DEAN KOONTZ

Şoapte
Whispers, 1980 

Dedic această carte lui Rio şi Battista Locatelli,
doi oameni extraordinari,
care merită tot ce‑i mai bun.

I
Morţii şi viii

Forţele care ne afectează viaţa, influenţele care ne formează şi ne modelează adeseori se aseamănă cu nişte şoapte într‑o încăpere îndepărtată, şoapte ce nu se lasă descifrate şi sunt extrem de greu de sesizat.
Charles Dickens

1

Marţi în zorii zilei oraşul Los Angeles începu să se cutremure. Ferestrele zăngăneau în ramele lor. Clopoţeii de vânt din curţile interioare zornăiau, deşi nu era nici urmă de vânt. În câteva case vasele căzură de pe rafturi.
La ora de vârf a dimineţii postul de ştiri KFWB deschise seria ştirilor anunţând cutremurul. Acesta atinsese gradul 4,8 pe scara Richter. Spre sfârşitul orei de vârf, KFWB trecu ştirea pe locul trei, după relatarea despre exploziile unor bombe de sorginte teroristă la Roma şi anunţarea coliziunii a cinci maşini pe Santa Monica Freeway. În definitiv, nu se prăbuşise nici o clădire. Până la amiază numai câţiva locuitori ai oraşului Los Angeles (dintre care majoritatea mutaţi pe Coasta de Vest în cursul ultimului an) mai consacrau evenimentului un minut din timpul conversaţiei de la masa de prânz.
Bărbatul din furgoneta Dodge de culoare fumurie nici nu simţise cutremurul. Când pământul începuse să se zguduie, el se găsea la marginea de nord‑vest a oraşului şi rula spre sud pe San Diego Freeway. Cum într‑un vehicul în mers nu se pot sesiza decât mişcările mai violente ale pământului, bărbatul nu simţi nimic, dar în momentul în care opri să ia micul dejun la un bufet auzi pe unul dintre consumatori vorbind despre cele întâmplate.
Din prima clipă înţelese că acel cutremur era un semn numai de el ştiut. Semn trimis fie ca să‑l încredinţeze că misiunea lui în Los Angeles va fi încununată de succes, fie ca să‑l prevină că va da greş. Dar care din cele două mesaje era ascuns în acest semn?
În timp ce mânca, chibzui asupra întrebării. Era un bărbat vânjos — un metru optzeci înălţime, o sută cincisprezece kilograme, numai muşchi — şi îi luă mai mult de o oră şi jumătate ca să‑şi termine prânzul. Începu cu două ouă, costiţă, cartofi prăjiţi  ţărăneşti, pâine prăjită şi un pahar de lapte. Mesteca încet, metodic, fără să‑şi ia ochii de la mâncare, parcă hipnotizat de ea. După ce termină de golit prima farfurie, comandă o stivă înaltă de clătite şi iarăşi lapte. După clătite, mâncă o omletă cu brânză şi trei bucăţi de slănină canadiană, altă porţie de pâine prăjită şi suc de portocale.
Înainte de a comanda şi ultima porţie de mic dejun, deja ajunsese subiect de discuţie la bucătărie. Chelneriţa care‑l servea era o roşcată glumeaţă pe nume Helen, dar fiecare dintre celelalte chelneriţe îşi găsise un motiv ca să treacă pe lângă masa lui şi să‑l privească mai îndeaproape. Bărbatul era conştient de interesul manifestat de ele, însă puţin îi păsa.
— Trebuie să fii tăietor de lemne sau cam aşa ceva, îi spuse Helen când, în sfârşit, el ceru nota de plată.
Bărbatul ridică privirea şi‑i adresă un zâmbet de gheaţă. Deşi era prima oară când punea piciorul în acel local şi o cunoscuse pe Helen cu numai o oră şi jumătate în urmă, ştia exact ce avea ea să spună. Auzise aceleaşi vorbe de sute de ori până atunci.
Fata chicoti stingherită, privindu‑l fix cu ochii ei albaştri.
— Am vrut să spun că mănânci cât trei.
— Probabil.
Chelneriţa rămase în dreptul separeului, sprijinindu‑şi un şold de muchia mesei, puţin aplecată în faţă, dându‑i a înţelege destul de limpede că ar putea fi disponibilă.
— Şi cu toată mâncarea... n‑ai pe tine nici un dram de grăsime.
Continuând să zâmbească, bărbatul se întrebă cum era femeia aceea la pat. Se imagină posedând‑o, pătrunzând‑o, apoi prinzându‑i gâtul cu degetele şi strângând din ce în ce mai tare, până când obrazul ei devenea stacojiu şi ochii începeau să‑i iasă din orbite.
Ea îl privi fix, încercând să‑şi dea seama ce era în mintea lui, parcă întrebându‑se dacă bărbatul din faţa ei îşi satisfăcea toate poftele cu aceeaşi convingere ca pofta de mâncare.
— Probabil că faci mult sport.
— Ridic greutăţi, spuse el.
— Ca Arnold Schwarzenegger.
— Mda.
Fata avea un gât delicat şi graţios. Bărbatul ştia că i l‑ar fi putut frânge ca pe o crenguţă uscată, şi gândul acesta îl încălzi pe dinăuntru şi‑l înveseli.
— Sunt sigură că ai braţe mari şi puternice, spuse ea aproape şoptit, pe un ton plin de admiraţie. Bărbatul purta o cămaşă cu mâneci scurte, şi fata îşi puse arătătorul pe braţul lui gol. Cred că, la câtă energie consumi, oricât ai mânca, totul se transformă în muşchi.
— Cam aşa ceva, încuviinţă el. Dar e vorba şi de metabolism.
— Cum?
— Am o fire foarte nervoasă şi ard multe calorii.
— Tu? Fire nervoasă?
— Îmi sare ţandăra din te miri ce.
— Nu pot să cred. Pun prinsoare că nimic nu te poate face să‑ţi pierzi cumpătul, îl contrazise ea.
Era o femeie atrăgătoare, în vârstă de vreo treizeci de ani, cu zece ani mai tânără decât el, şi bărbatul se gândi că o putea avea, dacă îşi punea în gând. Probabil ar fi fost nevoie s‑o curteze puţin, dar nu prea mult, doar atât cât s‑o convingă că fusese luată pe sus, cum se întâmplase cu Rhett şi Scarlet, şi trântită în pat împotriva voinţei ei. Fireşte, dacă ar fi făcut dragoste, ar fi fost nevoit s‑o ucidă după aceea. Ar fi fost nevoit să‑i înfigă un cuţit în sânii ei frumoşi sau să‑i taie gâtul, or el nu dorea să facă aşa ceva. Fata nu merita să se neliniştească sau să rişte din pricina ei. Pur şi simplu, nu era genul lui, el nu ucidea roşcate.
Îi lăsă un bacşiş bun, plăti consumaţia la casa de lângă uşă şi părăsi localul. După aerul condiţionat din bufet, arşiţa de septembrie îl lovi în faţă ca o pernă îndesată peste nări. Se îndreptă spre furgoneta Dodge, conştient că Helen îl urmărea cu privirea, însă nu întoarse capul.
Plecând de la local, opri la un centru comercial şi‑şi lăsă maşina într‑un colţ al uriaşului spaţiu de parcare, la umbra unui curmal, cât mai departe de clădirea magazinului. Se duse în spatele furgonetei, trase deoparte un paravan de bambus care separa locul şoferului de spaţiul destinat încărcăturii şi se întinse pe o saltea groasă şi zdrenţuită, prea scurtă pentru el. Condusese toată noaptea, fără nici o pauză, venind de la St. Helena, din ţinutul podgoriilor. Acum, că mâncase un mic dejun copios, se simţea toropit de oboseală.
Patru ore mai târziu se trezi dintr‑un vis urât. Transpirat, scuturat de fiori de gheaţă, fierbinte şi rece în acelaşi timp, se ţinea cu o mână de saltea, în timp ce cu cealaltă lovea aerul de jur împrejur. Încercă să ţipe, dar glasul îi murise în gâtlej. Nu reuşi să scoată decât un sunet uscat şi chinuit.
