau dacă o femeie respectabilă se întinde un pic pe spate ca să obţină în schimb delicatese de care n-a mai avut parte de multă vreme? Toate acestea se făptuiesc întru slava lui Dumnezeu şi pentru binele creştinătăţii, cel puţin aşa spun veneţienii. Aşa că, stăpâne, nu te mai împotrivi legilor fireşti ale lumii, că tot nu vei reuşi să schimbi nimic. Suntem toţi nişte păcătoşi, asta-i.
Cum eu mă închisesem în tăcerea omului care nu poate admite asemenea nelegiuiri, el a încercat să se justifice şi a adăugat:
― Dacă într-adevăr este nevoie de mine, voi lua un cuţit de măcelar şi voi urca pe ziduri. Dar atât timp cât nu-i absolut necesar, lasă-mă să fiu şi eu fericit în felul meu. Dacă voi reuşi să ascund destui bani, poate că-mi voi putea răscumpăra viaţa când vor intra turcii în oraş. Şi chiar dacă acest asediu va mai dura, e mai bine dacă am şi eu banii mei, pe care, oricum ai lua-o, tot îi va câştiga cineva, poate şi mai lipsit de scrupule decât mine. Uită-te în jurul tău şi încearcă să nu închizi ochii în faţa realităţii! Arhonţii, ba chiar şi cei din familia împăratului ne dau nouă, bărbaţilor săraci, cel mai bun exemplu de cupiditate. Aruncă o privire în încăperile comandanţilor veneţieni sau în pântecele corăbiilor lor. Vei vedea cu câtă râvnă şi devotament doamnele înaltei societăţi bizantine se străduiesc să-i distreze pe aliaţii noştri latini, în timp ce bărbaţii lor apără zidurile oraşului.
― Vai de noi, bieţii greci! am rostit eu.
― Nu! m-a contrazis Manuil. Spune mai degrabă: Vai de noi, bieţii oameni! Toţi suntem la fel în inima noastră. Şi grecii, şi turcii, şi latinii, şi francii.
El are dreptate. Cine sunt eu ca să-l pot judeca? În felul lui, fiecare îşi împlineşte destinul.
În zadar am aşteptat ca Lukas Notaras să mă caute, în cursul zilei l-am întâlnit de mai multe ori şi, de fiecare dată, pe chipul lui am văzut aceeaşi privire duşmănoasă şi rău prevestitoare. Iar de la fiica lui nu am primit nici un semn de viaţă.
Încremenit în propria-mi neputinţă, m-am gândit să fac o faptă bună. Poate că Johannes Grant îi va sluji fiarei ce va să vie, dar ca om el îmi este drag. Îmi sunt dragi ochii lui neliniştiţi, îi admir modul cum gândeşte. De ce să nu fie şi el, în felul lui, fericit, atât timp cât se mai poate? De aceea m-am dus la bibliotecă şi i-am vorbit bibliotecarului imperial, un bărbat care, după ce că n-are nici un dinte în gură şi-i surd de-o ureche, umblă îmbrăcat în veşminte de ceremonie, împodobite cu însemnele importantului său rang, acum, când toată lumea se agită pe ziduri şi turcii bombardează cu înverşunare oraşul.
I-am povestit că galeria săpată de turci se îndreaptă în mod vădit spre bibliotecă, de unde turcii speră că vor putea pătrunde cu mai multă uşurinţă în oraş, ocrotiţi de întunericul subpă-mântean al bibliotecii. Bibliotecarul este un om plin de el până peste urechi şi de importanta sa misiune, aşa că, neputând să se mai gândească şi la altceva, nu a avut nici o suspiciune şi m-a crezut pe dată.
― Dar nu se poate! a strigat el opărit. Asta nu se va întâmpla niciodată! Ei ar putea să calce din greşeală cu picioarele peste manuscrise preţioase şi să le distrugă. Şi dacă nu vor fi atenţi când vor umbla cu torţele aprinse? O, Doamne! Dacă vor lua foc cărţile? Ar fi o pierdere irecuperabilă pentru umanitate.
Aşa se face că l-am sfătuit să-i ceară ajutor lui Johannes Grant, care, fără îndoială, i-am spus eu, va găsi un mod ingenios de a-i apăra preţioasa bibliotecă. Pus în faţa acestei primejdii, bibliotecarul a acceptat să se umilească în faţa unui saxon şi, luându-l de braţ, l-a condus pe Grant ca să vadă pivniţele bibliotecii până în cele mai îndepărtate unghere. Grant a luat cu el şi o ciutură cu apă şi i-a promis naivului bibliotecar că va supraveghea el însuşi de vor fi semne ameninţătoare care să ateste că turcii sunt în apropiere. Iar bibliotecarul i-a îngăduit să folosească un opaiţ pentru a putea observa suprafaţa apei din ciutură. Animat de un entuziasm neobişnuit, bibliotecarul a scos apoi din teacă o sabie ruginită de vreme şi s-a jurat că doar peste cadavrul lui vor putea trece turcii să-i pângărească biblioteca. Şi în mintea lui dezorientată de om bătrân a început să crească ideea că asediul Constantinopolului a fost plănuit de sultan doar pentru a pune mâna pe nepreţuitele comori ale bibliotecii imperiale.
De-ar fi ştiut el că de multă vreme veneţienii folosesc paginile cărţilor sfinte pentru a aprinde focul pe pardoseala de marmură a Palatului Blahernelor şi pentru a lansa săgeţi aprinse în tabăra turcilor!
Dar n-a avut parte saxonul de linişte ca să se poată bucura de lectura cărţilor mult râvnite. După căderea întunericului, a fost chemat de urgenţă în apropierea Porţii Caligaria. Acolo, doar la o sută de paşi de tunelul dintâi, se auzea un zgomot surd care anunţa că turcii vor ajunge la suprafaţa pământului în apropierea fundaţiei marelui zid. În mare grabă, Johannes Grant a făcut tot felul de calcule matematice, apoi le-a arătat lucrătorilor unde să sape pentru a le ieşi turcilor în întâmpinare. Bănuiesc că el a vrut să termine cât mai repede cu turcii pentru a se putea întoarce în bibliotecă.

18 mai 1453
Sfârşitul este aproape. Nimic nu-l poate împiedica. Spaima pe care am încercat-o noi astăzi nu poate fi comparată cu nimic din ceea ce am trăit până acum.
După ce vestea că turcii încearcă să pătrundă prin galerii subterane s-a răspândit în tot oraşul, oamenii au intrat în panică şi nu puţini au fost aceia care ziua în amiaza mare au văzut fantome plimbându-se pe stradă. Alţii au pretins că noaptea ar fi auzit voci venind de sub pământ chiar şi în centrul oraşului. Dar azi-dimineaţă, în zori, în apropierea Porţii Sfântului Roman, am văzut o arătare înspăimântătoare; în întunericul nopţii, cu o rapiditate de necrezut, doar în câteva ore, ca şi cum ar fi fost purtaţi de duhuri nevăzute, turcii au construit o imensă fortăreaţă mobilă din lemn, aşezată pe roate, aproape de marginea şanţului, doar la treizeci de paşi depărtare de zidul exterior la repararea căruia au lucrat toată noaptea o mulţime de greci. Cum de a fost posibil, nimeni nu poate înţelege.
Acest bastion mobil avea trei etaje şi depăşea în înălţime zidul exterior al oraşului. Schelăria de lemn, inflamabilă, era ocrotită de câteva rânduri de piei de bou şi de cămilă; împotriva pereţilor lui dubli, umpluţi cu pământ, neînsemnatele noastre tunuri erau neputincioase. Printr-o ferestruică se lansau săgeţile, iar de pe platforma nivelului superior, începând de dimineaţă, o catapultă a aruncat cu înverşunare blocuri de piatră în fortificaţiile noastre provizorii, făcând stricăciuni şi în zidul cel mare. Între acest turn de lemn şi tabăra lor, turcii au construit un coridor acoperit, lung de cinci sute de paşi, ca apărătorii turnului să poată umbla fără teamă într-un sens şi în altul.
Şi în timp ce de la nivelurile superioare ale turnului zburau săgeţile, bolovanii şi vasele cu foc menite să incendieze palisadele noastre, partea de jos a fost folosită pentru umplerea şanţului cu pământ, pietre, lemne, vreascuri şi zidărie prăbuşită. Pe când noi priveam îngroziţi spre monstruosul turn, s-a deschis deodată o  ferestruică în partea lui superioară şi un vas cu foc a zburat spre zid, fără să fi fost acolo nici un om care să-l arunce sau să-l catapulteze. Din fericire, bătaia acelui mecanism era prea scurtă pentru a putea face vreo pagubă.
În acelaşi timp, atât tunurile mari, cât şi cele mici au început să tragă neîntrerupt înspre zidul din faţa turnului mobil. Giustiniani nu a avut încotro şi a trebuit să-şi retragă apărătorii. Nici în parateichion nu a mai fost un loc sigur, fiindcă, la amiază, o parte a zidului exterior a fost făcută una cu pământul.
Curios, Grant a venit şi el să privească minunea. A măsurat din ochi dimensiunile turnului, şi-a făcut câteva însemnări, apoi a spus:
― Chiar dacă componentele acestui turn ar fi fost construite înainte de a fi fost aşezat el aici, asamblarea lui într-o noapte este, într-adevăr, un tur de forţă şi o dovadă a nemaipomenitului talent organizatoric al turcilor. Turnul în sine nu aduce nimic nou. Toate aceste tipuri de maşinării sunt la fel de vechi ca şi zidurile şi au fost frecvent folosite în asedii. Dar dimensiunile lui sunt extraordinare, depăşind de departe toate turnurile de asalt folosite de greci şi de romani. Dacă n-ar fi existat şanţul de apărare, turcii ar fi putut folosi turnul ca pe un berbec de atac împotriva zidului.
După ce l-a examinat cât l-a examinat, Grant a plecat înapoi la Blaherne oarecum nemulţumit, fiindcă nu văzuse nimic nou. Dar Giustiniani scrâşnea din dinţi şi clătina din cap de supărare. Apariţia turnului în sectorul comandat de el, fără ca nimeni să fi remarcat, era ca o insultă asupra propriei lui persoane. A spus doar atât:
― Să avem răbdare până la noapte! Ceea ce un om poate construi, un altul poate distruge.
Dar această fortăreaţă vie, care scuipa foc, săgeţi, bolovani şi ghiulele, era prea înspăimântătoare şi nimeni nu l-a crezut. Descumpănit, împăratul a plâns când a văzut în parateichion cadavrele lucrătorilor greci. Nici nu mai putea fi vorba despre repararea zidului atât timp cât diabolicul turn îl domina.
Spre seară, proiectilele tunului cel mare au reuşit să lovească în plin şi, chiar în faţa turnului mobil, o bună bucată de zid s-a prăvălit până în şanţul de apărare, omorând în cădere câţiva greci şi latini, care stăteau la adăpost într-un unghi mort al zidului. Turcii au acţionat în grabă şi au împins turnul la momentul potrivit, pentru a nu fi răsturnat de bucăţile în cădere ale zidului năruit. Turnul a scrâşnit şi s-a clătinat, dar de căzut nu a căzut. Mulţi bărbaţi cu experienţă au afirmat că nu mai este nevoie de prea multe proiectile concentrate în acelaşi loc ca tot zidul să se prăbuşească şi turcii să intre în oraş. Chiar dacă, pentru numele lui Hristos, tinerii greci şi călugării au reparat întotdeauna cu multă râvnă stricăciunile zidului şi sângele lor s-a risipit în van, morţii nu se întorc să care pământ ca să umple spărturile din zid. În timp ce toţi comandanţii încercau să găsească o strategie aplicabilă în această situaţie disperată, Giustiniani şi-a descărcat toată mânia pe megaducele Lukas Notaras, cerându-i cu aroganţă cele două tunuri de pe zidul maritim, care şi aşa trag în vânt fără să nimerească galerele turcilor.
― Am nevoie de pulbere şi de tunuri pentru a apăra oraşul, i-a spus arţăgos Giustiniani. Şi aşa s-a risipit destulă pulbere fără nici un rost.
― Tunurile sunt ale mele, i-a răspuns cu răceală megaducele. Iar pulberea am plătit-o cu banii mei. Până acum a şi fost scufundată o galeră, iar multe altele sunt grav avariate. Dar dacă aşa vrei, eu sunt dispus să economisesc pulberea, însă tunurile nu le voi muta de acolo. Sunt indispensabile pentru a-i ţine la distanţă pe turci. Tu ştii prea bine că zidul maritim este punctul cel mai slab al apărării.
― Atunci la ce dracu' sunt bune corăbiile veneţienilor, dacă nu-s nici măcar în stare să ţină la distanţă prăpăditele de galere turceşti? Motivele pe care le invoci tu nu-s decât pretexte şi prefăcătorii, pentru a slăbi apărarea în punctul cel mai expus. Te cunosc ca pe un cal breaz. Inima ta e neagră ca barba turcilor. 
― Fraţilor! a strigat atunci împăratul. Pentru numele lui Hristos, nu mai agravaţi cu certurile voastre situaţia, fiindcă şi aşa este destul de proastă! Datorită vigilenţei megaducelui Notaras a fost împiedicată invazia subterană a turcilor. Dacă el apreciază că pentru apărarea zidului maritim sunt necesare tunurile, trebuie să fie ascultat. Sărutaţi-vă mai bine ca fraţii şi uitaţi cearta, pentru că toţi luptăm doar pentru aceeaşi cauză!
― Eu sunt dispus să-l pup în cur şi pe diavol dacă-mi dă tunuri şi pulbere, a protestat grosolan Giustiniani. Dar megaducele nu-mi dă nici de unele, nici de altele, aşa că nu mai pup pe nimeni.
Nici Lukas Notaras nu părea dornic să-l sărute pe Giustiniani. S-a depărtat cu un aer ofensat, lăsându-l să se sfătuiască cu împăratul asupra atacului împotriva turnului mobil.
Dar după ce am stat eu o oră în apropierea megaducelui, mândria mi s-a năruit. Am alergat după Lukas Notaras, l-am oprit şi i-am amintit:
― Doreai să vorbeşti confidenţial cu mine. Oare ai uitat?
Spre marea mea surprindere, mi-a zâmbit amical şi a spus:  
― Ai ofensat onoarea familiei mele, Ioannis Anghelos, şi ai întărâtat o fată să se revolte împotriva tatălui ei. Dar fiindcă trăim şi aşa vremuri rele, nu mă îndeamnă inima să mă cert cu tine. Eu îmi iubesc fiica. Nu am putut rămâne insensibil la rugăminţile ei. Cât despre iertarea pe care ţi-aş putea-o da pentru modul latin, lipsit de respect, în care te-ai apropiat de Anna, doar de tine depinde.
Nevenindu-mi parcă să-mi cred urechilor, l-am întrebat:
― Atunci o să-mi îngădui s-o revăd pe fiica ta Anna, soţia mea?
Chipul i s-a întunecat deodată şi a spus:
― Nu vorbi despre fiica mea numind-o soţie! Dar îţi îngădui bucuros s-o întâlneşti şi să-i vorbeşti. Poate că-i mai bine dacă ea însăşi îţi va prezenta exigenţele mele. Ea este fiica tatălui ei. Eu am încredere în inteligenţa ei, chiar dacă în ultima vreme n-a prea folosit-o, lăsându-se doar în voia inimii din cauza ta.
― Să te binecuvânteze Dumnezeu, Lukas Notaras, i-am spus eu din tot sufletul. M-am înşelat în privinţa intenţiilor tale. Eşti un adevărat grec.
A zâmbit oarecum stânjenit şi a spus:
― Ceea ce-ţi doresc şi ţie.
― Când aş putea s-o revăd? l-am întrebat.
Iar el mi-a răspuns râzând:
― Încalecă pe armăsarul meu şi du-te acasă la mine! De două zile ea te aşteaptă cu nerăbdare. Dar eu cred că puţină aşteptare nu strică, aşa vă mai liniştiţi şi unul, şi celălalt.
Aş fi putut să mă îndoiesc de multa lui bunăvoinţă. Dar fără să mă mai gândesc la tunuri şi la turci, la Blaherne şi la treburile mele, am încălecat pe calul lui Notaras şi am traversat oraşul în galop până la malul Mării Marmara. Recunoscând calul megaducelui, patrulele poliţiei de război nu m-au oprit. Şi am chiuit triumfător de pe spinarea calului ce mă purta spre ea. Ziua de mai mi s-a părut nespus de senină şi de aurită, chiar dacă realitatea era cu totul alta, iar zidurile Constantinopolului se înecau în funingine şi fum.
După ce am ajuns în dreptul palatului simplu din piatră, am priponit animalul de un inel al zidului. Alergând ca un tânăr înfierbântat la prima iubire, am ajuns în dreptul porţii principale şi am bătut. Abia atunci m-am gândit la înfăţişarea mea, m-am scuturat de praf, mi-am şters cum am putut funinginea de pe faţă şi am scuipat în palmă, încercând să-i dau apoi armurii o oarecare strălucire. 
Mi-a deschis un servitor înveşmântat în alb şi albastru, dar nu am avut ochi să-l văd prea bine. Abia am intrat în vestibul că Anna Notaras, zveltă şi frumoasă, a alergat spre mine cu ochii strălucind de bucurie.
Era atât de frumoasă şi tânără în palatul părinţilor ei şi nu am îndrăznit s-o strâng în braţe, ci am rămas cu răsuflarea tăiată să o privesc. Avea gâtul neacoperit, buzele şi sprâncenele pictate, plutea în jurul ei parfum de hiacint, la fel ca prima dată.
― În sfârşit! a şoptit ea.
Mi-a prins capul între mâini şi mi-a sărutat gura. Avea obrajii fierbinţi de aşteptare.
N-o păzea nimeni. Nu venea din încăperile ferecate cu multe zăvoare, rezervate femeilor. Acest lucru nu l-am putut înţelege.
M-a luat de mână şi m-a condus. Am urcat treptele şi am ajuns în marea sală a palatului. Marea Marmara strălucea ca argintul în spatele strâmtelor ferestre ogivale.
― Anna! i-am spus eu. Sfârşitul se apropie! Nici nu ştii ce lucruri îngrozitoare se petrec. Mulţumesc lui Dumnezeu că a avut îndurare şi mi-a îngăduit să te mai văd o dată.
― Doar să mă vezi? a şoptit ea surâzând. Nimic altceva nu-ţi doreşti? Chiar dacă sunt femeia ta?
Eram nedumerit, nu înţelegeam. De parcă aş fi fost într-un vis, când nu poţi desluşi unde te afli. Am gândit: poate că sunt mort, poate că vreo ghiulea m-a lovit atât de repede, încât nu am mai avut timp să ştiu că mor, poate că spiritul meu a rămas pe pământ, prins în capcana pasiunii femeii pe care am iubit-o. Zadarnică mi-a fost atunci disperarea. Să fie atât de uşor? Să fie atât de simplu?
― Bea! a şoptit Anna Notaras, soţia mea, şi mi-a întins un potir cu vin arămiu.
După ce am gustat, am observat că amestecase ambră în vin, după obiceiul turcesc. De ce voia să-mi aţâţe simţurile? Oare n-o doream destul?
Buzele ei erau şi mai îmbătătoare decât vinul, trupul ei era cel mai minunat şi delicat potir. Dar când am vrut s-o îmbrăţişez, m-a respins. Ochii ei s-au întristat şi mi-a spus încet:
― Nu acum. Aşază-te, dragul meu. Trebuie mai întâi să vorbim.
― Nu, nu spune nimic, am protestat eu dezamăgit. De câte ori începem să discutăm, sfârşim prin a ne supăra unul pe altul şi a ne jigni. Ca să ne înţelegem, nu-i nevoie să vorbim, o ştii prea bine.
Şi-a lăsat capul în jos şi a spus:
― Atunci, tu mă vrei doar în pat. Altfel nu. Oare pentru tine eu nu sunt decât un trup? 
― Dar tu însăţi doreşti acest lucru, i-am spus eu cu vocea sugrumată.
Şi-a ridicat capul, a clipit des şi ochii i s-au umplut de lacrimi.
― Încearcă să fii raţional! a rostit ea. L-ai întâlnit pe tatăl meu. El este gata să ne ierte, doar tu să o vrei. Pentru prima dată mi-a vorbit ca unei fiinţe umane, mi-a expus ideile lui, mi-a destăinuit speranţele pe care le are, mi-a explicat care este scopul lui. De altfel, e prima oară când eu însămi l-am înţeles întru totul. Trebuie şi tu să-l înţelegi. El are un plan precis.
M-am întristat, inima mea a îngheţat. Anna a început din nou să-mi mângâie cu degetele ei fine mâinile murdare.
― Înţelege, Ioannis! a spus Anna. E tatăl meu şi nu greşeşte. După împărat, el este cel mai nobil grec al Bizanţului. Dacă împăratul Constantin şi-a înşelat poporul, şi-a renegat credinţa şi s-a vândut latinilor, tatăl meu trebuie să ia în mâinile lui destinul acestui popor. E o datorie de la care nu se poate da la o parte, oricât de grea şi de umilitoare ar fi. Tu trebuie să-l înţelegi.
― Continuă! i-am spus eu amărât. Dar cred că am mai auzit această poveste.
― Tatăl meu nu-i un trădător, a spus ea cu înflăcărare. Niciodată nu se va înjosi până acolo. Este un politician care vrea să salveze de la ruină ceea ce mai poate fi salvat.
Mă cerceta pe furiş. Nu mai avea lacrimi în ochi. Se forţase puţin, ce-i drept, dar acum nu mai putea să plângă. Dimpotrivă, în ochii ei ardea flacăra vanităţii. A continuat:
― Ar fi trebuit să devin soţia lui Mehmet după ce oraşul ar fi fost cucerit. Ca o pecetluire a legăturii dintre sultan şi poporul grec. Tatăl meu a fost foarte supărat că, dintr-un capriciu, i-am răsturnat planul. Dar de unde să fi ştiut? El nu mi-a povestit nimic.
― Tu, într-adevăr, n-ai prea avut noroc, i-am spus eu ironic. Nici prima dată, când trebuia să ajungi împărăteasă, nici a doua oară, când ai fi putut deveni una dintre zecile de soţii ale viitorului stăpân al lumii. E limpede, n-ai avut noroc, înţeleg că regreţi, dar nu-ţi pierde speranţa! Eu nu mai am multe zile de trăit. După aceea vei fi din nou liberă.
― Oare cum poţi să-mi vorbeşti în felul acesta? a strigat ea. Doar ştii că te iubesc. Te înşeli vorbind despre moarte. Noi mai avem de trăit mulţi ani împreună. Vei vedea. Dar va trebui să ţii seama de sfaturile tatălui meu.
― Bine, i-am spus eu cu mult amar. Povesteşte-mi ceea ce el n-a îndrăznit să-mi spună în faţă! Dar grăbeşte-te, fiindcă trebuie să mă întorc pe ziduri. 
S-a agăţat de mine cu disperare şi a strigat:
― Nu te vei mai întoarce pe ziduri! În noaptea aceasta te vei duce în tabăra sultanului. Nu-i nevoie să-i dai informaţii despre apărarea oraşului, dacă socoteşti că acest lucru este dezonorabil. Va trebui doar să-i transmiţi un mesaj secret din partea tatălui meu. Sultanul este suspicios în privinţa grecilor, dar pe tine te cunoaşte, în tine are încredere.
― Care-i mesajul tatălui tău? am întrebat-o.
― Nu vrea să-l scrie, a rostit Anna cu mult zel. Chiar dacă el se încrede atât în tine, cât şi în sultan, un mesaj scris ar putea fi foarte periculos. Chiar şi printre sfetnicii cei mai apropiaţi ai sultanului sunt oameni care îi incită pe greci să i se opună. Tu ştii asta. Dar îi vei spune sultanului că în Constantinopol există oameni de seamă care îl reneagă pe împărat şi sunt gata să colaboreze cu turcii în condiţiile impuse de sultan. Spune-i: Noi suntem treizeci de nobili influenţi ― tatăl meu îţi va da numele lor ― care înţelegem că viitorul grecilor din Constantinopol depinde de prietenia cu sultanul. Atât timp cât oraşul se poate apăra, onoarea noastră de greci nu ne îngăduie să intervenim în operaţii militare favorabile sultanului. Dar, în secret, lui îi slujim, iar atunci când Constantinopolul va cădea, sultanul va găsi aici un aparat administrativ apt să funcţioneze, în care poporul să aibă încredere. Noi, cei treizeci, îi cerem sultanului protecţie şi îl rugăm cu umilinţă să cruţe familiile şi bunurile noastre atunci când va intra în oraş.
Anna s-a uitat întrebător la mine şi a continuat:
― Este oare ceva rău în asta? E doar o propunere onestă şi curată. De fapt, noi, grecii, ne aflăm între turci şi latini ca între ciocan şi nicovală. Acest plan nu-i decât un mod de salvare a viitorului oraşului. Predarea împăratului în mâna turcilor şi supunerea faţă de sultan. Sultanul are atâta simţ politic ca să priceapă că, pentru el însuşi, propunerea aceasta este favorabilă. Tu nu eşti un latin. De ce-ar trebui să fii de partea lor?
Cum nu puteam spune nimic, fiindcă aveam inima prea încărcată de supărare, ea a crezut că a reuşit să mă convingă şi a continuat cu entuziasm:
― Mai sunt doar câteva zile şi oraşul va fi cucerit, aşa spune tatăl meu. De aceea, trebuie să pleci în grabă. Când sultanul va reuşi să spargă rezistenţa latinilor, te vei întoarce cu învingătorii pentru a-ţi regăsi femeia. Vei face parte atunci din familia Notaras. Doar ştii ce înseamnă asta. 
A arătat spre pereţii de marmură, la covoare şi la mobilele scumpe, apoi a spus: 
― E altfel decât în prăpădita aceea de casă din lemn unde m-ai dus. Cine ştie, poate că vom locui în Palatul Blahernelor. Pentru că tu vei fi, fără îndoială, unul dintre nobilii cei mai de vază ai Constantinopolului.
Apoi a tăcut, dar pe chipul ei se mai citea entuziasmul. Trebuia să-i vorbesc.
― Ascultă, Anna, i-am spus. Tu eşti fiica tatălui tău. Pot înţelege că-i împărtăşeşti ideile şi, chiar dacă nu-mi place, n-am ce face. Dar în tabăra sultanului eu nu mă voi duce pentru a transmite mesajul tatălui tău. Nu mă îndoiesc că el poate găsi un mesager care să aibă un simţ politic mai cuviincios decât al meu.
― Ţi-e frică? m-a întrebat ea, schimbându-se la faţă.
De mânie, am trântit de pământ casca pe care o ţinusem până atunci în braţe.
― Uite ce, i-am spus eu. Dacă aş fi convină că servesc o cauza dreaptă, aş merge la sultan fără nici o teamă, chiar de-aş şti că mă va trage în ţeapă. Crede-mă, Anna, ambiţia îl împiedică pe tatăl tău să vadă faţa adevărată a lucrurilor, în felul acesta, îşi sapă singur mormântul. El nu-l cunoaşte pe Mehmet. Eu îl cunosc. Dacă noi am fi trăit în vremurile bune de altădată, planul tatălui tău ar fi fost înţelept. Dar imensul tun al sultanului a inaugurat o eră nouă. Era fiarei. Eră în care nimeni nu mai poate avea nici o mândrie, epocă în care oamenii sunt doar instrumente neputincioase ale puterii. Şi de-ar jura sultanul cu mâna pe Coran în numele Profetului şi al tuturor îngerilor, în sinea lui doar se va amuza, fiindcă el nu crede nici în Profet, nici în îngeri; îl va omorî pe tatăl tău de îndată ce nu va mai avea nevoie de el. Dar la ce ajută că-l previn, din moment ce megaducele nu are încredere în mine?
I-am mai spus:
― Chiar dacă sultanul şi-ar respecta cuvântul dat, eu la sultan nu mă voi întoarce niciodată, oricât de mult m-ai ruga tu şi ai plânge. Constantinopolul este oraşul meu şi voi lupta pentru apărarea lui până în ultima clipă. Când zidurile lui se vor nărui, mă voi nărui şi eu. Este ultimul meu cuvânt, Anna. Încetează să mă ameţeşti!
Anna m-a privit dezamăgită şi chipul ei a pălit de supărare.
― Atunci nu mă iubeşti, a spus ea în şoaptă.
― Nu, nu te iubesc, i-am răspuns eu sec. A fost o amăgire, mi-am imaginat doar... Te credeam altfel. Iartă-mă! În curând te vei elibera de mine. Dacă te vei strădui să-i zâmbeşti frumos, poate că sultanul te va accepta în haremul lui. Urmează deci sfaturile tatălui tău! El va aranja toate lucrurile aşa cum va fi mai bine. 
M-am ridicat şi am luat casca de pe jos. În spatele ferestrelor înguste, Marea Marmara îşi unduia valurile de argint. Chipul meu se oglindea pe marmura netedă ca sticla. Am simţit atunci că am pierdut-o pentru totdeauna şi fiinţa mi s-a umplut de o linişte îngheţată.
― Încă un lucru neînsemnat, i-am spus eu încet. Curiozitatea mă împinge să te întreb, dar tu nu trebuie să-mi răspunzi dacă nu vrei. Este şi numele părintelui Ghenadios printre cei treizeci?
Stingherită, Anna mi-a evitat privirea.
― Nu, a spus ea. Tatăl meu a fost la Mănăstirea Pantocratorului să discute cu părintele Ghenadios, dar acesta susţine cu încăpăţânare că doar Biserica este temelia unui nou Constantinopol al grecilor. Peste greci va fi suveran patriarhul Bisericii Ortodoxe protejate de sultan. Atât timp cât în Constantinopol există un basileu, Biserica i se subordonează. Dar nu va mai fi nici un basileu, a spus Ghenadios, fiindcă împăratul Constantin s-a lepădat de credinţă. De aceea, Biserica se poate considera independentă şi autocrată. Ghenadios le-a cerut, atât tatălui meu, cât şi tuturor celor care vor să trăiască în pace cu turcii, să se supună Bisericii. Dar aşa ceva nu se poate, şi nici din punct de vedere politic nu-i prea înţelept.
― Aşa spune tatăl tău, i-am atras eu atenţia, în acelaşi timp, când pe zidurile Constantinopolului sângele grecilor se varsă, în inima lor, dregătorii Bizanţului şi patriarhii credinţei au şi dat turcilor oraşul şi se târguiesc acum pentru funcţia cea mai înaltă. Sunt supărat pe mine însumi că sunt grec. Dar îmi voi răscumpăra păcatul acesta cu sângele meu. În ziua Judecăţii de Apoi, şi tatăl tău, şi părintele Ghenadios vor da socoteală în faţa lui Dumnezeu pentru faptele lor. Toate aceste clipe sunt înscrise de-acum în inima lor.
Am dat să plec. Anna şi-a înfipt privirea în mine şi a strigat deznădăjduită:
― Ioannis Anghelos, nu pleca!
Era ea, cea adevărată. Mi-a fost milă de ea când m-am gândit cu cât zel şi cu câtă sinceritate a crezut că va aranja totul ca să-şi mulţumească şi tatăl, şi bărbatul. Cât de nefericită trebuie să se fi simţit când i-am răsturnat planul! Cu chipul răscolit, cu răsuflarea întretăiată, şi-a schimbat strategia şi a recurs la ultimul mijloc.
― Nu pleca mai înainte de a vedea cum m-am pregătit să te întâmpin, m-a rugat ea.
Am urmat-o. Am încercat să zâmbesc, dar buzele mele erau încremenite. M-a condus într-un dormitor decorat cu trandafiri. 
Baldachinul înalt avea perdele grele de mătase. Şi aşternuturile de pe pat tot din mătase erau. Şi-a desfăcut agrafa de aur şi veşmântul ei a căzut dezgolindu-i umerii şi sânii, a căror chemare m-a făcut să tresar. A închis ochii şi şi-a întors ademenitor spre mine faţa.
― Anna! i-am spus în şoaptă. Nu aceasta este viaţa. De aici nu poţi şti ce se întâmplă pe ziduri. De aceea nu poţi să mă înţelegi.
S-a apropiat de mine cu ochii închişi, mi-a luat mâna şi a pus-o pe sânii ei.
― Anna! i-am spus şi glasul mi s-a frânt. Dacă vrei să mă mai întâlneşti, caută-mă pe ziduri!
N-a spus nimic. A rămas nemişcată în picioare, cu ochii închişi, iar eu m-am depărtat uşor, încercând să nu fac nici un zgomot. Dar când am ajuns în dreptul porţii, ea a apărut alergând, ţinându-şi veşmintele cu mâna, şi mi-a strigat cu faţa roşie de umilinţă:
― Adio, latin blestemat! Nu ne vom mai întâlni niciodată! Începând de acum, mă voi ruga în fiecare clipă să mori, ca să scap de tine. Iar de-ţi voi vedea hoitul putrezind, îl voi lovi cu picioarele.
Cu acest blestem în urechi am ieşit din palat şi apoi mi-am pus casca pe cap, iar mâinile mi-au tremurat. Calul negru al lui Notaras, care mă aştepta legat, a ridicat capul şi a nechezat când m-a văzut. Am încălecat pe spinarea lui şi l-am izbit cu călcâiele în burtă. Mai târziu, oamenii au răspândit vestea că prin oraş a trecut într-o goană nebună îngerul Morţii, călare pe un cal negru. Chipul lui era cenuşiu ca moartea, îi ţâşneau flăcări din ochi şi spume albe din gură. Dar nu-i adevărat. Oamenii exagerează întotdeauna. Nu era îngerul Morţii. Eram eu.
Când am ajuns, am simţit mirosul de carne pârlită al nefericiţilor arşi de vii în galeria subpământeană. Săpătorii lui Grant reuşiseră să pătrundă în galeria turcească, unde au dat foc la stâlpii de sprijin.
Este miezul nopţii, în noaptea asta, îmi doresc cu patimă moartea. Cu atâta patimă nimic nu mi-am dorit până acum. Giustiniani mi-a oferit o şansă. A apelat la mine fiindcă vorbesc turceşte. Vrea să încerce un atac. Iisuse Hristoase, fiul lui Dumnezeu, iartă păcatele mele!
Fiindcă o iubesc. Fiindcă o iubesc cu disperare. Adio, Anna Notaras, dragostea mea!