La început nu‑şi dădu seama unde se găsea. Partea din spate a furgonetei era cufundată în întuneric, cu excepţia a trei raze palide de lumină strecurate prin despicăturile înguste ale paravanului de bambus. Aerul era cald şi irespirabil. Se săltă în capul oaselor, pipăi metalul cu o mână, scrută printre pleoapele îngustate puţinul care putea fi desluşit prin întuneric şi, treptat, începu să distingă obiectele din jur. Când, în cele din urmă, îşi dădu seama că se găsea în furgonetă, se destinse şi se prăbuşi din nou pe saltea.
Încercă să‑şi amintească în ce constase coşmarul, dar fără succes. Nu era nimic neobişnuit. De când se ştia, aproape în fiecare noapte suferea de vise îngrozitoare, din care se trezea înspăimântat, cu buzele uscate, cu inima bătând să‑i spargă pieptul. Însă niciodată nu reuşea să‑şi aducă aminte ce anume îl îngrozise atât de mult.
Deşi acum ştia unde se află, întunericul îl făcea să nu se simtă în largul lui. Continua să audă mişcare în întuneric, sunete înăbuşite de paşi grăbiţi, care făceau să i se zbârlească părul pe ceafă, deşi ştia că totul era doar în închipuirea lui. Ridică paravanul de bambus şi clipi des câteva secunde, până când ochii i se obişnuiră cu lumina.
Luă un vraf de cârpe aruncate pe podeaua maşinii, lângă saltea. Legătura era prinsă cu o sfoară de culoare închisă. Lărgi nodul şi despături cârpele moi la pipăit, patru la număr, înfăşurate una în cealaltă. Între toate acele cârpe se vedeau două cuţite mari. Amândouă foarte bine ascuţite. Îi luase mult timp până când ascuţise, cu grijă, lamele graţios îngustate către capete. Luă unul din ele şi trăi un sentiment ciudat şi minunat, ca şi cum ar fi fost cuţitul unui vrăjitor, încărcat de o putere magică, putere care acum se transmitea asupra lui.
Soarele de după‑amiază se ascunsese în spatele umbrei palmierului sub care îşi parcase furgoneta Dodge. Acum lumina se revărsa prin parbriz, peste umărul lui, oprindu‑se pe oţelul ca de gheaţă. Lama ascuţită ca briciul fulgeră cu o sclipire rece.
Privi ţintă lama şi buzele lui subţiri schiţară un surâs. Cu tot coşmarul, odihna îi prinsese foarte bine. Se simţea refăcut şi încrezător. Era absolut convins că cutremurul din acea dimineaţă era un semn că îi va merge bine la Los Angeles. O va găsi pe femeie. Va pune mâna pe ea Chiar în ziua aceea. Sau cel târziu miercuri. Se gândi la trupul ei cald şi catifelat, la pielea fără cusur, şi surâsul se preschimbă în rânjet.

Marţi după‑amiază Hilary Thomas se duse la cumpărături în Beverly Hills. Întorcându‑se acasă seara devreme, îşi parcă Mercedesul de culoarea cafelei pe aleea circulară, în apropierea uşii de la intrare. Acum, când creatorii de modă ajunseseră la concluzia că femeile aveau voie să‑şi arate din nou feminitatea, Hilary cumpărase toate hainele pe care nu le putuse găsi în ultimii cinci ani, când toţi cei din industria modei fuseseră obsedaţi de o vestimentaţie feminină gen sergent de armată. Se văzu nevoită să facă trei drumuri ca să golească portbagajul maşinii.
În timp ce scotea ultimele pachete, avu brusc senzaţia că cineva o urmărea din ochi. Se întoarse cu spatele la maşină şi privi spre stradă. Soarele, coborât mult spre asfinţit, lumina pieziş printre casele înalte şi prin palmierii cu frunzele ca nişte pene, poleind totul în jur cu o lumină aurie. Doi copii se jucau pe gazon, la vreo jumătate de cvartal mai departe, iar pe trotuar alerga voios un cocker cu urechi lungi. În rest, cartierul era tăcut şi aproape nefiresc de liniştit. Pe partea cealaltă a străzii se vedeau parcate două maşini şi o furgonetă Dodge, dar din câte îşi putea da seama, nu se găsea nimeni în ele.
Uneori te porţi prosteşte, se dojeni ea. Cine să te urmărească?
Totuşi, după ce cără în casă şi ultimele pachete şi ieşi să ducă maşina în garaj, o încercă acelaşi sentiment clar că cineva n‑o scăpa din ochi.
Târziu, spre miezul nopţii, în timp ce şedea în pat cu o carte în mână, lui Hilary i se păru că aude zgomot la parter. Puse cartea deoparte şi ascultă.
Auzi un zăngănit în bucătărie, lângă uşa din spate, chiar sub dormitorul ei.
Se dădu jos din pat şi‑şi puse halatul, un capot de mătase albastră cumpărat în aceeaşi după‑amiază.
În sertarul de sus al noptierei ţinea un pistol de 6,32, gata încărcat. Şovăi, ascultă zgomotul o clipă, apoi hotărî să‑şi ia arma.
Se simţea puţin ridicolă. Ceea ce auzise erau probabil zgomote de noapte, sunetele fireşti care se aud din când în când în casă. Pe de altă parte, locuia acolo de şase luni şi nu auzise niciodată nimic.
Se opri în capătul de sus al scării, scrutând întunericul şi întrebă:
— Cine‑i acolo?
Nici un răspuns.
Întinse mâna dreaptă în faţă, cu degetele încleştate pe pistol şi coborî la parter. Traversă sufrageria, respirând grăbit şi gâfâit, neputându‑şi stăpâni tremurul mâinii în care ţinea arma. Aprinse fiecare lampă pe lângă care trecea. Apropiindu‑se de capătul îndepărtat al casei, continuă să audă zgomotul acela neobişnuit, dar când intră în bucătărie şi aprinse lumina, o întâmpină numai tăcerea.
Bucătăria arăta ca de obicei. Podea din lemn de pin de culoare închisă, dulapuri de acelaşi fel, cu ornamente de ceramică, mese de faianţă albă, curate şi aproape goale. Cratiţe de aramă lucitoare şi ustensile atârnând de tavanul înalt şi alb. Nu era nimeni acolo şi nu se vedea nici un semn că ar fi fost cineva mai înainte.
Făcu un pas înăuntru şi se opri, aşteptând să audă din nou zgomotul.
Nimic. Doar bâzâitul discret al frigiderului.
În cele din urmă, ocoli masa din mijloc, care sclipea de curăţenie, şi încercă uşa din spate. Era încuiată.
Aprinse luminile din curte şi ridică transperantul de la fereastra din spatele chiuvetei. Afară, în dreapta, piscina lungă de doisprezece metri sclipea ademenitor. În stânga se vedea vasta grădină de trandafiri, cufundată în umbre, unde douăsprezece tufe de flori străluceau ca neonul în frunzişul verde şi întunecat. Totul afară era tăcut şi nemişcat.
Trebuie să fi fost trosnetul vreunei mobile, se gândi ea. Doamne! Încep să devin o babă nevricoasă.
Îşi făcu un sandviş şi‑l luă sus, împreună cu o sticlă de bere. Lăsă aprinse toate luminile de la etajul întâi, închipuindu‑şi că astfel l‑ar descuraja pe nepoftit — presupunând că cineva dădea târcoale pe proprietatea ei.
După un timp, se simţi ridicolă fiindcă lăsase casa luminată ca ziua.
Ştia exact ce se petrece cu ea. Astfel de spaime erau simptomele unei maladii mentale pe care o cunoştea îndeaproape: sentimentul că nu merita toată această fericire. Venise de nicăieri, pornise de la zero, iar acum avea tot ce‑i dorea inima. În subconştient, se temea că Dumnezeu îşi va aduce aminte de ea şi va decide că nu merita tot ce căpătase. Atunci, mânia lui o va lovi. Din tot ce agonisise se va alege praful: casa, maşina, conturile în bancă... Noua ei existenţă părea un basm, o feerie, o poveste minunată, prea frumoasă pentru a fi adevărată şi, fără îndoială, prea frumoasă pentru a dura.
Nu. La dracu', nu! Trebuia să înceteze să se subaprecieze şi să creadă că tot ce realizase era doar rezultatul unui nemăsurat noroc. Norocul nu avea ce căuta aici. Născută într‑o casă a disperării, hrănită nu cu lapte şi tandreţe, ci cu incertitudini şi teamă, alături de un tată care n‑o iubea şi de o mamă care doar o tolera, într‑un cămin în care autocompătimirea şi amărăciunea înăbuşiseră orice speranţă, crescuse, fireşte, fără sentimentul adevăratei valori. Ani la rând se luptase cu un complex de inferioritate. Dar asta era deja de domeniul trecutului. Consultase un psiholog. Ştia ce se petrece cu ea. Nu avea curajul să se lase iar cuprinsă de vechile îndoieli. Casa şi maşina nu‑i vor fi luate. Le merita cu adevărat. Muncise din greu şi fusese foarte talentată. Nimeni nu‑i oferise o slujbă numai pe relaţii de rudenie sau prietenie. Când sosise la Los Angeles, nu cunoştea pe nimeni. Nimeni nu‑i umpluse poala de bani numai pentru că era frumoasă. Atrase de bogăţia industriei spectacolului şi de tentaţia celebrităţii, sute de femei soseau zilnic în Los Angeles, unde de regulă erau tratate mai rău decât vitele. Ea ajunsese în vârf dintr‑un singur motiv: era o bună scenaristă, o maestră neîntrecută, o artistă plină de imaginaţie, un spirit creator, capabil să conceapă filme pentru care un imens public urma să plătească bani grei ca să le vadă. Câştigase prin muncă fiecare bănuţ, şi zeii nu aveau nici un motiv să se răzbune.
— Linişteşte‑te, se îndemnă ea cu voce tare.
Nimeni nu încercase să forţeze uşa de la bucătărie. Totul se petrecuse în închipuirea ei.
Îşi termină sandvişul şi berea, apoi coborî la parter şi stinse luminile.
Se cufundă într‑un somn adânc.

Ziua următoare se dovedi a fi una dintre cele mai bune din viaţa ei, dar, în acelaşi timp, şi una dintre cele mai proaste.
Ziua de miercuri începu bine. Cerul era fără nori. Aerul era curat şi parfumat. Lumina de dimineaţă avea acel farmec special care există numai în sudul Californiei, dar chiar şi aici numai în anumite zile. O lumină de cristal, puternică şi caldă, ca razele dintr‑o pictură cubistă, lăsând senzaţia că din clipă în clipă aerul stă să se deschidă ca o cortină, dând la iveală lumea din spatele existenţei de zi cu zi.
Hilary Thomas îşi petrecu dimineaţa în grădină. Grădina de o jumătate de pogon, care era împrejmuită de un zid şi se găsea în spatele casei în stil neospaniol, cu două niveluri, se mândrea cu două duzini de specii de trandafiri: straturi, spaliere şi garduri vii. Frau Karl Druschki Rose, Madame Pierre Oger, rosa mus‑cosa, Souvenir de Malmaison, plus o mare varietate de hibrizi moderni. Grădina strălucea de trandafiri albi şi roşii, portocalii şi galbeni, roz şi purpurii, ba chiar şi verzi. Unele flori erau mari cât farfuriile, altele atât de mici, încât puteau trece printr‑o verighetă. Pajiştea verde şi catifelată era presărată cu petale în toate nuanţele.
În cele mai multe dimineţi Hilary lucra la trandafiri timp de două‑trei ore. Oricât de agitată ar fi fost în momentul în care punea piciorul în grădină, la plecare se simţea complet relaxată şi cu sufletul împăcat. Şi‑ar fi putut permite cu uşurinţă un grădinar. Încă mai continua să primească plăţi trimestriale pentru primul ei film, Arizona Shifty Pete, apărut pe ecrane cu peste doi ani în urmă şi care se bucurase de un enorm succes. Noul ei film, Cold Heart, care rula de nici două luni, era şi mai apreciat decât Pete. Casa cu douăsprezece camere din Westwood, la marginea cartierelor Bel Air şi Beverly Hills, costase o sumă uriaşă, şi totuşi, cu şase luni în urmă, o plătise cu bani gheaţă. În cercurile din lumea spectacolului era denumită "hot property". Exact aşa se şi simţea, fierbinte, incandescentă, cuprinsă de flacăra planurilor şi perspectivelor de viitor. Un sentiment extraordinar. Hilary era o scenaristă extraordinar de bună, cu adevărat hot property, şi dacă ar fi vrut, şi‑ar fi putut angaja o armată de grădinari.
Îşi îngrijea singură florile şi copacii, fiindcă grădina era pentru ea un loc special, aproape sacru. Era simbolul descătuşării ei.
Fusese crescută într‑un apartament dărăpănat, într‑unul dintre cele mai rău famate cartiere ale oraşului Chicago. Chiar şi acum, aici, în mijlocul grădinii ei de trandafiri parfumaţi, dacă închidea ochii, vedea fiecare detaliu al acelei locuinţe din trecut. În hol cutiile poştale fuseseră sparte de hoţi în căutare de cecuri. Coridoarele erau înguste şi slab luminate. Camerele mici, întunecoase, mobilierul vechi, tapiţeria zdrenţuită. În mica bucătărie vechiul aragaz pierdea gaz, gata din clipă în clipă să sară în aer. Hilary locuise ani întregi cu spaima flăcării albăstrui şi pâlpâite a aragazului. Frigiderul îngălbenit de vreme şuiera şi zdrăngănea, iar căldura de la motorul lui atrăgea ceea ce tatăl ei numea "fauna acelor locuri". Stând în grădina parfumată, Hilary îşi aminti clar fauna în preajma căreia îşi petrecuse copilăria şi se cutremura. Deşi ea şi mama ei păstrau o curăţenie impecabilă în bucătărie, deşi foloseau cantităţi impresionante de insecticid, niciodată nu reuşiseră să scape de gândacii de bucătărie, fiindcă scârboşeniile veneau prin pereţii subţiri de la alte apartamente în care oamenii nu erau la fel de curaţi.
Cea mai vie amintire din copilăria ei era aceea a priveliştii care se deschidea de la unica fereastră a dormitorului ei strâmt, îşi petrecuse acolo multe ceasuri de singurătate, ascunzându‑se în timp ce părinţii ei se certau. Dormitorul fusese un refugiu în care se adăpostea în acele momente îngrozitoare de înjurături şi ţipete, la fel ca şi în timpul tăcerilor, când părinţii ei nu‑şi mai adresau cuvântul. Priveliştea de la fereastră nu avea nimic atrăgător: un zid de cărămidă, mânjit de funingine, în celălalt capăt al pasarelei de un metru şi jumătate, care lega blocurile de apartamente. Fereastra nu se deschidea, fusese vopsită închisă. De acolo reuşea să vadă un crâmpei de cer, dar numai dacă îşi lipea obrazul de sticla geamului, ca să privească în susul puţului strâmt al curţii interioare.
Dorind cu disperare să scape din lumea decrepită în care trăia, mica Hilary învăţase să‑şi folosească imaginaţia, ca să poată vedea prin zidul de cărămidă. Îşi lăsa gândul să zboare liber şi deodată ajungea să vadă coline domoale, uneori chiar Oceanul Pacific sau lanţuri de munţi înalţi. De cele mai multe ori îşi imagina o grădină, un loc fermecat, liniştit, cu arbuşti frumos tunşi, cu spaliere înalte pe care şerpuiau ramuri înţepătoare de trandafiri. În această fantezie apărea şi un mobilier de grădină din fier forjat, vopsit în alb. Câteva umbrele în dungi de culori vii îşi profilau silueta alungită în lumina arămie. Femei în rochii lungi, elegante şi bărbaţi în costume de vară sorbeau băuturi la gheaţă şi discutau amical.
Acum trăiesc exact acel vis, se gândea ea. Locul imaginat de mine există în realitate şi îmi aparţine. Pentru ea nu era o corvoadă să‑şi îngrijească trandafirii şi celelalte plante — palmieri, ferigi, tufe şi multe altele. Dimpotrivă, era o mare bucurie. În fiecare clipă în care lucra în grădină era conştientă cât de departe ajunsese.
La amiază îşi puse uneltele de grădinărit deoparte şi făcu un duş. Rămase un timp sub apa fierbinte, ca şi cum, pe lângă transpiraţie şi praf, ar fi vrut să‑şi spele şi amintirile întunecate. În acel apartament mohorât din Chicago, în baia minusculă în care nici un robinet nu se închidea complet, iar gurile de scurgere refulau cel puţin o dată pe lună, niciodată nu avusese suficientă apă caldă.