19 mai 1453
Asta-i voia Creatorului. Până la ultima picătură să beau din cupa risipirii şi a morţii.
Dar nu am murit nici în noaptea trecută.
Mai demult, pentru a-l impresiona, îi spusesem lui Giustiniani că sunt dur. Înţelesul vorbei mele de atunci a fost că spiritul poate domina trupul şi durerile lui. Dar eu nu sunt dur. Spiritul nu-mi mai domină trupul.
Mercenarii genovezi îmi spun cu invidie:
― Tu eşti un bărbat norocos, Jean Ange!
Nu, nu-i vorba de noroc. Cu mult mai multă amărăciune decât înainte, sunt convins că nimeni nu moare până nu-i vine clipa.
Mor zidurile oraşului meu la voia întâmplării, inutil. Mor ca oamenii.
Oare Dumnezeu desenează traiectoria ghiulelelor?
Noaptea trecută am distrus marele turn din lemn al turcilor. Că noi am reuşit să-l distrugem într-o noapte este un miracol şi mai mare decât faptul că turcii l-au construit într-o noapte, aşa spun unii.
În orice caz, când am ajuns eu lângă turn, îmbrăcat în veşminte turceşti, şi m-am întins pe pământ era ora cea mai întunecată a nopţii. Am aşteptat până am auzit vorbele de liberă trecere. Un turc s-a aşezat pe mine ca pe un scaun, dar nu m-am clintit, aşa că el a crezut că stă pe un cadavru.
Mai erau două ore până la ziuă atunci când am pătruns noi în turn. Am spart broaştele încuiate şi, mai înainte de a-i da foc, am împrăştiat în interior pulbere. Mi-au luat foc părul şi sprâncenele, iar mâinile mi s-au umplut de arsuri. Giustiniani nu mi-a recunoscut chipul când m-am înapoiat târându-mă ca un vierme. Sunt singurul om care s-a întors din turn.
Câţiva dintre turcii din turn au reuşit să scape. Sultanul i-a descăpăţânat azi-dimineaţă şi le-a înfipt capetele în pari.
Mă dor urechile de bubuiturile tunurilor, tremură sub picioarele mele zidul.
Dar mai cumplit decât arsurile de pe faţă şi de pe mâini îmi este amarul care-mi macină inima şi mi-o arde.
După cutremurul de pământ, în Ungaria... prima oară. Apoi, în mlaştina de la Varna. Doar a spus clar: Ne vom vedea lângă Poarta Sfântului Roman! Noaptea trecută l-am aşteptat, dar nu a venit la întâlnire. 

20 mai 1453
În timpul nopţii, turcii au aşezat alte turnuri mobile în faţa zidurilor. Dar nici unul nu este atât de impresionant ca primul.
În fiecare zi, galerele lor din Bosfor se apropie de lanţ, obligându-i pe veneţieni să deschidă focul asupra lor, după care se retrag.
Îmi povestesc alţii ce se mai întâmplă, încă nu sunt în stare să pun armura pe mine şi să urc pe ziduri. 

21 mai 1453
Grant a venit să mă vadă. Avea barba pârlită şi mâinile pline de arsuri. Turcii au învăţat să se bată sub pământ ca să-şi apere galeriile. Astăzi, la amiază, în dreptul Porţii Caligaria, oamenii care săpau o contragalerie au fost împroşcaţi cu jeturi de foc. Când au ajuns în faţa peretelui prevăzut cu lame tăietoare, cei care s-au precipitat să le vină în ajutor au fost loviţi de aburul otrăvit, pe care turcii l-au dirijat împotriva lor.
Grant a fost nevoit să se târască prin galerie pentru a-şi încuraja oamenii. Până la urmă au reuşit să distrugă galeriile turcilor, dar foarte mulţi greci au murit. Bătălia subpământeană a activat o teribilă teamă superstiţioasă în oraş.
Grant avea ochii umflaţi de nesomn şi iritaţi din cauza aburilor de pucioasă. Mi-a spus întristat:
― Ce folos că am găsit manuscrisele lui Pitagora, dacă literele îmi joacă în faţa ochilor? Nu mai văd să citesc.
Faţa îi era bântuită de furie şi de neputinţă. Strângând din pumni, a strigat:
― Ce-i cu acest îngrozitor punct orb cu care cei mai înţelepţi matematicieni ai grecilor şi-au isprăvit opera? Ei ar fi trebuit să-şi folosescă ingeniozitatea şi să făurească mecanisme prin care să pună natura în slujba omului, aşa cum a promis Arhimede. În loc să găsesc ştiinţa la care mă aşteptam, ajung să citesc că pietrele şi copacii au suflet! În manuscrisul lui Pitagora! Este de necrezut că Pitagora a putut să scrie şi despre lucruri atât de puţin importante, că a trădat ştiinţa şi s-a afundat în speculaţii despre suflet, până la Dumnezeu.
I-am spus: 
― Tu, care nu crezi în mărturiile Bibliei şi ale Sfinţilor Patriarhi ai Bisericii, ai fi în stare să-i crezi pe înţelepţii Greciei, nu-i aşa?
― Nu mai ştiu nici eu ce să cred, a spus el, frecându-şi ochii cu pumnii. Poate că nu mai sunt atât de raţional. Oboseala şi continua nesiguranţă au împins patima ştiinţei din mine spre o stare bolnăvicioasă. Nu-mi mai pot stăpâni zborul gândurilor. Ca păsările cerului, ele urmăresc traiectorii încrucişate. Ce-i cu drumul acesta înspăimântător care-l conduce pe om spre abisuri interioare ce sfârşesc în tenebre? Până şi Pitagora, care a fost capabil să construiască din numere universul, a sfârşit prin a fi interesat de om, al cărui număr nu l-a găsit. Să fie oare întunericul ignoranţei umane mai important decât lumina fenomenelor naturale şi ştiinţei?
I-am spus:
― Şi Duhul lui Dumnezeu a suflat pe pământ. Duhul lui Dumnezeu a coborât în limbi de foc peste omul muritor. Poate că de acest adevăr nici tu nu te mai îndoieşti.
El a izbucnit în râs, şi-a lovit fruntea cu pumnul şi a strigat:
― O flacără nestinsă muşcă din carnea umană. Dar fulgerul raţiunii ţâşneşte ca focul din gura tunului. Cred în ştiinţă, cred în eliberarea omului de tenebre, în nimic altceva nu cred.
I-am spus:
― Ţi-ai ales greşit locul. Ar fi trebuit să-i slujeşti sultanului,  nu ultimei Rome.
― Nu! mi-a răspuns el cu obstinaţie. Eu slujesc Europei şi  libertăţii de spirit a omului, nicidecum puterii.

22 mai 1453
Au mai fost găsite două galerii lângă Poarta Caligaria. Prima a fost distrusă după o îndârjită luptă subterană, iar a doua s-a surpat singură, fiindcă nu a fost întărită cum trebuie. Grant bănuieşte că sultanul, după ce i-au murit specialiştii sârbi, a trimis oameni fără experienţă să continue săpăturile.
Înainte de miezul nopţii a fost văzut pe cer un disc luminos şi nimeni nu a putut să explice ce este. Împăratul a spus:
― Încep să se împlinească profeţiile, în curând, se vor sfârşi cei o mie de ani ai împărăţiei Bizanţului. Primul împărat a fost Constantin, cel din urmă tot Constantin este. M-am născut sub semnul unei stele nenorocoase.

23 mai 1453
Ne-am pierdut şi ultima speranţă, împăratul are dreptate. Slăbit de post, veghe şi rugăciune, simte mai bine decât noi toţi semnele care anunţă sfârşitul. Inima Bizanţului va înceta în curând să mai bată.
Brigantina care a plecat în căutarea flotei veneţiene s-a întors astăzi în zorii zilei. Graţie unui noroc neobişnuit, talentului marinăresc şi curajului oamenilor din echipaj, nava a reuşit să scape nevătămată din strâmtoarea Gallipoli.
Doisprezece oameni au plecat, doisprezece oameni s-au întors, şase veneţieni şi şase greci. Au navigat douăzeci de zile prin Marea Greciei şi nu au găsit nici urmă de flotă creştină, dar tot timpul au fost în pericol să cadă în mâinile patrulelor secrete ale turcilor.
Când şi-au dat seama că în zadar mai fac cercetări, au ţinut sfat. Unii au spus:
― Ne-am împlinit datoria. Nu mai putem face nimic. Constantinopolul s-ar putea să fie de-acum în mâinile turcilor. De ce să ne mai întoarcem în infernul unui oraş asediat? Doar ştim că va pieri.
Dar ceilalţi au spus:
― Împăratul ne-a trimis, împăratul aşteaptă veşti, fie ele chiar proaste. Să vedem atunci care-s mai mulţi: cei care vor să se întoarcă sau cei care nu vor.
Dar privindu-se în ochi unul pe altul, au izbucnit în râs şi au spus toţi că brigantina trebuie să-şi încerce norocul şi să ajungă înapoi la Constantinopol.
I-am întâlnit la Blaherne pe doi dintre aceşti bărbaţi curajoşi. Râdeau încă şi povesteau despre zadarnicul lor periplu, în timp ce veneţienii le turnau vin să bea şi-i loveau prieteneşte pe spinare. Dar arşi de mare şi obosiţi de primejdiile prin care trecuseră, ochii lor erau nespus de trişti.
― De unde aţi avut atâta curaj ca să vă întoarceţi? i-am întrebat eu.
Şi-au îndreptat uimiţi spre mine feţele jupuite şi au spus cu mândrie:
― Dar noi suntem marinari din Veneţia!
Poate că răspunsul lor era de ajuns. Adevărul este că Veneţia ― avida, cruda şi calculata regină a mării ― îşi crescuse fiii în cultul vieţii şi morţii întru onoarea Veneţiei. 
Dar şase dintre aceşti bărbaţi temerari sunt greci. E o dovadă că şi grecii pot fi credincioşi oraşului lor până la moarte. Chiar dacă luptă pentru o cauză de-acum pierdută.
Ce s-a mai întâmplat astăzi? Sute de bătrâni şi copii au venit la Poarta Sfântului Roman şi au lucrat neîntrerupt la repararea zidului, în timpul zilei, fără să ţină seama de săgeţile turcilor şi de proiectilele care zburau în jurul lor.
Grant s-a perfecţionat de când îi tot pândeşte pe turcii din subterane. Astăzi a reuşit să captureze doi ofiţeri turci, care intraseră într-un tunel ca să vadă cât de mult au avansat săpătorii. După ce i-a prins, a dat foc grinzilor de susţinere, aşa că pereţii tunelului s-au prăbuşit. Veneţienii i-au luat în primire şi i-au dus în camera de tortură din pivniţele Palatului Blahernelor, care, de când este Constantin împărat, nu a fost folosită niciodată. Captivii au dezvăluit existenţa a încă două tunele subterane, dintre care unul este surprinzător de periculos.
Cu toate că prizonierii au vorbit, veneţienii i-au torturat toată ziua, până când cei doi nefericiţi şi-au dat sufletul. După aceea, cadavrele lor, despuiate şi pline de sânge, au fost lansate prin surprindere, de o bombardă, drept în mijlocul turcilor care, iritaţi, au urlat că-şi vor răzbuna comandanţii şi i-au blestemat pe toţi câinii de creştini. Nu există iertare în acest război.
În fiecare zi, în fiecare clipă ar putea veni sfârşitul; împăratul Constantin nu mai vrea să vadă pe nimeni. S-a retras să-şi liniştească sufletul, fiindcă, de când a sosit brigantina cu veştile proaste, nu mai are nici o speranţă. A spus:
― Occidentul ne-a părăsit. Acum încredinţez oraşul meu şi viaţa mea în mâinile Atotputernicului Dumnezeu, în mâinile lui Iisus Hristos şi ale Sfintei Fecioare, precum şi în mâinile ctitorului acestui oraş, Constantin cel Mare.
Atât de tare şi-a pierdut cumpătul.
Nu mai avem la ce spera în afara cununii de martir. Chiar şi în paradisul lui Mahomed este o înghesuială teribilă, că nici nu se mai pot închide porţile, atât de mulţi turci au murit luptând împotriva credinţei noastre. Dar slujim aceluiaşi Dumnezeu, cel puţin aşa spun Fraţii Liberului Cuget şi dervişii care umblă cu capul neacoperit. 

24 mai 1453
Ştie acum tot oraşul despre întoarcerea brigantinei din călătoria cea zadarnică, deşi se hotărâse să se păstreze secretul. Adevărul este că au fost mulţi cei care au văzut cu ochii lor când s-a întors. Pentru a-i încuraja pe cetăţenii oraşului, Phrantzes ar fi vrut să răspândească zvonul că flota care ne va veni în ajutor este ancorată în Chios. Dar Constantin i-a interzis să mai răspândească de acum înainte zvonuri false.
― Adevărul nu mai poate fi ascuns multă vreme, pentru că atunci când îl va afla, poporul va fi şi mai deznădăjduit că nu l-a ştiut din timp. Nu mai vreau să-mi amăgesc poporul. Vreau să mor într-adevăr împreună cu poporul meu.
Pot să mă ţin iarăşi pe picioare, aşa că astăzi am urcat pe ziduri. Turcii au împins un turn mobil până în apropierea zidului Blahernelor, ca să mascheze adevăratele lor intenţii periculoase. Şi au săpat iar un tunel, sau poate că au consolidat pereţii unuia distrus, în orice caz, turnul s-a prăbuşit.
Dar întâmplarea cea mai însemnată a acestei zile dovedeşte că sultanul nu-i chiar atât de sigur pe cât s-ar părea. Nici o încercare nu i-a reuşit, iar distrugerea turnului celui mare a fost pentru turci cea mai rea prevestire. Sultanul a mai descâpăţânat astăzi nişte soldaţi care s-au răzvrătit şi au refuzat să sape galerii.
Seara, un impresionant cortegiu de turci călare s-a apropiat de Poarta Sfântului Roman. Turcii au fluturat flamuri, au sunat din trâmbiţe şi au strigat, cerând să fie lăsat să treacă un emisar al sultanului pentru a-l întâlni pe împăratul Constantin. Tunurile au încetat să mai tragă, iar grupurile de turci care întreţin hărţuiala zilnică s-au retras dincolo de şanţ.
Giustiniani s-a temut să nu fie cumva o capcană. Mai mult, n-ar fi vrut ca emisarul turcilor să vadă de aproape cât de năruit este zidul şi cât de şubrede îi sunt părţile refăcute. Dar împăratul Constantin a urcat pe zid şi a recunoscut în persoana emisarului pe emirul din Sinope. De-a lungul multor generaţii, familia lui Ismail Hamza a întreţinut relaţii prieteneşti cu împăraţii Bizanţului; înainte de a muri, sultanul Murad a reuşit să şi-l facă vasal, pecetluind alianţa prin căsătoria fiicei acestuia cu Mehmet. În orice caz, împăratul Constantin l-a salutat amical pe Ismail Hamza şi a poruncit să fie ajutat să intre în oraş. Aşa se face că a fost lăsat să treacă prin poarta militară de asalt, după care, traversând zidul cel mare, a ajuns în oraş.  
Îndată după sosirea emisarului, bailul Veneţiei a convocat Consiliul celor doisprezece, a poruncit ca o parte din veneţieni să coboare de pe ziduri şi a trimis două sute dintre oştenii cei mai arătoşi în armuri să mărşăluiască spre reşedinţa provizorie a împăratului. Cât despre Giustiniani, acesta a împărţit în grabă oamenilor săi ultimele picături de vin şi resturi de mâncare, le-a schimbat locurile, punându-i pe cei mai zdraveni la vedere, apoi, arătându-le pumnul strâns, le-a spus:
― Râdeţi fraţilor şi fiţi veseli, că de nu, vă sucesc gâtul!
Şi pe când Ismail Hamza se uita curios în juru-i, mângâindu-şi barba, oştenii lui Giustiniani râdeau şi muşcau din bucăţile de carne, aruncând neglijent resturile pe jos. Împăratul Constantin i-a întins emirului mâna să i-o sărute şi a spus:
― Este regretabil că ne întâlnim în circumstanţe atât de nefericite.
Emirul din Sinope a răspuns:
― Fie ea binecuvântată ziua aceasta, fiindcă sultanul Mehmet îţi oferă pacea în condiţii onorabile.
Soldaţii lui Giustiniani au râs şi mai tare, deşi celor mai mulţi le venea să plângă de oboseală. Dar Giustiniani era stăruitor şi i-a îmboldit cu câte un ghiont în spinare pe cei care nu erau prea veseli.
Ismail Hamza i-a cerut apoi împăratului o audienţă particulară, iar Constantin i-a răspuns fără nici o ezitare că este de acord, l-a invitat la reşedinţa lui de război din locul unde zidurile trec peste valea râului Lykos şi, în ciuda avertismentelor sfetnicilor lui, s-a închis împreună cu acesta într-o încăpere din turn. Între timp, soldaţii veneţieni au ajuns la acest loc, bailul Veneţiei i-a împrăştiat în jurul turnului şi, împreună cu Consiliul celor doisprezece, a pătruns în turn şi i-a spus împăratului că Veneţia nu poate tolera negocieri secrete între bizantini şi turci.
Iar împăratul Constantin l-a asigurat că nu a avut nici o intenţie să ia o hotărâre mai înainte de a se sfătui cu aliaţii. I-a chemat şi pe sfetnicii lui şi le-a prezentat condiţiile în care sultanul oferă pacea. Ismail Hamza i-a spus grav:
― Pentru tine însuţi şi pentru poporul tău, te implor să accepţi condiţiile de pace, care sunt cele mai bune cu putinţă în acest moment; în multe locuri, zidurile oraşului tău s-au prăbuşit.
Apărătorii sunt epuizaţi şi numărul lor se micşorează pe zi ce trece, populaţia este disperată. Este ultima ta şansă. Dacă nu te vei supune acum, sultanul îi va omorî pe toţi bărbaţii din oraş, îi va vinde ca sclavi pe copii şi pe femei şi va da oraşul pe mâna oştirii sale să-l jefuiască. 
― Pentru numele lui Dumnezeu! au strigat atunci veneţienii. Nu da crezare viclenelor uneltiri ale sultanului! Ce garanţii de pace ne oferă el? Nu uita că, de atâtea ori, turcii nu şi-au respectat promisiunile. Oare în zadar ne-am vărsat noi sângele? În zadar cei mai buni bărbaţi ai noştri şi-au dat viaţa ca să-ţi apere tronul? Nu, nu, sultanul se clatină, el nu mai este sigur de victorie. De-ar fi fost sigur, n-ar fi încercat să obţină capitularea oraşului prin metode înşelătoare.
― Dacă aţi avea un pic de simţ al realităţii, le-a spus iritat Ismail Hamza, aţi înţelege voi înşivă că situaţia disperată în care se găseşte Constantinopolul nu-i mai lasă nici o şansă de salvare. Doar din omenie, pentru a evita oroarea asaltului final, sultanul îi îngăduie împăratului să părăsească oraşul şi să-şi ia cu el bogăţiile, garantând de asemenea siguranţa sfetnicilor şi nobililor săi. Cât despre locuitorii oraşului, toţi cei care vor dori, sunt liberi să-l urmeze pe împărat, ducând cu ei ceea ce pot să ducă. Iar pe cei care vor să rămână, sultanul îi asigură că le va lăsa viaţa şi averea pe care o au. Ca vasal al sultanului, împăratul îşi va putea păstra Moreea, unde sultanul l-ar putea proteja de agresori.
Veneţienii au început să urle furioşi şi să lovească în armuri cu săbiile, împiedicându-l pe emir să mai poată spune ceva. Dar basileul le-a făcut semn să înceteze cu larma, apoi, ridicându-şi capul cu mândrie, a rostit:
― Condiţiile sultanului sunt umilitoare şi nedrepte. Nu sunt demne de un împărat, chiar dacă eu, ca om, aş putea fi tentat să le accept. Noi suntem pregătiţi să murim cu demnitate.
Apoi a privit melancolic spre veneţienii gălăgioşi, atât de hotărâţi să lupte până la ultimul grec. N-aveau ei oare în port corăbii cu care să fugă atunci când zidurile vor ceda?
Bănuiesc că sultanul ştiuse prea bine că împăratul Constantin nu-i va accepta condiţiile. Dar el a dorit să dea, prin acest gest, satisfacţie atât demnitarilor turci care susţin pacea, cât şi oştirii sătule de acest asediu prelungit, dovedindu-le că nu el doreşte continuarea asediului, ci grecii înşişi prin neînduplecarea lor. E doar un om. În adâncul fiinţei lui, sultanul este slab.
Dacă această nelinişte dureroasă şi disperarea domină oraşul, şi mai devorantă este nesiguranţa sultanului Mehmet. El şi-a jucat toate cărţile, pentru el nu mai există altă posibilitate în afară de a învinge sau de a fi răsturnat. Nu de apărătorii oraşului, ci de oştirea care luptă împreună cu el.
De aceea, în aceste zile, sultanul Mehmet este cel mai solitar dintre solitari. E şi mai singur decât împăratul Constantin, care deja a ales. 
O tainică frăţie a însinguraţilor lumii mă leagă în aceste zile de el, un impuls neştiut mă împinge spre el, doresc să-i revăd chipul impenetrabil şi ochii galbeni de fiară sălbatică. Aş vrea să vorbesc cu Mehmet, pentru a mă convinge, o dată în plus, că nu am de ce să-mi doresc a trăi în lumea cârmuită de el.
El este viitorul. El va învinge. Dar viaţa, într-un astfel de viitor, nu are nici o valoare.
― Râdeţi! Râdeţi! îi îndemna în continuare Giustiniani pe genovezi.
Râdeau în hohote când emirul din Sinope s-a întors de la împărat. Râdeau din toată inima aceşti bărbaţi epuizaţi cu feţele arse, plini de răni şi de sânge, urându-l pe Giustiniani, care le cerea să facă un efort supraomenesc şi să râdă. Îl urau şi îl iubeau în egală măsură. De undeva, din adâncurile fiinţei lor, le revenea în minte, mereu înşelătoare, imaginea unei case albe, înconjurată de viţă-de-vie, în insula Lemnos. Sclavi greci culegând recolta de pe dealurile roditoare, fete frumoase întâmpinându-i pe duce şi pe soldaţii lui...
Au râs în hohote şi lacrimi de durere au curs din ochii lor roşii de oboseală. Clătinându-se pe picioare, şi-au ocupat din nou locurile pe zid, în timp ce cavalerii turci se retrăgeau în sunetul trâmbiţelor. Sute de tunuri au început dintr-o dată să tragă. Giustiniani s-a aplecat şi a ridicat de pe jos un os pe care mai rămăsese o bucăţică de carne, l-a scuturat de nisip, apoi l-a ros cu furie şi a spus:
― Coroana mea ducală a început să fie prea scumpă. Am plătit-o de-acum cu preţul cărnii care a căzut de pe mine şi al sângelui ce mi s-a scurs din răni, iar dacă o mai ţine mult aşa, nu mai poate fi vorba despre nici o victorie.
― Nu, nu mai poate fi vorba despre victorie, a continuat el, privind fix înspre spărtura largă de o mie de picioare a zidului deposedat de turnuri, apărat doar de o palisadă şubredă care înlocuia zidul exterior, încropită la repezeală din pământ, bucăţi de lemn şi ramuri uscate. E bună doar să-i adăpostească puţin pe arcaşi.
Astăzi este joi. Pentru musulmani, mâine este zi sfântă. Poate că nu voi mai apuca o altă zi de joi. Aşadar, Mehmet s-a supus legilor Coranului şi a oferit pacea. A venit timpul împlinirii profeţiilor Islamului. Acea oaste va fi cea mai minunată; acel prinţ va fi cel mai mare printre prinţi. Prinţul care va cuceri Constantinopolul.
Suntem la poarta Occidentului. Ultima fortăreaţă în calea Orientului. După ce zidurile Constantinopolului se vor prăbuşi, ultimul zid al Occidentului vor fi trupurile noastre vii, ale celor care n-am murit încă. 
Suntem ultima fortăreaţă a trecutului ireversibil. Prima Biserică a lui Hristos, locul sfânt, ultima fortăreaţă a credinţei adevărate. Ultima cetate de pe pământ a nemuritoarei civilizaţii a Greciei şi a lui Platon.
Bate neîntrerupt toaca în mănăstiri. Răsăritul şi Apusul sunt la fel. Latinii sunt tot atât de cruzi şi doritori de putere ca şi turcii.
Sfânta Fecioară nu-şi va mai fâlfâi albastrele falduri ale veşmântului ca să ne apere. Dar prin fiul ei, Hristos, ni se vor ierta nouă păcatele noastre, iar prin sacrele mistere ale împărtăşaniei ni se va întări slăbiciunea; în aceste zile şi nopţi, vântul lui Dumnezeu va purta mii de stele spre lumina şi întunericul Lui, care sunt mult mai puternice decât lumina şi întunericul cunoscut.
Călătorule care te vei opri odată lângă ruinele acestor ziduri! Nu uita că printre florile galbene ce cresc pe ruine, din pulberea în care s-au risipit, te privesc cu o tristeţe nespus de adâncă ochii ultimilor greci.

25 mai 1453
I-a convocat împăratul Constantin azi-dimineaţă în zori pe toţi consilierii Senatului şi pe reprezentanţii Bisericii, pentru a le comunica demiterea patriarhului Gregorios Mammas. Cardinalul Isidor nu a participat la întrunire. A preferat să rămână în turnul lui, de unde supraveghează porţiunea de zid ce i-a fost încredinţată spre apărare.
A fost ultima încercare de conciliere între susţinătorii şi adversarii Uniunii. Dar şi aceasta a rămas la jumătatea drumului. Ne-am descotorosit de patriarhul urât de greci şi dispreţuit de latini, dar nu a fost numit nici un succesor. Nevăzut, din chilia lui de călugăr de la Mănăstirea Pantocratorului, părintele Ghenadios domneşte peste bisericile şi mănăstirile Constantinopolului, prevestind inevitabila ruină.
Nu a fost cel mai potrivit moment pentru întrunire. Era prea devreme şi cei mai mulţi dintre greci fuseseră de strajă pe ziduri toată noaptea. Pe chipurile tuturor se citea oboseala şi disperarea. Phrantzes i-a implorat pe senatori, pe dregători şi pe episcopi să-l roage pe împărat să părăsească oraşul.
― Dacă oraşul tot nu mai poate fi salvat, a spus el, să se salveze cel puţin împăratul! 
Poate că Giustiniani ar mai fi fost dispus să-i pună la dispoziţie corabia sa, dar veneţienii nu sunt de acord cu plecarea împăratului. Nici grecii n-ar mai apăra zidurile de-ar pleca împăratul.
Ascultând strigătele de împotrivire ale unora şi exigenţele altora, care dovedeau mai mult lipsă de speranţă şi dorinţă de capitulare decât dragoste, deodată împăratului, care era foarte slăbit de pe urma postului, veghii şi rugăciunii, i s-a făcut rău şi s-a prăbuşit la pământ. Şi-a revenit după ce i-au fost stropite cu apă de trandafiri fruntea şi faţa. S-a ridicat imediat în picioare şi a spus încă o dată cu putere că va rămâne să apere oraşul până în ultima clipă.
Ca om, Constantin este destul de mărginit şi încăpăţânat. Vreun talent deosebit nu are. Ca strateg şi soldat, Giustiniani îl depăşeşte. Dar el este credincios demnităţii sale de basileu, de pe urma căreia s-a ales cu prea puţină fericire. E un bărbat solitar. Sensul raţiunii politice îi lipseşte, capacitatea de conciliere şi decizie de asemenea. Dar începând de astăzi nu mai vreau să-l judec, între o moarte măreaţă şi o viaţă neînsemnată, el a ales moartea. E un bărbat al trecutului, un adevărat moştenitor al împărăţiei bătrâne de o mie de ani. Înrudit sufleteşte cu mine. De iubit nu-l pot iubi, dar nici nu-l urăsc.
Dragostea şi ura, pasiunea şi disperarea sunt sentimente care se depărtează de fiinţa mea. Toată ziua au tras tunurile, din ce în ce mai furioase. Totul era acoperit de funingine, bucăţi de piatră zburau din toate părţile. Proiectilele lansate de tunul cel mare se destrămau în aşchii lungi ce se roteau în aer ca un titirez, apoi se afundau în pământ. Oamenii aveau feţe cenuşii şi deznădăjduite. Epuizaţi de teamă, unii nici nu se mai fereau de săgeţile care zburau în aer ca nişte nori ucigaşi ce urmăreau zidul.
Oare de ce mai vorbesc despre zid? În trei părţi, turnurile zidului mare s-au prăbuşit, iar zidurile s-au desfăcut. Au mai rămas acolo din ele doar nişte grămezi de bolovani şi pietriş care nu mai pot împiedica înaintarea cavaleriei, în aceste locuri deschise, doar fortificaţia exterioară, ridicată cu o voinţă şi o putere pe care numai disperarea le pot da, este singura ce apără oraşul.
Turcii s-au mai înţelepţii, îşi continuă săpăturile doar în timpul zilei, când bubuiturile tunurilor şi vibraţia permanentă a pământului acoperă zgomotele şi împiedică supravegherea. Astăzi, în apropierea Porţii Caligaria, a fost descoperită o galerie lungă de zece picioare, care trecea pe sub fundaţia ce consolidează zidul. De s-ar fi oprit în dreptul zidului şi ar fi dat foc grinzilor masive, zidul ar fi sărit în aer, permiţându-le accesul rapid în oraş. Că doar Blahernele nu au zid exterior de apărare.
Nici de data aceasta nu le-a reuşit încercarea stăruitoare de a pătrunde în oraş pe sub pământ.
Grant a fost rănit la cap şi la coapse. Sprijinindu-se în cârje, şchiopătând, cu faţa cenuşie şi ochii arzând de febră, este în continuă agitaţie şi nu are răbdare să stea în pat.
Eu mi-am revenit. Părul de pe cap a început din nou să crească şi rănile să se cicatrizeze. Dar nu pot pune încă armura pe mine. În schimb, am găsit printre lucrurile capturate de la turcii omorâţi o cămaşă de zale, aşa cum obişnuiesc să poarte arabii; îmi simt fiinţa slăbită, nu mai am puterea de altădată.
În tabăra sultanului, astăzi toată lumea a ajunat, a împlinit abluţiunile rituale şi s-a rugat. Asmuţiţi din cauza foamei şi setei, turcii au atacat toată ziua şi au urlat ca lupii de fiecare dată când au văzut un creştin căzând. Din când în când se adunau în grupuri şi strigau: Nu există Dumnezeu în afară de Allah, iar Mahomed este Profetul său! Aceste descurajante strigăte triumfătoare i-au deprimat mult pe greci şi pe latini. Latinii de rând se întreabă:
― Este oare cu putinţă ca Dumnezeu să fie de partea turcilor? Înseamnă că Dumnezeul lor este mai puternic decât Dumnezeul nostru şi Profetul lor mai mare decât Hristos.
Peste noapte, bailul Minotto a devenit evlavios. S-a spovedit şi s-a împărtăşit. Şi-a propus să dovedească tuturor că el este mai demn de cinste decât Giustiniani şi că veneţienii sunt mai curajoşi decât genovezii. Soldaţii de pe corăbiile veneţiene sunt într-adevăr extraordinar de curajoşi; în partea cea mai nordică a Blahernelor, la fortificaţia Pentapyrghionului, turcii nu au reuşit niciodată să ajungă până în vârful zidului.
După apusul soarelui, turcii au aprins focurile şi s-au veselit. Au bătut tobele şi au sunat trâmbiţele de s-a auzit larma lor până departe în oraş. Este felul lor de a-şi sărbători postul. Abia după ce se lasă întunericul ei pot mânca şi bea pe săturate, iar postul reîncepe a doua zi în zori, în momentul când se poate deosebi un fir de aţă albă de un fir de aţă neagră. Flăcările focurilor lor luminează ca ziua de la un mal la altul.
Pe măsură ce se apropie momentul decisiv, veneţienii se poartă mai rece cu mine. Fiind eu omul de legătură cu Blahernele, ei mă consideră spionul lui Giustiniani. După privirile lor, înţeleg clar că au ceva de ascuns. Este evident, ei se agaţă de ideea că, dacă asaltul final al turcilor ar fi un eşec, vor putea dovedi că victoria e doar meritul lor. Perspectiva avantajelor de după victorie este atât de seducătoare, încât ar fi dispuşi să lupte până la disperare pentru înfăptuirea imposibilului. Adevărul este că zidul pe care-l apără veneţienii e atât de solid, încât niciodată turcii nu vor putea intra în oraş pe la Blaherne.
În locul unde zidul exterior şi cel mare se unesc în unghi drept cu zidul Blahernelor există o mică poartă militară care ajunge la zidul mare printr-un culoar ce traversează parateichionul. Odinioară, prin această poartă se putea ajunge de la palat la circ, care era în afara zidului exterior. De aceea, poarta se numeşte şi acum poarta circului, Kerkoporta. Generaţii la rând, această poartă a fost zidită. Dar în timpurile noastre, ea a fost deschisă, la fel ca multe alte porţi militare de atac. Prin ea poţi ajunge cel mai bine de la Palatul Porfirogenezei la Poarta Harisiană, cea apărată de fraţii Guacchardi, iar prin parateichionul dintre ziduri până la Giustiniani.
Zidul din dreptul acestei porţi nu a suferit nici o stricăciune, fiindcă turcii nu s-au încumetat să-l asedieze din cauza riscului de a se expune unui atac încrucişat. Pe aici se pot trimite rapid, în caz de nevoie, întăriri celor de la Poarta Harisiană, în dreptul căreia zidul este aproape la fel de năruit ca în dreptul Porţii Sfântului Roman. De aceea au veneţienii oameni de rezervă, de care se pot lipsi în cazul în care fraţii Guacchardi vor avea nevoie de ajutoare. Acest sector liniştit este apărat doar de câţiva greci. Spre cinstea latinilor, trebuie recunoscut că ei şi-au asumat apărarea celor mai periculoase părţi ale zidului. S-a conservat intactă o bucată bună de zid, unde toate turnurile sunt păzite doar de trei-patru greci, care supraveghează şi zidul. Este vorba de zidul de pe malul Mării Marmara. Până acum, flota turcilor nu a încercat niciodată să se apropie de acest zid maritim. Nici de lanţ nu s-au apropiat de două zile, ca să-i întărâte pe veneţieni.
Puţin înainte de miezul nopţii, a venit la mine Manuil şi mi-a spus îngrozit:
― Catedrala Sfânta Sofia este în flăcări!
Am urcat pe acoperişul Palatului Blahernelor, unde se strânsese o mulţime de oameni ce privea spre catedrală. Sfânta Sofia nu ardea. Era luminată într-un mod ciudat de focurile din tabăra turcilor, ce se reflectau ca într-o oglindă pe norii care coborâseră până aproape de imensa cupolă a catedralei. Veneţienii au spus că este o prevestire rea.
Acolo, nu de mult, sub imensa cupolă a Bisericii Sfintei înţelepciuni, împăratul Constantin a poruncit să fie citită proclamaţia unirii Bisericilor creştine. Grecii au fost umiliţi în biserica lor, impunându-li-se să-şi schimbe Crezul după voia latinilor. Ca un blestem a fost această unire. De aceea, sfânta Biserică a împăratului lustinian era incandescentă în întunericul nopţii noroase. A fost semnul sfârşitului care se apropie.
Neliniştea din mine m-a îndemnat să plec spre oraş. Mi-am îndreptat paşii spre Catedrala Sfânta Sofia. Nu eram singur; în întunericul nopţii, mulţi oameni neliniştiţi se îndreptau într-acolo. Din mulţime se auzea plânsul femeilor şi psalmodierea călugărilor. Când am ajuns la Hipodrom, lumina albăstruie care fâlfâia deasupra cupolei catedralei a devenit mai puternică şi toţi oamenii au fost dominaţi de o groază supestiţioasă. Şi nimeni nu a mai îndrăznit să se apropie de biserică.
Lumina divină unduia micşorându-se şi crescând peste cupola catedralei. Oamenii au îngenuncheat pe pământul umed şi au început să se roage. Dumnezeu ne-a trimis un semn. După ce l-am văzut cu ochii mei, nu m-am mai îndoit că era lui Hristos se apropia de sfârşit, că în curând urma să înceapă timpul fiarei.
Două ore a fost cupola catedralei în acea lumină stranie. Apoi lumina s-a micşorat, a tremurat şi s-a stins. Cerul era atât de înnorat, încât, după aceea, a fost un întuneric profund. Şi focurile turcilor s-au stins. A fost o noapte umedă, neliniştitoare, cu miros de pământ reavăn. Ca şi cum aş fi traversat un cimitir în care toate mormintele s-au deschis.
Apoi o mână caldă s-a strecurat în mâna mea. Poate că m-am înşelat, poate că mi-am imaginat doar, dar cred că şi dintre mii de mâini le-aş putea recunoaşte pe ale ei. N-am încercat s-o mângâi, n-am încercat să-i vorbesc. Să fi fost doar o fata care se rătăcise de părinţii ei? Sau vreo femeie tulburată, care caută să fie aproape de un bărbat ca să-şi înfrângă teama? Dar am simţit că este mâna ei. Caldă, neajutorată, ca un mesaj mut al împăcării dinaintea morţii.
Nici unul din noi nu a rostit o vorbă. Am respirat unul aproape de altul în întuneric, doar mâinile noastre s-au atins. Aşa a fost bine. Aşa a fost cel mai bine. Aşa ne-am putut înţelege. Vorbele ar fi stricat totul.
Atât de simplă, micuţă, săracă şi neajutorată. O mână caldă în întunericul nopţii. Peste morminte. O mână întinsă de amândoi peste moarte. Şi din inima mea s-a desprins o rugă pentru Dumnezeul cel de neînţeles:
Îngâduie-mi să mă mai nasc o dată pentru a-i privi ochii. Nu mai tânjesc după veşnicie. Mă mulţumesc cu puţinul timp efemer, cu o mână caldă căreia să-i dau iertare şi care să mă ierte înainte de a veni întunericul morţii. 
Cu degete tremurătoare, mâna ei mi-a strâns mâna şi apoi a dispărut. Am rămas singur în întuneric.
Chiar de m-aş fi înşelat, de n-ar fi fost decât fructul imaginaţiei mele, întâlnirea mi-a liniştit inima. Am ajuns la Blaherne ca un somnambul, dar inima mea nu a mai fost amară. Eram liber, eram limpede. Martor al miracolului divin, am ţinut în mâna mea mâna unei fiinţe umane.