Luă un prânz frugal în curtea interioara, acoperită cu sticlă şi cu vedere spre grădina de trandafiri. În timp ce mânca nişte brânză şi câteva felii de măr, citi publicaţiile despre industria spectacolului — Hollywood Reporter şi Daily Variety — sosite cu poşta de dimineaţă. Numele ei apărea în rubrica din Reporter semnată de Hank Grant, pe lista personalităţilor din lumea filmului care‑şi aniversau data naşterii în ziua aceea. Pentru o femeie care tocmai împlinise douăzeci şi nouă de ani, într‑adevăr ajunsese foarte, foarte departe.
În ziua aceea directorii executivi de la Warner Brothers urma să discute despre The Hour of the Wolf, ultimul ei scenariu. Până la sfârşitul acelei zile, aveau să decidă dacă îl vor cumpăra sau îl vor refuza. Se simţea încordată, nerăbdătoare să sune telefonul, şi totuşi se temea să nu aibă o deziluzie. Acest proiect era pentru ea mai important decât tot ce realizase până atunci.
Scrisese scenariul fără asigurarea unui contract semnat, în mod, pur şi simplu, speculativ, şi‑şi pusese în gând să‑l vândă numai dacă era acceptată şi ca regizoare şi dacă i se garanta montajul final. Studiourile Warner Brothers îi oferiseră, deja neoficial, o sumă record, cu condiţia ca ea să revină asupra pretenţiilor de vânzare. Ştia că ceruse foarte mult, totuşi, datorită succesului ca scenaristă, pretenţiile ei nu erau chiar exagerate. Cu voie sau fără voie, Warner va accepta să‑i încredinţeze regia filmului. Nu avea nici cea mai mică îndoială. Dar problema cea mai delicată era montajul final. Onoarea şi puterea de a decide exact ce urma să apară pe ecran, autoritatea supremă asupra fiecărui cadru filmat, asupra fiecărei secvenţe şi asupra fiecărei nuanţe reveneau de regulă regizorilor care‑şi dovediseră valoarea realizând un număr de filme cu mare câştig de casă, şi numai rareori unui regizor debutant, cu atât mai puţin unei femei. Insistenţele ei de a i se acorda control total asupra aspectului artistic al filmului ar putea duce de râpă întreg aranjamentul.
Sperând să mai uite tensiunea în care aştepta decizia studiourilor Warner Brothers, Hilary îşi petrecu după‑amiaza de miercuri lucrând în studioul ei cu vedere spre piscină. Avea un birou de stejar mare şi masiv, lucrat de comandă, cu douăsprezece sertare şi douăzeci şi patru de compartimente. Pe birou ţinea câteva vase de cristal Lalique, în care se răsfrângea lucirea molcomă a celor două candelabre de alamă ale pianului. Revăzu a doua ciornă a unui articol pe care‑l scria pentru Film Comment, însă gândul îi zbura neîncetat la Hour of the Wolf.
La ora patru sună telefonul, şi Hilary tresări violent, deşi toată după‑amiaza aşteptase acel sunet. Era Wally Topelis.
— La telefon impresarul tău, fetiţo. Trebuie să stăm de vorbă.
— Nu asta facem acum?
— Vreau să spun faţă în faţă.
— Oh, exclamă ea posomorâtă. Asta înseamnă că ai veşti proaste.
— Am afirmat eu aşa ceva?
— Dacă ar fi bune, spuse Hilary, pur şi simplu, mi le‑ai comunica prin telefon. O discuţie între patru ochi înseamnă că vrei să mă iei cu încetişorul.
— Tare pesimistă eşti, fetiţo.
— Faţă în faţă înseamnă că vrei să mă ţii de mână şi să mă convingi să nu mă sinucid.
— Noroc că tendinţa asta a ta spre melodramă nu apare niciodată în scenariile pe care le scrii.
— Dacă Warner m‑a refuzat, spune‑mi direct, să nu mai pierdem vremea.
— Încă n‑au luat o hotărâre, scumpa mea.
— Sunt gata pentru orice fel de veste.
— Vrei să mă asculţi? Nu‑i vorba de un refuz. Eu continuu să tratez cu ei şi vreau să discut cu tine următoarea mişcare. Asta‑i tot. Nimic mai rău de atât. Ne putem vedea în jumătate de oră?
— Unde?
— Sunt la Hotelul Beverly Hills.
— În Polo Lounge?
— Evident.

În timp ce cotea, părăsind Sunset Boulevard, Hilary se gândi că Hotelul Beverly Hills părea ireal, ca un miraj strălucind prin pânza de căldură. Clădirea cu arhitectură neregulată, care se înălţa dintre palmierii înalţi şi vegetaţia luxuriantă, apărea ca o imagine de basm. Ca de fiecare dată, stucatura trandafirie nu i se mai părea atât de stridentă cum şi‑o amintea. Zidurile păreau transparente, parcă strălucind de o lumină interioară. În felul lui, hotelul era aproape elegant — destul de decadent, dar cu toate acestea, fără îndoială, elegant. La intrarea principală funcţionari în uniformă parcau şi predau maşini: două Rolls Royceuri, trei Mercedesuri, un Stuts şi un Maserati roşu.
Ce diferenţă faţă de cartierele sordide din Chicago, se gândi ea fericită.
Intrând în Polo Lounge, văzu vreo doisprezece actori şi actriţe, figuri celebre, precum şi vreo doi directori executivi influenţi, însă nici unul dintre ei nu şedea la masa numărul trei. Aceea era de regulă considerată cea mai râvnită din salon. Orientată cu faţa spre intrare, era cel mai bun loc pentru a vedea şi a fi văzut. Wally Topelis se găsea la masa trei, fiindcă era unul dintre cei mai mari impresari din Hollywood şi fiindcă îl fermeca pe maâtre d'hotel la fel cum fermeca pe oricine. Era un bărbat slăbuţ şi mic de statură, trecut de cincizeci de ani, foarte bine îmbrăcat. Avea păr alb, des şi lucios, mustaţă albă şi tunsă cu grijă. Arăta foarte distins. Exact genul de persoană pe care te aşteptai s‑o vezi la masa numărul trei. Vorbea la telefonul care tocmai îi fusese adus. Când o văzu pe Hilary, se grăbi să încheie conversaţia, puse receptorul în furcă şi se ridică s‑o întâmpine.
— Hilary, arăţi superb... ca de obicei.
— Iar tu eşti în centrul atenţiei... ca de obicei.
El zâmbi larg. Vorbi cu glas coborât, pe un ton conspirativ.
— Îmi închipui că toată lumea se uită la noi.
— Aşa îmi închipui şi eu.
— Pe furiş.
— Oh, desigur, confirmă ea.
— Fiindcă nu vor să ne dăm seama că se uită, adăugă el vesel.
— Iar noi nu îndrăznim să privim în jur şi să vedem dacă se uită, continuă ea în timp ce se aşezau.
— Oh, cerule, nu!
Ochii lui albaştri sclipeau de veselie.
— Iar noi nu vrem să creadă că ne pasă.
— Doamne fereşte!
— Ar fi o stângăcie din partea noastră.
— Una foarte mare, râse el.
Hilary oftă.
— Niciodată n‑am înţeles de ce o masă trebuie să fie atât de importantă faţă de celelalte.
— Ei bine, pot sta jos ca să fac haz pe tema asta, însă înţeleg motivul, spuse Wally. În ciuda convingerilor lui Marx şi Lenin, animalul din specia umană prosperă de pe urma sistemului de clasă — atâta timp cât acesta se bazează pe bani şi realizări, nu pe pedigree. Instituim şi întreţinem sisteme de clasă pretutindeni, chiar şi în restaurante.
— Am impresia că urmează să ascult una dintre faimoasele tirade stil Topelis.
Îşi făcu apariţia un chelner cu o frapieră lucitoare pe un trepied. Puse frapiera lângă masă, zâmbi şi plecă. După toate aparenţele, Wally îşi luase libertatea de a face comanda pentru amândoi înainte de venirea ei. Cu toate acestea, nu profită de ocazie ca să‑i spună ce urma să bea.
— Nu o tiradă, preciză el. O simplă remarcă. Lumea are nevoie de sistemele de clasă.
— Mă faci curioasă. De ce?
— În primul rând, oamenii trebuie să aibă aspiraţii şi dorinţe dincolo de nevoia elementară de hrană şi adăpost, necesităţi obsedante care îi îndeamnă să realizeze fel şi fel de lucruri. Într‑o societate bună, omul îşi va lua două slujbe, ca să strângă bani pentru o casă în cartierul respectiv. Dacă o maşină este mai performantă decât alta, bărbatul — sau femeia, fără îndoială că problema nu are un aspect sexist — va munci cu mai multă râvnă ca să şi‑o poată permite. Iar dacă e vorba de cea mai bună masă din Polo Lounge, toţi cei care vin aici vor dori să fie suficient de bogaţi şi de celebri — sau cu faimă suficient de proastă — ca să poată lua loc la masa cu pricina. Această goană aproape maniacă pentru o poziţie în societate generează bunăstarea, contribuie la produsul naţional global şi creează locuri de muncă. În definitiv, dacă Henry Ford n‑ar fi vrut să realizeze ceva în viaţă, n‑ar fi pus niciodată bazele companiei în care acum lucrează zeci de mii de oameni. Sistemul de clase este unul dintre motoarele care pun în mişcare roţile comerţului şi menţin un înalt nivel de trai. Sistemul de clasă oferă oamenilor scopuri, oferă unui maâtre d'hotel sentimentul puterii şi importanţei, care face de dorit o slujbă altminteri intolerabilă.
Hilary clătină din cap.
— Cu toate acestea, dacă stau la cea mai bună masă nu înseamnă neapărat că sunt mai presus decât persoana care primeşte ceva mai puţin bun. Nu‑i o realizare în sine.
— Este un simbol al realizării, al poziţiei sociale, explică Wally.
— Eu tot nu văd semnificaţia acestui lucru.
— E doar un joc sofisticat.
— Pe care nu mă îndoiesc că ştii să‑l joci.
Wally era în culmea încântării.
— Nu‑i aşa?
— Eu nu voi învăţa niciodată regulile.
— Ar trebui, scumpa mea. E destul de primitiv, dar ajută în afaceri. Nimănui nu‑i place să lucreze cu un ratat în schimb, toţi cei prinşi în joc doresc să negocieze cu genul de persoană care poate obţine cea mai bună masă din Polo Lounge.
Wally Topelis era singurul bărbat cunoscut de Hilary care se putea adresa unei femei cu apelativul "micuţa mea", fără să sune dominator sau ipocrit. Deşi mic de statură, cam de înălţimea unui jocheu profesionist, îi amintea cumva de Cary Grant în filme ca To Catch a Thief. Avea stilul lui Grant: maniere excelente, dar neostentative, o graţie de balerin în fiecare mişcare, chiar şi în gesturile cele mai comune, un farmec liniştit; un umor subtil, ca şi cum viaţa i s‑ar fi părut o glumă amicală.
Îşi făcu apariţia şeful de sală, căruia Wally i se adresă cu numele de Eugene, apoi îl întrebă ce‑i mai făceau copiii. Eugene părea să aibă multă afecţiune pentru Wally, şi Hilary îşi dădu seama că obţinerea celei mai bune mese din Polo Lounge se explica, poate, şi prin faptul că Wally trata personalul mai curând ca pe nişte prieteni decât ca pe nişte servitori.
Eugene aduse şampania şi, după un schimb de cuvinte amicale, îi întinse lui Wally sticla pentru aprobare.
Hilary aruncă o privire la etichetă.
— Dom Perignon?
— Meriţi ce‑i mai bun, micuţa mea.
Eugene scoase staniolul de pe gâtul sticlei şi începu să desfacă sârma în care era prins dopul.
Hilary se încruntă spre Wally.
— Înseamnă că, într‑adevăr, ai o veste proastă pentru mine.
— Ce te face să spui asta?
— O sticlă de şampanie de o sută de dolari... Hilary îl privi gânditoare. Presupun că rostul ei e să‑mi aline supărarea, să‑mi închidă rănile.
Dopul sări cu un pocnet. Eugene ştia meserie, din sticlă abia dacă ieşi puţină spumă.
— Tare pesimistă mai eşti, o dojeni Wally.
— Sunt realistă, replică ea.
— Cei mai mulţi ar fi spus: Ah, şampanie! Ce sărbătorim? Alţii, nu Hilary Thomas.
Eugene turnă puţin Dom Perignon, pentru degustare. Wally îşi muie buzele în şampanie şi încuviinţă din cap.
— Chiar sărbătorim? întrebă Hilary.
Nu‑i trecuse prin minte alternativa şi dintr‑o dată simţi că i se moaie picioarele.
— Cam aşa ceva, răspunse Wally.
Eugene umplu, încet, amândouă paharele şi vârî cu grijă sticla în gheaţa fărâmată din frapiera de argint. Era limpede că dorea să zăbovească acolo îndeajuns de mult cât să afle ce anume sărbătoreau.
Era la fel de limpede că Wally dorea ca Eugene să afle vestea şi s‑o răspândească. Zâmbind ca Cary Grant, se aplecă spre Hilary şi spuse:
— Am încheiat târgul cu Warner Brothers.
Ea îl privi fix, clipind des, apoi deschise gura să vorbească, dar nu ştia ce să spună.
— Nu se poate, articulă într‑un târziu.
— Ba da.
— Cu neputinţă.
— Ba e cu putinţă.
— Nu poate fi aşa uşor.
— Ţi‑am spus că am încheiat afacerea.
— Nu mă vor lăsa să regizez.
— Ba da.
— Nu‑mi vor acorda dreptul la montajul final.
— Ba da.
— Dumnezeule!
Era năucită. Îşi simţea mintea amorţită.
Eugene o felicită şi dispăru cu discreţie.
Wally râse şi clătină din cap.
— Ştii, ai fi putut juca teatru ceva mai bine, de dragul lui Eugene. Curând lumea ne va vedea sărbătorind şi‑l va întreba pe Eugene care‑i motivul, iar el le va spune. Lasă‑i pe toţi să creadă că ai ştiut tot timpul că vei obţine ce doreai. Niciodată să nu arăţi îndoială sau teamă când înoţi în mijlocul unor rechini.
— Nu glumeşti? Chiar am primit ce am cerut?
Wally îşi ridică paharul şi răspunse:
— Un toast. Pentru cea mai dulce clientă a mea, în speranţa că, până la urmă, va învăţa că există şi soare după ploaie şi că multe mere nu sunt viermănoase.
Ciocniră paharele.
— Probabil că studioul a pus o mulţime de condiţii. Un buget limitat. Salariu minim. Fără cotă parte din profituri. Şi altele asemenea.
— Nu mai căuta cuie ruginite în supă, izbucni el exasperat.
— Nu mănânc supă.
— Nu face pe isteaţa cu mine.
— Beau şampanie.
— Ştii bine ce am vrut să spun.
Ea privi fix băşicuţele din cupa cu şampanie Dom Perignon.
Se simţea de parcă în trupul ei s‑ar fi ridicat nenumărate băşicuţe, mii şi mii de băşicuţe minuscule şi strălucitoare, de bucurie. Dar o parte a fiinţei ei reacţiona ca un dop, înăbuşindu‑i efervescenţa fericită, ţinând‑o sub presiune, închisă ermetic, pentru siguranţă. Se temea de prea multă fericire. Nu voia să tenteze soarta.
— Pur şi simplu, nu pricep, spuse Wally. Arăţi de parcă ai fi primit un refuz. Ai auzit ce‑am spus, nu?
Ea zâmbi.
— Iartă‑mă. E vorba că... În copilărie mă aşteptam în fiecare zi la ce‑i mai rău. În acest fel niciodată n‑am suferit o deziluzie. E cea mai bună cale când trăieşti alături de doi alcoolici înveteraţi şi violenţi.
Privirea lui Wally era plină de afecţiune,
— Părinţii tăi nu mai sunt, spuse el cu blândeţe. Au murit. Amândoi. Nu te mai pot atinge, Hilary. Nu‑ţi vor mai face niciodată rău.
— În ultimii doisprezece ani mi‑am petrecut cea mai mare parte a timpului încercând să mă conving de acest lucru.
— Te‑ai gândit vreodată la psihoterapie?
— Am urmat şedinţe vreme de doi ani.
— Şi nu te‑au ajutat?
— Nu cine ştie ce.
— Poate cu alt doctor...
— Ce mai contează? răspunse Hilary. Teoria lui Freud are un cusur. Psihiatrii cred că de îndată ce‑ţi aminteşti şi înţelegi traumele din copilărie care te‑au transformat într‑un adult nevrotic te şi poţi schimba. Ei consideră că partea cea mai dificilă este să afli cheia, după care vei putea deschide uşa într‑o clipă. Dar nu‑i chiar aşa uşor.