26 mai 1453
Miracolul nocturn de la Catedrala Sfânta Sofia a răscolit într-o măsură atât de mare oraşul, încât în zorii zilei mulţimea exaltată, în frunte cu călugării şi călugăriţele, s-a îndreptat spre Blaherne pentru a lua icoana Sfintei Fecioare şi a o pune pe ziduri să apere oraşul. Dintre ramele de aur şi pietre preţioase, Sfânta Fecioară se uita pierdută spre mulţime şi pe faţa ei îngustă era o tristeţe fără margini. Mulţi îi vedeau chipul viu şi ochii înecaţi în lacrimi. Fiecare voia să atingă icoana sfântă. Dar, deodată, icoana a alunecat de pe iconostasul pe care era purtată şi a căzut pe pământ, în aceeaşi clipă văzduhul s-a întunecat, vântul a început să bată cu putere şi ploaia a căzut şuvoaie, inundând în scurtă vreme străzile oraşului. Oamenii s-au aplecat să ridice icoana, dar n-au putut nici s-o urnească, fiindcă era nespus de grea, de parcă ar fi fost din plumb. După multe stăruinţe, câţiva călugări robuşti au reuşit s-o ridice şi au purtat-o în mare grabă până la biserica Mănăstirii Hora ca s-o protejeze de ploaie.
Din păcate, ploaia nu a înmuiat pulberea turcilor, după cum sperase toată lumea. Canonada, pentru scurtă vreme mai slabă, a început din nou cu şi mai mare putere, ca şi cum ar fi vrut să recupereze timpul pierdut.
Turcii şi-au continuat postul şi astăzi. De pe ziduri, am văzut când comandanţii turci s-au îndreptat spre cortul sultanului. Consfătuirea lor de război a durat toată seara. După ce s-a încheiat, ceauşii au alergat şi au transmis ordinele sultanului. După strigătele de bucurie, după răpăiturile tobelor şi zgomotul cu care au fost întâmpinaţi, care se asemăna vuietului mării în timp de furtună, am bănuit că sultanul a hotărât ziua şi clipa atacului final.
După ce sultanul şi-a convocat marele divan, m-am dus într-un suflet la Poarta Sfântului Roman, unde Giustiniani le arăta oamenilor, care cărau coşuri cu pământ în ce locuri să repare fortificaţiile distruse. 
― Blahernele au destui apărători, i-am spus eu. Atacul final se apropie, aşa că îngăduie-mi să lupt alături de voi pentru apărarea zidului din dreptul Porţii Sfântului Roman! Eu aici am întâlnirea hotărâtă încă de la Varna acum nouă ani. Nu vreau să fiu ca negustorul din Samara când îmi va veni clipa.
Şi-a pus amical mâna lui uriaşă pe pieptul meu, şi-a deschis viziera de la cască şi m-a privit surâzător cu ochii bulbucaţi de taur. Ai fi putut spune că îl amuza ceva, dar despre ce anume era vorba, n-am înţeles. A rostit:
― Mulţi oameni s-au prezentat astăzi aici. Vorbele tale îmi mângâie vanitatea. Pentru un apărător al oraşului, s-ar părea că Poarta Sfântului Roman este locul cel mai onorabil.
Arătând apoi spre fortificaţie, unde, de o traversă din lemn spânzura cadavrul unui turc cu barba zbârlită şi cu un şorţ uzat de piele, cum poartă cămătarii, a continuat:
― Până şi sultanul Mehmet a ţinut să mă onoreze astăzi cu o atenţie specială. Mai întâi, solul sultanului mi-a spus că Mehmet are o admiraţie deosebită pentru curajul şi isteţimea mea de războinic. Sultanul nu-mi cere să-l trădez pe împărat, a spus el mai departe, fiindcă aşa ceva ar fi dezonorant pentru mine. Dar dacă voi renunţa la luptă şi mă voi retrage pe corăbiile mele în timpul atacului final, promite că va face din mine un om foarte bogat şi-mi va încredinţa comanda ienicerilor săi. Mă mai asigură că-mi pot păstra credinţa, fiindcă în armata lui sunt deja mulţi creştini. Ca semn al consimţirii mele, ar fi trebuit să cobor drapelul genovez. Dar eu am preferat să-i ridic în ştreang colportorul şi sper că va observa, chiar dacă nu i-am făcut o spânzurătoare mai arătoasă, fiindcă n-am vrut să-mi obosesc oamenii cu o muncă inutilă.
Şi-a şters faţa plină de sudoare şi praf şi a mai spus:
― Acest mesaj al sultanului parcă mi-a mai dat puteri. Soarta oraşului se leagănă pe un tăiş de sabie, împăratul îmi dă garda lui de elită şi pe cei mai nobili cavaleri pentru a apăra Poarta
Sfântului Roman. Mai mult de trei sute din genovezii mei sunt gata de luptă; îi vom arăta noi sultanului că un zid viu poate fi mai bun decât cel mai puternic zid de piatră.
Mi-a aruncat o privire nemulţumită şi a spus:
― Dar am început să mă îndoiesc de toate. Iar, ceea ce mă enervează cel mai mult este faptul că tocmai tu, chiar astăzi, vrei cu orice preţ să te întorci aici, lângă mine. Mai înainte să-şi dea sufletul, colportorul a spus că sultanul are şi alte mijloace ca să scape de mine. De aceea, nu vreau să am în spatele meu un om care a fugit din tabăra sultanului, oricât de buni prieteni am fi noi, Jean Ange. 
Ca vuietul unei furtuni era vacarmul din tabăra sultanului.
― Dacă sultanul a făcut un astfel de legământ, îl va duce la capăt prin orice mijloc, l-am asigurat eu. El este în stare să plătească un ucigaş pentru a te împiedica să aperi oraşul.
― Atunci mă înţelegi de ce nu vreau să fiu înconjurat de necunoscuţi şi de suspecţi exact în momentul cel mai hotărâtor, a spus el binevoitor. Dar sunt lucruri cărora nu mă pot opune, fiindcă am o inimă bună. În acelaşi timp, datoria de comandant mă obligă să-ţi supraveghez toate mişcările, nu cumva să faci vreo acţiune nesocotită. Aşa că rămâi aici! Altfel, am să dau poruncă să fii spânzurat.
În aceeaşi clipă, l-am văzut amândoi pe megaducele Notaras călare pe spinarea calului lui negru, însoţit de câţiva oameni din poliţia de război a oraşului. A coborât de pe cal în dreptul porţii şi a vrut să intre în sectorul lui Giustiniani, dar genovezul a urlat la oamenii lui de strajă să nu-i deschidă poarta. Chipul megaducelui s-a înnegrit de furie. A strigat:
― Eu trebuie să intru în toate părţile unde misiunea pe care mi-a încredinţat-o împăratul o cere. Printre lucrătorii greci se ascund traficanţi şi criminali, care trebuie demascaţi.
Giustiniani s-a lăsat alunecând pe creasta năruită a zidului şi a ajuns în dreptul lui Notaras. I-a spus:
― N-ai să intri în sectorul meu ca să mă spionezi! Aici eu sunt rege. Ai face mai bine să-mi dai tunurile. Astăzi, mai mult ca oricând, este nevoie de ele ca să pot apăra oraşul.
Iar Notaras i-a răspuns cu furie:
― Doar n-ai vrea ca grecii să apere portul cu mâinile goale. Astăzi, mai mult ca oricând, este nevoie de tunuri pentru a ţine galerele turcilor la distanţă.
Giustiniani a scrâşnit din dinţi şi i-a spus:
― Nu ştiu ce mă împiedică să-ţi crap burta cu spada, trădător blestemat!
Notaras a pălit în faţa acestui afront. A aruncat o privire în jurul lui şi a pus mâna ca să tragă spada din teacă. Dar a fost înţelept şi a renunţat, fiindcă nu se putea măsura cu Giustiniani, pe lângă el un gigant. A bătut în retragere, îndreptându-se spre oamenii lui, a făcut un efort ca să pară calm şi i-a spus genovezului: 
― Dumnezeu va judeca cine este trădătorul, împăratul sau eu. Oare nu porţi tu la piept promisiunea scrisă şi autentificată cu sigiliul triplu că insula Lemnos va fi ducatul tău de vei apăra oraşul?
― Şi ce-i cu asta? l-a întrebat Giustiniani, privindu-l cu atenţie, de parcă ar fi încercat să desluşească pe faţa megaducelui mesajul vorbelor rostite.
Glasul lui Notaras a fost prea sincer pentru a-i putea pune la îndoială vorbele:
― Latin blestemat şi nebun! a spus el. Oare nu ştii că încă înainte de asediu împăratul a promis insula Lemnos regelui Cataloniei, în schimbul corăbiilor şi ajutoarelor pe care ar fi trebuit să le trimită? Corăbii n-a trimis el, dar catalanii au şi ocupat insula Lemnos. Dacă scapi cu viaţă din asediu, mai ai de purtat un război, poate şi mai rău decât acesta, ca să-i scoţi de acolo.
Trupul lui Giustiniani a început să tremure, dar, izbucnind în râs, a strigat:
― Grecii sunt întotdeauna greci. Ai putea să juri pe cruce că ceea ce mi-ai spus este adevărat?
Notaras şi-a tras sabia din teacă, a sărutat crucea mânerului şi a spus:
― E adevărat că Dumnezeu va judeca pe fiecare după faptele sale. La fel de adevărat este că împăratul Constantin a dăruit catalanilor insula Lemnos printr-o bulă de aur, emisă de cancelaria imperială. Oricum, o tichie de nebun ţi se potriveşte mai bine decât o coroană ducală, Giovanni Giustiniani!
Poate că niciodată o săgeată mai otrăvită ca aceasta n-a străpuns inima unui bărbat aflat în pragul clipei unui asediu hotărâtor. Notaras a încălecat mulţumit pe calul lui negru şi a plecat. Am coborât şi am ajuns lângă Giustiniani. El şi-a pus mâna grea pe umărul meu, de parcă ar fi căutat sprijin, şi a spus:
― Trădarea şi ipocrizia domnesc în această lume a oamenilor. Cine ştie, poate că nu mi-e inima atât de perfidă. Eu lupt pentru apărarea intereselor genovezilor, nu pentru împărat. Dar în acest moment, jur că voi lupta până la capăt atât timp cât va mai fi un pic de speranţă, doar pentru gloria mea nemuritoare, ca de mine şi de oraşul meu, Genova, să se pomenească cât timp va mai fi piatră din acest zid în Constantinopol.
Apoi lacrimile au început să-i curgă amar pe obraji, şi-a făcut cruce de mai multe ori şi s-a rugat:
Doamne, Dumnezeule, iartă păcatele mele, iar dacă aceasta este voia Ta, dă acest oraş mai degrabă turcilor decât veneţienilor! 
Rupe-le-ar furtuna pânzele corăbiilor! Roade-le-ar viermii coca navelor! Cât despre greci, nici nu mă încumet să-i mai blestem şi eu. Să facă turcii ce vor cu ei!
După rugăciune, a dat ordin oamenilor lui să dea jos de pe zid baniera imperială şi a lăsat să fluture doar flamura Genovei.
Apoi s-a făcut din nou noapte şi întunericul s-a lăsat peste oraş până când turcii au aprins din nou focurile şi s-au veselit. Şi m-am gândit că omul este o fiinţă stranie; nu poţi să nu te miri când vezi oameni care luptă pentru glorie, doar de dragul de a lupta. Giustiniani ar fi avut toate motivele să se retragă din luptă, pentru că împăratul l-a înşelat. Sultanul i-ar fi apreciat gestul şi l-ar fi răsplătit.
În oameni mai există şi altceva, mai puternic, care nu poate fi explicat doar prin dorinţa de înavuţire sau de ascendenţă la putere.
Am început să mă îndoiesc dacă nu cumva şi pe Notaras îl împinge altceva în afară de ambiţie.
Cât despre slujitorul meu, Manuil, el îşi numără de zor banii, privind neliniştit în jur, şi suferă fiindcă nu ştie încă unde-i mai bine să-i ascundă.

27 mai 1453
E duminică şi, începând de dimineaţă, o ceaţă groasă a acoperit oraşul. Ceaţa se condensează şi se prelinge pe pereţi. Iar soldaţii din gardă mor de frig sub armurile de metal. Ceaţa aceasta, de neînţeles pentru un sfârşit de mai, sfidează obiceiurile naturii. Grecii spun:
― Dumnezeu a părăsit oraşul, încă din timpuri străvechi, ascunşi în ceaţă, zeii li se arătau oamenilor şi tot în ceaţă dispăreau. Iar acum, profitând de lăsarea ceţii, îngerii şi sfinţii se retrag din oraş. N-a mai rămas nimeni în cer ca să-l apere.
Câţiva credincioşi naivi nu şi-au pierdut încă speranţa şi spun:
― Dacă tot nu putem face nimic, cel puţin să avem încredere în prevestiri! Doar până la statuia lui Constantin cel Mare vor reuşi turcii să ajungă. Apoi din cer va coborî un înger al lui
Dumnezeu cu o sabie de foc în mână şi-i va goni pe turci înapoi în Asia lor. Aşa va fi, pentru că o mie de ani nu pot fi risipiţi de iataganele turcilor.
Toată ziua, cântând Kyrie eleison, călugării şi călugăriţele au purtat de-a lungul zidurilor icoanele sfinte. Cu picioarele goale, cu capetele plecate, au umblat şi au vărsat lacrimi. 
Am găsit-o pe Hariclea aplecată deasupra focului de vreascuri pe care pregătea un terci pentru răniţi. Poliţia de război o persecuta şi-i cerea insistent să spună de unde a furat lemnele pentru foc. Dar ea a îndrăznit şi s-a apropiat de ei cu vreascuri aprinse în mână, ameninţându-i că le va arde bărbile dacă n-o vor lăsa în pace şi le-a strigat:
― Adulmecaţi în jurul vostru şi înţelegeţi că pentru aceşti sărmani nenorociţi e bine să mai aibă o dată burţile pline cu o fiertură caldă. După ce vor intra în oraş, pe ei îi vor omorî turcii mai întâi.
Iar eu i-am luat apărarea Haricleei şi le-am spus:
― Ce importanţă mai au câţiva butuci de lemne? Că sunt mai mulţi sau mai puţini, totuna-i.
 Pentru că, într-adevăr, nu înseamnă nimic. Tot oraşul ştie de-acum ce hotărâre a luat sultanul ieri, la întrunirea divanului. Pentru ultima oară, marele vizir Khalil a cântărit tot ceea ce are importanţă în împărăţie şi i-a cerut cu insistenţă sultanului să înceteze inutilul asediu care a pricinuit imense pierderi şi a pus Imperiul Otoman în pericol.
― Perseverenta apărare a acestui oraş, a spus el, demonstrează că nu poate fi cucerit prin asediu. Corăbiile creştinilor au ajuns în Chios. Armata ungurilor, condusă de temutul Huniade, a trecut Dunărea şi se îndreaptă spre ariergarda noastră. Dacă mai lungim mult asediul, s-ar putea să li se alăture grecilor. Şi chiar de vom cuceri Constantinopolul, Occidentul nu va accepta niciodată ca noi să fim suveranii acestui oraş. Dar Constantinopolul este imposibil de cucerit. Nu pot face nimic tunurile noastre în faţa zidurilor lui puternice, în fiecare dimineaţă se înalţă parcă şi mai semeţe în faţa noastră.
Dar vizirul Zaganos, care nu-l iubea pe Khalil şi era conducătorul părţii ce susţine continuarea războiului, a spus:
― În trei părţi zidurile s-au prăbuşit. Cât despre ajutoarele care ar fi în drum spre Constantinopol, nici vorbă nu poate fi. Sunt doar zvonuri pe care comandanţii grecilor le-au răspândit ca să le întărească moralul. Sunt destule semne care prevestesc căderea împărăţiei creştine. Şi nu trebuie să uităm că Alexandru cel Mare a cucerit toată Asia cu o oaste mult mai mică decât a noastră.
A vorbit mult, cu un zel exagerat, sporind patima arzătoare de cuceritor a sultanului, care s-a ridicat deodată, şi-a tras sabia din teacă şi a jurat pe Dumnezeul cel veşnic şi pe Profetul său, pe cei patru mii de prooroci ai Islamului, pe sufletul tatălui său Murad şi a pus chezaş capetele copiilor lui că în trei zile va cuceri Constantinopolul, pe care-l va pune la dispoziţia oştenilor săi să-l prade. Le-a făgăduit că le va da pe mână toată populaţia Constantinopolului, bărbaţi, femei, copii, să facă ce-or vrea cu ei, le-a mai promis că toate bogăţiile fără de seamă ale oraşului vor fi împărţite cinstit între oşteni, pentru el însuşi păstrându-şi doar zidurile şi edificiile publice.
De aceea, ieri a fost mare veselie în tabăra sultanului. Niciodată până acum n-a mai fost vreun suveran care să fi făgăduit armatei un dar atât de nemăsurat. Mulţi dintre latini s-au îndoit de adevărul promisiunilor făcute de sultan. S-au uitat în jurul lor şi au spus că aşa ceva este imposibil. Femei, copii, mobile preţioase, giuvaieruri şi comori din biserici, cum să fie date toate acestea pe mâna cruzilor soldaţi turci?
Începând de ieri, sultanul a promis că vor fi pedepsiţi cu moartea toţi aceia care nu vor fi găsiţi la locurile lor hotărâte pentru asediu, indiferent care le va fi rangul. Aşa că ceauşii sultanului i-au vânat pe toţi fugarii de dincolo de liniile taberei turceşti cu o cruzime incomparabil mai mare în raport cu cea a poliţiei de război a grecilor.
Toată ziua sultanul a umblat călare de la un loc la altul şi i-a explicat fiecărui comandant unde îi este locul şi ce are de făcut în timpul asaltului; însoţit de o mie de călăreţi, a trecut spre seară pe podul plutitor şi a ajuns pe partea Perei, ca să dea ordine flotei în vederea asaltului. Când s-a întors apoi din Portul Celor Două Coloane, a oprit în faţa zidurilor de apărare ale Perei şi i-a chemat în faţa lui pe podestatul Perei şi pe membrii Consiliului Genovez. Le-a amintit că el, personal, respectă neutralitatea Perei şi i-a avertizat că-i va pedepsi aspru de-şi vor schimba poziţia neutră în momentul în care turcii vor începe atacul. Şi în acelaşi timp le-a reconfirmat autonomia şi privilegiile comerciale ale Perei, pe care le promisese încă de la Adrianopol, înainte de a începe asediul, ca răsplată a neutralităţii.
Pentru oraş mai este şi mâine un timp al îndurării, între timp, turcii îşi întăresc turnurile şi scările de asalt cu energia şi siguranţa celui care este sigur că va învinge.
Dar vizirul Khalil, care-şi ştie capul în pericol în caz că turcii vor învinge, i-a trimis împăratului un mesaj secret, prin care-l asigură că a făcut tot ce-a putut pentru a evita distrugerea oraşului. Atacul care se pregăteşte este, fără îndoială, ultima încercare, spune el. De nu va reuşi, armata turcilor îşi va pierde curajul şi nici o putere din lume n-o va mai urni să încerce un nou atac.  
Oamenii cu judecată se tem de flota ce va să vină din Occident şi de armata ungurilor, care ar putea să zdrobească întregul Imperiu Otoman dacă sultanul îşi va pierde cea mai bună parte a oastei într-un asalt neizbutit asupra zidurilor Constantinopolului.
Mesajul lui Khalil nu mai este nici un secret pentru nimeni, împăratul le-a dat voie celor mai credincioşi sfetnici ai lui să-l răspândească în tot oraşul. El şi-a făcut socoteala că, oricum, dacă sultanul va învinge, marele vizir Khalil tot îşi va pierde capul. Iar de va fi învins, se înţelege că viitorul suveran va fi Khalil.
Ce mesaj îi va fi trimis Lukas Notaras sultanului, nu ştiu. Giustiniani ştie ceva, fiindcă a îndrăznit să-l numească, pe faţă, trădător. Slujitorul meu Manuil mi-a spus că în oraş se vorbeşte mult despre părintele Ghenadios, care ar fi trimis preoţi şi călugări deghizaţi în negustori la cortul sultanului, pentru negocieri făţarnice privind poziţia pe care o va avea Biserica grecească după ce oraşul va fi cucerit. Se poartă deja ca un patriarh acest Ghenadios. Oamenii sunt muritori, oraşele pot fi transformate în cenuşă, dar Biserica lui Hristos este veşnică, aşa gândeşte şi pentru aceasta face orice compromis, fiindcă aşa îl îndeamnă conştiinţa.
Făţărnicia lui Ghenadios îmi rupe inima de durere. Ghenadios a fost elevul lui Markos Evghenikos. Mi-l amintesc bine, de la Florenţa şi de la Ferrara, pe pătrăţosul Markos Evghenikos, a cărui formă semăna cu un bloc de piatră. Neclintita lui obstinaţie nu s-a încovoiat nici în faţa blândului patriarh, care în ghearele morţii s-a lepădat de credinţă. A preferat să fugă din Florenţa decât să semneze, iar prinţul Demetrios l-a însoţit, alegând mai degrabă o politică de izolare decât o politică de supunere faţă de puterea latinilor. Secretarul de stat al împăratului, Ghenadios, a semnat, dar mai apoi şi-a simţit atât de amarnic greşeala, încât a renunţat la cariera lui de om politic, şi-a schimbat numele şi s-a retras la mănăstire. Dar ambiţia lui este încă vie şi pulsează cu pasiune în umbra credinţei. El şi-a găsit locul. Chiar şi eu, pe el l-am ales ca părinte spiritual.
Nici ceaţa care acoperea oraşul, nici veşmintele în permanenţă jilave nu m-au putut împiedica să mă duc până la Mănăstirea Pantocratorului. M-am oprit în dreptul heleşteului şi m-am uitat la peştii cenuşii ca pământul care înotau în apă. Şi mi-am amintit de teribila proorocire a lui Ghenadios. Ceaţa înăbuşea zgomotele, de aceea bubuitul neîntrerupt al tunurilor părea depărtat. O stare ireală, ca în vis, a pus stăpânire pe mine, de parcă aş mai fi trăit acelaşi moment, de parcă aş fi sosit acolo doar pentru a-l retrăi.  
Ghenadios mi-a ieşit în întâmpinare. Mâna dreaptă îi atârna neputincioasă. Ochii lui străluceau. Pe faţa lui pielea s-a întins, de aceea fruntea lui părea şi mai bombată decât înainte, în timp ce tâmplele îi sunt şi mai scobite. După atâta post şi rugăciune, faţa lui crispată de suferinţă se acoperă continuu de sudoarea morţii, de parcă şi sufletul i-ar transpira de durere.
― Părinte! i-am spus eu. Părinte Ghenadios, tu m-ai botezat, mi-ai dat un nume nou şi te-ai rugat pentru iertarea păcatelor mele. Sultanul a promis oraşul nostru pentru oştirea lui, aşa că nimeni nu se mai poate salva. Dar poporul şuşoteşte că tu ai trimis sfat secret la sultan, pentru a te salva în timp ce alţii se vor pierde.
Ghenadios m-a privit cercetător, a clătinat din cap ca şi cum nu mi-ar fi înţeles vorbele şi a spus:
― Dumnezeu s-a lepădat de oraş din cauza nenumăratelor noastre păcate. De ce rosteşti vorbe fără înţeles, când fiecare piatră este acoperită de sudoarea rece a morţii? Mai bine te-ai ruga cât mai este timp.
L-am întrebat cu încrâncenare:
― Tu crezi că ai înfăptuit dorinţa lui Dumnezeu? Oare nu cumva dintr-o vulgară raţiune umană ţi-ai trădat turma al cărei păstor eşti, i-ai trădat pe grecii care au avut încredere în tine şi i-ai părăsit în ultima clipă?
― Unde-i trădarea? m-a întrebat el cu glas sincer; în inima lui, fiecare dintre noi este un trădător. Este preţul pe care trebuie să-l plătească un om. Pentru ispăşirea păcatelor noastre s-a întrupat Hristos pe pământ, a suferit şi a înviat din morţi. Dumnezeu mi-a dăruit clarviziune. Eu mă încred mai mult în viziunile mele decât în oameni. Mai mult decât în raţiunea şi simţurile mele. Trădare? a continuat el şi mai înflăcărat. Latinii şi papa ne-au trădat pe noi. Pierzania noastră a fost că noi n-am crezut şi le-am întins mâna chiar şi după ce ne-au trădat, considerându-i pe latini fraţii noştri. La Florenţa ne-au forţat sub ameninţarea săbiei. Zaharia, Zaharia, suntem un popor infirm. Singuri le-am întins latinilor mâinile în numele dragostei întru Hristos şi latinii ni le-au retezat cu sabia; împărăţia pământească nu este împărăţia lui Dumnezeu. În deşarta noastră mândrie am crezut că ne putem salva şi credinţa şi împărăţia. Numai că lui Dumnezeu nu-i plac compromisurile. Dumnezeu cere să alegi. Dumnezeu m-a silit să aleg şi eu am ales, chiar dacă mai degrabă mi-aş fi smuls inima din piept. Dumnezeu m-a asigurat că, sub sabia turcilor, credinţa noastră curată dintru început va putea fi păstrată mai bine decât cu adăugirile greşite ale latinilor. 
I-am spus:
― Şi că sângele martirilor poate limpezi credinţa şi curăţa rătăcirea şi deşartele calcule politice, nu-i aşa? Dar şi mai frumos ar fi fost dacă ţi-ai fi putut înălţa capul, chiar şi sub sabia turcilor, fără a fi nevoie să-ţi cumperi viaţa cu preţul trădării.
El a strigat:
― Nu mi-ar fi îngăduit Dumnezeu. Copil răzvrătit, oare nu înţelegi că nu-i vorba de mine, Ghenadios, ci de Biserică?
Era iritat, faţa i se acoperise cu broboane de sudoare şi a spus întru apărarea sa:
― Dacă mi-ai cunoaşte viziunile, ai înceta să mă mai învinuieşti. Noi, oamenii, putem avea presimţiri, putem vedea miracole răscolitoare împrejurul nostru. Dar în aşa ceva eu nu cred.
Eu am văzut care de foc zburând pe cer în înspăimântătoare convoaie, pârâind şi trosnind ca roiurile de lăcuste. Am văzut cerul şi pământul scuipând foc, oraşe distruse, oameni ce alergau pe străzi arzând ca nişte torţe, implorând munţii să se despice şi să-i ascundă în pântecele lor. Ce se întâmplă acum este doar începutul. Secera lunii este semnul fiarei. Oamenii aleg fiara ca să se salveze. Dar nimeni nu va scăpa. Cei care-şi vor salva viaţa vor muri de vii. Iadul va coborî pe pământ. Iadul este de-acum în oameni şi oamenii ard de vii, chiar dacă trupul lor nu s-a aprins încă.
Şi-a acoperit ochii cu mâna stângă şi mi-a spus să plec. Braţul drept i se bălăngănea lipsit de vlagă pe lângă şold. Cuvintele lui m-au răscolit atât de mult, încât abia când mă întorceam spre ziduri mi-am dat seama că, de fapt, el nici n-a negat, nici n-a afirmat că ar fi trimis vreo solie la sultan. Cu picăturile de apă ce-mi alunecau pe obraji ca nişte lacrimi, m-am rugat în inima mea:
Dumnezeule de neînţeles! Doamne Atotputernice, care eşti în mine şi în afara mea, dă-mi iertare pentru că în inima mea nu pot condamna pe nimeni în afară de mine însumi, înşelătoare este inima mea. Dă-mi iertare pentru răscumpărarea păcatelor mele, pe care Fiul Tău, cu preţul sângelui Lui a făcut-o. Hotarele dintre Biserici nu se întind până la Cer. Ajută-mă în slăbiciunea mea, ca eu să nu Te înşel pe Tine, cel care eşti în mine!
Toată mândria din mine s-a năruit. Poate că mi-am imaginat că în faţa lui Dumnezeu sunt mai bun sau mai important decât alţii, nu doar din cauza originii mele împărăteşti, ci pentru toate câte le-am încercat în viaţa mea, evadând dintr-o închisoare în alta, pentru a-l căuta pe Dumnezeu de-a lungul drumului înşelător pe care merg oamenii. Dar acum am strigat în inima mea: 
Îndură-Te, îndură-Te de mine, Tu, cel a cărui natură nu se poate explica ! Dacă există un înţeles în aceasta, îngăduie-mi să mă mai nasc o dată pe pământ! Dă-mi înapoi închisoarea trupului meu, dă-mi înapoi lanţurile timpului efemer şi ale locului mărginit, ca să mai simt o dată în mâna mea mâna unui om. Păcatul meu a fost că Ţi-am dispreţuit lanţurile şi le-am urât, chiar dacă au fost darul pe care Tu mi l-ai dat. Sunt cel mai slab, cel mai prăbuşit, cel mai de dispreţuit dintre oameni, fiindcă mi-am închipuit că sunt puternic, nu numai înaintea oamenilor, ci şi înaintea Ta.
Dar gândindu-mă la rugăciunea mea, m-am simţit ruşinat, fiindcă este absurd să-ţi imaginezi că eşti mai rău decât alţi oameni; sunt lucruri mai importante cu care poţi să te arăţi înaintea Dumnezeului tău. Am îngenuncheat pe pământ şi m-am rugat:
Fiindcă sunt doar un om, voi purta lanţurile Tale până-n ultima clipă. Tu m-ai luminat ca să pot vedea adevărul Tău. Dar nu sunt orb, sunt surd şi nici nu Te pot înţelege, îndurerat după  Tine, rostesc: aruncă-mă înapoi, Doamne, în întunericul Tău, împlinească-se în mine voia Ta, pe care eu n-o pot înţelege! Eu nu vreau nimic. Facă-se voia Ta!
Învăluit în ceaţă, cu urechile surde din pricina necontenitelor bubuituri de tun, am avut linişte în inima mea şi am simţit din nou umbra adevărului iluzoriu din lumea aceasta materială. Despre tulburătorul adevăr din străfundul fiinţei mele am ştiut abia când am înţeles că doar în imaginaţia fiinţelor omeneşti există o succesiune a evenimentelor şi întâmplărilor, fiindcă limitele raţiunii îl împiedică pe om să depăşească aparenţele, în adevărul lui Dumnezeu întâmplările se petrec în profunzime. Făcând un salt în clipa divină, omul poate trăi toate anotimpurile vieţii şi toate vieţile simultan. Dar la fel este şi clipa iertării, surprinzătoarea iertare de neînţeles, clipa eliberării.