— Trebuie să vrei să te schimbi, spuse el.
— Nici asta nu‑i uşor.
Wally învârtea cupa cu şampanie între degetele mici, cu unghii bine îngrijite.
— Dacă ai nevoie să vorbeşti din când în când cu cineva, îţi stau oricând la dispoziţie.
— Şi‑aşa ţi‑am împuiat capul de ani de zile.
— Fleacuri. Mi‑ai spus foarte puţine lucruri. Doar în linii mari.
— E o poveste plicticoasă, zise ea.
— Nici vorbă, te asigur. Povestea unei familii destrămate, alcoolism, nebunie, crimă, sinucidere, un copil nevinovat martor la toate acestea... Ca scenaristă, ar trebui să ştii că astfel de istorii nu sunt niciodată plicticoase.
Ea zâmbi vag.
— Pur şi simplu, simt că trebuie să pun ordine în viaţa mea de una singură.
— De regulă, ajută dacă discuţi despre astfel de lucruri...
— Numai că eu am discutat deja cu un psihoterapeut, apoi cu tine, dar n‑am simţit cine ştie ce ameliorare.
— Totuşi, discuţia te‑a ajutat cât de cât.
— Am vorbit despre copilăria mea cât am putut de mult. Ceea ce trebuie să fac acum e să stau de vorbă cu mine însămi. Trebuie să înfrunt singură trecutul, fără să mă bazez pe sprijinul tău sau al unui doctor, lucru pe care nu l‑am încercat niciodată până acum. Şuviţe din părul lung şi negru îi acoperiseră un ochi. Şi le dădu deoparte, petrecându‑le pe după ureche. Mai curând sau mai târziu îmi voi limpezi gândurile. E doar o chestiune de timp.
Oare chiar cred ceea ce spun? se întrebă ea.
Wally o privi fix o clipă, apoi spuse:
— Ei bine, presupun că tu ştii mai bine ce ai de făcut. Dar până atunci, bea‑ţi măcar şampania. Îşi ridică propria cupă. Fii veselă şi zâmbitoare, ca toţi cei din jurul nostru să te invidieze şi să dorească să lucreze cu tine.
Hilary ar fi vrut să se rezeme de spătarul scaunului şi să bea în neştire şampanie Dom Perignon la gheaţă, să se lase copleşită de fericire, însă nu se putea destinde complet. Întotdeauna era dureros de conştientă de întunericul spectral de la marginea lucrurilor, de coşmarul care pândea momentul potrivit, ca să se năpustească asupra ei şi s‑o sfâşie. Earl şi Emma, părinţii ei, o ferecaseră într‑o mică ladă a spaimei, trântiseră capacul greu deasupra şi o încuiaseră înăuntru. De atunci privea întotdeauna lumea din întunericul lăzii în care se afla. Earl şi Emma îi insuflaseră o spaimă iraţională, latentă, dar mereu prezentă şi de neînlăturat, o spaimă care‑i umbrea toate bucuriile, tot ce ar fi trebuit să fie bun, luminos şi vesel.
În acea clipă, simţi o ură rece, neostoită şi nesfârşită pentru părinţii ei, la fel ca întotdeauna. Anii de muncă şi distanţa uriaşă care o despărţea de iadul zilelor trăite în Chicago încetă brusc să mai acţioneze ca un amortizor al suferinţei.
— Ce s‑a întâmplat? o întrebă Wally.
— Nimic. Mă simt bine.
— Eşti foarte palidă.
Cu un efort de voinţă, îşi înfrână amintirile, împingând trecutul înapoi de unde venise. Îşi puse palma pe obrazul lui Wally şi‑l sărută.
— Iartă‑mă. Uneori sunt o adevărată pacoste. Nici nu ţi‑am mulţumit. Sunt foarte fericită de rezultatul obţinut, Wally. Zău că da. E minunat! Eşti cel mai grozav impresar din lumea spectacolului.
— Ai dreptate, întări el. De astă dată n‑a trebuit să mă târguiesc prea mult. Scenariul le‑a plăcut atât de mult, încât erau gata să accepte orice, numai să obţină drepturile asupra lui. N‑a fost o chestiune de noroc. Şi nici n‑a depins de isteţimea impresarului. Vreau să înţelegi bine acest lucru. Fii realistă, fetiţo, îţi meriţi succesul. Scenariile tale sunt cele mai bune care se scriu la ora actuală. Poţi continua să trăieşti în umbra părinţilor tăi, poţi continua să te aştepţi la ce‑i mai rău, aşa cum faci întotdeauna, dar de acum înainte pentru tine nu va exista decât tot ce‑i mai bun. Sfatul meu e să te obişnuieşti cu gândul acesta.
Dorea cu disperare să‑l creadă, să dea frâu liber fericirii, dar buruienile negre ale îndoielii încolţeau din seminţele sădite în Chicago. Vedea acei monştri atât de cunoscuţi, pândind la graniţele paradisului descris de Wally. Credea cu convingere în Legile lui Murphy: Dacă ceva poate merge prost, atunci aşa se va întâmpla. Cu toate acestea, atitudinea deschisă a lui Wally îi mersese atât de mult la suflet, tonul lui fusese atât de convingător, încât scormoni în cazanul forfotind de emoţii confuze şi scoase la lumină un zâmbet adevărat şi radios.
— Bravo! exclamă el mulţumit. Aşa mai merge. Ai un zâmbet tare frumos.
— Voi încerca să‑l folosesc cât mai des.
— Iar eu voi încerca să‑ţi ofer cât mai multe ocazii să zâmbeşti.
Băură şampanie şi discutară despre TheHour of the Wolf, făcură planuri şi râseră cum nu‑şi amintea să fi râs de ani de zile. Încetul cu încetul se însenină. Un actor renumit, înalt şi musculos, care în filme apărea cu ochi de gheaţă, buze subţiri, muşchi şi mers legănat, dar în viaţa de toate zilele era o fire prietenoasă, plină de umor şi chiar timidă, şi al cărui ultim film obţinuse încasări în valoare de cincizeci de milioane de dolari, fu primul care se opri să‑i salute şi să‑i întrebe ce sărbătoreau. Directorul de studio, cu ochi de şopârlă şi îmbrăcat cu o eleganţă impecabilă, încercă subtil, apoi direct, să afle acţiunea filmului The Hour of the Wolf, în speranţa de a înjgheba un serial săptămânal, rapid şi ieftin. Curând jumătate din cei aflaţi în încăpere se învârteau în jurul mesei trei, ca să‑i felicite pe Hilary şi Wally, apoi dispăreau ca să comenteze succesul lui Hilary, fiecare întrebându‑se dacă îi era destinat să obţină o parte din profituri. În definitiv, The Hour of the Wolf avea nevoie de un producător, de staruri, de cineva care să scrie muzica... Prin urmare, toată lumea se înghesuia să‑i bată pe umăr, să‑i sărute pe obraz şi să strângă mâna celor doi clienţi aşezaţi la cea mai bună masă din restaurant.
Hilary ştia că cea mai mare parte a acelor personalităţi strălucitoare nu erau în realitate chiar atât de mercantili pe cât păreau uneori. Mulţi dintre ei îşi începuseră cariera de foarte jos, flămânzi, săraci, la fel cum se întâmplase şi cu ea. Deşi acum erau bogaţi şi făcuseră investiţii sigure, nu se puteau împiedica să dea din coate. Era un obicei atât de vechi, încât nu cunoşteau alt mod de existenţă.
Imaginea publică a vieţii de la Hollywood avea foarte puţin de a face cu faptele. Secretarele, vânzătorii, funcţionarii, şoferii de taxi, mecanicii, gospodinele, chelneriţele, oameni din întreaga ţară, cu meserii dintre cele mai diverse, veneau acasă obosiţi după o zi de lucru, se aşezau în faţa televizoarelor şi visau la existenţa în lumea starurilor. În vasta minte colectivă, care visa şi comenta din Hawai până în Maine şi din Florida până în Alaska, Hollywoodul era o combinaţie strălucitoare de chefuri monstru, femei uşoare, bani câştigaţi fără efort, prea mult whiskey, prea multă cocaină, zile de vară numai bune pentru lenevit, băuturi gustate la marginea piscinei, vacanţe în Acapulco şi Palm Springs, sex pe bancheta din spate a unui Rolls‑Royce tapiţat cu blană. O fantezie. O iluzie. Hilary presupunea că o societate de care conducători corupţi şi incompetenţi abuzaseră atâta vreme, o societate a cărei temelie fusese măcinată de inflaţie şi impozite oneroase, o societate care exista în umbra rece a distrugerii nucleare posibilă în orice clipă, avea nevoie de iluzii pentru a putea supravieţui. În realitate, cei din lumea filmului şi televiziunii munceau mai mult decât semenii lor, deşi câteodată — şi nu de puţine ori — rezultatul muncii lor nu merita efortul. Vedeta unui serial de televiziune, cu mare succes la public, muncea din zori până în noapte, deseori până la paisprezece‑şaisprezece ore pe zi. Fireşte, recompensa era enormă. Dar în realitate chefurile nu erau chiar de pomină, femeile nu erau cu nimic mai uşuratice decât cele din Philadelphia, Hackensack sau Tampa, zilele însorite erau rareori pierdere de vreme, iar sexul se practica la fel ca şi în cazul secretarelor din Boston sau al negustorilor din Pittsburgh.
Wally trebuia să plece la şase şi un sfert, deoarece avea o întâlnire la ora şapte. O pereche de la o masă din Polo Lounge se grăbi s‑o invite pe Hilary ca să ia cina împreună. Ea refuză, pretextând că era ocupată în seara aceea.
La ieşirea din hotel, seara de toamnă era încă strălucitoare. Câţiva nori înalţi pluteau pe cerul parcă desprins dintr‑o peliculă tehnicolor. Lumina soarelui avea culoarea părului blond platinat, iar aerul era surprinzător de proaspăt pentru o zi din săptămână în Los Angeles. Două perechi tinere coborâră dintr‑un Cadillac albastru, râzând şi vorbind în gura mare, iar ceva mai departe, pe Sunset Boulevard, se auzea scrâşnet de cauciucuri, duduit de motoare, claxoane, vestind aglomeraţia de la sfârşitul orei de vârf, când ultimii salariaţi încercau să ajungă cu bine acasă.
În timp ce Hilary şi Wally aşteptau ca funcţionarii zâmbitori să le aducă maşinile, impresarul întrebă:
— Chiar iei cina cu cineva?
— Da. Eu cu mine însămi.
— Uite ce e, ai putea veni cu mine.
— Ca oaspete neinvitat.
— Tocmai ai primit invitaţia.
— Nu vreau să‑ţi stric programul.
— Fleacuri. Ai fi o prezenţă agreabilă.
— Oricum, nu sunt îmbrăcată pentru cină.
— Arăţi grozav.
— Vreau să rămân singură, spuse ea.
— Joci exact ca Garbo. Hai să iei cina cu mine. Te rog. E vorba de o seară fără pretenţii la The Palm, împreună cu un client şi cu soţia lui. Un tânăr scenarist de televiziune care promite mult. Sunt oameni drăguţi.
— Mă descurc singură, Wally. Zău aşa.
— O femeie frumoasă ca tine, singură într‑o asemenea noapte, când ai atâtea de sărbătorit? Ţi‑ar trebui lumânări, muzică în surdină, un vin bun, cineva apropiat cu care să împarţi toate acestea.
Ea zâmbi larg.
— Wally, eşti un romantic incorigibil.
— Vorbesc serios, insistă el.
Hilary îi puse mâna pe braţ.
— Drăguţ din partea ta că te preocupi de mine, Wally. Dar totul este perfect în regulă. Mă simt fericită când sunt singură. Sunt o foarte bună companie pentru mine însămi. Voi avea tot timpul să încep o relaţie serioasă cu un bărbat, să schiez la sfârşit de săptămână la Aspen, să stau la taclale seara la The Palm, după ce voi termina TheHour of the Wolf şi‑l voi vedea pe ecran.
Wally Topelis se încruntă.
— Dacă nu înveţi cum să te relaxezi, nu vei rezista prea mult într‑o meserie stresantă ca aceasta. Peste câţiva ani vei ajunge fără vlagă, ca o păpuşă de cârpe, ferfeniţită, zdrenţuită şi uzată. Crede‑mă, micuţa mea, când ţi‑ai consumat toată energia fizică, vei descoperi că o dată cu ea ţi s‑a dus şi energia mentală, adică seva creatoare.
— Acest proiect e decisiv pentru mine, replică Hilary. După ce‑l voi duce la bun sfârşit, viaţa mea va fi cu totul alta.
— De acord. Dar...
— Am muncit din greu, din răsputeri, urmărind un singur ţel, ca să ajung să mi se ofere această şansă. Recunosc că am fost obsedată de munca mea. Dar mă voi simţi în siguranţă numai după ce‑mi voi câştiga renumele de bună scenaristă şi regizoare. Atunci voi putea, în sfârşit, să alung toţi demonii din mine: părinţii mei, Chicago, toate amintirile urâte. Voi fi în stare să mă relaxez şi să duc o viaţă normală. Deocamdată, însă, nu‑mi permit să mă odihnesc. Dacă slăbesc ritmul acum, totul se va duce de râpă. Sau, cel puţin, aşa cred eu că se va întâmpla, ceea ce înseamnă acelaşi lucru.
El oftă.
— OK! Dar ne‑am fi distrat grozav la The Palm.
Un funcţionar al hotelului aduse maşina lui Hilary.
Ea îl îmbrăţişă pe Wally.
— Cred că am să‑ţi telefonez mâine, să mă conving că povestea asta cu Warner Brothers n‑a fost un vis.
— Încheierea contractului va dura câteva săptămâni, îi spuse el. Dar nu cred să apară vreo problemă. Într‑una din zilele săptămânii viitoare vom avea şedinţa de redactare a contractului, după care poţi fixa o întâlnire la studio.
Hilary îi trimise o sărutare din vârful degetelor şi se îndreptă grăbită spre maşină. Dădu un bacşiş funcţionarului şi demară.
Porni printre coline, trecând pe lângă case în valoare de milioane de dolari, pe lângă pajişti mai verzi decât bancnotele, coti la stânga, apoi la dreapta, la întâmplare, fără să urmărească o destinaţie anume. Era una dintre puţinele evadări pe care şi le îngăduia. Cele mai multe străzi erau învăluite în umbrele purpurii ale crengilor verzi. Noaptea lua treptat în stăpânire trotuarul, deşi lumina zilei încă zăbovea deasupra ramurilor împletite ale palmierilor, stejarilor, arţarilor, cedrilor, chiparoşilor, palisandrilor şi pinilor. Aprinse farurile şi porni să exploreze câteva drumuri şerpuite din canion până când, treptat, sentimentul de nemulţumire începu să se risipească.
Mai târziu, când noaptea coborâse atât peste copaci, cât şi la poalele lor, Hilary se opri la un restaurant mexican de pe La Cienega Boulevard. Un local cu pereţi grosolani din tencuială cenuşie, decoraţi cu fotografii ale unor bandiţi mexicani. Arome apetisante de sosuri condimentate, de taco şi de colţunaşi din făină de porumb. Chelneriţe în bluze ţărăneşti, răscroite la gât, şi fuste împletite de culoare roşie. Muzică ambientală de la sud de graniţă. Hilary mâncă enchiladas cu brânză, orez şi fasole prăjită. Mâncarea era la fel de gustoasă ca şi când ar fi fost servită la lumina lumânărilor, cu o orchestră de coarde undeva, în fundal, şi cu cineva drag alături.
Va trebui să‑mi amintesc să‑i spun lui Wally acest lucru, se gândi ea, terminându‑şi enchiladas şi bând câteva înghiţituri de Dos Equis, bere neagră mexicană.
Chibzuind puţin, aproape că‑i auzi răspunsul: "Micuţa mea, ce‑mi spui tu nu‑i decât o încercare ostentativă de automulţumire. E drept că singurătatea nu schimbă gustul mâncării, lumina lumânărilor, sunetul muzicii, dar asta nu înseamnă că singurătatea e de dorit sau sănătoasă." Wally, pur şi simplu, nu va rezista să nu se lanseze într‑una dintre lecţiile lui despre viaţă, rostite pe un ton patern. Şi nu‑i va fi deloc uşor să‑l asculte, pentru simplul motiv că, indiferent ce i‑ar spune el, ar fi adevărat.