28 mai 1453
Turcii au pregătit atacul final, şi în întunericul nopţii, ca un zumzăit, s-a auzit cum şi-au aşezat lângă ziduri scările de asalt, bârnele, punţile mobile din lemn şi fascinele. Dar focurile n-au rămas multă vreme aprinse. Probabil că sultanul le-a ordonat soldaţilor să se odihnească înainte de asalt.
Oare cum aş putea dormi într-o noapte ca asta? În ultima clipă, ca un şuvoi, a sosit o mulţime de oameni din oraş să astupe cu pietre şi pământ spărturile proaspete din zid. De aceea i-a trimis Giustiniani pe oamenii lui să se odihnească; în această noapte şi mâine dimineaţă fiecare apărător are nevoie de toate puterile sale. Dar cum aş putea dormi în noaptea dinaintea morţii oraşului?
Astăzi n-a mai fost nici o restricţie în ceea ce priveşte distribuirea hranei. Iar împăratul a poruncit să fie golită pivniţa imperială şi a împărţit latinilor vinul din ultimele butoaie.
E atât de bizar să gândesc că această noapte, care abia a început, este ultima mea noapte, acea noapte pe care am aşteptat-o, pentru care m-am pregătit toată viaţa, încă nu mă cunosc destul de bine. Dar sper să am curaj în continuare. De altfel, ştiu că moartea nu doare. Am văzut atâta moarte în ultima vreme, în clipa de pe urmă, omul este stăpânit de extazul tainic al morţii, care-l lipseşte de durere şi-l face să privească prin existenţă fără a o vedea, de parcă ar simţi de pe acum lumea cealaltă, neobişnuită.
Sunt umil în noaptea asta. Liniştit. Şi mai fericit decât oricând.
Poate greşesc dacă sunt fericit în noaptea asta. Nu mai acuz şi nici nu mai judec pe nimeni. Din partea mea, n-au decât să-şi încarce veneţienii corăbiile cu mobile preţioase, cu covoare, cu vase de bronz şi de aur, cu tot ce vor mai găsi în palatul imperial ! N-au decât să-şi cumpere viaţa bogaţii, nobilii şi înţelepţii şi să plece cu corăbiile veneţienilor unde-or vedea cu ochii! Treaba lor! La urma urmelor, fiecare face cum crede că-i mai bine. Şi Lukas Notaras. Şi Ghenadios. Şi împăratul Constantin. Şi Giustiniani.
Fraţii Guacchardi joacă zaruri, cântă melodii italiene şi beau vin în singurul turn care a mai rămas neatins, în apropiere de Poarta Harisiană.
Atâta frumuseţe, atâta limpede fericire, atâta linişte este în toate. Niciodată până acum n-am simţit sub degete atât de curată şi de netedă hârtia pe care scriu. Pana de scris n-a scârţâit niciodată mai plăcut ca acum şi nici cerneala n-a fost atât de neagră. Ca şi cum simţurile mele ar avea o mai mare acuitate decât înainte. Aşa gustă muribundul încă o dată din vanităţile vieţii!
Oare de ce sunt atât de fericit în noaptea asta? Oare de ce îi surâd morţii?
Spre dimineaţă, m-am dus la Giustiniani. Dormea în odaia boltită din interiorul marelui zid, cu tot echipamentul de război pe el, alături de un tânăr grec, echipat cu o armură sclipitoare. Am presupus că trebuie să fie unul dintre acei tineri nobili greci despre care împăratul i-a vorbit lui Giustiniani că i-ar putea fi de ajutor. Un tânăr care vrea neapărat să moară ca un erou lângă Poarta Sfântului Roman, aşa am crezut.
Băiatul s-a deşteptat din somn, s-a aşezat pe un scaun şi a început să caşte, frecându-se la ochi. M-a privit cu un aer superior şi am avut impresia că recunosc trăsăturile feţei unuia dintre fiii lui Lukas Notaras. Doar o clipă chipul i-a semănat cu cel al megaducelui. Şi am simţit în suflet un fel de gelozie pentru că Giustiniani l-a preferat pe tânăr. De aceea, nici n-am vrut să-l privesc în faţă. Dar după ce Giustiniani s-a deşteptat şi a început să-şi întindă mâinile şi picioarele amorţite, l-am întrebat ironic:
― Oare vei fi căzut şi tu în viciul străbunilor tăi romani? Dar e plin oraşul de femei care râvnesc la tine!
Giustiniani a izbucnit în râs, l-a lovit uşor pe spate şi i-a strigat:
― Afară, trândavule, şi apucă-te de treabă!
Tânărul s-a ridicat, uitându-se la mine cu coada ochiului, apoi a umplut o cupă cu vin şi i-a oferit-o lui Giustiniani ca unui adevărat prinţ, îndoindu-şi cu graţie genunchiul.
I-am spus lui Giustiniani:
― E clar că acest efeb nu va fi în stare să te protejeze în timpul luptei. Aşa că, dă-mi voie să-l înlocuiesc. Bailul nu are nevoie de mine la Blaherne.
― Dar eşti orb? m-a întrebat Giustiniani. Încă nu l-ai recunoscut pe acest tânăr nobil?
― E un Notaras, i-am răspuns eu. Are aerul familiei. Atunci nu eşti întotdeauna suspicios, din moment ce te culci alături de băiatul lui Notaras. Sau poate te-ai îmbătat atât de rău aseară că nici nu mai ştii ce-ai făcut?
Giustiniani s-a uitat la băiat, i-a mângâiat părul cu mâna lui uriaşă şi a început să se tânguiască:
― Pe rănile lui Hristos, îţi jur că am petrecut noaptea în deplină castitate. Că doar n-o fi păcat dacă i-am mângâiat de vreo două ori obrajii delicaţi şi imberbi.
― Şi nici măcar nu-ţi este ruşine! i-am spus eu. Nu te-aş fi crezut în stare de asta! Nici la turci n-am văzut aşa ceva, chiar dacă se vorbeşte atâta!
Tânărul a îngenuncheat umil în faţa mea şi mi-a întins o cupă cu vin fără să-şi ridice privirea. Abia stăpânindu-şi râsul, mi s-a adresat cu un glas răguşit:
― Am auzit vorbindu-se mult despre tine, domnule Ioannis Anghelos! Chiar dacă eşti un bărbat aprig, te las să mă săruţi pe obraji, pentru a nu mai fi atât de invidios.  
L-am ridicat de braţe şi am strigat:
― Neruşinatule! Încerci să mă ispiteşti şi pe mine! Când bărbaţi respectabili mor apărând zidurile oraşului, tu n-ai nici măcar o zgârietură! Vezi-ţi de drumul tău, însoţeşte-te cu cei de teapa ta şi scuteşte-ne pe noi de ispita de a cădea în păcat!
Tânărul şi-a scos cu stângăcie sabia de la cingătoare, a ridicat-o ameninţător spre mine şi, pentru prima dată, s-a uitat chiar în ochii mei. Mă priveau ochii ei căprui, zâmbitori.
― Domnule Ioannis Anghelos, eşti dispus să-ţi retragi vorbele?
Abia atunci am recunoscut-o şi tot atunci am văzut la gâtul ei lanţul de onoare pe care i-l dăruise Giustiniani.
― Doamne, Dumnezeule, am strigat eu ameţit de emoţie. Anna! Cum se face de eşti aici?
― Ea a venit ieri şi mi-a cerut să o protejez, m-a lămurit Giustiniani. Gărzile au lăsat-o să ajungă la mine, fiindcă avea la gât lanţul. Dar ce putem face cu ea aici nu-mi trece prin minte.
M-am uitat la Giustiniani şi el şi-a făcut de trei ori cruce şi s-a jurat din nou pe rănile Mântuitorului că şi-a petrecut noaptea în deplină castitate şi că doar onoarea l-a împiedicat să se atingă de femeia unui prieten, chiar dacă, a mai spus, ispita a fost mare.
― Dar, a adăugat el, poate că nu m-aş fi împotrivit tentaţiei de n-aş fi fost atât de obosit şi de nedormit, atât din cauza războiului, cât şi din cauza cumplitei responsabilităţi de comandant al oraşului, care mă împiedică să mă mai gândesc la femei. Există un timp pentru toate.
Iar Anna a rostit cu aroganţă:
― Abia când m-am trezit în mijlocul oştenilor am înţeles de ce s-a îmbrăcat fecioara francă, Ioana d'Arc, în veşminte bărbăteşti.
Şi-a înfăşurat mâinile în jurul gâtului meu şi mi-a sărutat buzele. Şi-a sprijinit capul de pieptul meu, a suspinat profund şi m-a întrebat:
― M-am făcut oare atât de urâtă, de nu m-ai recunoscut? A trebuit să-mi tai părul, altfel nu mi-ar fi încăput capul în cască.
Am strâns-o în braţe. Era lângă mine. Nu mă mai ura.
― De ce ai fugit de la tatăl tău? am întrebat-o. Tu ai fost aceea care şi-a apăsat mâna pe mâna mea în noaptea când cupola marii catedrale a strălucit într-o lumină nepământeană?
Oarecum stânjenit, Giustiniani a spus amabil:
― Poate că-i mai bine dacă mă duc eu pe zid să văd ce mai fac străjerii. Mâncaţi şi beţi ce găsiţi pe aici şi puteţi trage zăvorul la uşă dacă aveţi şi alte gânduri, nu vă fie teamă dacă încep din nou blestemaţii să tragă cu tunurile! 
Apoi a ieşit şi a închis uşa masivă. Pe faţa lui am citit că-i plăcea Anna şi că mă invidia. Anna s-a uitat la mine cu înţeles, dar simţeam că nu am putere să închid uşa cu zăvorul. De aceea s-a ridicat ea şi l-a tras.
― Iubitul meu, mi-a spus ea. Oare nu-mi vei ierta niciodată încăpăţânarea şi capriciile? Poate că nu te-am înţeles.
― O, Doamne! am spus eu. Dar n-am ce să-ţi reproşez. Tu ar trebui să mă ierţi că nu pot fi aşa cum ai dori să fiu. Dar aici nu poţi rămâne. Trebuie să te întorci la casa tatălui tău. Atât timp cât va mai dura asediul, în casa lui vei fi în mai multă siguranţă decât oriunde. Presupun că, după ce va cădea oraşul, sultanul îi va acorda protecţie.
― Aşa este, a spus ea. Ştiu că sultanul îşi va trimite de îndată ceauşii să aibă grijă de casa noastră. Dar ştiu şi din ce cauză. De aceea, nu mă voi întoarce niciodată în casa tatălui meu.
― Dar ce s-a întâmplat? am întrebat-o eu, încărcat de presimţiri sinistre.
A pus mâinile pe şoldurile mele, m-a privit fără să spună nimic şi ochii ei căprui erau nespus de trişti.
― Nu mă întreba, a rostit ea. Sunt fiica tatălui meu. Eu nu-l pot trăda. Oare nu-i de ajuns că am venit la tine? Oare nu este de ajuns că mi-am tăiat părul şi m-am îmbrăcat în armura fratelui meu pentru a muri împreună cu tine apărând zidurile oraşului, pentru că aceasta este dorinţa lui Dumnezeu?
― Tu nu vei muri! m-am împotrivit eu. Tu nu trebuie să mori. Armura şi planul pe care l-ai făurit n-au nici un rost.
Ea a spus:
― N-ar fi pentru prima dată în istoria de o mie de ani a acestui oraş când o femeie ia armele în mână ca să-l apere. O ştii. Chiar şi o împărăteasă s-a îmbrăcat în armură după ce soţul ei a murit.
― Tu nu poţi rămâne aici! am insistat eu. Primul turc pe care-l vei întâlni îţi va tăia capul. Sacrificiul tău nu foloseşte la nimic.
S-a uitat cu o seriozitate de moarte în ochii mei şi a rostit:
― Ştii prea bine că în acest moment apărarea oraşului nu mai foloseşte la nimic. Sultanul va cuceri Constantinopolul. În multe părţi zidurile oraşului s-au năruit. Ei sunt prea mulţi. Iar noi prea puţini. Mii de oameni vor muri fără nici un folos mai înainte de a se ivi zorii. Dacă te-ai fi gândit doar la utilitatea gestului tău, nici tu n-ai fi fost aici. Lasă-mi şi mie libertatea de a gândi la fel cum gândeşti tu!
Mi-a strâns braţele şi obrajii îi erau nespus de palizi. 
― Sunt soţia ta, a spus ea. Pentru noi nu mai există nici un viitor. De aceea, am dreptul să mor împreună cu tine. Eu te iubesc. Ce mai poate însemna pentru mine viaţa după ce tu vei muri? De bunăvoie prefer cununa de spini a martirilor. Ca să pot spăla cu sânge dezonoarea tatălui meu. El nu-i un grec adevărat.
― Ce s-a întâmplat? am întrebat-o îngrozit încă o dată.
A scuturat din cap şi a spus din nou:
― Nu mă întreba! Nu schimbă cu nimic cursul evenimentelor, de aceea nu-ţi voi povesti despre ce este vorba. Dar, pentru tatăl meu, eu nu mai pot să am nici un pic de respect, între o politică de încredere şi o politică de trădare există un hotar îngust cât un fir de păr. Nici faţă de tine nu-mi îngădui să afirm că tatăl meu ar fi un trădător. Dar nu mai pot să locuiesc în casa lui. Nu mai vreau să fiu fiica lui. Niciodată. Sunt soţia ta. De când e lumea lume, femeia a plecat de la tatăl ei, şi-a părăsit rudele şi şi-a urmat bărbatul... Deci te voi urma, a spus ea cu o uşoară ironie în glas. Chiar dacă-i o nebunie, chiar dacă-i o moarte inutilă, te voi urma, fiindcă te iubesc. Cu toate acestea, rămân în continuare femeie şi, după părerea mea de femeie, afirm încă o dată că nu există nici un motiv pentru care merită să mori. Ca femeie, m-aş mulţumi să trăiesc împreună cu tine o viaţă simplă, oricât de modestă şi de săracă. Dar asta nu se poate, de aceea te urmez acolo unde eşti. E trist să mori după ce ai gustat din viaţă. Dar poate că-i mai bine să te înfrupţi din plăcere când gustul ei nu s-a risipit încă, decât să rămâi cu amărăciunea în suflet, după ce acela pe care l-ai iubit nu mai este.
N-am ştiut ce s-a întâmplat, nici n-am stăruit să aflu. Sufletul meu s-a tulburat, mintea mea a refuzat să înţeleagă de ce ea, o femeie atât de tânără şi frumoasă, care iubeşte cu pasiune viaţa, trebuie să moară. Dacă iubeşte viaţa, un om poate trăi oricum, şi în sclavie, şi în dezonoare. Timpul înghite tot ceea ce a fost şi stinge tristeţea. O ştiu. Mai bine în sclavie la sultan decât să moară fără nici un rost, din moment ce ea însăşi nu crede că moartea foloseşte la ceva.
I-am spus:
― Eşti cea mai frumoasă femeie din Constantinopol şi de cea mai nobilă stirpe. Dacă te vei preda turcilor şi le vei spune numele, ei îţi vor cruţa viaţa şi te vor dărui sultanului. Ai o minte ascuţită şi ai primit o educaţie împărătească. După ce va cuceri Constantinopolul, sultanul ar putea cuceri toată lumea.
S-a uitat deschis în ochii mei şi a spus cu sinceritate:  
― De aceea vreau să mor cât mai curând, pentru a nu cădea în ispită. Nu suport gândul că după moartea ta aş putea îmbrăţişa alt bărbat. Dar mă cunosc. Sunt femeie, sunt slabă, înţelege-mă! Nu pot, nu vreau să mai trăiesc. Poate ne vom mai întâlni într-o altă viaţă, cine ştie?
Un proiectil aruncat de unul dintre tunurile mari s-a izbit de partea de sus a zidului, undeva deasupra capetelor noastre, şi am auzit zgomotul pietrelor prăbuşite, iar din tavan s-au desprins  bucăţi şi au căzut peste noi. Moartea bătea din tobă deasupra noastră.
Şi-a înălţat capul, şi-a făcut semnul crucii şi a spus:
― Pentru mine totul e clar. Dar are rost să irosim timpul preţios care ne-a mai rămas cu vorbe deşarte, când încă ne putem uita cu ochi vii unul la altul?
A început să deschidă încuietorile armurii şi mi-a spus râzând:
― Deschide-mi, dragul meu, groaznicele încuietori de pe spate! Doar bărbaţii pot inventa astfel de capcane.
Aveam gura uscată şi i-am spus:
― Mulţumeşte pentru norocul pe care-l ai, fiindcă nu porţi o armură adevărată de cavaler, care are din cap până în picioare tot felul de zăvoare şi de încuietori secrete. Sunt atât de ciudate unele încuietori şi grozav de ascuţite, încât un cavaler îşi simte şi sufletul înţepat, până cade de pe cal şi rămâne întins şi neajutorat la pământ. Pe câmpia de la Varna, nici cu ciocanele n-au reuşit turcii să deschidă armurile blindate ale cavalerilor saxoni.
― O, ce înţelept eşti! a rostit ea cu voce duioasă. Ce multe lucruri ai văzut! Dar să ştii că şi femeile au capcanele lor cuirasate. Lacătul unei femei nu-l va putea deschide nici cel mai puternic bărbat dacă femeia nu doreşte. Dar astfel de femei nu sunt prea multe.
Iar eu i-am răspuns cu o voce tremurată:
― Nu mai spune! Ce grozăvii, Anna Notaras!
Ştiindu-şi frumuseţea, ea a alunecat încet din armura strălucitoare şi era zveltă ca un băiat. I-am spus în joacă:
― Eşti ca un băieţel frumos. Ţi-ai tăiat şi părul. Eşti mai frumoasă ca niciodată.
― Dar eu nu sunt un băieţel, a protestat ea, făcându-mi jocul pe acelaşi ton duios.
Atunci s-au zguduit zidurile din nou împrejurul nostru. Şi-a înfăşurat braţele goale în jurul gâtului meu şi mi-a spus: 
― Nu-ţi fie teamă de tunuri, dragostea mea, nici mie nu mi-e teamă. Gura mea este izvorul tău. Soarbe-o, de eşti însetat! Trupul meu este pâinea ta. Înfruptă-te din el, de eşti flămând! Bucură-te de mine, după cum şi eu bucura-mă-voi de buzele tale, de trupul tău. Sunt ultimele văpăi ale vieţii. Ca o candelă ce se stinge. Moartea este lungă şi dragostea fără de trup este o dragoste stearpă.
Poate că vorbele ei au fost păcătoase, dar în acel moment, când moartea ne dădea târcoale, erau adevărate. I-am spus în şoaptă:
― Singurul meu izvor, singura mea hrană! Oamenii au nevoie de apă şi de pâine ca să poată trăi. În veşnicie nu există nici apă, nici pâine. Fremătând de dorinţă, am să mă întorc înapoi din veşnicie în lumea efemeră ca să te regăsesc!
Dar dragostea noastră a fost amară ca apa sărată, care răneşte buzele şi sporeşte setea. Ne-am iubit în mirosul înnăbuşitor de piele, de ulei rânced, de vin, de pulbere şi de veşminte îmbibate de sudoare, prinşi între ziduri ce se zguduiau; spectrul morţii plutea deasupra capetelor noastre, pereţii încăperii se năruiau bucată cu bucată. Nu, dragostea noastră n-a fost doar trupească, fiindcă de fiecare dată când m-am uitat la chipul ei i-am întâlnit ochii căprui, atât de ştiuţi, atât de limpezi, parcă prin ochii ei am privit dincolo de lumea mărginită.
Am murmurat:
― Mă voi reîntoarce, iubita mea, mă voi întoarce încă o dată în lanţurile lumii mărginite şi ale timpului efemer. Ca să te regăsesc. Vor fi alţi oameni, care vor purta alte nume, vor fi alte popoare, dar dintre ruinele zidurilor mă vor privi ochii tăi, flori de catifea ruginie. Când te vei reîntoarce, cine ştie în ce timp, cine ştie printre care oameni, atinge pulberea cu mâinile tale! Dincolo de timp, mângâie-mi chipul risipit în pulbere! Ne vom regăsi, dragostea mea!
Surâzând, mi-a mângâiat gâtul şi fruntea şi lacrimile i s-au rostogolit pe obraji.
― Iubitul meu! a rostit ea. Poate că nu ne vom mai întâlni. Poate că nu există decât această clipă pentru noi. Dar este de ajuns. Sunt mulţumită şi plină de tine. Sunt în întregime a ta. După ce clipa se va risipi, voi putea muri mai uşor.
S-a uitat la pereţii lugubri ai fortăreţei, peste care dansa lumina firavă a lumânării, şi a spus:
― Dar este frumos. Totul. Atâta frumuseţe niciodată nu a mai fost. 
Epuizat, cu buzele apăsate pe umărul ei, m-am întrebat dacă n-ar trebui să-i povestesc lucrul pe care i l-am tăinuit. Ştiam că-i doar o vanitate fără importanţă pentru situaţia în care ne găseam. Dar n-am mai putut, n-am mai vrut să-i ascund nimic. De aceea, i-am spus:
― Dragostea mea, când m-a adus pe lume, mama a strâns în mână o piatră de porfir. M-am născut cu încălţări de purpură în picioare. Acesta este secretul, pe care nu credeam că ţi-l voi spune vreodată. Pentru că nu poate schimba cu nimic ceea ce este între noi.
S-a sprijinit în coate şi m-a privit uimită.
― M-am născut cu încălţări de purpură în picioare, am repetat eu. Împăratul Manuil a fost fratele vitreg al tatălui meu, iar Împăratul Ioan al V-lea a fost tatăl tatălui meu. Acel Ioan, care a călătorit la Roma şi la Avignon, care şi-a lepădat credinţa şi l-a recunoscut pe papă, fără a lega de aceste hotărâri personale poporul său şi Biserica Bizanţului. A făcut-o pentru ca papa să-i binecuvânteze căsătoria cu o femeie din Veneţia, de care era îndrăgostit. Avea patruzeci de ani. Signoria Veneţiei a răscumpărat datoria şi i-a restituit giuvaierele Coroanei Bizanţului, pe care fusese silit să le lase zălog. Papa şi Veneţia i-au promis de asemenea ajutorul Occidentului şi o cruciadă. Dar fiul lui, Andronikos, l-a înşelat şi s-a răzvrătit. Occidentul l-a abandonat pe Ioan şi, până la urmă, el a fost nevoit să se supună sultanului şi să-l recunoască succesor pe Manuil, celălalt fiu. De fapt, tatăl meu era singurul moştenitor legitim. De aceea Manuil şi-a trimis mesagerii să-l caute şi să-i scoată ochii. După aceea, tatăl meu nu a mai avut putere să trăiască. S-a aruncat în prăpastia din spatele palatului papal din Avignon. Bijutierul căruia îi încredinţase bunurile şi hârtiile sale m-a înşelat, însă, înainte de a pleca în cruciadă, am revenit în Avignon şi l-am ucis pe bijutier; încă mai păstra hârtiile tatălui meu, care fac proba descendenţei şi drepturilor mele. Probabil curia pontificală şi signoria Veneţiei cunosc existenţa mea, chiar dacă mi-au pierdut urma. Dar deşi sunt adevăratul basileu, nu revendic nici o putere, însă am dreptul să mor lângă zidurile oraşului meu. Trebuie să-mi împlinesc destinul până la capăt.
Mi-a mângâiat obrajii cu vârful degetelor şi ochii îi erau mari de mirare, îmi lăsasem barba să crească, arătam ca toţi ceilalţi greci.
― Se pare că în lumea aceasta nimic nu se petrece din întâmplare, am continuat eu. Pentru a rezista ultimei ispite trebuia să te întâlnesc pe tine, trebuia să-l întâlnesc pe tatăl tău. După ce Constantin a proclamat Uniunea, aş fi putut prea bine să-mi dezvălui identitatea şi să revendic dreptul la tronul Bizanţului. Cu ajutorul tatălui tău aş fi putut stârni poporul la revoltă. I-aş fi jurat credinţă sultanului, aş fi guvernat Constantinopolul ca împărat vasal. Dar nu ar fi fost demn de mine.
― Dacă tot ceea ce spui este adevărat, m-a întrerupt ea, înseamnă că eu te-am recunoscut după portretul împăratului Manuil. De altfel, semeni şi cu împăratul Constantin. E de mirare că nimeni n-a observat.
― De cum m-a văzut, Manuil, slujitorul meu, m-a recunoscut. Sângele este misterios. Se întoarce la izvoare; întorcându-mă la Biserica strămoşilor mei, s-a întors în mine şi renegatul Ioannis să se unească cu neînţelesele mistere sacre. Este o complicată împlinire a destinului meu.
Ea a rostit solemn:
― Basileul Ioannis Anghelos Paleolog. Şi Anna, fiica megaducelui Notaras. Într-adevăr, faptul că suntem împreună înseamnă o complicată împlinire a destinului nostru.
Apoi a strigat:
― Nu mai cred în nimic! Nu cred că te vei reîntoarce! Nici că eu mă voi reîntoarce! Nu cred în veşnicie! Doar în asemănare cred! Am simţit în tine doar sângele de neam împărătesc, nu bărbatul pe care îmi închipuiam că-l voi întâlni într-o altă viaţă. Oare de ce-ai stricat totul? De ce mi-ai povestit? De ce mi-ai răstignit iluziile cu care aş fi putut să mă amăgesc până în clipa morţii?
Derutat din cauza tristeţii de pe chipul ei, am spus:
― Dumnezeule, dar am crezut că o astfel de destăinuire nu poate decât să mângâie vanitatea unei femei! Faptul că familiile noastre sunt la fel de importante. Că nu te-ai înjosit, alegându-mă pe mine. Străvechiul sânge nobil recunoaşte întotdeauna sângele nobil şi sub veşminte de cerşetor.
Dar ea a rostit pătimaş:
― Tu crezi, într-adevăr, că pentru mine au vreo importanţă familia şi rangul tău? Eu nu te vreau decât pe tine. În orice caz, mulţumesc pentru darul de nuntă! Îţi mulţumesc pentru coroana invizibilă de împărăteasă! Dacă acest lucru îţi face plăcere, poftim, sunt împărăteasă! Sunt tot ce vrei tu, dragul meu, numai să te ştiu mulţumit!
Pe neaşteptate, s-a ridicat din pat, aşa, fără veşminte, şi-a înălţat semeţ capul şi a strigat:
― Că eşti înger sau împărat, că te înveşmântezi într-o glorie invizibilă şi inexistentă, treaba ta! Eu sunt femeie, doar femeie. Tu nu-mi poţi oferi nimic. Nici casa pe care mi-am dorit-o, nici copiii pe care aş fi vrut să-i am, nici noaptea când, îmbătrânită şi uscată, m-aş fi putut trezi să mă asigur că eşti lângă mine şi ţi-aş fi sărutat buzele ofilite. Aş fi fost fericită. Dar m-ai lipsit de fericire din cauza unei ambiţii nebune. La ce bun să mori pentru o cauză pierdută? Cine-ţi va mulţumi? Cine-şi va mai aminti de tine? Inutil este sacrificiul tău, Ioannis Anghelos. De aceea, eu, femeia ta, simt că... nu-mi mai pot stăpâni lacrimile...
A vorbit cu vocea întretăiată de suspine, apoi a izbucnit într-un plâns sfâşietor. S-a aruncat peste mine, şi-a înfăşurat mâinile în jurul meu, şi-a lipit obrazul de obrazul meu şi mi-a spus rugător:
― Iartă-mă! Hotărâsem să nu te mai tulbur, dar sunt o fiinţă slabă, îmi eşti atât de drag. Să fi fost cerşetor, să fi fost trădător, ultimul om să fi fost, tot te-aş fi iubit, tot aş fi dorit să-mi trăiesc viaţa împreună cu tine. Poate că sunt nemulţumită, poate că te rănesc fără încetare, dar te iubesc. Dă-mi iertarea!
Amestecatu-ni-s-au lacrimile, sorbitu-i-le-am de pe buze. Ca de un fier înroşit, arsă a fost inima mea de toată vanitatea lumii.
Şi flacăra ce arde curat tot se stinge.
Ei aduc jertfă duminica şi în zi de sabat şi în toate zilele lor caută adevărul, deşartă conoaştere. Dar pasiunea vieţii te cheamă să trăieşti. M-am îndoit de mine însumi, nu am mai fost sigur. A fost ultima ispită, mai puternică decât aceea de a mă arunca în gol din vârful coloanei constantine. Corăbiile lui Giustiniani aşteaptă în port şi sunt gata să părăsească oraşul. Dacă mâine vântul ar fi favorabil, nici o sută de corăbii de-ale turcilor nu i se vor putea împotrivi unei flote de război a creştinilor, aşa am gândit. I-am spus:
― Anna, n-are nici un rost să mori! Cere-i lui Giustiniani să te adăpostească pe una dintre corăbiile lui mari! El ţine la tine şi o va face bucuros.
M-a întrebat:
― Dar tu?
A aşteptat răspunsul cu respiraţia tăiată. I-am spus:
― De mă voi trăda pe mine însumi, nu voi mai fi demn de dragostea ta. Dar mă rod îndoielile. Nu mai sunt atât de sigur de mine. Ştiu că sacrificiul meu este zadarnic. Nici veşnicia nu mă mai consolează. Cu toate acestea, ştiu că dacă mă voi înşela pe mine însumi nu voi mai dori să trăiesc. Nu voi trăi doar de dragul de a trăi. În aceeaşi lume în care trăieşte şi el. Există un timp pentru toate. Şi pentru a fi nedumerit. Şi pentru a fi aproape de oameni. Dar fiecare flacără arde doar o singură dată până la capăt, după care vine un timp al deşteptării. Nu vreau să mă trezesc într-o altă închisoare... Nu, n-aş mai fi demn de dragostea ta. Eu sunt de-acum pierdut, Anna, uită ce ţi-am spus! Au fost vorbe deşarte. Suntem greci, trăim şi murim împreună cu neamul nostru. Când se va prăbuşi şi ultima Romă, pentru noi nu va mai exista nici un loc pe lume. Nici în Orient, nici în Occident. Pâinea celui fără de ţară este mai amară decât pâinea sclavului. Altceva nu ne mai rămâne decât să murim pentru Hristos. Necunoscuţi fără nume. Cine să-şi mai amintească de noi? Dar aşa este cel mai bine. Înainte de a scăpata soarele, Giustiniani a bătut la uşă şi ne-a strigat. Am tras zăvorul, el a intrat şi a spus:
― În tabăra turcilor e linişte. Dar liniştea lor este mai de temut decât zgomotul din serile trecute. Sultanul i-a împărţit pe grupe de câte o mie şi a explicat fiecărui comandant când să înceapă marşul şi când atacul. Nu le-a vorbit ofiţerilor despre credinţă şi despre Islam, i-a sfătuit doar cum să făptuiască cel mai mare jaf al tuturor timpurilor. Le-a vorbit despre comorile din Palatul Blahernelor şi din palatele nobililor, despre odoarele sfinte din biserici, despre veşmintele brodate cu perle, despre sipetele pline cu giuvaieruri. Se spune că despre prăzile de care vor avea parte şi-ar fi bătut gura sultanul două ore, fără a uita să le povestească şi despre farmecul băieţilor greci şi frumuseţea fetelor neatinse nici cu privirea de un bărbat. Pentru el, şi-a păstrat doar zidurile şi edificiile publice. Apoi, turcii au trecut la partea practică şi au căzut de acord să marcheze zonele de jaf cu steguleţe, pentru a nu se încurca unii pe alţii în timpul acestei nobile îndeletniciri. Iar dervişii care ştiu să scrie au pictat pe steguleţe toate literele şi numerele Islamului, în orice caz, despre asta au vorbit turcii, nu despre arme sau despre strategia asaltului.
În cursul zilei, Giustiniani îşi pusese bărbierul la treabă. Avea părul îngrijit, iar firele proaspăt vopsitei sale bărbi erau împletite cu fire de aur. Armura fusese lustruită şi strălucea. Răspândea un puternic miros de uleiuri parfumate şi, din orice parte te-ai fi uitat la el, arăta ireproşabil. Un bărbat într-adevăr frumos.
― Nu veniţi cu mine la biserică, dragi copii? ne-a întrebat el. Turcii dorm şi visează înainte de asalt. Nu mai pierdeţi vremea şi îmbrăcaţi-vă, că doar n-o să mergeţi aşa despuiaţi, ca să primim împărtăşania cea de pe urmă şi să ni se ierte nouă păcatele noastre. 
A aruncat o privire spre noi şi nu s-a putut abţine să nu spună:
― Când mă uit la voi, îmi dau seama că, după aceea, vă veţi simţi mai uşuraţi decât alţii.
Ne-am privit unul pe altul şi Anna Notaras a spus furioasă:
― Anafura este falsă şi Crezul schimbat, aşa că niciodată nu voi putea primi rugăciunea în care este pomenit papa.
Giustiniani şi-a ridicat împăciuitor mâna şi a încercat s-o liniştească:
― Nu mă îndoiesc că papa Nicolae a cugetat la lucruri mai importante decât la Constantinopol şi la noi, cei câţiva latini neînsemnaţi, care ne războim cu turcii pentru gloria întregii lumi creştine. După cum a afirmat şi în predica pe care a rostit-o la întrunirea ţărilor creştine ce urmau să participe la apărarea Constantinopolului, el a trebuit să se gândească şi la biblioteci, şi la edificii importanţe, şi la tot felul de alte lucruri care fac găuri în trezoreria pontificală. Numai că vinul alb şi vinul roşu nu se amestecă, o ştiu din proprie experienţă. De aceea, un bărbat care bea la fiecare cină un ulcior de vin alb şi altul de vin roşu, îşi pierde cu uşurinţă memoria. Hai să nu mai judecăm în seara aceasta pe nimeni! Nici pe papa Nicolae! Fie-ne inimile curate!
A atins-o prieteneşte pe umăr pe Anna Notaras şi i-a spus dojenitor:
― Aminteşte-ţi că astă-noapte ai dormit alături de mine, un blestemat de latin. Hotarele dintre Biserici nu se întind până la cer. Trupul şi sângele lui Hristos, tot trupul şi sângele lui Hristos sunt şi la latini, şi la greci. Nu are importanţă cum sunt pâinea şi vinul. Importantă este inima omului, dacă-i sinceră, fiindcă se va bucura să le primească. Două-trei bucăţele de pâine sfinţită, două-trei picături de vin sfinţit, ca să ne amintim de Hristos. Să-i iertăm aşadar în seara aceasta pe toţi cei care ne-au greşit nouă! Să ni se ierte şi nouă greşelile noastre!
I-am spus şi eu Armei:
― Anna, dragostea mea, în zorii zilei de mâine vom lupta atât grecii, cât şi latinii de aceeaşi parte. N-are nici un rost să punem la îndoială sfintele daruri doar pentru nişte cuvinte, ci să ne împărtăşim împreună, greci şi latini, fraţi în faţa morţii, apropiindu-ne poate de adevărul lui Dumnezeu.
A ezitat:
― Mă vor recunoaşte.
I-am spus:
― Nici eu, cel care te iubesc, nu te-am cunoscut. Eşti apărată de armura fratelui tău. Cel mult, oamenii vor crede că eşti el. Iar dacă tatăl tău mai are un pic de ruşine, nu va veni să se roage în biserică alături de latini.
― Nu, tatăl meu nu va veni, a spus ea.
Dar vocea i s-a frânt, şi-a lăsat capul în jos şi a spus în şoaptă:
― Fraţii mei, sărmanii mei fraţi! Mai bine-ar fi de-ar muri decât să trăiască în dezonoare. O femeie poate trăi oricum, dar un tânăr...
― Gata, gata! a spus Giustiniani. Nu-i nici un fel de onoare în moarte, îţi dai numaidecât seama după cum put cadavrele. Ca să nu mai spun că moartea îi face pe toţi egali. Turci şi greci, veneţieni şi genovezi, dacă-s morţi, pot să zacă liniştiţi unii lângă alţii.
Când soarele apunea în spatele taberei turcilor, iar în partea de nord-vest se stingea ultima lucire sângerie pe cupolele verzi de cupru coclit ale bisericilor, am plecat noi călare spre Catedrala Sfânta Sofia; împăratul Constantin a sosit însoţit de suita de senatori şi de arhonţi, în ordinea ceremoniei vechi de o mie de ani, fiecare demnitar purtând veşminte de culoarea şi de forma corespunzătoare rangului său. Şi a ştiut inima mea că Bizanţul, a cărui strălucire pierdută nu se va mai întoarce, se întruneşte pentru ultima dată, ca să se pregătească de moarte.
Bailul Veneţiei, Consiliul celor doisprezece şi nobilii veneţieni erau îmbrăcaţi şi ei în veşminte de ceremonie. Străluceau, în locul mătăsurilor şi velurului, armurile blindate ce fuseseră curăţate de curând de funingine şi de praf. Ofiţerii lui Giustiniani s-au grupat în jurul lui. Apoi, umil, a intrat în sfânta biserică a lui Iustinian şi poporul Constantinopolulului, până ce nu a mai rămas nici un loc liber. Iar la urmă, sfidând apostazia, sute de preoţi şi călugări li s-au alăturat credincioşilor, înaintea morţii nu mai au nici un rost certurile, îndoiala şi ura. Fiecare şi-a plecat fruntea în faţa Sfintelor Taine.
Sute de candele au luminat ca-n plină zi imensa catedrală. Cu nemărginită deznădejde ne-au privit blândele chipuri de pe mozaicurile aurite, iar umbrele oamenilor au tremurat pe suprafeţele netede de marmură. Până şi ochii lui Giustiniani s-au umplut de lacrimi când s-au înălţat limpezi dinspre strană glasurile îngereşti ale cântăreţilor din cor. Mulţi dintre cei mai curajoşi bărbaţi au plâns în hohote.
Folosind aceleaşi cuvinte pe care de o mie de ani le rostesc grecii la spovedanie, împăratul Constantin şi-a mărturisit păcatele în faţa tuturor. Latinii, de asemenea, şi-au murmurat în cor confesiunea păcatelor săvârşite. Mitropolitul grec a citit apoi Crezul, omiţând şi Fiului, cuvintele discordiei. Dar le-a rostit episcopul Leonard, când a citit Crezul în limba latină. Iar când a fost rostită rugăciunea de pomenire, atât prelatul grec, cât şi cel latin au uitat să rostească numele papei Nicolae. Dar nimeni nu a regretat greşeala şi nici nu s-au iscat discuţii. Totul s-a desfăşurat într-o înţelegere nerostită, iar grecii, dacă tot nu şi-au mai simţit credinţa lovită, au început să plângă şi mai aprig după vremurile paşnice de înainte.
Erau atât de mulţi oameni în biserică, încât pâinea nu a fost de ajuns pentru toată lumea. Dar fiecare, după ce a primit împărtăşania, a rupt cu generozitate din bucăţica lui de anafura şi a împărţit-o cu cei din preajmă, pentru ca fiecare să primească o firimitură din sfântul trup al Mântuitorului. Nu şi-a mai pus nimeni întrebarea de va fi fost pâinea dospită sau nedospită. Pentru viaţa lor eternă, atât grecii, cât şi latinii au dorit să împartă frăţeşte trupul sfânt al lui Hristos din pâinea binecuvântată.
Slujba religioasă a durat multe ore. În acest timp am fost într-o stare de extaz nemaiîncercată până acum într-o biserică. Am stat alături de Anna şi am ţinut-o de mână. Ne-am ţinut de mână şi când am primit împărtăşania şi ni s-a dat iertarea pentru păcatele noastre. Apoi mi-am simţit fiinţa uşoară şi am gândit c-aş putea să umblu prin văzduh, fără să ating pământul cu picioarele. Ochii ei, ochii ei ruginii erau atât de aproape şi am simţit în mine o sfântă claritate. Departe de căldura trupului omenesc, în veşnicie, ochii ei vor străluci mereu, cunoscuţi, apropiaţi, până în ziua învierii, când îi voi reîntâlni.
După ce slujba religioasă s-a terminat, împăratul Constantin s-a adresat poporului său şi a spus cu vocea tulburată de emoţie:
― Turcii au tunuri înspăimântătoare. Şi o mare de oameni. Dar noi îi avem pe Dumnezeul nostru şi pe Mântuitorul nostru. Să nu ne pierdem speranţa!
Şi-a îmbrăţişat prietenii, i-a îmbrăţişat pe cei apropiaţi, i-a sărutat pe fiecare şi a cerut iertare fiecăruia pentru păcatele pe care, cu voie sau fără de voie, le-a făptuit. I-a îmbrăţişat şi sărutat şi pe oamenii simpli, care s-au nimerit să fie în apropiere. Urmându-i exemplul, latinii s-au îmbrăţişat între ei şi şi-au cerut iertare unul altuia. Aşa se face că bailul Veneţiei, cu ochii plini de lacrimi, l-a sărutat pe Giustiniani şi i-a cerut iertare pentru toate gândurile rele pe care le-a avut faţă de el. Veneţienii şi genovezii s-au îmbrăţişat şi au făgăduit să lupte cu vitejie, fără să se teamă de moarte, rivalizând în continuare doar pentru glorie. Cred în sinceritatea vorbelor rostite în această seară.  
Era întuneric afară când am ieşit noi din biserică, dar în fiecare casă ardea candela, iar pe Strada Mare, de la Sfânta Sofia până la Blaherne şi Poarta Harisiană, erau torţe aprinse şi felinare. Clopotele bisericilor sunau şi în mănăstiri bătea toaca; ai fi putut crede că în această seară se celebrează cea mai importantă sărbătoare a oraşului. Şi în Pera se vedeau lumini, iar flota veneţiană care se afla în apropierea lanţului a aliniat un rând de torţe în apa neagră din port.
Deasupra oraşului, pe bolta întunecată a cerului, stelele ardeau strălucind. Gândurile stelelor ne urmăreau şi luminosul nostru corp astral se pregătea să se despartă de trupul pământesc şi să se întoarcă la stele. De aceea îmi era fiinţa nespus de uşoară. De aceea aveau ochii Annei Notaras o strălucire nepământească.
În apropierea Bisericii Sfinţilor Apostoli ne-am desprins din cortegiul care mergea în urma împăratului Constantin. Basileul l-a mai îmbrăţişat o dată pe Giustiniani şi i-a cerut iertare. Cei mai mulţi greci s-au dus la casele lor să-şi schimbe straiele de sărbătoare cu cele de război, să-şi îmbrăţişeze pentru ultima dată femeile şi copii, ca să se întoarcă după aceea din nou pe ziduri. Când cortegiul s-a oprit, de şi-a luat rămas-bun multă lume, l-am întâlnit pe Johannes Grant, meşterul saxon, am coborât de pe cal să-l îmbrăţişez şi i-am mulţumit pentru prietenia arătată. Pe obraji avea pete cenuşii de la pulberea de foc, se mişca greoi şi ochii lui obosiţi clipeau necontenit. Chiar şi în seara aceasta de pe urmă, cu nestrămutata-i pasiune pentru ştiinţă, a arătat spre doi bătrâni, care abia se ţineau pe picioare, fără nici un fir de păr pe cap, şi fără nici un dinte în gură şi spre însoţitorul lor tânăr. Toţi trei erau îmbrăcaţi în ţinuta de maeştri ai Arsenalului imperial şi împodobiţi cu ciudate insigne purpurii.
― Ştii cine sunt? m-a întrebat el.
Am clătinat din cap, fiindcă nu ştiam, iar el mi-a spus:
― Ei lucrează în cea mai secretă încăpere subterană a Arsenalului. Sunt cei care prepară vestitul foc grecesc. Vezi ce faţă palidă are băiatul şi ce puţin păr pe cap, deşi este atât de tânăr?
Bătrânii nu mai au nici un dinte în gură şi pielea de pe trupul lor se jupoaie continuu. Mi-ar fi făcut plăcere să discut puţin cu ei, dar ce, am putut? Străjerii nu-i scapă din ochi şi cine încearcă să intre în vorbă cu ei este lovit. Materia primă din care se prepară focul grecesc s-a isprăvit. Ultimele vase cu foc grecesc au fost de-acum transportate pe ziduri şi pe corăbii. Eu nu cunosc decât o parte din substanţele care intră în compoziţia focului grecesc şi nici secretul amestecului nu-l ştiu. Dar cel mai misterios este cum de se aprinde focul după ce lichidul ţâşneşte. Nu din cauza aerului, este clar, fiindcă aruncătoarele cu care se lansează proiectilele incendiare nu au nici un sistem de aprindere, înseamnă că la buza proiectilului, pe unde ţâşneşte focul, există ceva care face ca lichidul să se aprindă în zbor. Conţine probabil şi mult ulei focul grecesc, fiindcă altfel n-ar pluti pe apă şi nici nu şi-ar continua arderea. Nu poate fi stins decât cu nisip sau oţet. Marinarii veneţieni afirmă că poate fi stins şi cu urină. Aceşti bătrâni au moştenit secretul vechi de mai bine de o mie de ani, care s-a transmis din generaţie în generaţie. Dar în nici un manuscris vechi nu am găsit povestindu-se ceva despre modul cum poate fi preparat, iar pe vremuri li se tăiau limbile celor care lucrau în încăperile subterane ale Arsenalului. După ce turcii vor pătrunde în Arsenal, datoria gărzilor este să-i omoare pe aceşti cunoscători ai secretului. De aceea li s-a îngăduit să participe astăzi la maslu în biserică, unde nu au mai călcat de zeci de ani.
Şi Johannes Grant a continuat, cercetându-i atent cu privirea pe cei doi bătrâni şi pe tânărul lor însoţitor:
― Nici un străin nu s-a putut apropia vreodată de secretul focului grecesc. Acum două sute cincizeci de ani, când au guvernat latinii în Constantinopol, au învăţat unii să-l prepare, dar n-au învăţat bine. Ştiu ei ceva veneţienii, dar ceea ce ştiu ei nu-i nici pe departe foc grecesc. După ce s-au urcat pe tron, toţi împăraţii Bizanţului au întărit Arsenalul şi s-au asigurat cu ochii lor că cei care deţin secretul focului grecesc sunt straşnic păziţi.
A ridicat neputincios din umeri şi a oftat.
― Multe secrete vor fi îngropate împreună cu acest oraş, a spus el. Atâta ştiinţă nepreţuită! Zădărnicie! Ioannis Anghelos, nimic nu-i mai detestabil decât războiul. Am cunoscut acest lucru după ce am distrus acum, în timpul asediului, nouăsprezece treceri subterane ale turcilor, folosindu-mi toată inteligenţa şi măiestria ca să-i omor pe turci, mai bine decât mi-am folosit-o ca să construiesc tunuri.
― Să nu ne pierdem speranţa! am spus eu, deşi eram convins că rostesc vorbe înşelătoare.
A scuipat amărât şi a spus:
― Singura dorinţă este să apuc şi eu un loc pe o corabie veneţiană, de voi reuşi să ajung în port la timpul potrivit, se înţelege. Dar nu am speranţă. Dacă aş continua până la capăt planul pe care mi-l fac în minte, profitând de confuzia care va domni în oraş după ce turcii îl vor cuceri, ar trebui să alerg printre ruinele zidului cu sabia în mână, să intru în biblioteca Blahernelor şi să fur de acolo manuscrisele la care râvnesc, pentru a le lua cu mine pe corabie. Dar eu nu sunt în stare să fac un astfel de lucru, pentru că sunt saxon şi am fost educat în spiritul credinţei. Dacă aş fi fost italian, aş fi putut-o face. Italienii sunt mai liberi şi nu-şi fac atâtea probleme de conştiinţă cum îşi fac nordicii. Dar eu nu pot, de aceea mă dispreţuiesc.
― Mi-e milă de tine, Johannes Grant, pentru înspăimântătoarea ta pasiune! i-am spus eu. Se pare că misterele sacre săvârşite în această seară nu au reuşit să te elibereze de tine însuţi.
― Nu, în afară de ştiinţă, nimic nu mă poate elibera de mine însumi. Ştiinţa este singura libertate a omului.
La despărţire m-a îmbrăţişat şi mi-a spus:
― Tu nu eşti intolerant şi nici nu obligi pe nimeni să-ţi împărtăşească credinţa. De aceea îmi eşti drag, Jean Ange. Salvează-ţi tu corpul astral, eu voi fi mulţumit de-mi voi putea salva trupul pământesc. Dar, din pământul în care ne vom întoarce, poate că ne vom mai privi cândva cu ochi înţelepţi, ca acum. 
Când am ajuns la Poarta Sfântului Roman, am fost întâmpinaţi de o miasmă teribilă venind de la cadavre. Anna Notaras a început să tremure. Dar după ce gardienii au dus caii în grajd, Giustiniani a spus:
― Odihniţi-vă, copiii mei, şi dormiţi cât mai este timp de dormit! O oră, două, poate chiar trei, mai avem încă timp. După ce voi controla dacă gărzile sunt la locul lor, mă voi culca şi eu în această noapte cu conştiinţa perfect împăcată. Am fost înşelat, e drept, dar, mulţumită lui Dumnezeu, eu n-am fost nevoit să înşel pe nimeni. După ce toţi apărătorii îşi vor ocupa iarăşi poziţia pe ziduri, porţile de atac vor fi închise şi cheile vor fi date împăratului spre păstrare. Aşa s-a hotărât. Cine va urca pe zidul exterior trebuie fie să reziste, fie să moară. Am primit sfânta împărtăşanie dinaintea morţii. Noaptea aceasta este fără de păcate.
― Care este locul meu? a întrebat Anna Notaras.
Giustiniani a râs prieteneşte şi a spus:
― Mă tem că pentru tine n-a mai rămas nici un loc pe marele zid. Prezenţa ta ne-ar obliga să veghem tot timpul să nu ţi se întâmple ceva. Fiindcă îţi sunt prieten, îţi spun sincer că trebuie să pleci.
― Du-te la Kerkoporta, i-am spus eu în grabă. Acolo, între zidul apărat de fraţii Guacchardi şi veneţienii care apără Blahernele, sunt compatrioţii tăi greci, iar în caz de pericol, poţi alerga la Blaherne. De vei muri, înseamnă că asta este voinţa lui Dumnezeu, dar nu-i nici un păcat dacă vei încerca să te salvezi pe o corabie veneţiană.
Chipul ei a împrumutat paloarea morţii, şi-a încleştat mâna de braţul meu, ca să nu se prăbuşească.
― Anna, ce ai? am întrebat-o. Ţi-e rău?
M-a întrebat în şoaptă:
― De ce la Kerkoporta? Ce-ai vrut să insinuezi?
― Nu era nici un alt înţeles în vorbele pe care ţi le-am spus, m-am apărat eu, deşi nu era chiar adevărat. Dar ce ai?
Abia auzit, ea a spus:
― Nimic. Poate că din pricina mirosului îngrozitor de cadavre mă simt fără nici o putere. Sunt prea slabă pentru a fi oştean, de aceea nu vă voi mai stânjeni. Mă voi duce la Kerkoporta. După aceea nu va mai fi nevoie să ne purtăm unul altuia de grijă. Dar aş vrea să rămânem împreună până la miezul nopţii. Este tot ceea ce-ţi cer.
M-am bucurat că s-a supus umilă dorinţei mele, fiindcă eu am planul meu şi m-am temut că nu voi avea timp s-o înduplec, oricât aş fi rugat-o să facă aşa cum am gândit că-i mai bine. În timpul asediului, Kerkoporta va fi locul cel mai sigur. Nu vreau să moară străpunsă de săbiile ienicerilor care lovesc mai repede decât fulgerul.
Ea a adormit. Aş fi putut să dorm lângă ea, să mă bucur pentru ultima dată că suntem împreună. Dar n-am putut. Am scris, iar în timpul acesta, până la bolta zidului s-a auzit zumzetul sutelor de mii de turci ce-şi făceau pregătirile de asediu.
Se apropie miezul nopţii, în curând va sosi Manuil să-mi ia hârtiile. Am scris repede. Nu degeaba am fost caligraful Conciliului timp de doi ani. Giustiniani şi-a golit cufărul şi a ars documentele care nu trebuiau să ajungă pe mâna turcilor. Şi la Blaherne coşul de evacuare de pe turnul de încălzire a fumegat şi bucăţele arse de pergament şi de hârtie, purtate de vânt, s-au împrăştiat ca o ploaie peste oraş. Dinspre nord a început să bată vântul. Am constatat acest lucru înmuindu-mi un deget şi ridicându-l în aer, eram pe zid şi ascultam murmurul neîntrerupt al turcilor. Vântul dinspre nord. Este important, câteva sute de latini s-ar putea salva.
În cursul serii au sosit din Pera mai mult de patruzeci de tineri genovezi, hotărâţi să participe la ultima bătălie pentru apărarea oraşului, alături de mercenarii lui Giustiniani. Au venit în ciuda pedepsei cu moartea, pe care a promis-o podestatul Perei tuturor acelora care vor lua parte la apărarea Constantinopolului, fiindcă el i-a jurat sultanului că va închide porţile Perei şi nu va participa la război. Dar curajoşii tineri s-au căţărat cu ajutorul frânghiilor pe zidurile Perei şi au trecut în afara lor, iar străjile au închis ochii şi s-au făcut că nu văd când ei au vâslit cu bărcile spre Constantinopol.
În această noapte nimeni nu-l învinovăţeşte pe altul, pentru toate păcatele a fost dată iertarea şi fiecare încearcă să-i încurajeze pe cei care şi-au pierdut speranţa. De va fugi cineva cu o corabie veneţiană, treaba lui! Dacă vreunul, în ultimul moment, ocrotit de întunericul nopţii, se va strecura pe lângă ziduri şi va pleca să-şi caute un adăpost în oraş, doar conştiinţa lui îl va putea judeca. Nimeni nu-i va mai persecuta pe cei care vor dezerta. Sunt puţini, nemaipomenit de puţini cei care vor fugi în ultima clipă. Când te gândeşti că şi bătrânii care abia se pot ţine pe picioare, şi băieţii de zece ani au venit pe ziduri să moară pentru apărarea oraşului.
Aceasta este noaptea grecilor. Am contemplat melancolia sutelor de ani din ochii lor negri, nemărginita tristeţe de pe chipurile lor chinuite. Bat clopotele şi toaca în noapte, anunţând moartea ultimei Rome.
Ce să mai scriu? Chiar în acest moment a ajuns mesajul fraţilor Guacchardi pentru grecii Constantinopolului, înfipt într-o săgeată pe care au tras-o ei de pe ziduri. Este plin de greşeli, fiindcă ei nu ştiu bine greceşte. Nu vă lăsaţi! au scris ei. Dacă doar de noi depinde, oraşul vostru nu va cădea niciodată în mâna turcilor!
Nu-i semnat, dar mesaje asemănătoare, înfipte în săgeţi, ei au trimis în toate direcţiile. Ei ne consolează. Dar eu ştiu prea bine că, într-un asediu, după ce zidurile se prăbuşesc, nimeni nu mai poate împiedica măcelul şi jaful, chiar dacă asediatorii ar fi creştini. Războiul îi orbeşte pe oameni. Beţia sângelui şi a jafului sunt beţia urii umane. Dar toţi suntem doar oameni şi trebuie să plătim cu suferinţă faptul că suntem oameni. Cu inima îi slujim la fel şi lui Dumnezeu. Poate că El niciodată nu aude şi nu simte viaţa, chiar dacă viaţa este în El. De aceea, în această noapte trebuie să-i iertăm şi pe duşmanii noştri, fiindcă ei nu ştiu ce fac. Dar chiar de-i iertăm, nimeni nu ne poate opri să ne apărăm oraşul şi să ucidem cât mai mulţi vrăjmaşi de-ai noştri.
La urma urmelor, este adevărat dacă afirm că nu ştim ce facem. Dar în inima mea am rostit: Cu siguranţa celui care umblă dormind, mi-am împlinit până acum destinul. Am ales, dar alegerea mea a depins de cunoştinţele şi de dorinţele mele.
A sosit Manuil. Îi voi da hârtiile pe care le-am scris. Ca secretar în cancelaria papei am învăţat să scriu foarte repede; din păcate, numai eu sunt în stare să citesc ce-am scris. Dar, de pierdut, parcă n-aş vrea să se piardă însemnările mele, oricât de deşarte sunt cuvintele pe care le-am scris. Poate că cineva le va desluşi cândva mesajul. Iar Manuil este unul dintre cei ce se vor putea salva, în această noapte fără de păcate; corpul meu astral tânjeşte după adevărul lui Dumnezeu. Dar trupul pământesc respiră încă vecinătatea Annei Notaras. La patruzeci de ani, când mă credeam în amurgul vieţii. Iartă-mi, dragostea mea, tot răul pe care ţi l-am făcut! Te binecuvântez, făptură iubită, fiindcă prin tine am învăţat să mă cunosc pe mine însumi şi să ştiu că nu sunt nici mai bun, nici mai rău decât alţi oameni. Eu, cel care am crezut cândva că sunt înger, sunt doar un om. E destul. Sângele se va întoarce în pământul din care a izvorât.

29 mai 1453
Aleoo ee Polis!
Oraşul este pierdut!
Strigătul acesta va răsuna peste veacuri. Atât timp cât va mai fi lumea. Peste sute de ani... De mă voi naşte încă o dată, la auzul acestor vorbe, părul din cap mi se va zburli, ochii mi se vor mări de spaimă. Dacă de nimic altceva nu-mi voi reaminti, dacă din toată ştiinţa mea nu va mai rămâne decât o pagină fără nici un semn, îmi voi aminti sigur de aceste vorbe, le voi recunoaşte.
Aleoo ee Polis!
Dar eu încă trăiesc. Să înţeleg că aceasta este intenţia Creatorului? Trebuie să-mi beau până la fund cupa amărăciunilor, trebuie să văd cu ochii mei prăbuşindu-mi-se oraşul, risipindu-mi-se neamul. Nimic altceva nu mi-a mai rămas decât să scriu, în sânge ar trebui să-mi înmoi pana, cu sânge ar trebui să desenez fiecare literă. Altfel, cine ar înţelege ceva? Doar de sânge nu duce lipsă oraşul, în gropile de pe străzi sângele s-a închegat şi în bălţi păstoase s-a adunat. Iar de-a mai rămas sânge cald, gâlgâie agonizând în rănile muribunzilor. Strada Mare, Hipodromul şi împrejurimile Marii Catedrale sunt pline de leşuri. Atât de pline, încât nu-i cu putinţă să nu calci peste ele.
Este din nou noapte. Stau în casa mea apărată împotriva tâlharilor de un steag înfipt într-o lance. Mi-am astupat urechile cu dopuri de ceară ca să nu mai aud urletele femeilor şi ţipetele de groază ale copiilor violaţi, răcnetele sălbatice ale jefuitorilor care-şi dispută prăzile, spasmul de moarte al oraşului meu, neîntreruptul strigăt al durerii care umple fiecare clipă a nopţii. 
Îmi este mintea îngheţată. Scriu. Chiar dacă mâinile-mi tremură. Chiar dacă tot trupul meu tremură. Nu de frică. Nu pentru mine. Pentru mine? Viaţa mea e mai neînsemnată decât firele de nisip de pe stradă; în nemăsurata oroare a acestei nopţi, tremur din pricina suferinţei şi a durerii care ţâşnesc în jurul meu din mii de izvoare.
Am văzut când o fată, cu privirea rătăcită şi cu trupul pătat de urmele sângelui de pe mâinile celor care-au violat-o, s-a aruncat într-o fântână. Am văzut un ticălos smulgând pruncul din braţele unei femei şi înapoindu-i-l înfipt în vârful lăncii. Am văzut cele mai mari răutăţi pe care un om le poate face împotriva semenului său. Aşa este, am văzut destule, îmi este de ajuns.
Puţin după miezul nopţii, de-a lungul zidului, apărătorii şi-au ocupat poziţiile stabilite. Apoi au fost închise porţile de atac şi cheile lor au fost date spre păstrare comandanţilor sectoarelor de apărare a zidului, ca ei să le ducă împăratului. Câţiva apărători s-au rugat, dar cei mai mulţi s-au trântit pe jos ca să se odihnească cât mai era vreme. Unii, într-adevăr, au reuşit să doarmă.
În timpul acesta, unităţile uşoare ale flotei turcilor s-au apropiat de zidul maritim. Corăbiile ancorate în Portul Celor Două Coloane au părăsit Bosforul şi s-au desfăşurat în faţa zidului maritim, de la Turnul de Marmură până în micul port Neorion şi până la lanţ. În felul acesta, sultanul şi-a aşezat ameninţător forţele în jurul zidurilor oraşului. Nici un apărător al zidurilor nu va mai avea cum să-şi părăsească locul pentru a veni în ajutor părţii de zid mai ameninţate, în fiecare loc, turcii au primit poruncă să atace de-adevăratelea; nu mai poate fi nicidecum vorba doar de atacuri înşelătoare, menite să-i ţină încordaţi pe apărători. De aceea, corăbiile au fost echipate cu scări de asalt şi punţi de coborâre, iar catargele au fost pline de arcaşi.
Celui care va reuşi să ajungă primul pe zid, sultanul i-a promis o coadă de cal şi funcţia de guvernator al unei provincii. A mai promis de asemenea moarte tuturor acelora care vor şovăi sau vor fugi din faţa duşmanului. De aceea, ceauşii lui au fost aşezaţi în spatele primelor grupuri de asediatori.
Cu trei ore mai înainte de zori, au bătut tobele şi au sunat trompetele. Cu un zgomot imens care a umplut noaptea, răcnind ca să prindă curaj, başbuzucii s-au năpustit în faţa zidurilor, în timp ce tobe, trâmbiţe şi fluiere îi mânau din spate. Spărtura, pe care noi o apăram în dreptul Porţii Sfântului Roman, era ceva mai largă de o mie de paşi. Mai întâi, sultanul a lansat trupele sale de rezervă, alcătuite din păstori şi din nomazi care, răspunzând chemării la războiul sfânt al Islamului, au sosit din toată Asia, echipaţi cu lănci sau săbii şi cu scuturi de lemn.
Iar în timp ce primul val de atac se apropia de ziduri, tunurile turcilor au deschis focul şi săgeţile au zburat ca o ploaie deasupra capetelor noastre. Apoi, sute de scări au fost înălţate deodată în faţa zidurilor.
Strigând numele lui Allah, rugându-se şi implorându-l să-i ajute, urlând ca să-şi acopere teama, primii o mie de bărbaţi au ajuns în faţa zidurilor. Dar scările le-au fost răsturnate, focul grecesc a plouat deasupra lor. Cei care erau lângă ziduri au fost ucişi de săgeţile arcaşilor. Iar pe cei care au scăpat de săgeţi i-a doborât smoala clocotită şi plumbul topit le-a căzut pe creştete. Zgomotele şi urletele au fost atât de înspăimântătoare, încât în scurtă vreme mi-au asurzit urechile. Turcii au atacat simultan de-a lungul întregului zid al oraşului. Atât în port, cât şi pe mare, tunurile au bubuit aruncându-şi ghiulelele. Arşi, răcnind de durere, mulţi dintre asediatorii cei dintâi au  încercat să se întoarcă, dar din tranşee au ieşit ceauşii şi i-au lovit cu iataganele în cap sau i-au căsăpit cu hangerele, apoi le-au împins leşurile în gropile tranşeelor, ca să le umple. Aşa se face că, în scurtă vreme, au îngrămădit trupurile lor până la jumătate din înălţimea zidului.
După trupele neregulate de rezervă, sultanul a trimis la atac trupele creştine ale aliaţilor săi şi renegaţii veniţi din toată lumea, care se angajaseră ca mercenari, însufleţiţi de patima jafului ce urma să se petreacă după ce oraşul va fi fost cucerit. Luptau până la ultima suflare şi mulţi dintre ei, înainte de a-şi da sufletul, au izbutit să escaladeze zidul. Era îngrozitor să-i auzi cum invocau ajutorul lui Hristos şi al Sfintei Fecioare în toate limbile Europei, cot la cot cu turcii care cereau ajutorul lui Allah şi al Profetului. De multe ori am întâlnit pentru o clipă privirea îngrozită şi faţa congestionată a unuia sau a altuia, înainte de a se prăbuşi în gol de pe zid.
Cu toate că erau apăraţi de armuri solide, mulţi genovezi au căzut morţi sau răniţi din cauza ghiulelelor mici de plumb pe care turcii continuau să le tragă, fără să fie neliniştiţi că ele i-ar putea lovi şi pe oştenii lor.
După o oră, sultanul le-a îngăduit supravieţuitorilor să se retragă din luptă, apoi tunurile mari au lovit cu furie şi proiectilele lor enorme din piatră au spart bârnele şi butoaiele cu pământ din fortificaţii. Nici nu apucase să se aşeze praful şi să se risipească fumul, când turcii din Anatolia au pornit la asalt.  
Erau bărbaţi iuţi şi sălbatici, râdeau fericiţi şi se ajutau unul pe altul când se căţărau pe zid. Nu aveau nevoie de îndemnurile ceauşilor, fiindcă ei erau turci adevăraţi, aveau războiul în sânge. Nu erau obişnuiţi să ceară nimănui îndurare şi mureau cu numele lui Allah pe buze. Ştiau ei prea bine că cei zece mii de îngeri ai Islamului zburau deasupra capetelor lor, gata oricând să-i apuce de păr ca să-i ducă direct în Paradis.
Au atacat în valuri de câte o mie de bărbaţi, urlând şi înjurându-i pe creştini. Atât de spurcate înjurături eu nu am mai auzit până acum, şi nici nu mă încumet să le aştern pe hârtie. Dar apărarea le-a ţinut piept. Golurile create în rândurile noastre însă s-au mărit. Giustiniani era peste tot şi alerga de la un grup de apărători la altul, încurajând oamenii şi spintecându-i pe turci cu o frenezie ameţitoare. Când apărea el, atacul turcilor nu mai avea aceeaşi vigoare.
Când s-a crăpat de ziuă, au început să bată în retragere turcii din Anatolia. Simţeam dureri peste tot. Braţul îmi era aproape amorţit şi trebuia să fac un efort extraordinar pentru a ridica spada şi a lovi în continuare. Mulţi genovezi erau la limita puterilor şi aveau nevoie de apă. Dar când turcii au început să se retragă, ni s-a împrospătat din nou speranţa, iar unii au strigat victorios că noi am învins.
Dar firul de aţă albă a putut fi din nou deosebit de firul de aţă neagră, pentru că era din nou ziuă, şi am văzut dincolo de şanţ înaltele bonete albe de fetru ale ienicerilor. Ienicerii, în formaţii de câte o mie de oameni, aşteptau semnalul de atac. În fruntea lor se afla însuşi sultanul Mehmet cu buzduganul de fier în mână. Imediat au tras tunurile noastre mici câteva salve. Doar câţiva ieniceri din apropierea sultanului au căzut, iar lui Mehmet nu i s-a întâmplat nimic. Din rândul următor alţi ieniceri au ocupat locul celor căzuţi, mândri de a fi în prima linie de atac. Iar ceauşii îmbrăcaţi în verde au venit degrabă şi l-au înconjurat pe sultan, pentru a-i apăra viaţa cu trupurile lor.
Profitând de această scurtă perioadă de linişte, femeile şi bătrânii de pe zidul cel mare au coborât cu frânghiile coşuri în care erau ciuture cu apă amestecată cu vin şi ne-au strigat vorbe de încurajare.
Eu nu pot povesti decât ceea ce am văzut cu ochii mei într-un spaţiu destul de limitat. Un altul ar putea să povestească lucruri diferite. Omul are o capacitate mărginită de observaţie, mai mult, simţurile noastre, nefiind perfecte, ne pot deseori înşela. Dar fiind eu tot timpul în apropierea lui Giustiniani, cred că am observat destul de multe, fiindcă cele mai importante lupte s-au purtat în apropierea Porţii Sfântului Roman.
Abia am avut timp să mă arunc la pământ, când toate tunurile turcilor au început să lovească cu o furie turbată. Bătea vântul destul de tare şi norii de fum şi de praf s-au risipit îndată după ce tunurile şi-au întrerupt focurile. Atunci l-am văzut pe Giustiniani, care stătea încovoiat pe pământ. Platoşa îi fusese străpunsă pieziş, pe la spate, de un proiectil din plumb tras de o culevrină. Gaura avea mărimea unui pumn. Chipul lui era cenuşiu ca plumbul, de parcă viaţa se depărtase de el. Cu o zi înainte îşi vopsise barba, îşi aranjase părul şi clocotea de viaţă, acum avea chipul unui bătrân obosit. Scuipa sânge din gură. Prin locurile de îmbinare ale armurii, sângele i se scurgea spre genunchi.
― Uite că ceea ce li se întâmplă doar altora mi se întâmplă acum şi mie! a rostit el. De la rana aceasta mi se va trage moartea.
Cei mai apropiaţi dintre ofiţerii lui au sosit în grabă ca să-l ducă la adăpost mai înainte de a observa toată lumea că Giustiniani este rănit. Toţi se uitau cu ură împrejurul lor.
― A fost lovit pe la spate, a spus unul dintre ei.
Doi dintre ei m-au apucat brusc de braţe şi mi-au cercetat mâinile ca să vadă de nu cumva pe degetele mele sunt urme de pulbere. Apoi s-au dus la cel mai apropiat tunar, care era grec, şi au început să-l izbească cu pumnii până l-au trântit la pământ, apoi l-au lovit cu picioarele. Toţi au început să privească spre zidul cel mare şi să ameninţe cu pumnii.
Când Giustiniani a văzut că oamenii lui alergau ca turbaţii să-i maltrateze pe suspecţi, i-a oprit şi le-a spus cu voce slăbită:
― Pentru numele lui Hristos! Fraţilor, nu începeţi acum să vă bateţi între voi! Nu are nici o importanţă din ce parte s-a tras. Nu-mi aduc bine aminte, dar poate că, în acel moment, eram cu faţa spre zid. Ştiu că mă gândisem să beau nişte apă. Dar asta n-are nici o importanţă. Mai bine aţi căuta un chirurg, să vadă dacă se mai poate face ceva.
Atunci oamenii lui Giustiniani au început să strige, la întrecere, după un chirurg, dar, de pe zidul cel mare, grecii au strigat că nimeni nu poate ajunge până la Giustiniani, fiindcă poarta militară de atac era închisă. Un bărbat curajos ar fi putut totuşi să-şi dea drumul jos de pe zid pe partea lui năruită, dar era de înţeles că nici unul dintre medicii greci nu dorea să facă acest gest, nici chiar pentru Giustiniani, fiindcă ienicerii, în huruitul înspăimântător al muzicii lor de război, păstrându-şi rândurile şi fără să-l mai invoce pe Allah, porniseră deja la atac. Nu răcneau ca başbuzucii sau ca anatolienii şi nici nu se întreceau între ei care să ajungă primul la zid. Iar în unele locuri, unde grămezile de leşuri erau înalte, nici nu au avut nevoie de scări de asalt să escaladeze palisada. Atacul lor a fost atât de rapid, de violent şi de liniştit, încât doar câţiva dintre apărătorii noştri au apucat să bea o gură de apă, deşi toţi eram atât de însetaţi.
Înfruntarea cu ienicerii nu a fost un joc de-a masacrul, ci o luptă adevărată. Ienicerii purtau platoşe solzoase şi cămăşi de zale, iar din săbiile lor ieşeau fulgere când loveau. Genovezii lui Giustiniani şi grecii trimişi în sprijin de către împărat au luptat cot la cot, uniţi, pentru a rezista asaltului.
Iar împăratul, care a apărut pe zidul cel mare călare, ca să urmărească lupta, avea faţa strălucitoare şi a strigat încurajator către noi:
― Rezistaţi! Rezistaţi încă o dată şi victoria va fi a noastră!
Mă îndoiesc că ar mai fi avut el chef să strige dacă ar fi fost lângă noi şi şi-ar fi simţit mâinile şi picioarele grele ca plumbul.
Strângându-şi capul între mâini, strângând din dinţi de durere şi scuipând sânge, Giustiniani i-a strigat împăratului să-i arunce cheia de la poarta militară de asalt, ca să poată ajunge în oraş. Iar împăratul Constantin i-a răspuns că, fără îndoială, rana lui nu este chiar atât de gravă, aşa că n-are rost să-şi părăsească oamenii din cauza unei dureri trecătoare.
Iar Giustiniani a răcnit:
― Grec sperjur al Satanei! Adică ştii tu mai bine decât mine cât de grav am fost rănit? Aruncă imediat cheia, că de nu vin la tine şi cu mâna mea te omor!
Auzindu-i răcnetul, oamenii lui au izbucnit în râs în timp ce luptau. După câteva clipe de ezitare, împăratul s-a înmuiat şi a lăsat cheia să cadă la picioarele zidului cel mare. Giustiniani a cules-o de pe jos şi le-a arătat-o oamenilor care luptau la câţiva paşi de el. Se apărau împotriva unei namile de ienicer împlătoşat cu armură de fier, care învârtea cu amândouă mâinile o sabie uriaşă. A fost o luptă crâncenă. Doar tăindu-l bucată cu bucată au reuşit genovezii să-l omoare.
În timp ce primul val de ieniceri se retrăgea ca să-şi tragă puţin sufletul, un alt val de o mie de ieniceri odihniţi s-a avântat spre palisada. Giustiniani m-a strigat şi a spus:
― Ia-mă de braţ şi ajută-mă! Un comandant adevărat luptă până în ultima clipă, dar nu mai mult.  
Împreună cu adjunctul său genovez, am putut să-l ridic în picioare şi, sprijinindu-l noi de o parte şi de alta, am reuşit să trecem de poartă; împăratul, însoţit de sfetnicii lui, s-a apropiat de noi. Nu purta armură, fiindcă voia să se mişte mai uşor şi să urmărească luptele care se dădeau în diferitele părţi ale oraşului. Peste cămaşa de purpură purta un sacos de mătase verde, brodat cu fir de aur. Împăratul l-a conjurat încă o dată pe Giustiniani să continue lupta, dar genovezul nu a spus nimic, nici măcar nu s-a uitat la el. Suferea cumplit la fiecare pas pe care-l făcea.
După ce împăratul s-a întors pe zidul cel mare să privească lupta şi să-i încurajeze pe greci, noi am reuşit să-i scoatem lui Giustiniani armura. Când am pus-o pe pământ, sângele din ea a clipocit ca apa dintr-un butoi.
Giustiniani i-a spus adjunctului său:
― Nu uita că eu răspund de oamenii mei!
Bărbatul i-a făcut semn că a înţeles şi s-a întors la luptă.
Era deja dimineaţă.
― Giustiniani! i-am spus eu. Îţi mulţumesc pentru prietenia pe care mi-ai arătat-o. Dar acum trebuie să mă întorc la luptă.
Şi-a agitat braţele şi, crispându-şi faţa de durere, mi-a spus:
― Oare diavolul te îndeamnă să spui astfel de nerozii? Bătălia este pierdută. O ştii la fel de bine ca şi mine. Cum ar putea să reziste o mie de bărbaţi epuizaţi împotriva atacului purtat de douăsprezece mii de ieniceri cu armuri de fier şi cu gândul la jefuirea unui oraş atât de bogat? Eu ţi-am păstrat un loc pe corabia mea. L-ai meritat.
Şi-a prins capul între mâini şi a respirat greu, apoi mi-a spus:
― Pentru numele lui Hristos! Urcă pe zidul cel mare şi, după aceea, vino să-mi povesteşti ce se mai întâmplă.
Am înţeles că voia să mă depărteze, fiindcă prin poarta deschisă începuseră să apară genovezi în armuri, plini de sânge, care s-au aşezat apoi împrejurul lui. Am urcat pe zid şi l-am văzut pe sultanul Mehmet în lumina clară a dimineţii. Era lângă marginea şanţului de apărare, cu buzduganul ridicat, încurajând ienicerii care se pregăteau de asalt.
De-a lungul sectorului nostru, luptele se duceau doar pe meterezul zidului exterior. Genovezii se apropiau unii de alţii formând grupuri mici şi unul câte unul alergau şi ieşeau prin poarta militară care era încă deschisă. Părăseau câmpul de luptă lăsându-i doar pe greci să se împotrivească ienicerilor. Am înţeles că totul era pierdut. Tobele turcilor băteau marşul funebru al oraşului. 
Cineva de lângă mine arăta cu mâna spre creasta zidului Blahernelor. Ţipetele femeilor şi al copiilor care-şi plângeau amarul s-au curmat deodată. Toată lumea a amuţit, nimănui nu-i venea să creadă. Dar era adevărat, în vârful celor două turnuri intacte de la Kerkoporta fluturau drapelele sângerii cu semilună argintie.
O înspăimântătoare privelişte de neuitat. Ca şi cum toată lumea din oraş ar fi văzut-o în aceeaşi clipă, de peste tot s-a înălţat strigătul: Aleoo ee Polis! Dar s-a pierdut îndată în răgetele victorioase ale celor două sute de mii de asediatori. Nu puteam să înţeleg. Cum a fost posibil ca partea neatinsă a zidului să cadă prima în mâinile turcilor? Doar zidul exterior la Kerkoporta era practic de neînvins!
În orice caz, era clar că semiluna sultanului fâlfâia în vânt pe turnurile de la Kerkoporta. Şi că, în acelaşi timp, grecii erau măturaţi de ieniceri, iar ultimii genovezi traversau grăbiţi parateichionul pentru a ieşi prin poarta de asalt. Iar turcii au început să se caţăre ca pisicile pe zidul cel mare, agăţându-se de numeroasele lui crăpături, pentru că, de fapt, zidul era în multe locuri şubrezit. Femeile şi copiii au început să arunce în capul căţărătorilor cu bolovanii şi pietrele ce se aflau pe zid. Altceva nu se mai putea face, fiindcă focul grecesc se isprăvise de mult.
Toate aceste lucruri s-au petrecut într-un timp mult mai scurt decât pot eu să povestesc. Am strigat spre împărat cât am putut de tare că este timpul să se treacă la un contraatac, dar nu s-a întâmplat nimic. Am coborât în grabă de pe zid ca să ajung la Giustiniani. În jurul meu erau zgomotele infernului, dar în urechile mele se învârtea doar un ţipăt: Aleoo ee Polis! Ca un ţipăt de durere al pământului, iar zidul se clătina sub picioarele mele.
Genovezii îl ajutaseră pe Giustiniani să urce pe marele lui cal de război şi se grupaseră în jurul lui cu săbiile în mână ca să-l apere. Când sosiseră în Constantinopol, fuseseră patru sute de genovezi în armură şi trei sute de trăgători. Acum erau doar o sută. În inima mea, nu-l puteam învinui pe Giustiniani că a vrut să-i salveze.
― Drum bun! i-am strigat eu. Când ţi se va vindeca rana, nu uita să iei insula Lemnos de la catalani! Tu ai meritat-o de o mie de ori.
Dar după faţa lui cenuşie ca plumbul şi după privirea stinsă a ochilor lui tulburi, am înţeles că genovezii conduceau spre port un muribund. N-a reuşit să-şi ridice capul ca să-mi răspundă. Genovezii s-au pus de o parte şi de alta a calului, ca nu cumva să se prăbuşească din şa. Nici nu au ajuns ei la colţul străzii, când au început să sară grecii de pe ziduri aruncându-şi armele la pământ şi luând-o la goană să se ascundă undeva; împăratul nu a mai putut să-i împiedice.
După plecarea lui Giustiniani, adjunctul lui a mai rămas puţin ca să păzească poarta militară de atac, ca nu cumva garda împăratului s-o închidă, până ce au reuşit să ajungă încă patruzeci de genovezi în oraş. Era un bărbat urât, cu o faţă de vier. Scuipând cu scârbă înaintea mea, a strigat:
― Să ajungi în infern, grec blestemat!
Atunci a apărut în dreptul porţii şi primul ienicer cu iataganul în mâini şi noi am reuşit să împingem poarta cu putere şi s-o încuiem.
Am citit în ochii bărbatului cu faţă de vier că tare ar fi avut chef să înfigă sabia în mine, fiindcă eram grec. Dar până la urmă a renunţat şi, vârându-şi sabia în teacă, a pornit în marş spre port, împreună cu genovezii lui. Ar fi fost dezonorant pentru ei să alerge, chiar dacă strada era plină de oameni care fugeau disperaţi.
Stăteam în dreptul porţii militare de atac aşteptând semnalul trâmbiţei care să anunţe contraatacul, când, deodată, am văzut că alături de mine era acela pe care l-am întâlnit mai întâi în timpul cutremurului în Ungaria, apoi la Varna, în apropierea trupului cardinalului Cesarini. Era întunecat şi grav, de aceeaşi statură cu mine. Avea chipul meu, ochii mei.
I-am spus:
― Ne vedem aşadar din nou, aici, în fata Porţii Sfântului Roman. Vezi bine că nu te-am înşelat ca negustorul din Samara.
A zâmbit glacial şi a spus:
― Tu nu întârzii niciodată la întâlniri, Ioannis Anghelos!
― Nici nu ştiam atunci despre ce poartă mi-ai vorbit, i-am spus eu. Dar aici m-a condus destinul.
Pe zidul cel mare, mai sus de noi, alergau ienicerii. Primele raze ale soarelui le înroşise bonetele albe de pe cap. Roşii le erau şi săbiile de sângele ultimilor apărători, pe care-i aruncau de pe ziduri, neţinând seama că printre aceştia din urmă, cei mai mulţi erau bătrâni, copii şi femei. Aproape de noi, împăratul Constantin, strigând şi agitându-se, încerca să adune oamenii pentru contraatac. Dar din grupul care-l însoţea, de fiecare dată când el nu era atent, câţiva o luau la goană, aşa că, în scurt timp, au rămas doar o mână de oameni. Când a înţeles ce se întâmplă, şi-a acoperit faţa cu mâinile şi le-a strigat ultimilor însoţitori care fugeau înspăimântaţi:
 ―Există printre voi vreunul care să-mi reteze capul? 
Îngerul Morţii mi-a făcut cu ochiul şi a zâmbit.
― După cum vezi, a spus el, alţii au mai mare nevoie de mine.
Străinul acela întunecat, care-mi purta chipul, s-a apropiat încet de împărat şi l-a oprit ca să-i vorbească; împăratul a coborât de pe spinarea calului său, şi-a scos de la gât lanţul de aur, a aruncat de pe el sacosul brodat cu fir de aur, şi-a pus pe cap o cască, a luat în mâini un scut şi a urcat pe zid îndreptându-se spre ienicerii care făceau prăpăd. Unii demnitari, uniţi cu el până la moarte, şi câţiva dintre oamenii lui apropiaţi l-au însoţit. Urmându-le exemplul, li s-a mai alăturat şi o parte dintre cei care fugeau pe stradă. Am fost doar o sută de bărbaţi împotriva ienicerilor care-şi înfipseseră drapelul pe ziduri şi începeau să se desfăşoare spre oraş. A început o luptă furioasă, apoi m-am clătinat şi am căzut şi nu am mai avut nici o putere în mâini ca să ţin sabia. Am primit o lovitură puternică în umăr, apoi în cap, nu am mai văzut nimic şi mi-am pierdut cunoştinţa.
Soarele era în înaltul cerului când mi-am venit în fire. Mai întâi nu am înţeles unde mă aflam. Apoi am reuşit să îndepărtez de pe mine un trup care nu se răcise încă. M-am ridicat şi am constatat că mai sunt în viaţă, fără să am răni prea grave, dar în urechi îmi răsunau mii de clopote. Se auzeau glasurile turcilor răniţi care cereau apă. Dar nu era nimeni să-i audă. De pe ziduri coborâseră toţi cuceritorii şi porniseră să jefuiască oraşul.
Stăteam aşezat pe jos şi soarele îmi ardea ochii, când, deodată, în faţa mea au apărut doi ceauşi, care se ocupau cu descăpăţânarea celor grav răniţi. I-am implorat în turceşte să-mi taie şi mie capul, dar unul dintre ei mi-a recunoscut chipul şi s-a aplecat cu respect în faţa mea, atingându-şi fruntea cu mâna. Poate că mă văzuse în cei şapte ani când am făcut parte atât din suita sultanului Murad, cât şi din cea a sultanului Mehmet.
El a adus apă şi mi-a spălat rănile, mi-a scos de pe cap casca şi m-a eliberat din cămaşa de zale, a dezbrăcat un cadavru şi a pus pe mine cămaşa lui. Mi-a înfăşurat apoi capul rănit cu bucăţi de pânză pe care le-a sfâşiat de pe veşmântul altui turc mort. O fi crezut că am luat parte la luptă sau m-a crezut un om important al sultanului, nu ştiu. În orice caz, mi-a spus numele lui şi m-a rugat să-mi amintesc de el. Observând că sunt cu mintea oarecum tulburată, mi-a spus cuvântul de liberă trecere a ienicerilor, sau poate al ceauşilor, nu ştiu, iar după ce mi-a pus în mâini o suliţă de vârful căreia flutura o panglică, mi-a spus zâmbind:  
― Allah îi răsplăteşte pe toţi. Nimănui nu-i mai este de folos această suliţă. Ia-o şi înfige-o în faţa casei pe care o vei alege!
Sprijinindu-mă în suliţă, am plecat de-a lungul zidurilor spre Kerkoporta. Când am ajuns în dreptul Porţii Harisiene, am auzit zgomote şi am înţeles că acolo se mai purtau lupte, chiar dacă pe turnurile Blahernelor flutura stindardul sultanului. Fraţii Guacchardi se retrăgeau. Turnul apărat de ei rămăsese până în ultima clipă ca o insulă înconjurată din toate părţile de marea turcilor. Fraţii Guacchardi şi oamenii lor, încălecaţi pe cai, erau gata de plecare. Anatolienii, care controlau zona, nici nu au încercat să-i împiedice să fugă, atât de îngroziţi erau de cruzimea şi curajul cu care luptaseră ei pentru apărarea zidului la Poarta Harisiană. Dar nu mai erau veseli fraţii Guacchardi şi nu râdeau ca altădată. Cel mai mare le-a strigat fraţilor săi şi celorlalţi câţiva oameni ai lor:
― Încă suntem în viaţă, dar oraşul este pierdut. Tremură soarele, geme de durere pământul. Nu mai este un timp al luptei. Să ne gândim la vieţile noastre, să ne salvăm cât mai e vreme!
Le-a poruncit apoi tuturor să-şi strunească bine caii, pentru a trece de ultimul zid. Au pornit în galop spre port şi ienicerii s-au dat de o parte şi de alta în faţa lor, din respect pentru curajul de care au dat dovadă. Dar poate şi din cauză că erau prea obosiţi să mai lupte. Ce importanţă ar mai fi avut de-ar fi înfrânt câţiva oameni, când victoria era de partea lor şi erau în întârziere faţă de alţii care şi începuseră să jefuiască oraşul?
Probabil că fraţii Guacchardi au reuşit să ajungă în port şi să urce pe o corabie latină. Numele lor erau: Paolo, Antonio şi Troilo. Cel mai vârstnic dintre ei nici nu împlinise treizeci de ani. Dar ei nu-i detestau pe greci ca alţi latini. Fie numele lor binecuvântat!
Ei au fost ultimul bastion al apărătorilor de la zidul cel mare. În toate părţile, pe zidul Constantinopolului fâlfâiau, în bătaia uşoară a vântului de miazănoapte, în lumina curată a soarelui, stindardele sultanului. Veneţienii renunţaseră să mai apere Blahernele şi se îndreptau spre corăbii. Leul Sfântului Marcu al Veneţiei fusese dat jos de pe palatul imperial.
În mijlocul agitaţiei puhoaielor de turci, care alergau într-un suflet împinşi de dorinţa de jaf, eu mă îndreptam spre Kerkoporta. Era înspăimântătoare hoarda aceea de bărbaţi care se îndrepta orbeşte spre oraş. Alergau călcându-i fără cruţare în picioare pe toţi cei pe care îi întâlneau în drumul lor, bătrâni, copii sau femei, n-avea importanţă. Printre ei se amestecaseră şi turci zdrenţăroşi fără nici un căpătâi, care nu aveau alte arme în afară de un ciomag şi de frânghiile cu care urmau să-i lege pe viitorii lor sclavi. Disperat, un turc mic cu o barbă mare şi cu un turban murdar pe cap lovea cu un ciomag ca să lărgească o gaură din zid pentru a trece în oraş. Era îngrozit că va ajunge prea târziu, când nu va mai fi nimic de furat. Blestema şi lovea ca un animal căzut într-o capcană. Nu-i trecea prin cap să urce pe zid şi de acolo să coboare în oraş.
Alţii, mai vicleni, izbeau cu topoarele în zidul năruit din dreptul Porţii Harisiene pentru a lărgi găurile, ca să treacă pe acolo cu caii şi cămilele, în orice caz, nimeni nu era interesat de mine, fiindcă mai erau destui oameni dezorientaţi şi răniţi care mergeau pe drum fără să ştie încotro se îndreaptă. Mulţi oameni cu priviri rătăcite se clătinau pe picioare în preajma zidului. Cădeau apoi în genunchi sau se prăbuşeau.
Oraşul era pierdut. Galerele uşoare ale turcilor ancoraseră pe plaja de lângă zidul maritim şi echipajele lor trecuseră peste ziduri în oraş împreună cu sclavii şi vâslaşii. Acelaşi lucru se întâmplase şi de-a lungul zidului din dreptul Mării Marmara. Galerele au debarcat şi acolo şi marinarii au căutat sârguincios locurile pe unde să se strecoare în oraş. Pe partea aceea mai erau turnuri care nu au cedat, dar turcii nu mai aveau răbdare să le ia cu asalt.
Am ajuns apoi la Kerkoporta. Locul arăta ca şi cum veneţienii, sosiţi în grabă de la Blaherne, ar fi încercat să se opună unui atac, fiindcă pe pământ zăceau câţiva ieniceri şi doar doi tineri veneţieni, ale căror cadavre, pline de sânge şi de praf, lăsau de înţeles că fuseseră călcaţi în picioare de un puhoi de turci. Locul era, de altfel, pustiu. Ienicerii abandonaseră turnurile cucerite, în vârful cărora fâlfâia acum drapelul cu semiluna turcilor. Poarta era închisă. Iar în faţa porţii...
În faţa porţii... era trupul neînsufleţit al Annei Notaras, cu părul năclăit de sânge, în jurul ochilor întredeschisi şi a gurii roiau muştele. Casca îi fusese smulsă de pe cap. Gâtul, subsuorile, vintrele, toate locurile neprotejate de armură erau străpunse de sabie, sângele se scursese pe acolo din multe răni. Trupul ei încremenit într-o îngrozitoare moarte...
Am strigat:
― Străinule! Tu, cel care-mi porţi chipul! Vino, făptură a întunericului! Acum este clipa ta!
Dar n-a venit. Eram singur. Mi-am prins capul între mâini şi am urlat ca un nebun:
― Manuil! Manuil! Doar tu eşti de vină. De mâna mea vei muri, Manuil, să ştiu c-am să te caut şi-n abisurile infernului!
Oare de ce nu te-ai supus poruncii mele? 
Am încercat să-i ridic trupul, dar n-am putut. Eram prea obosit pentru a-l căra. Lipsit de vlagă, m-am aşezat pe pământ lângă ea şi i-am privit chipul mort până când mi-a împietrit inima. Ea nu era acolo. Strigătul de moarte se ridica din toate părţile oraşului din toate casele, şi nu am mai crezut în clipa aceea în nimic nici în adevărul lui Dumnezeu, nici într-o altă viaţă.
Şi mi-am spus: Piatra este piatră, trupul este trup. Din om nu mai rămâne nimic după ce sufletul îl părăseşte. Corpul astral există doar în imaginaţia noastră. Sunt multe lucruri pe care doar ni le imaginăm.
M-am ridicat şi am împins cadavrul cu piciorul. Un roi de muşte s-a înălţat. Un leş este doar un leş. Eu nu am ce face cu leşurile, aşa mi-am spus şi am plecat.
M-am sprijinit în sabie şi am plecat cu capul gol de gânduri de-a lungul Străzii Mari spre centrul oraşului, dorindu-mi să întâlnesc un musulman fanatic, care să mă străpungă cu iataganul.
Dar nimeni nu s-a atins de mine.
La colţul străzii ce duce spre Mănăstirea Hora am văzut pământul acoperit cu icoane despicate de sabie şi cu cadavrele a zeci de femei care mai strângeau lumânări în mâinile înţepenite. Chipul lor era încremenit într-un urlet de spaimă.
Ici-colo, în jurul caselor mari, se mai dădeau lupte. Grecii care locuiau în ele baricadaseră uşile şi trăgeau de pe acoperişuri cu săgeţi, cu pietre, cu torţe aprinse şi cu lucruri din casă în capul ienicerilor. Dar pe acoperişurile celor mai multe case fâlfâia de-acum semiluna şi prin pereţi ajungea în stradă plânsul înspăimântat al femeilor.
Până la arcadele apeductului împăratului Valentin, toată Strada Mare era plină de cadavrele grecilor, dar mai departe se pare că furia masacrului se mai micşorase. Apoi am trecut pe lângă un lung convoi de prizonieri în lanţuri, conduşi de un başbuzuc în picioarele goale, care ducea în mână o lance. Femeilor li se smulseseră podoabele. Aveau mâinile legate la spate cu resturile veşmintelor sfâşiate. Nobili şi plebei, bătrâni şi copii, meşteşugari şi arhonţi erau legaţi la întâmplare unul de altul. Abia în locul împrejmuit din tabăra turcilor urma să fie ei aleşi, care pentru a fi sclavi, care pentru a aştepta să fie răscumpăraţi, de se va fi găsit cineva să-i răscumpere.
Am coborât spre port. Mai existau imense spaţii nepângărite de turci. Spre mine alerga un grup de ieniceri cu săbiile pline de sânge în mână. Ei mi-au strigat salutul obişnuit, şi cum eu le-am răspuns în limba lor, m-au lăsat să-mi văd de drum. 
Dinspre o străduţă laterală, veneau înspăimântaţi oameni ce-şi căutau un adăpost. Doar câteva clipe le-au fost de ajuns ienicerilor. Ei i-au trântit la pământ pe bărbaţii care purtau arme, i-au despărţit pe copiii mici de mamele lor, au sfâşiat cu sabia veşmintele femeilor şi i-au mânat ca pe o turmă pe acei oameni disperaţi, lovindu-i pe copii cu latul săbiilor, până la o casă mai înstărită, ca să-i închidă acolo, până ce se vor fi întors să le aprecieze valoarea.
În faţa Perei, pe zidul maritim apărat de flota genoveză şi veneţiană, mai erau latini. O mulţime nedumerită de oameni se îngrămădea în faţa porţilor, ridicându-şi mâinile, implorând mila şi urlând să fie salvată. Numai că porţile erau încuiate, iar străjile aruncaseră cheile în apă. Doar poarta ce ducea direct spre corăbii era deschisă, dar marinarii îi împingeau înapoi cu săbiile şi suliţele pe oamenii deznădăjduiţi ce voiau să intre. Numai latinilor, plini de sânge şi răni, care abia reuşeau să se strecoare prin mulţime, li se permitea să treacă spre corăbii.
Multe femei aveau răni cumplite la mâini, fiindcă, în neputinţa lor, încercaseră să înfrunte săbiile şi suliţele ce le depărtau de poartă. Mulţi oameni bogaţi şi mulţi nobili întindeau zadarnic pungile de piele burduşite cu aur, cu care sperau să cumpere un loc pe o corabie.
Am urcat mai aproape de creasta dealului ca să pot vedea, pe deasupra zidurilor, ce se întâmplă în port. Acolo, pe partea cealaltă a zidului, fusese înălţată o scară de lemn şi unii bărbaţi mai curajoşi, după ce şi-au dat drumul în apă cu frânghiile, au încercat să ajungă înot până la corăbii. Numai că, în dreptul punţii mobile a corăbiei, cel ajuns era împiedicat să urce. Marinarii de gardă îi arătau cu mâna spre o altă corabie, în felul acesta, au fost mulţi aceia care au înotat doar pentru a înota, până şi-au consumat toate puterile şi s-au înecat. Câteva corăbii i-au primit pe cei mai puternici înotători, fiindcă duceau lipsă de marinari şi de vâslaşi.
Bărci încărcate la refuz îi transportau pe latini până la corăbii, apoi se întorceau să-i ia pe alţii. Dar nu erau bărcile pline doar de apărătorii zidului, ci şi de multele lor lăzi şi sipete. Cu toată această aparentă dezordine, se pare că totul se încadra într-un plan bine făurit. La urmă, până şi grecii, care se înţeleseseră de mult cu veneţienii şi genovezii, au fost îmbarcaţi pe corăbii, atâţi câţi au încăput.
Într-un sfârşit, cea mai mare corabie genoveză şi-a desfăşurat velele şi a înaintat cu putere spre lanţ încercând să-l rupă. Lanţul s-a izbit puternic de pupa, dar nu a cedat, şi imensa corabie s-a clătinat. Catargele nu s-au rupt, fiindcă genovezii sunt navigatori încercaţi şi ştiu să preîntâmpine avariile. Vântul împingea puternic corabia întinzând lanţul, aşa că doi marinari zdraveni au coborât şi au început să lovească din toate puterile cu baroasele în lanţ, până au reuşit să-l rupă. Imensa galeră s-a depărtat imediat, cu toate pânzele umflate, urmate de alte trei corăbii genoveze mai mici. Dar veneţienii au rămas în continuare în port.
Flota turcească nu i-a urmărit pe fugari, fiindcă marinarii şi soldaţii de pe galere erau împrăştiaţi pe tot ţărmul Mării Marmara în căutare de prăzi şi de greci pe care să-i ia în robie; îşi începuseră jaful în cartierul Giudecca, unde-şi disputau probabil aurul şi giuvaierele, fabuloasele comori ale evreilor Constantinopolului.
Când au fugit primele corăbii genoveze, în vârful turnurilor de pe Acropole flutura încă baniera de purpură a Bizanţului. Atât de puternici apărători au fost marinarii din Creta, încât turcii n-au reuşit să-i învingă, chiar şi după ce tot oraşul a fost pierdut.
Din cauza veşmintelor umflate, trupurile celor înecaţi pluteau în jurul corăbiilor din port, iar în dreptul punţilor de acces, apa era roşie de sângele scurs din mâinile lor înţepate de suliţele marinarilor ce i-au împiedicat să se caţere pe corăbii.
Nu mai aveam nimic de făcut în port. M-am ridicat şi am pornit-o spre casă. Era pustiu împrejurul casei mele. Turcii încă n-o vizitaseră. Dar cârciuma de pe partea cealaltă a străzii fusese deschisă cu forţa şi vinul din butoaiele sparte se adunase în dreptul porţii într-o baltă imensă; în cursul lunilor trăite la Constantinopol l-am trimis de multe ori pe Manuil să cumpere mâncare de la această cârciumă. Nu mă îndoiesc că până în ultima clipă cârciumarul a ascuns nişte vin pentru vechii săi clienţi. Acum zăcea cu capul despicat pe tejghea şi nu era nici urmă împrejurul lui de ceilalţi membri ai familiei. Dacă jaful a fost făptuit de turci sau de marinarii latini n-aş putea spune.
Am înfipt lancea cu panglica turcească în faţa casei, alături de leul din piatră, cucerindu-mi astfel propria locuinţă, apoi am intrat şi l-am strigat pe Manuil. După un oarecare timp, am auzit dinspre pivniţă o voce tremurătoare, care a întrebat cu teamă:
― Tu eşti, stăpâne?
A ieşit din pivniţă târându-se în patru labe şi a încercat să-mi sărute picioarele. L-am lovit în piept cu piciorul, nemaiţinând seama nici de barba lui căruntă, nici că este un bătrân lipsit de vlagă.
― De ce nu mi-ai respectat porunca? am răcnit eu, trăgându-mi sabia din teacă. De ce n-ai făcut ce ţi-am spus?  
Abia atunci am observat că sabia mea este un iatagan pe care se mai desluşeau petele sângelui închegat şi am înţeles de ce nu am fost oprit de turcii care jefuiau oraşul. Ceauşul îmi dăduse să îmbrac o cămaşă turcească, iar rănile de pe cap mi le înfăşase cu un turban, care-mi dădea o autentică înfăţişare de turc.
― Slavă lui Dumnezeu, a spus Manuil uşurat, că, în ciuda aparenţelor, eşti totuşi omul sultanului! Grozav de bine ai ştiut să-ţi păstrezi secretul până în ultima clipă, dacă nici eu nu am putut să te bănuiesc. Nădăjduiesc că mă vei ocroti şi pe mine. Dacă aşa stau lucrurile, uite, eu am ochit multe case, pe care te pot ajuta să le jefuieşti.
Dar când şi-a îndreptat ochii spre mine şi mi-a văzut faţa, a spus în grabă:
― A fost doar o glumă, stăpâne! Mi-am închipuit doar ce-ar trebui să facă un turc adevărat în aceste momente. Dar spune, este oare adevărat că împăratul Constantin a murit? Aşa se vorbeşte.
Am confirmat cu o mişcare din cap, iar el şi-a făcut semnul crucii, apoi a spus:
― Slavă Domnului! Atunci nu mai este nici un motiv de discordie. Vom fi doar nişte supuşi ai sultanului, fiindcă el şi-a cucerit cu sabia dreptul de a guverna oraşul; începând de acum, numeşte-mă sclavul tău, stăpâne, să nu jinduiască vreun turc oarecare să mă ia sclav.
Dar n-am putut să-i mai rabd mult timp pălăvrăgeala. L-am apucat de barbă şi l-am obligat să se uite drept în ochii mei. Am strigat:
― Unde este soţia mea, Anna Notaras, pe care ţi-am lăsat-o în grijă, pe care trebuia s-o aperi ca pe ochii din cap?
― A murit, a rostit el simplu, după care a izbucnit în plâns. Doar tu mi-ai spus că, la nevoie, dacă se opune, pot s-o lovesc cu ceva în cap şi s-o duc cu o barcă până la corabia cea mare a lui Giustiniani. Ei bine, am cumpărat un măgar, pe spatele căruia urma s-o duc până în port. Dar roiau hoţii pe acolo şi mi-a fost teamă să nu-mi fure cineva măgarul. Aşa că l-am vândut la un preţ bun unui veneţian cumsecade, care voia să ducă în port un dulap placat pe toate feţele cu mozaic, pe care tocmai îl furase de la Palatul Blahernelor. Era, într-adevăr, un dulap nemaipomenit de frumos.
― Despre Anna, soţia mea, povesteşte, nemernicule! am urlat eu, scuturându-l de barbă. 
― Nu-mi smulge barba, stăpâne, că mă doare cumplit! a strigat Manuil, reuşind să scape din mâinile mele, după care a acoperit-o cu amândouă mâinile. Am făcut tot ce mi-a stat în putere. Doar de dragul tău mi-am riscat eu viaţa pentru această femeie nebună, şi nici nu ţi-am cerut vreo răsplată. Dar ea a refuzat să mă asculte. Iar când am cunoscut motivele pentru care nu vrea să mă urmeze, n-am putut să fac altceva decât să rămân cu ea până în zori la Kerkoporta.
Mi-a aruncat o privire plină de reproş, şi-a frecat genunchii şi gleznele, apoi a continuat:
― Asta-i mulţumirea pentru toate cele făcute pentru tine! La ce folos că te-am slujit ca un câine, dacă tu-mi smulgi barba, ca şi cum nu mi-ar fi de ajuns că mi-au amorţit genunchii şi că mă doare gâtul de frigul din pivniţă! Dacă soţia ta n-a putut să-ţi povestească despre trădarea pe care tatăl ei urma s-o făptuiască este doar pentru că tu eşti un bărbat mai serios decât papa. Probabil că în casa tatălui ei a auzit vorbindu-se că în ziua asaltului, la Kerkoporta, va fi deschisă poarta subterană, cea prin care odinioară intrau împăraţii la circ. Era un gest menit să-i dovedească sultanului că grecii au intenţii bune. Că doar nu le permitea turcilor să defileze între zidul exterior şi interior cu o trupă de atac! Ci doar să încerce să cucerească cuviincios Poarta Harisiană. Din punctul de vedere al megaducelui, acest gest, care n-ar fi fost de prea mare folos pentru turci, ar fi putut avea o greutate în raport cu politica pe care sultanul urma s-o aibă faţă de greci.
― Fără îndoială, am spus eu. Între opoziţia politică şi trădare este un hotar neclar. Dar când cineva lasă intenţionat o poartă deschisă şi nepăzită de nimeni, doar despre trădare poate fi vorba. Au fost spânzuraţi oameni pentru fapte mai puţin grave.
― Ai dreptate, despre trădare este vorba, m-a aprobat împăciuitor Manuil. Şi soţia ta era de aceeaşi părere. De aceea a părăsit casa tatălui ei, de aceea a revenit la tine. Bineînţeles, şi pentru că te iubea, chiar dacă despre imensa ta inteligenţă nu avea decât o vagă idee. Ea a dorit să împiedice trădarea tatălui ei, să închidă poarta, să-i împiedice pe turci să pătrundă în oraş. Am însoţit-o deci la Kerkoporta, unde, de altfel, chiar şi tu ai sfătuit-o să meargă, şi eram convins că locul nu-i periculos. Şi am rămas noi acolo, chiar dacă străjile au încercat de mai multe ori să ne îndepărteze spunându-ne că, până ce nu apărusem noi, nimeni nu ne simţise lipsa. Ce fel de greci erau, nu ştiu, fiindcă întunericul le ascundea chipurile. Poate că erau oamenii megaducelui, care, supunându-se poruncii lui, i-or fi izgonit pe cei care păzeau poarta şi le-au luat locul. Cine n-ar fi cedat unei izgoniri atât de generoase şi nu s-ar fi dus acasă la el să-şi petreacă ultima noapte? Şi Manuil a povestit în continuare:
― Când a început vacarmul turcilor, cei cinci bărbaţi au tras zăvorul şi au deschis poarta cu cheia. Că va fi fost cheia adevărată sau falsă, n-am de unde să ştiu. Doamna Anna s-a apropiat de ei cu sabia scoasă şi le-a poruncit să-i dea cheia. Mai întâi, i-au strigat cu voci înspăimântătoare să-şi vadă de drum, dar cum ea a insistat, cei cinci bărbaţi au împuns-o cu săbiile până a murit.
Totul s-a întâmplat atât de repede, încât nici nu a apucat să geamă.
― Dar tu? l-am întrebat eu. Tu ce-ai făcut?
― Am luat-o la goană, se înţelege, mi-a răspuns Manuil cu cel mai inocent aer din lume. Am alergat cât am putut de tare, chiar dacă mă dureau genunchii, dar şi întunericul m-a ocrotit, ce-i drept. Cum nu mai era nimic de făcut, am mers la locul unde mi-am lăsat măgarul şi l-am vândut, dar despre asta parcă ţi-am povestit.
― Pentru numele lui Dumnezeu! am strigat eu. Nu începe iarăşi să-mi vorbeşti despre măgar! am strigat eu. De ce nu i-ai avertizat pe veneţieni?
― Am încercat, a spus Manuil. Dar ei nu m-au crezut. Erau atât de ocupaţi cu apărarea zidului Blahernelor, iar comandantul lor a desfăşurat o hartă pentru a mă convinge că nu veneţienii trebuiau să apere Kerkoporta, ci grecii.
A chicotit, şi-a astupat gura cu mâna, apoi mi-a spus amărât:
― Comandantul m-a crezut nebun. S-a gândit că-s un grec care vrea să-şi bată joc de el. Nu-i de mirare, fiindcă zidurile Blahernelor erau pline de texte greceşti ce spuneau: Mergeţi acasă la voi, latinilor! Iar în capul lui de veneţian nu mai încăpea şi gândul că ar putea fi deschisă vreo poartă, din moment ce toate cheile porţilor de asalt fuseseră încredinţate împăratului. Mi-a spus că, dacă mai insist mult, mă va spânzura. Aşa că am plecat şi am alergat până la fraţii Guacchardi, dar cum noaptea era pe sfârşite şi ei mai aveau multe de făcut până ce nu începeau turcii asediul, nici din partea lor nu am primit vreun ajutor.
S-a uitat cu umilinţă în ochii mei şi a rostit descurajat:
― Am impresia că nu mă crezi. Dar în acele momente m-am gândit că şi eu sunt grec, că tatăl meu a slujit la curtea împăratului Manuil. Se înţelege că m-am gândit cu melancolie la banii pe care i-am ascuns, m-am gândit şi la viaţa mea, dar poate că nu am preţuit-o prea mult din moment ce am cules o sabie pierdută de cineva şi am alergat înapoi la Kerkoporta.
Şi de parcă s-ar fi mirat el însuşi de propria-i nebunie, a ridicat mâinile a neputinţă şi a strigat:
― Este adevărat, stăpâne! Am alergat cu sabia în mâini ca un nebun până la Kerkoporta, gândindu-mă că aş putea-o închide înainte de a se ivi zorii. Din nefericire, nefiind făcut la timpul potrivit, sacrificiul meu nu şi-a mai avut rostul. Iar când i-am văzut pe ienicerii sultanului alergând spre mine, am aruncat sabia şi am întins braţele spre cer, implorând ajutorul Sfintei Fecioare a Blahernelor. Şi, într-adevăr, rugăciunea mi-a fost auzită. Doi turci mi-au prins braţele ca-ntr-un cleşte şi mi-au poruncit într-o limbă înrudită cu greaca să-i conduc până la mănăstirea Hora. Erau nişte turci curajoşi din moment ce s-au încumetat ei, doar douăzeci de bărbaţi cu fesuri albe pe cap, să alerge până la Mănăstirea Hora. Am alergat şi eu între ei, de-am crezut că-mi voi da duhul. Ceilalţi s-au căţărat în turnuri ca să-i înlăture pe apărători şi să înalţe steagurile sultanului.
― S-a petrecut în acelaşi timp când la Poarta Sfântului Roman apărarea a fost spartă, am spus eu. Este evident, trădarea de la Kerkoporta nu a avut nici o importanţă. Nu pe acolo au intrat turcii. Cei pe care i-ai întâlnit tu erau doar nişte nenorociţi de tâlhari. A fost o trădare inutilă. Unitatea de asalt a turcilor a înaintat pe zidul exterior prin Poarta Harisiană, după ce aceasta a cedat, şi pe drum şi-a pierdut din vigoare. Azi-dimineaţă Kerkoporta era închisă.
― Când au văzut pe turnurile de la Kerkoporta steagurile sultanului, veneţienii au sosit în grabă, a spus Manuil. Am reuşit să mă uit în spate pe când alergam şi am văzut că veneţienii au contraatacat, omorându-i pe cei câţiva turci ce rămăseseră acolo, după care bănuiesc că vor fi închis poarta. Dar turnurile de pe zidul cel mare nu l-au putut recuceri, sau poate că nici nu au încercat, şi s-au întors la Blaherne.
― Şi după aceea? l-am întrebat eu.
― După aceea? După aceea, i-am condus pe turci până la Mănăstirea Hora, sperând tot timpul că icoana făcătoare de minuni a Sfintei Fecioare îi va mai potoli, mi-a explicat Manuil oarecum stânjenit. Iar când i-am văzut cu cât zel au alergat spre mănăstire, depăşindu-se unul pe altul, care să ajungă primul, mi-am zis eu că sunt nişte turci cumsecade, care nu mai au răbdare să aştepte până ce va fi cucerit oraşul şi vor să vadă faimoasa mănăstire. Şi m-am mai gândit: poate că, văzând ei minunăţiile mănăstirii, mozaicurile, respirând aerul parfumat de tămâie, se vor lepăda de Profet şi se vor converti la credinţa Bizanţului. Dar omul este o fiinţă mizerabilă, a continuat Manuil oftând, şi lăcomia îl împiedică să audă chemarea lui Dumnezeu. Biserica, împodobită cu trandafiri, era plină de femei, care ţineau în mână lumânări aprinse şi se rugau. Fără nici un pic de respect pentru locul sfânt în care se aflau, ienicerii şi-au croit drum cu sabia până la altar, masacrându-le pe sărmanele femei. Ajunşi în faţa altarului, i-au sfărâmat uşile şi au spart în patru bucăţi icoana făcătoare de minuni. Am fost îngrozit şi am simţit că mi se tulbură mintea dacă mai rămân o clipă împreună cu acei bărbaţi fără Dumnezeu. Am reuşit să scap strecurându-mă printre femeile înspăimântate care alergau.
Şi Manuil a povestit în continuare:
― Când am ajuns la Blaherne, veneţienii tocmai începuseră să părăsească palatul. Am avut noroc că mă cunoşteau servitorii. Altfel, m-ar fi omorât veneţienii, fiindcă eram grec. Au măturat tot ce-au întâlnit în calea lor până ce au ajuns în port, omorându-i pe turci şi pe greci deopotrivă, ba au mai intrat şi în câteva case mai arătoase să le jefuiască, fiindcă, pentru ei, încă este o vreme relativ bună. Erau furioşi şi strigau că cei mai buni dintre oamenii lor au murit de pomană apărând zidurile oraşului. Cât despre bailul Minotto, el a fost luat prizonier de către turci. M-am ţinut după veneţieni până în port, iar de acolo am ajuns acasă şi m-am ascuns în pivniţă, lăsându-mă în voia lui Dumnezeu. Ce va mai fi mâine nu ştiu. Probabil că turcii vor continua ceea ce abia au început. Astăzi i-au omorât pe toţi cei care le-au ieşit în cale, fără prejudecăţi în ceea ce priveşte vârsta, doar de dragul măcelului, oprindu-se doar din când în când la vreo femeie, ca să se bucure şi în alt fel.
― Atât timp cât banderola turcilor va flutura pe lancea înfiptă în faţa casei mele, i-am spus eu, tu vei fi în siguranţă şi nici un turc nu va pătrunde aici. De altfel, casa este prea modestă ca să-i intereseze pe hoţi şi nici nu locuieşte în ea vreo femeie. Iar dacă cineva va încerca totuşi să intre, spune-i că această casă este ocupată de mine şi că tu eşti sclavul meu. Spune-le numele meu în limba turcă. Deocamdată nu ai de ce să te temi. Dumnezeu să te aibă în pază!
― Unde te duci, stăpâne? a strigat Manuil îngrozit şi a început să mă tragă de braţ ca să nu plec. Nu mă părăsi!
― Mă duc să-l salut pe Cuceritor, începând de astăzi, întreaga omenire îl va cunoaşte doar după acest nume: Mehmet Cuceritorul. Va fi cel mai mare dintre sultani şi va domni peste Orient şi Occident. 
Am străbătut ca un nebun străzile şi am văzut suferinţa şi spasmele morţii oraşului meu, am văzut tot răul pe care îl poate face omul fără să ştie.
Am ajuns în dreptul Catedralei Sfânta Sofia când turcii spărgeau cu topoarele porţile ei mari de aramă şi scoteau de acolo oamenii care se refugiaseră în timpul asaltului final. Pe cei lipsiţi de vlagă, pe bătrâni şi pe copiii de ţâţă îi omorau pe loc, de îndată ce ieşeau din biserică, însă pe ceilalţi, lovindu-i cu picioarele, îi mânau spre convoiul care urma să fie dus în tabăra turcilor. Ca să se amuze, unii turci retezau bărbile preoţilor şi senatorilor, apoi le împleteau de căpestrele cailor.
Când am ajuns pe malul mării, unde echipajul flotei turceşti jefuia sârguincios casele, am putut constata cu ochii mei că palatul lui Notaras era într-adevăr protejat de ceauşii sultanului. Am vorbit cu ei. Mi-au povestit că megaducele Notaras, feciorii şi soţia lui bolnavă sunt la adăpost în palat. Clătinând din cap, ceauşii au spus supăraţi că răsplata lor va fi diminuată cu o mie de aspri. Megaducele Notaras reuşise să-l atragă într-o capcană pe prinţul Orhan, care luase parte cu curaj la apărarea oraşului. Acordându-i protecţie în casa lui, Notaras le promisese turcilor că îl va preda pe prinţ. Dar, în ultimul moment, prinţul Orhan a presimţit primejdia şi, deghizat în straie de călugăr, a coborât de pe zidul palatului, într-un coş, până la malul mării. Marinarii turci l-au prins şi l-au luat sclav, dar unul dintre greci, care era în acelaşi convoi de sclavi, l-a recunoscut pe Orhan şi le-a vândut turcilor informaţia pe preţul eliberării lui. Prinţul Orhan a fost executat, iar capul lui a fost trimis sultanului.
Spre amiază m-am întors la Marea Catedrală. De acolo am văzut cum au părăsit portul ultimele corăbii creştine. Nici o navă turcească nu a încercat să le împiedice. Un vânt proaspăt bătea în pânzele lor umflate şi pe catarge fluturau, ca un ultim salut pentru ultimul oraş agonizant al Bizanţului, drapelele invincibilelor ţări creştine.
Am strigat:
― Duceţi creştinătăţii mesajul morţii! Tremuraţi, ţări ale Occidentului! După noi, al vostru e rândul! Oare nu vedeţi că tenebrele ce vă însoţesc paşii se vor aşterne peste Europa?
Ca şi cum în vorbele mele ar fi fost o magie, umbra norilor de pe cer s-a întins peste corăbiile latinilor ca o pată de întuneric înconjurată de apa sclipitoare a mării. Au luat cu ei noaptea latinii, ca să o poarte prin Occident. Era tenebrelor, era oamenilor cu inima moartă. 
În aceeaşi clipă, soldaţii turci au început să se strângă în faţa Catedralei, de o parte şi de alta a intrării. Pe Strada Mare a apărut cortegiul sultanului, escortat de ceauşi şi de arcaşii cu arbalete aurite din garda personală. În faţa impresionantului cortegiu erau alergătorii, care purtau vasele cu uleiuri parfumate şi mirodenii. Caii treceau în pas de paradă peste cadavrele grecilor de pe stradă şi efebi cu părul cârlionţat din haremul sultanului stropeau cu apă de trandafiri drumul din faţa învingătorului.
În faţa porţilor sfărâmate ale Catedralei, sultanul a coborât de pe calul lui alb ca neaua. Faţa lui tânără, arzătoare, era crispată de oboseală, dar în ochii lui de nebun strălucea bucuria triumfătoare şi glacială pe care niciodată nu am mai văzut-o la vreun alt om. La fel ca altădată, îmi era groază de el şi, în acelaşi timp, mă fascina.
A schimbat buzduganul de fier din mâna dreaptă în mâna stângă, s-a aplecat, a luat un pumn de pământ şi l-a presărat peste el. Ienicerii au rămas muţi de respect, fiindcă au crezut că sultanul, făcând acest gest de umilinţă, se prosternase în faţa Dumnezeului unic. Eu gândesc altfel şi cred că acesta este adevărul. Având el, încă de copil, respect doar pentru pământ, a vrut să aducă astfel un omagiu turcilor care au murit la asediu. A intrat în biserică urmat de suita sa. Am intrat şi eu cu primul grup de oameni. Pardoseala bisericii era murdară de sânge. Nu reuşiseră să arunce afară toate cadavrele, de aceea, pe ici, pe colo tot mai erau câteva.
Ienicerii au început îndată să spargă icoanele pentru a-şi însuşi ramele de aur şi de argint, să strângă cărţile cu legături de fildeş şi obiectele de cult din aur, argint şi pietre preţioase, chivoturile, cădelniţele, potirele, crucile, ferecaturile moaştelor, învelindu-le în mătăsurile brodate şi în catifeaua poalelor de icoane, dverelor şi aerului, precum şi în veşmintele liturgice. Iar în mijlocul Bisericii înţelepciunii Sfinte, un ienicer mai harnic lovea cu barda în marmura pardoselei, încercând să găsească după sunetul mai sec locul în care ar fi putut fi ascunsă vreo comoară.
Cu paşi repezi, sultanul Mehmet s-a apropiat de el, l-a lovit cu buzduganul şi, cu chipul înnegrit de mânie, a strigat:
― Nu vă atingeţi de ceea ce-mi aparţine! Sunteţi liberi să luaţi tot ceea ce puteţi duce în braţele voastre, dar nu uitaţi că zidurile, bisericile şi edificiile publice sunt ale mele.
Câţiva ieniceri l-au târât în grabă pe cel lovit afară din biserică. Cine nu-l cunoaşte pe Mehmet ar putea gândi că a fost iritat văzând atâtea nepreţuite comori în mâna acelor oameni simpli şi neînsemnaţi. Dar Mehmet nu râvneşte la bani şi comori. Tot ceea ce-l interesează este puterea.
A privit în jurul lui sultanul Mehmet şi a fost vădit impresionat de imensitatea şi splendoarea catedralei. Tinerii ofiţeri din suita sa nu-şi mai puteau stăpâni entuziasmul. Unul dintre ei s-a aplecat, şi-a înmuiat degetele într-o baltă de sânge, şi-a făcut elan şi a sărit în înălţime cât de tare a putut, însemnând peretele de marmură cu sânge. Şi a strigat:
― Acesta este semnul meu!
Dacă s-ar fi urcat un bărbat pe umerii altuia, tot nu ar fi putut atinge pata de sânge.
Iar sultanul Mehmet a luat din mâna celui mai apropiat arcaş din gardă arbaleta şi a lansat o săgeată de aur spre punctul cel mai înalt al cupolei catedralei.
― Iar acesta al meu, a rostit el, aruncând o privire triumfătoare în juru-i.
Apoi le-a poruncit ienicerilor să distrugă catapeteasma, pentru a putea vedea tot altarul.
Şi, rătăcit în hăţişul triumfului, a poruncit:
― Strigaţi toţi într-un glas: Mehmet, fiul lui Murad, emirul turcilor, a venit pentru a consacra cea mai mare biserică a creştinilor unicului şi adevăratului Dumnezeu!
Soldaţii gălăgioşi au lăsat pentru moment sârguincioasa îndeletnicire de tâlhari şi au urmat îndemnul sultanului. Sub bolta milenarei biserici ei au strigat şi ecoul le-a răspuns. Apoi s-a întâmplat ceva surprinzător. De sub o trapă secretă din spatele altarului au apărut, unul după altul, douăzeci de prelaţi ai Bisericii Ortodoxe, înveşmântaţi de sărbătoare, episcopi, preoţi şi călugări. Pe piepturile episcopilor străluceau engolpioanele. Ceilalţi purtau medalioane conform cu rangul lor sacerdotal. Ei s-au apropiat de sultan, au îngenuncheat şi şi-au aplecat capetele în faţa lui şi i-au mulţumit, numindu-l învingător. Printre ei se afla şi părintele Ghenadios. Probabil că, în vreme ce turcii au intrat în oraş, ei s-au ascuns în subteranele catedralei.
Totul părea că se petrece după un acord secret. În orice caz, oprindu-i din avântul cu care începuseră să cerceteze ungherele mai ascunse ale bisericii, sultanul le-a spus ienicerilor:
― Aceştia sunt prizonierii mei, fiindcă ei mie nu s-au predat, dar eu vă voi plăti o sută de aspri pentru fiecare dintre aceşti Înalţi prelaţi ai Bisericii creştine. Duceţi-i în mănăstirea pe care ei înşişi şi-o vor alege şi, în aşteptarea poruncilor mele, ceauşii să le asigure protecţie! 
Iar episcopii şi preoţii au strigat în cor:
― Alegem Mănăstirea Pantocratorului!
În acelaşi moment, imamii şi dervişii au anunţat ora de rugăciune a amiezii. Sultanul a poruncit să i se aducă apă pentru a săvârşi abluţiunea rituală, în timp ce el îşi spăla picioarele, ienicerii i-au scos din bisercă pe episcopii, preoţii şi călugării greci. Apoi el a urcat cu picioarele goale pe altar, a călcat peste cruce şi, întorcându-se cu faţa spre răsărit, a recitat rugăciunea. Suita sa şi soldaţii au îngenuncheat şi au lovit cu capul dalele de marmură ale pardoselei pentru a-i consacra lui Allah, prin rugăciunea Islamului, cea mai minunată biserică a creştinătăţii.
După rugăciune, sultanul le-a poruncit dervişilor şi învăţătorilor Coranului să stropească biserica cu apă de trandafiri, pentru a o purifica de necurăţenia creştină.
În timp ce se îndrepta spre ieşire, m-am apropiat de sultan şi nimeni nu m-a împiedicat. Apoi am stat nemişcat în faţa lui, fără să spun o vorbă. M-a recunoscut, dar a fost derutat. Faţa lui a devenit pământie, şi-a rotit privirea în jur şi a şoptit:
― Îngerule! Ai venit să mă iei?
Dar şi-a revenit imediat şi le-a spus însoţitorilor:
― Să nu se atingă nimeni de el!
S-a apropiat mai mult de mine, mi-a atins mâinile şi obrajii ca să se convingă că sunt viu, apoi a izbucnit în râs şi a spus:
― Încă mai trăieşti, incoruptibilule? Sper că acum nu te mai îndoieşti că voi face din Biserica pontificală a Romei grajd pentru calul meu.
I-am spus:
― Ai fost mai înţelept decât mine. Nu mi-a fost scris să mor lângă zidurile oraşului. Dă poruncă să mi se taie capul, ca victoria ta să fie întreagă!
― Dar nu-ţi pierde răbdarea, îngerule! a spus, şi ochii lui de fiară sălbatică au strălucit. Pentru orice lucru există o clipă prielnică.
Şi-a continuat drumul şi a ieşit din biserică fără a se mai ocupa de mine. M-am amestecat printre oamenii din suita lui pentru a fi aproape de el. Voiam să mor, poate niciodată mai mult ca acum nu mi-am dorit cu atâta ardoare să mor. Mulţi oameni din suita lui m-au recunoscut, dar nici unul nu mi-a adresat o vorbă.
În faţa bisericii, înaintea sultanului au fost aduşi Lukas Notaras şi un grup de prizonieri, alcătuit din nobili şi senatori greci. Ei au îngenuncheat în faţa sultanului Mehmet care, pe un ton sever, i-a întrebat de ce au manifestat o opoziţie atât de încrâncenată, cauzând astfel oraşului multe stricăciuni iar oştirii lui pierderi grele. 
Lukas Notaras a privit în tăcere spre vizirul Khalil, care se afla în dreapta sultanului, cu barba lungă şi chipul istovit, fiindcă sultanul îl obligase să-l însoţească peste tot, să vadă cu ochii lui cât de însemnată i-a fost victoria.
― Vorbeşte! Vorbeşte cu curaj! l-a îndemnat sultanul pe megaducele Notaras.
― Ce am fi putut face când chiar din propria ta tabără au fost unii care ne-au încurajat să rezistăm? a spus Notaras cu glas amar, uitându-se în continuare acuzator spre vizirul Khalil.
Mehmet s-a întors atunci brusc spre Khalil şi, apucându-l de barbă, a început să zgâlţâie în sus şi-n jos capul cărunt al bătrânului vizir. Apoi a spus cu o voce foarte puternică, pentru a fi auzit de ieniceri:
― Te cunosc eu, Khalil, prieten al creştinilor! Dar tu i-ai slujit cu credinţă tatălui meu, la fel cum tatăl tău şi bunicul tău au slujit cu credinţă ca mari viziri sultanilor dinainte. De aceea te iert şi nu-ţi tai capul după cum ai merita. Dar înaintea ochilor mei să nu mai îndrăzneşti să apari vreodată! Ascunde-te în cel mai îndepărtat colţ al imperiului meu! Ca bunicul tău, care s-a înfăţişat prima dată în faţa sultanului în chip de cerşetor, trăieşte tu însuţi de acum înainte ca cerşetor!
Această sentinţă rapidă a fost o probă de curaj, de care o parte din sfetnicii lui poate că nu-l credeau în stare, numai că mulţi nu au înţeles că această clipă el a aşteptat-o cu răbdare încă din copilărie, cu aceeaşi răbdare cu care a aşteptat să cucerească oraşul Constantinopol. Tinerii ofiţeri au început să-l insulte pe bătrânul vizir Khalil şi, după câteva clipe de ezitare, au început şi ienicerii să-l înjure. După ce s-a uitat atent spre demnitarii din suita sa, Mehmet a remarcat câţiva bătrâni care nu păreau entuziaşti de hotărârea pe care o luase. Desemnându-i cu degetul, le-a poruncit:
― Urmaţi-l pe Khalil!
Ceauşii le-au smuls însemnele demnităţii de vizir cu tot cu veşminte. Pe jumătate despuiaţi, ei l-au urmat pe Khalil pe calea umilinţei şi uitării, în timp ce ienicerii strigau după ei numindu-i prieteni ai creştinilor şi îi loveau cu bulgări de pământ însângerat.
După ce bătrânii alungaţi nu s-au mai văzut, sultanul Mehmet s-a întors din nou spre greci şi i-a întrebat:
― Unde este împăratul vostru? Ce ştiţi despre el.
Grecii s-au uitat unul la altul şi au clătinat din cap. La rândul său, sultanul a ridicat braţele, prefăcându-se că se roagă şi i-a întrebat ironic: 
― Dar cum este cu putinţă? Voi nu aţi luptat alături de Împăratul vostru?
Câţiva senatori şi-au aplecat capul cu umilinţă, dar Lukas Notaras a răspuns cu mândrie:
― Împăratul Constantin a trădat credinţa noastră vânzându-ne pe noi, grecii, papei şi latinilor. Noi nu-l recunoaştem de împărat. Noi preferăm să-ţi slujim ţie.
Apoi sultanul a poruncit să se aducă la cunoştinţa oştirii că trebuie găsit cadavrul împăratului Constantin, dacă acesta a căzut în timpul luptelor. A făgăduit o bună recompensă atât aceluia care îi va găsi cadavrul, cât şi aceluia care poate dovedi că l-a ucis. Nici n-a terminat bine de spus asta, că au şi apărut doi bărbaţi, care nu aşteptaseră decât acest moment. Fiecare s-a jurat pe Allah şi pe barba sa că l-a ucis cu propria mâna pe împărat, apoi au început amândoi să se certe în faţa sultanului, fiecare susţinând cu îndârjire că celălalt minte. Sultanul le-a spus amândurora să caute trupul împăratului şi ei au plecat certându-se în continuare şi explicând în ce loc l-au lovit pe împărat.
Din nou li s-a adresat grecilor sultanul, dar de data aceasta a fost mai prietenos şi le-a promis multe, declarându-le că are încredere să lase pe mâna celor mai competenţi greci guvernarea oraşului. Le-a cerut să-i dea o listă cu nobilii de încredere, pentru a le răscumpăra el, sultanul, viaţa de la soldaţii care îi vor fi făcut prizonieri sau sclavi. Lukas Notaras a spus imediat, din memorie, treizeci de nume. Ceilalţi au dat doar numele prietenilor lor.
Nu am mai putut să mă stăpânesc, m-am apropiat de Lukas Notaras şi i-am strigat:
― Trădător nebun, îţi grăbeşti singur pieirea!
S-a umplut de mânie Notaras când m-a văzut venind dinspre suita sultanului şi a spus cu năduf:
― O politică suplă nu înseamnă trădare. Este singura salvare a unui popor disperat. Dacă mi-am pătat mâinile, am făcut-o pentru poporul meu. Cineva trebuia s-o facă. Poate că pentru un astfel de lucru este nevoie de mai multă bărbăţie decât pentru o moarte în zadar. Tu nu mă cunoşti destul pentru a mă judeca.
I-am spus:
― Fiica ta ajunsese să te cunoască şi te-a judecat. Oamenii tăi au omorât-o la Kerkoporta, când ea a încercat deznădăjduită să apere renumele familiei Notaras de ruşinea trădării.
Notaras a pălit şi în ochii lui am citit o spaimă nemaipomenită. A urlat: 
― Eu n-am nici o fiică! Eu n-am avut niciodată vreo fiică! Eu am doar doi băieţi. Iar povestea ta cu Kerkoporta este lipsită de sens.
S-a uitat când spre sultan, când spre congenerii lui, care s-au retras lăsând în juru-i un spaţiu gol. A făcut un efort, şi-a regăsit calmul şi i s-a adresat astfel sultanului:
― Acest bărbat, mesagerul tău, te-a înşelat. El însuţi îţi poate confirma că am încercat de multe ori să colaborez cu el în favoarea ta. Doar din lăcomie şi ambiţie m-a refuzat, pentru a se bucura de unul singur de protecţia ta. Nu ştiu ce va fi făcut el în favoarea ta, dar mare lucru nici nu putea face, din moment ce era prietenul latinilor şi al lui Giustiniani. Dumnezeu este martor că am slujit intereselor tale.
Mehmet a avut doar un surâs îngheţat, mi-a făcut semn cu mâna şi a mai spus o dată:
― Răbdare, incoruptibilule!
Apoi a dat o poruncă vistiernicului, s-a întors spre greci şi i-a sfătuit:
― Însoţiţi-l pe vistiernic şi căutaţi în grupurile de ostatici sau pe corăbii bărbaţii pomeniţi de voi. Probabil că mulţi îşi vor fi schimbat veşmintele bogate pentru a-şi ascunde rangul sub aparenţe înşelătoare, probabil că nici n-ar îndrăzni să-şi spună adevăratul nume, aşa că, oricât de mult le-aş plăti oamenilor mei, tot n-ar reuşi să-i găsească. Dar în voi au încredere. Mai mult, voi le puteţi recunoaşte chipul. Cumpăraţi libertatea lor de la negustorii de sclavi şi de la soldaţi!
Şi, pentru a arăta cât de mult ţine să fie găsiţi, l-a autorizat pe vistiernic să cheltuiască până la o mie de aspri pentru fiecare nobil răscumpărat.
Grecii au fost uimiţi de generozitatea sultanului şi l-au urmat de îndată pe vistiernic, discutând aprins şi disputându-şi între ei demnităţile cu care vor fi învestiţi. Dar Mehmet s-a uitat la mine cu un zâmbet perfid, fiindcă ştia că eu pot citi în inima lui. Pe Lukas Notaras l-a trimis înapoi la palatul său, urându-i prieteneşte grabnică însănătoşire soţiei.
Nu a mai părut interesat de mine sultanul. L-am însoţit totuşi până la Blaherne. Când a văzut sălile murdare, pe care veneţienii le despuiaseră de bogăţii, sultanul Mehmet a declamat:
Bufniţa suspină printre colonade, 
Un păianjen este paznic la-mpărat. 
Poarta Harisiană era deschisă, iar peste şanţul de apărare fusese deja construit podul; în dreptul porţii, sultanul i-a întâlnit pe ofiţerii furioşi ai ienicerilor, care, după ce s-au aruncat la pământ în faţa lui, au întrebat ce să le facă marinarilor din Creta care au apărat cele două turnuri din vârful colinei Acropole şi au refuzat să se predea.
Ienicerii ar fi putut să înconjoare turnurile cu buşteni şi să-i ardă de vii, dar erau prea ocupaţi cu jaful pentru a-şi pierde vremea cu o treabă ca asta doar pentru a omorî o mână de creştini. Mehmet ştia cum gândesc ei, de aceea, pentru a nu încuraja indisciplina şi pentru a nu le da un prilej să-i pună la îndoială hotărârile, a schimbat răul în bine şi a spus generos:
― Eu îi respect pe oamenii curajoşi, fie ei chiar şi creştini. Pentru vitejia de care au dat dovadă, merită să trăiască. Să-şi ia armele şi lucrurile pe care le au, să meargă pe corabia lor şi nimeni să nu le facă vreun rău!
Oarecum neîncrezători în promisiunile făcute de turci, marinarii din Creta au evacuat de îndată turnurile, ca să nu-i apuce seara, şi au mers până în port cu sacii lor plini de lucruri în spinare, croindu-şi drum doar pe străzile pustii, pentru a evita întâlnirea cu turcii care continuau jaful cu mare râvnă. Le-au luat cu ei şi pe cele câteva călugăriţe de la mănăstirea apropiată, care fuseseră pângărite de turci.
După ce sultanul şi suita lui au plecat călare ca să sărbătorească victoria, m-am întors la Kerkoporta şi am îngropat trupul neînsufleţit al Annei Notaras într-o cavitate scobită în zid de un proiectil. Mi s-a părut cel mai bun şi mai respectabil mormânt. Şi m-am gândit că într-o zi, cândva, din ochii ei căprui vor răsări flori întunecate ce vor privi oraşul dintre ruinele zidului.
În beţia sângelui şi jafului din oraş, viaţa unui om nu mai are nici un preţ. După ce sultanul a plecat, turcii nu s-au mai sfiit şi au continuat măcelul şi s-au încăierat unii cu alţii pentru prăzi şi pentru femeile cu care voiau să se distreze. Pentru că nu au vrut să-l recunoască pe Profetul musulmanilor, unii dervişi ignoranţi şi fanatici mutilau bucată cu bucată trupurile grecilor luaţi prizonieri.
Am umblat fără să ştiu pe unde calc şi sufletul mi-a fost amorţit de tristeţe; în jurul meu totul era îngrozitor şi confuz, dar nimeni nu s-a atins de mine. În mintea mea a stăruit doar ideea că trebuie să văd totul. Cu cât se umplu mai mult ochii de orori, cu atât mai mult se îndobitocesc, iar omul nu se mai poate smulge din mijlocul grozăviei, nu mai are putere să nu vadă. Sunt sătul de tirani şi de fanatici, de crima, de cruzimea şi de patima lor mereu reînnoită, de coşmarul din care nu mă mai deştept, care-mi umbreşte mintea şi-mi loveşte inima.
În apropierea bibliotecii imperiale am văzut câţiva negustori latini cu căruţe la care erau înhămate nişte biete mârţoage. Ei cumpărau de la ieniceri cărţi şi suluri de manuscrise pe pergament. Capul cărunt al bibliotecarului fusese retezat şi aruncat cu o lovitură de picior în mijlocul curţii, unde zăcea într-o baltă de sânge. Ienicerii smulgeau copertele bogate ale Evangheliei şi ale altor cărţi sfinte şi ardeau paginile ornamentate, pentru a recupera aurul pur din miniaturi şi din iniţiale. Fără să crâcnească, negustorii cumpărau doar cărţile ce nu aveau ferecaturi aurite, miniaturi sau ornamente, fiindcă altfel ienicerii preferau să le arunce în foc decât să se tocmească pentru doi bani de argint.
Printre negustorii de cărţi era şi un tânăr erudit din Veneţia, mare amator de cărţi rare, care se ocupa de copierea şi desenarea cărţilor. Plângea privind cărţile pe care le ardeau turcii, îşi isprăvise banii. Povestea că a cumpărat zece tomuri din opera lui Aristotel şi-şi blestema stăpânul, care-i dăduse prea puţini bani ca să cumpere din Constantinopol cărţi rare după ce va fi fost ridicat asediul. L-a un moment dat, pierzându-şi el stăpânirea de sine, n-a mai suportat şi a scos din foc o carte căreia îi fuseseră de-acum detaşate copertele aurite. Iar ienicerii au început să-l lovească cu picioarele în burtă.
N-aş putea spune de ce m-au purtat paşii încă o dată la Poarta Sfântului Roman. Era o nemaipomenită agitaţie acolo şi ienicerii căutau în grămezile de cadavre trupul neînsufleţit al împăratului Constantin, fiindcă sultanului nu-i erau de ajuns doar vorbele celor care-l văzuseră murind. Ienicerii ştergeau cu bucăţi de pânză înmuiate în apă feţele morţilor de pe care nu se mai puteau distinge trăsăturile. Până la urmă, cadavrul împăratului a fost găsit. Dar nu după chip l-au recunoscut, ci după cizmele de purpură împodobite cu vulturul bicefal. Pentru că basileul nu a smuls de pe ele însemnele puterii, chiar dacă în timpul asediului a luptat cot la cot cu soldaţii de rând.
Am mers mai departe şi am ajuns la magaziile unde fuseseră duşi latinii şi grecii răniţi. Dar fiind ei doar nişte creştini blestemaţi, după ce au fost azvârliţi afară, li s-au retezat capetele. Trupurile lor, unele peste altele, zăceau pe stradă, în apropierea porţilor. Turcii răniţi le luaseră locul. Gemetele şi strigătele de durere ale turcilor nu se deosebeau cu nimic de cele ale creştinilor. 
Urlau disperaţi pe diferite graiuri, cerând să li se dea apă sau implorându-i pe cei în putere să-i omoare pentru a scăpa de suferinţă.
De bolnavi se îngrijeau câţiva chirurgi turci şi dervişi bătrâni, ajutaţi de călugăriţele ce fuseseră luate ostatece după căderea oraşului. Fiind ele prea bătrâne şi prea urâte, nemeritând omagiile învingătorilor, fuseseră obligate să facă această muncă murdară şi dezgustătoare. Ceauşii erau deasupra tuturor şi-i căutau pe turcii care-şi jefuiau răniţii proprii.
Printre călugăriţe am recunoscut-o pe Hariclea. Fusese bătută şi avea pe ea doar o cămaşă sfâşiată. Faţa ei urâtă era umflată de plâns. Stătea în genunchi şi-l ţinea de mână pe un tânăr frumos din Anatolia, al cărui obraz era abia uşor umbrit de o barbă mătăsoasă. Pe chipul băiatului se şi vedea paloarea morţii şi din legătura de pânză ce-i strângea pieptul picura sânge.
― Hariclea! am strigat-o eu. Eşti încă în viaţă. Ce faci aici?
S-a uitat la mine fără nici o expresie de mirare, ca şi cum faptul că am apărut lângă ea ar fi fost unul dintre cele mai obişnuite lucruri din lume şi mi-a spus:
― Acest turc dezgustător m-a prins de mână şi nu-mi mai dă drumul. Nu înţeleg ce spune.
Şi a mai spus suspinând:
― Este atât de tânăr şi de frumos băiatul acesta, că nici nu ţin neapărat să-mi eliberez mâna din mâna lui. În curând va muri.
Cu cealaltă mână, Hariclea i-a şters sudoarea morţii de pe frunte şi i-a mângâiat obrajii rotunzi de copil, iar faţa crispată de durere a tânărului s-a destins. Apoi ea a izbucnit în plâns şi, printre suspine, a spus:
― Bietul băiat, n-a apucat şi el să jefuiască oraşul împreună cu ceilalţi, să se bucure de răsplată pentru vitejia lui din timpul luptei. Are prea multe răni şi a pierdut mult sânge. Ar fi putut fura giuvaieruri şi aur, s-ar fi putut distra cu multe fete frumoase, dar alt noroc n-a avut sărmanul decât să strângă mâna osoasă a unei femei bătrâne.
Tânărul a deschis ochii, a privit prin noi fără să ne vadă şi a murmurat ceva în turceşte.
― Ce spune? a întrebat Hariclea, şi chipul ei a devenit mai luminos, fiindcă se deşteptase din nou în ea curiozitatea dintotdeauna.
― Mărturiseşte că nu există nici un alt Dumnezeu în afară de Dumnezeu, i-am răspuns eu. Şi întreabă dacă şi-a meritat dreptul de a ajunge în paradis.  
― Bineînţeles că şi-a meritat Paradisul, a rostit Hariclea. Spune-i repede! Au şi turcii Paradisul lor, după cum şi noi, creştinii, avem cerul nostru. Nu mă îndoiesc, el va ajunge în Paradis, bietul băiat.
Un derviş, care purta un pieptar din piele de ţap ce mirosea cumplit, şi-a aplecat capul în faţa băiatului muribund şi a început să recite versetele din Coran care povestesc despre apa răcoroasă a Paradisului, despre arborii fructiferi şi despre huriile veşnic fecioare. Băiatul a început să zâmbească. Dar după ce dervişul a plecat, a strigat de două ori cu vocea stinsă: Mamă, mamă!
― Ce spune? a întrebat Hariclea.
― Crede că eşti mama lui, i-am răspuns eu.
Hariclea a izbucnit într-un plâns şi mai aprig şi a spus:
― N-am avut şi eu un fiu... Nici un bărbat nu m-a vrut. Dar dacă el aşa crede, n-aş vrea să-l dezamăgesc pe sărmanul băiat. Şi-apoi, nici nu este un păcat.
A sărutat mâna băiatului, şi-a lipit obrazul de obrazul lui şi a început să-i vorbească cu o voce surprinzător de blândă, ca şi cum, în acel moment zadarnic dintre viaţă şi moarte, ar fi vrut să-şi descarce toată tandreţea înmormântată din inima ei. Agonizând, băiatul a mai strâns o dată cu putere mâna uscată din mâna sa şi a închis ochii.
Deodată mi-am amintit ceva. Fără să mă uit în jurul meu, am traversat orbeşte oraşul şi am ajuns la Mănăstirea Pantocratorului. Trebuia să ştiu. Trebuia să văd cu ochii mei.
În mijlocul curţii, soldaţii tâlhari aprinseseră focul să-şi fiarbă mâncare. Aruncau în foc altarul tăiat în bucăţi şi icoanele sfinte. Am trecut pe lângă ei şi am ajuns la heleşteul cu peşti. M-am străduit mult până ce am reuşit să prind unul din peştii cenuşii ca pământul care înotau încet în apă. Când l-am scos din apă la lumina zilei, a devenit roşu ca rugina, aşa cum prorocise călugărul Ghenadios.
Trecutul se scufunda împrejurul meu, icoanele sfinte ardeau sub ceaunele ienicerilor, timpul răsturnat urma o altă cale, legile naturii se clătinau.
Pietrele au vărsat lacrimi, peştii cenuşii din heleşteul Mănăstirii Suveranului Lumii s-au colorat în roşul suferinţei. Ziua s-a sfârşit, întunericul a căzut peste lume. A început noaptea Fiarei. Cu capul aplecat, am ajuns acasă şi m-am închis în camera mea.
Trupul mi-a cerut să mă odihnesc, dar sufletul meu este atât de trist şi nu mai pot să dorm. Am scris ca să nu mai gândesc, am scris chiar şi despre lucruri neînsemnate, mici, goale de conţinut, doar pentru a nu urla de durere, am scris până ce negrul cernelii s-a schimbat în roşu de sânge. Dar cine poate şti ce este sau nu este important? În faţa lui Dumnezeu, virtutea unei muşte are aceeaşi valoare cu virtutea unui elefant.
Începe o nouă zi. Soarele lui Dumnezeu nu a încetat să lumineze pământul, îi încălzeşte şi-i mângâie cu raze iubitoare atât pe cei răi, cât şi pe cei buni. Trebuie din nou să-mi folosesc ochii şi urechile, să ies afară în lume, să văd tot ce se întâmplă. Până la capăt. Dar mă bucur că ea a murit, dragostea mea, că nu a trebuit să trăiască o asemenea zi.

30 mai 1453
În cursul dimineţii a apărut un ceauş în casa mea. Dovadă că sultanul Mehmet nu a uitat de mine. Manuil i-a pregătit de mâncare. Nu m-au deranjat nici unul, nici altul.
Ceauşul nu m-a împiedicat să ies din casă. S-a ridicat doar şi m-a urmărit cuviincios de la o distanţă de douăzeci de paşi.
Au început să se umfle cadavrele pe străzi şi în pieţe. Atât dinspre Europa, cât şi dinspre Asia, fâlfâindu-şi aripile, au sosit stoluri întregi de corbi în oraş. Câinii urlă a moarte prin ogrăzi. Unii s-au sălbăticit şi ling sânge sau sfâşie feţele cadavrelor.
Oastea sultanului şi-a schimbat peste noapte, într-un mod bizar, înfăţişarea. Doar ceauşii pot fi recunoscuţi după mantourile verzi şi ienicerii după bonetele albe din fetru. S-ar putea spune că bărbaţii care trec pe stradă s-au deghizat pentru o sărbătoare macabră. Cei care umblau până mai ieri în picioarele goale şi păşteau caprele poartă încălţări din piele suplă şi sunt înveşmântaţi în mătăsuri fine şi velur. Un negru cu faţa ciuruită de variolă poartă un mantou greu, brodat cu fir de aur. Toţi s-au spălat şi purificat conform preceptelor Islamului. Cu toate acestea, în tot oraşul pluteşte un miros de cadavre în putrefacţie.
Hoţia a devenit sistematică. Una după alta, casele sunt golite de mobilier şi de covoare, chiar şi de cele mai neînsemnate lucruri. Numeroase care, trase de boi, încărcate cu lucruri, ies din oraş. În toate pieţele sunt negustori care cumpără prada şi o încarcă pe spinarea măgarilor şi cămilelor. Cei mai aprigi tâlhari pătrund prin pivniţe în caselor nobililor, după ce au spart cu baroasele şi târnăcoapele pereţii. Din când în când se aud ţipete. Altă ascunzătoare este descoperită. Oamenii ascunşi prin poduri sau în rezervoarele goale de apă sunt traşi de păr şi de bărbi afară. 
Dintre picioarele calului prăbuşitei statui ecvestre imperiale, capul împăratului Constantin priveşte oraşul cu ochi sticloşi. Mehmet a ordonat să fie expus în centrul oraşului pentru a putea înţelege toţi grecii că împăratul este mort şi că el, sultanul, îi moşteneşte împărăţia.
Neliniştit, sultanul Mehmet umblă călare prin tot oraşul şi cercetează palatele şi bisericile. Pe Acropole s-a oprit şi a spus: Aici îmi voi construi seraiul!
Lângă coloana lui Arcadius au fost decapitaţi creştinii. Aici odihneşte, printre numeroasele cadavre de nobili, şi trupul fără de cap al lui Gerolamo Minotto, bailul Veneţiei. Aici este locul meu! m-am gândit eu şi m-am aşezat pe pământ, aşteptând sosirea sultanului ca să alcătuiască noul guvern grec.
Am aşteptat până seara; în cursul zilei, gărzile sultanului şi ceauşii au adus aproape cincizeci de greci cumpăraţi pe socoteala sultanului de pe corăbii sau din refugii. Li s-a dat apă să bea şi o fiertură să mănânce, li s-au adus chiar şi veşminte pe măsura rangului lor. Dar ei erau încremeniţi în neliniştea lor şi doar puţini au îndrăznit să-şi adreseze în şoaptă unul altuia câteva vorbe. Din când în când, ceauşii aduceau capetele retezate ale nobililor greci şi le aliniau de-a lungul bordurii de marmură a pieţei. Prizonierii arătau spre ei şi murmurau numele celor pe care îi recunoşteau. Mulţi căzuseră de pe zidurile de apărare în timpul luptei şi fuseseră recuperaţi din mormanele de cadavre. Ceilalţi fuseseră ucişi pe când se apărau.
Într-un sfârşit, însoţit de tinerii săi viziri, a apărut sultanul şi a coborât de pe cal clătinându-se. Avea obrajii umflaţi de vin şi de veghe, îşi ţinea mâna pavăză peste ochi pentru a se apăra de soare. Dar în pupilele întredeschise ale ochilor lui imobili lucea o privire răutăcioasă şi hotărâtă.
Prizonierii au îngenuncheat în faţa lui şi şi-au aplecat capetele atingând cu frunţile dalele de piatră. Sultanul li s-a adresat cu ipocrită prietenie, poruncindu-le să se ridice. Iar în timp ce trezorierul striga numele ostaticilor, sultanul Mehmet le cerceta atent chipurile şi-l îndemna pe fiecare să-şi confirme identitatea. Cei mai mulţi erau descendenţi ai familiilor greceşti vechi de sute de ani şi numele lor era legat, atât în bine, cât şi în râu, de istoria oraşului. Doar câţiva demnitari lipseau.
Apoi Mehmet s-a aşezat pe o dală de marmura, cu picioarele încrucişate, şi-a mângâiat fruntea şi a rostit:
― Prea multe-s lucrurile de care trebuie sa mă ocup, de aceea sunt obosit. Dar nu-mi îngăduie conştiinţa să las pradă neliniştii nişte demnitari atât de importanţi. Am sosit aici, după cum am promis, pentru a stabili guvernul grec pe noi baze, în aşa fel încât atât poporul grec, cât şi celelalte popoare ale imperiului meu să poată convieţui în înţelegere şi prietenie. Mi s-a povestit că voi toţi sunteţi bărbaţi cu judecată, care, în ciuda voinţei voastre, v-aţi războit cu mine. Dar că acum, după ce oraşul a fost pierdut, aţi fi dispuşi să mă recunoaşteţi de împărat şi să vă puneţi în valoare experienţa şi cunoştinţele în folosul meu ― un tânăr neştiutor încă întru ale guvernării, ca poporul să nu pună la îndoială capacitatea mea de a-l conduce. Aşa este?
Ostatecii au strigat într-un glas că sunt gata să-i slujească. Iar Mehmet a încruntat din sprâncene, şi-a învârtit privirea în juru-i şi a întrebat cu ipocrită mirare:
― Dar unde este poporul grec?
Iar soldaţii care înconjurau piaţa şi suita sultanului au repetat întrebarea râzând cu poftă şi strigându-şi-o unul altuia. Au fost găsiţi îndată câţiva bătrâni şi câteva femei, înspăimântaţi, pe jumătate despuiaţi, care au fost împinşi cu lovituri de picioare spre sultan. Soldaţii care-i împingeau au răcnit:
― Emirule, părinte al nostru! Priveşte! Aici este poporul grec.
Iar Mehmet a rostit cu demnitate:
― Fie-vă poporul vostru martor! Veţi promite şi vă veţi jura voi oare pe Dumnezeul vostru şi pe toţi sfinţii sărutând crucea ,pentru a confirma supunerea şi jurământul ,că-mi veţi sluji până la moarte, orice-ar fi să vă cer vouă, oricare ar fi locul în care vă voi aşeza?
Ostatecii au jurat strigând, şi-au făcut semnul crucii şi au vibrat din toată fiinţa lor, gata să sărute crucea ca pecetluire a jurământului de supunere. Doar câţiva au rămas tăcuţi, cu sprâncenele încruntate şi l-au privit suspicioşi pe sultan.
― Facă-se voia voastră! a spus Mehmet. Voi aţi dorit-o. Îngenuncheaţi deci unul după altul în ordinea rangului vostru şi plecaţi-vă bine capetele, ca să puteţi fi mai uşor descăpăţânaţi de către călău, în felul acesta veţi sluji cel mai bine, atât mie, cât şi intereselor mele. Vă promit că voi da poruncă slujitorilor mei să vă aşeze capetele la loc de cinste, alături de cele ale vrednicilor voştri compatrioţi, în rest, nu vă voi face nici un rău, fiindcă aţi fost înţelepţi şi aţi promis de bunăvoie că-mi veţi fi credincioşi şi că vă veţi supune poruncilor mele, oricare-ar fi ele.
Mai întâi grecii l-au privit încremeniţi, de parcă un fulger s-ar fi abătut din senin în faţa lor. Apoi au început să ţipe şi să ameninţe cu pumnii, iar unii au sfârşit iute în iataganele soldaţilor, după ce au încercat să se arunce asupra sultanului ca să-l omoare, chiar dacă nu erau înarmaţi. Dar ceilalţi au spus:
― Fraţilor! Să înfruntăm moartea bărbăteşte, fiindcă ne-am săpat groapa cu mâna noastră.
Iar sultanul şi-a ridicat braţele şi a rostit cu o afectată blândeţe în glas:
― Nimic nu vă împiedică să constituiţi un guvern grec în Cerul creştinilor, mai cu seamă ca acolo veţi găsi, oricum, mult mai mulţi greci decât aici, în Constantinopol. Aşa că grăbiţi-vă să ajungeţi la timp acolo, în ordinea rangului la care aspiraţi!
Ultimele lui vorbe au fost semnalul pe care călăii îl aşteptau şi ei au venit degrabă să-şi împlinească misiunea. Soldaţii i-au prins de braţe pe ostatici şi i-au forţat să îngenuncheze. Sângele a ţâşnit gâlgâind aproape de picioarele sultanului, iar sultanul a dat poruncă să fie aliniate capetele pe bordura de marmură. Aşa se face că în scurtă vreme toată piaţa Coloanei lui Arcadius a fost înconjurată de capetele demnitarilor greci, de pe care picura sângele. Pe feţele lor erau încremenite expresia groazei încercate şi lacrimile ce nu se uscaseră încă.
Dar sultanul le-a vorbit din nou bătrânilor împietriţi de spaimă şi femeilor care plângeau, folosind graiul grecilor de rând din Constantinopol:
― Cu ochii voştri aţi văzut că nu revendic dreptul de cuceritor al Constantinopolului. Eu am venit ca eliberator al poporului grec de sub opresiunea milenară a împăraţilor şi nobililor. Pentru suferinţele prin care a trecut oraşul, sunteţi, fără îndoială, doar voi cei vinovaţi, fiindcă nici nu aţi fost în stare să vă scuturaţi la timp de jugul vostru, nici nu m-aţi chemat în ajutor. Dar suferinţele voastre s-au sfârşit. Eu îl asigur pe fiecare supravieţuitor că-şi poate păstra casa şi bunurile pe care le are, că este liber să muncească la fel ca până acum. În plus, de aceeaşi libertate se vor bucura şi cei fugiţi care se vor întoarce. Allah este bun şi milostiv, veţi vedea! Aţi fost atât de mult jupuiţi, înşelaţi şi tâlhăriţi, încât acum, când vi se oferă adevărata libertate, nici nu sunteţi în stare s-o recunoaşteţi. Dar mulţumită mie, oraşul vostru va fi mai înfloritor ca oricând. Voi face din Constantinopol cea mai strălucitoare nestemată a turbanului meu, cetatea regină a Orientului şi Occidentului! 
Şi i-a poruncit vistiernicului să dăruiască fiecărui grec destui bani să poată să răscumpere libertatea rudelor şi  pentru ca aceştia să aibă cu ce să-şi ducă traiul .Era un preţ bun, fiindcă, dintr-un motiv sau altul săracii care nu sunt tineri şi în bună formă, sunt întotdeauna vânduţi doar pentru un bănuţ de argint. Dar bătrânii îndureraţi de moartea celor dragi, de violurile săvârşite asupra femeilor şi copiilor lor, cât şi femeile ce trecuseră prin câte trecuseră, nu au fost nicicum impresionaţi de preţul răscumpărării lor, pe care sultanul îl plătise. De fapt, nici nu mai erau în stare să priceapă ce se întâmplă cu ei.
Priveam uimit în jurul meu şi sângele şiroia pe dalele de marmură. Paşii m-au purtat în faţa sultanului. L-am întrebat:
― Dar megaducele Notaras? Nu-l văd aici. Ce loc îi vei fi rezervat în echitabilul tău plan?
M-a privit binevoitor, a scuturat din cap şi a rostit pătimaş:
― Răbdare, îngerule! Am trimis ceauşii să-l aducă aici împreună cu fiii lui, dar văd că întârzie.
Şi în timp ce, curios, îmi cerceta chipul, mi-a explicat:
― Notaras şi-a ascuns fiica şi neagă cu străşnicie că ar şti unde este. De aceea, l-am trimis la palatul său pe eunucul alb, să mi-l aducă pe băiatul cel mic, cu care doresc să-mi împlinesc poftele. Este un băiat frumos şi vreau ca însuşi megaducele, tatăl lui, să mi-l dăruiască pentru a mă desfăta cu el după cum îmi va fi placul.
I-am spus:
― Ai băut mult. Sfidezi legile Coranului tău.
Şi-a ridicat cu mândrie capul, a zâmbit larg, dezvelindu-şi dinţii de fiară sălbatică, şi a strigat:
― Eu sunt singura lege! Nu mai am nevoie de nici un înger care să-mi şoptească la ureche că sunt muritor, fiindcă ştiu că sunt mai mult decât un muritor. Nici Dumnezeu nu este în stare să-şi dispute cu mine puterea asupra poporului meu pământean. Este de ajuns să ridic braţul şi capetele cad. Este de ajuns ca tunurile mele să tragă şi cad zidurile celor mai puternice cetăţi. Vei mai nega că sunt mai mult decât un om?
I-am privit chipul şi am ştiut că, în felul lui, substituindu-se lui Dumnezeu, avea dreptul să decidă asupra adevărului uman şi a morţii terestre.
I-am spus:
― Plină de prejudecăţi îţi este încrederea. Şi de te-ai înălţat singur deasupra tuturor, tu însuţi ţi-ai făurit lanţuri şi mai înspăimântătoare decât lanţurile în care este încătuşat oricare alt om.
Lanţurile timpului şi ale spaţiului îţi vor macină carnea trupului tău muritor şi-ţi vor zdrobi sufletul. Iar după ce vei muri, nu vei mai fi nimic. 
Iar el a urlat:
― Va rămâne amintirea mea atât timp cât vor mai trăi oameni pe pământ. Am mai spus-o: nu mi-e dor de îngeri care să-mi şuşotească la urechi!
― Atunci porunceşte să fiu ucis! l-am rugat eu. Te-am părăsit când am înţeles clar cine eşti, ce intenţii ai şi ce urmează să se întâmple. Nu, mult timp n-aş mai fi putut rămâne lângă tine. Fii milostiv şi omoară-mă, ca sângele meu să se amestece cu sângele fraţilor mei.
Dar el mi-a aruncat doar batjocoritoru-i zâmbet de fiară şi a repetat:
― Răbdare, Îngerule! Să privim mai întâi împreună ce adânc se poate cufunda în umilinţă cel mai nobil grec.
Când mă depărtam de el, au sosit eunucii aducându-l cu ei pe megaducele Lukas Notaras împreună cu cei doi fii. După ce a auzit porunca sultanului, bănuiesc că Notaras, fiind un bărbat înţelept, a înţeles care-i va fi soarta. A păşit demn şi nu s-a prosternat în faţa sultanului. Eunucul alb i s-a adresat astfel sultanului:
― Stăpâne! A refuzat să se supună poruncii tale şi nu a acceptat să-şi trimită pentru plăcerile tale fiul la harem. De aceea i-am adus pe toţi în faţa ta.
Arătând cu mâna spre capetele aliniate pe bordura de marmură a pieţii, sultanul Mehmet i-a spus megaducelui:
― Oare de ce nu te-ai supus poruncii mele, când eu am constituit guvernul grec conform listei pe care tu mi-ai dat-o?
Cu chipul împietrit, Notaras a privit de jur împrejur, şi-a făcut repede semnul crucii, a ridicat ochii spre cer şi a urlat:
― Doamne, recunosc judecata Ta! Tu eşti, într-adevăr, Dumnezeul Judecăţii!
Apoi a mers încet de-a lungul bordurii de marmură, s-a oprit o clipă în faţa fiecăruia şi a spus:
― Frate al meu, iartă-mă, că n-am ştiut ce fac!
După aceea s-a întors la fiii lui, a pus mâinile pe umerii lor şi le-a spus:
― Să mulţumim lui Dumnezeu că murim păstrându-ne credinţa şi demnitatea neamului nostru grec!
Sultanul şi-a ridicat braţele şi a strigat cu vădită mirare:
― Cine ţi-a vorbit de moarte? Oare nu ţi-am făgăduit că te voi înălţa deasupra tuturor grecilor? Supune-mi-te şi porunceşte-i frumosului tău fiu să accepte dorinţele mele, oricare-ar fi să fie! 
A spus megaducele Notaras:
― Dacă tot ai hotărât că eu trebuie să mor, nu-i nevoie să te înjoseşti pentru a găsi un pretext. M-am smerit deja în faţa lui Dumnezeu. Pentru ce m-aş smeri şi în faţa ta? Şi de m-aş umili, tot n-am fi noi salvaţi, nici fiii mei, nici eu. Dar potoleşte-mi curiozitatea de om şi spune-mi: oare de ce, în ciuda tuturor legilor înţelepciunii politice, trebuie să mor?
Şi-a înclinat spre el sultanul Mehmet faţa înflăcărată şi a murmurat:
― Tu l-ai trădat pe împăratul tău, aşa că ai putea să mă trădezi şi pe mine.
Megaducele Notaras şi-a aplecat capul şi a mai spus o dată:
― Doamne, Tu eşti, într-adevăr, Dumnezeul Judecăţii!
Apoi a cerut favoarea ca fiii lui să fie decapitaţi mai întâi, pentru a fi sigur că ei nu-şi vor renega credinţa ca să-şi salveze viaţa. Sultanul a acceptat. Cu mâinile lui, megaducele a aplecat capul băieţilor lui în faţa securii călăului, întâi a fost decapitat cel mare, după aceea cel mic. Nici o lacrimă nu a curs din ochii lui negri, pe care sultanul Mehmet îi urmărea cu interes. După ce i-au fost omorâţi fiii, Notaras a spus:
― Conştiinţa mea este curată şi tot ceea ce am făcut doar pentru poporul meu am făcut. Dar pe tine nici nu te-am cunoscut, turcule, nici nu ţi-am bănuit ambiţia fără de margini. Aceasta a fost greşeala mea. Oare-mi vei îngădui să mă rog mai înainte de a muri?
Din cauza bărbăţiei de care a dat dovadă megaducele, sultanul a fost nevoit să-i accepte rugămintea şi le-a poruncit ceauşilor să-l însoţească până la biserica apropiată.
Notaras a îngenuncheat în faţa altarului jefuit de podoabe şi a strigat:
― Doamne, am venit în faţa Judecăţii Tale! Doar Tu ai dreptul să mă judeci. Nici un om de pe acest pământ nu are acest drept. Dar, după ce a spus acele vorbe, şi-a aplecat capul cu umilinţă, a plâns şi a rostit rugăciunea pe care o rosteşte oricare grec: Iisuse Hristoase, Fiul lui Dumnezeu, iartă păcatele mele!
S-a mai rugat câteva clipe în tăcere, s-a ridicat şi i-a urmat pe ceauşi până la Coloana lui Arcadius, a îngenuncheat în sângele fiilor lui, şi-a dezgolit grumazul, iar călăul i-a tăiat capul. Capul lui a fost aşezat în vârful Coloanei lui Arcadius, deasupra tuturor capetelor demnitarilor greci. Apoi, scârbit de sânge şi de miasma cadavrelor, sultanul Mehmet a părăsit piaţa şi s-a întors la cortul său din mătase. Crezusem că totul fusese împlinit, şi, cum nimeni nu mi-a spus nimic, am plecat spre casă.
Dar, întorcându-mă acasă, am fost urmărit pas cu pas de un ceauş înveşmântat în verde. De unde am înţeles că el nu avea de gând să mă uite.

Epilog

Aceste rânduri le scriu eu, Manuil, fiul lui Demetrios. Acel Demetrios care a slujit împăratului Manuil ca purtător de lemne la întreţinerea focului în încăperile palatului. Dar eu, Manuil, i-am slujit lui Ioannis Anghelos, cel pe care latinii îl numeau Jean Ange, iar turcii îngerul şi se temeau de el.
După ce a terminat de scris ultimele rânduri, i-am arătat stăpânului meu banii pe care îi ascunsesem în pivniţă, precum şi cupa pentru euharistie, pe care reuşisem să o salvez din Mănăstirea Hora, şi i-am spus:
― Mulţi latini şi-au răscumpărat viaţa de la vizirul sultanului. Răscumpără-ţi-o şi tu şi să plecăm împreună din acest oraş al morţii!
El a spus:
― Nu, nu, moartea este cea mai mare iertare pe care o aştept. Dar salvează-ţi tu viaţa şi ai încredere în turci! Pentru că tu eşti unul dintre aceia care, în toate timpurile, au continuat să trăiască, fiindcă sunt aşa cum sunt şi nimic nu este în puterea lor.
Veghease multe nopţi, iar în ultimele zile nici nu a mâncat, nici nu a băut. Cu mintea înceţoşată de atâta post şi veghe, nu a putut înţelege care-i sunt propriile interese.
În cea de-a treia zi de la căderea Constantinopolului, pe când turcii îşi făceau abluţiunea rituală în vederea rugăciunii de dimineaţă, a trimis sultanul Mehmet veste stăpânului meu să vină în faţa lui. Am plecat împreună şi nimeni nu m-a împiedicat să-l însoţesc. Erau mulţi greci împrejurul Coloanei lui Constantin cel Mare şi priveau la ceea ce se întâmplă.
Lângă coloana constantină, arătând mulţimii capul împăratului Constantin, ce începuse să pută şi ai cărui ochi se scurgeau, sultanul Mehmet a strigat:
― Cu sabia am cucerit Constantinopolul, cu sabia mi-am câştigat dreptul de succesor al împăratului. Oare este cineva care să-mi conteste acest drept? 
Stăpânul meu s-a apropiat de el şi a rostit:
― Eu revendic dreptul de moştenitor, Mehmet, emir al turcilor! În purpură au fost înfăşate picioarele mele când m-am născut, în purpură vor fi încălţate până în clipa morţii. De nu o vei fi ştiut, află că sângele împăraţilor Bizanţului curge prin trupul meu! Sunt singurul basileu al Constantinopolului.
Sultanul Mehmet nu a părut câtuşi de puţin mirat, a scuturat doar din cap şi a spus:
― Ştiu tot ce trebuie să ştiu. Chiar de-ţi închipuiai că-i un secret pe care nimeni nu-l cunoaşte, tatăl meu îl cunoştea. Iar pentru mine, care am ochi şi urechi în toată creştinătatea, până la Avignon, vorbele tale nu m-au surprins. Oare de ce-ai crezut tu că te-am lăsat să pleci? Oare de ce ţi-am dăruit un pumn de pietre preţioase, chiar dacă ştiam că mă vei părăsi?
Stăpânul meu a rostit:
― La Curtea ta, tu colecţionezi oameni, la fel cum colecţiona Aristotel ciudăţenii ale naturii. Cândva ai afirmat, în legătură cu natura umană, că nimic nu te poate uimi, fiindcă poţi citi inima fiecărui om. Oare nici eu nu te-am uimit?
A spus sultanul Mehmet:
― Tu, Ingerule, m-ai uimit! Toamna trecută te-am lăsat să pleci la Constantinopol. Am sperat că vei organiza o revoltă pentru a-ţi disputa puterea cu împăratul Constantin. De aceea ţi-am oferit pietrele preţioase. Pentru a stârni conflicte între apărătorii oraşului. M-ai dezamăgit. Să înţeleg, oare, că, din întâmplare, în tine am aflat singurul om din această lume care nu-i încercat de ambiţia puterii?
Iar stăpânul meu a spus:
― Clipa mea acum a sosit, în faţa oştirii tale şi a poporului grec revendic dreptul de succesor al împăratului şi pretind de la tine împărăţia mea.
― Nu fi nătâng, i-a spus sultanul Mehmet, clătinând înţelegător din cap. Prosternează-te în faţa mea, recunoaşte-mi victoria şi vei trăi. De nu, mă voi sătura de tine şi te voi azvârli din calea mea, la fel cum Aristotel, săturându-se să tot care în spate oasele de balenă, le-a lepădat pe drum.
Stăpânul meu a spus:
― Dar nu eşti tu învingătorul! Eu sunt!
Până la urmă, această încăpăţânare l-a mâniat atât de tare pe sultan, încât a bătut din palme şi a ţipat:
― Întâmpla-ţi-se-va aşa după cum doreşti! 
Şi le-a poruncit el călăilor:
― Daţi-i încălţările de purpură să le poarte şi-n clipa morţii, pentru că-n purpură s-a născut. Eu nu-i contest originea împărătească.
Îndată l-au prins călăii pe stăpânul meu de braţe şi i-au smuls de pe el veşmintele, de a rămas acoperit doar cu cămaşa uşoară de pânză. Şi l-au sprijinit de subsuori şi i-au deschis cu cuţitele vinele la stinghia ambelor picioare, aşa încât sângele i-a acoperit în întregime genunchii şi picioarele până la tălpi.
Şi în timp ce sângele curgea, sprijinindu-se el de călăii săi, a ridicat stăpânul meu ochii spre cer şi s-a rugat:
― Dumnezeule de neînţeles, la cunoaşterea adevărului Tău am aspirat în toate zilele vieţii mele. Doar pentru ca să te găsesc pe Tine am trecut, rupând gratii, dintr-o închisoare în alta. Acum, în clipa morţii, Te rog: îngăduie-mi să mă reîntorc! Închide-mă încă o dată în lanţurile timpului efemer şi ale spaţiului mărginit! Îngrozitoare şi mângâietoare lanţuri... Fii milostiv, îndurător, fiindcă Tu ştii de ce Te rog!
S-a apropiat de el sultanul Mehmet, i-a ridicat bărbia ce-i tremura şi i-a spus:
― Priveşte-ţi oraşul, Ioannis Anghelos, basileu al Bizanţului!
Cu ultimele puteri, stăpânul meu a rostit:
― Privesc splendoarea oraşului meu. În acest loc, în care sunt acum picioarele mele, corpul meu astral se va reîntoarce. Va reveni pe ruinele zidurilor. Rătăcit din nou în spaţiul şi timpul mărginit, din pulberea năruitelor ziduri voi culege o floare întunecată în amintirea iubirii mele. Dar tu, sultanule Mehmet, niciodată nu te vei reîntoarce!
Astfel a murit stăpânul meu, Ioannis Anghelos, cu încălţări de purpură în picioare. Când şi-a dat sufletul, turcii i-au retezat capul şi i-au aruncat trupul în port, peste mulţimea de leşuri ce otrăveau marea.
După ce s-a autoproclamat împărat, sultanul şi-a dizolvat armata şi flota şi le-a făgăduit grecilor supravieţuitori să-şi aleagă un patriarh. Aşa se face că a fost ales patriarh călugărul Ghenadios, care era mai sfânt decât toţi călugării, cel pe care turcii l-au cruţat din cauza renumelui. Sultanul l-a chemat şi l-a confirmat ca Patriarh al Constantinopolului, aşa cum obişnuiseră să facă toţi împăraţii. Ca semn pecetluitor al favorului pe care i l-a acordat, i-a dăruit un sceptru preţios şi o cupă euharistică din aur. Sultanul şi-a ţinut promisiunea şi le-a lăsat grecilor libertatea de a vieţui după bunul lor plac în oraş şi de a avea propriile judecătorii. Le-a restituit şi câteva biserici, dar cele mai multe biserici creştine au fost purificate şi transformate în moschei pentru Dumnezeul musulmanilor.
Ca o recompensă pentru neutralitatea pe care a manifestat-o în război şi pentru serviciile pe care le adusese sultanului în timpul asediului, oraşul Pera şi-a redobândit vechile privilegii comerciale. Dar zidurile de apărare ale Perei au fost dărâmate, casele celor care au fugit închise şi pecetluite cu sigiliul sultanului, iar bunurile, în cazul că proprietarii nu se vor întoarce în cursul a trei luni, urmează să fie vândute în profitul deţinătorului.
Mulţi dintre cei ce fugiseră s-au întors la Constantinopol. Sultanul a promis favoruri speciale tuturor celor care vor putea aduce proba originii lor nobile, însă, după ce le-a fost stabilită descendenţa, toţi nobilii au fost decapitaţi. Dar pe săraci sultanul i-a iertat şi i-a îndemnat să muncească pentru binele imperiului. I-a mai iertat pe geografi, pe istorici şi pe arhitecţi. Doar pe filozofi nu i-a iertat niciodată.
 ------------------------------------