Mai bine nici nu aduc vorba, se răzgândi Hilary. Niciodată n‑am să pot lupta cu Wally Topelis.
Urcă din nou în maşină, îşi prinse centura de siguranţă, porni motorul, deschise aparatul de radio şi rămase aşa un timp, privind circulaţia de pe La Cienega Boulevard. Era ziua ei de naştere. Împlinea douăzeci şi nouă de ani. Deşi faptul fusese menţionat în rubrica lui Hank Grant din Hollywod Reporter, părea că ea era singura din lume căreia îi păsa. Foarte bine. Era o singuratică. Aşa fusese întotdeauna. Nu‑i spusese lui Wally că se simţea fericită în propria‑i companie?
Maşinile treceau pe lângă ea în flux continuu, pline de oameni care mergeau în diverse locuri, cu diverse treburi — de cele mai multe ori câte doi. Încă nu voia să pornească spre casă, dar nu avea unde să meargă în altă parte.

Casa era cufundată în întuneric.
Gazonul părea mai curând albastru decât verde în lumina neonului din stradă.
Hilary lăsă maşina în garaj şi se duse la uşa din faţă. Tocurile ei sunau nefiresc, toc‑toc‑toc, pe aleea pietruită.
Noaptea era călduţă. Arşiţa soarelui dispărut la orizont continua să se ridice din pământ, iar briza mării care scălda oraşul în orice anotimp încă nu aducea în aer obişnuita răcoare de toamnă. Mai târziu, spre miezul nopţii, avea să fie mai răcoare şi nu mai puteai ieşi din casă fără haină.
Greierii ţârâiau în gardurile vii.
Hilary intră în casă, bâjbâi după întrerupător, apoi închise uşa şi o încuie. Aprinse luminile din salon, făcu câţiva paşi, apoi auzi un foşnet în spate şi întoarse capul.
Un bărbat îşi făcu apariţia din debaraua din hol, izbind cu zgomot uşa de perete şi trântind o haină de pe umeraş, în încercarea de a se strecura afară din acel spaţiu strâmt. Avea cam patruzeci de ani, era înalt şi purta pantaloni de culoare închisă, un pulover galben şi... mănuşi de piele. Avea muşchi proeminenţi şi puternici, care trădau ani îndelungaţi de haltere. Până şi încheieturile mâinilor, aşa cum se vedeau între mănuşi şi mânecile puloverului, erau groase şi vânjoase. Bărbatul se opri la trei metri de ea şi zâmbi, apoi salută din cap şi‑şi linse buzele subţiri.
Hilary nu ştia cum să reacţioneze la apariţia lui neaşteptată. Nu avea de a face chiar cu un intrus, cu un necunoscut, cu un punkist şi nici cu un depravat zdrenţăros, cu privirea înceţoşată de droguri. Deşi bărbatul nu era de prin partea locului, Hilary îl cunoştea, totuşi era ultima persoană pe care s‑ar fi aşteptat s‑o întâlnească în astfel de împrejurări. Numai dacă l‑ar fi văzut pe micuţul şi blândul Wally Topelis ieşind din debara ar fi trăit un şoc mai mare decât acesta. Se simţea nu atât înspăimântată, cât nedumerită. Îl cunoscuse în urmă cu trei săptămâni, în timp ce se documenta pentru un scenariu având drept decor ţinutul viticol din nordul Californiei — proiect menit să‑i abată gândul de la demersurile lui Wally legate de The Hour of the Wolf, scenariu pe care tocmai îl terminase. Bărbatul din faţa ei era un personaj important şi influent în Valea Napa Dar faptul tot nu explica ce căuta în casa ei, ascuns în debara.
— Domnul Frye, spuse Hilary, descumpănită.
— Bună, Hilary.
Avea o voce gravă, oarecum hârşâită, care păruse liniştită şi paternă la vremea când Hilary făcuse o vizită particulară la crama lui de lângă St. Helena, dar care acum devenise aspră, rea şi ameninţătoare.
Hilary îşi drese glasul, neliniştită.
— Ce cauţi aici?
— Am venit să te văd.
— De ce?
— Trebuia să te văd din nou.
— În ce problemă?
Bărbatul continua să zâmbească. Avea o privire intensă, de fiară de pradă. Zâmbetul lui amintea de cel al unui lup înainte să prindă între fălcile flămânde iepuraşul încolţit.
— Cum ai intrat? întrebă ea.
— Eşti frumoasă.
— Cum?
— Foarte frumoasă.
— Încetează.
— Căutam una ca tine.
— Mă înspăimânţi.
— Eşti chiar frumuşică.
Făcu un pas spre ea.
În clipa aceea Hilary nu mai avu nici un dubiu ce dorea bărbatul. Dar era ceva nebunesc, de neînchipuit. De ce‑ar fi străbătut un om bogat şi influent ca el sute de kilometri, riscându‑şi averea, reputaţia şi libertatea, pentru o clipă trecătoare de sex impus cu forţa?
Bărbatul mai făcu un pas.
Hilary se dădu înapoi din faţa lui.
Viol. Dar era absurd. Doar dacă... Doar dacă avea de gând ca după aceea s‑o ucidă. Aşa nu mai risca nimic. Purta mănuşi. Nu va lăsa amprente, nu va lăsa nici un fel de urme. Şi nimeni nu va bănui că un podgorean cunoscut şi respectat din St. Helena bătuse atâta cale până la Los Angeles ca să violeze şi să omoare. Sau, chiar dacă ar exista unele bănuieli, nimeni nu s‑ar gândi la Frye ca principal suspect. Ancheta criminaliştilor n‑ar conduce niciodată la el.
Bărbatul continuă să se apropie. Încet. Neînduplecat. Cu paşi greoi. Savurând suspansul. Zâmbetul i se lăţi pe faţă, dându‑şi seama că ea înţelesese.
Hilary se trase înapoi, dincolo de uriaşul şemineu de piatră. O clipă îi trecu prin minte să înşface unul dintre instrumentele grele de alamă de pe vatră, dar îşi dădu seama că nu se va mişca suficient de rapid pentru a se apăra cu el. Avea de a face cu un bărbat puternic, atletic, într‑o condiţie fizică excelentă. O va prinde înainte de a avea răgazul să apuce vătraiul şi să‑l izbească în ţeasta lui blestemată.
Bărbatul îşi strânse pumnii uriaşi. Încheieturile jucară sub pielea strâmtă a mănuşilor.
Hilary se dădu înapoi în spatele câtorva mobile — două scaune, o măsuţă de cafea, o canapea lungă. Începu să se mişte spre dreapta, încercând să pună canapeaua între ea şi Frye.
— Ai un păr atât de frumos, spuse el.
Undeva în mintea ei încolţi întrebarea dacă nu cumva era pe cale să‑şi piardă minţile. Acesta nu putea fi Bruno Frye pe care‑l cunoscuse în St. Helena. La vremea aceea nu remarcase nici un indiciu al nebuniei care acum îi schimonosea faţa lată şi lucind de transpiraţie unsuroasă. Ochii lui erau două aşchii de gheaţă albastră‑cenuşie, iar pasiunea rece care sticlea în ei era, cu siguranţă, prea monstruoasă ca s‑o fi putut ascunde când îl întâlnise ultima oară.
Apoi văzu cuţitul şi priveliştea avu efectul unei vâlvătăi care‑i alungă orice urmă de îndoială. Avea de gând s‑o ucidă. Cuţitul era prins la curea, la şoldul drept. Vârât într‑o teacă deschisă, putea fi scos prin simpla deschidere a capsei de metal prinsă de o cureluşă îngustă de piele. Într‑o secundă cuţitul putea fi scos din teacă, ajungând în mâna lui. În două secunde se putea înfige în pântecele ei moale, străpungând carnea caldă şi organele ca o gelatină, golind‑o de sângele dătător de viaţă.
— Te‑am dorit din prima clipă în care te‑am văzut, spuse Frye. Nu m‑am gândit decât cum să ajung la tine. Pentru Hilary, timpul părea să se fi oprit în loc. Ai să fii o bucăţică pe cinste, continuă el. Zău aşa.
Dintr‑o dată, lumea deveni o succesiune de cadre filmate cu încetinitorul. Fiecare secundă părea lungă cât un minut. Hilary îl urmări cum se apropia, ca şi cum ar fi fost o creatură de coşmar, ca şi cum atmosfera ar fi devenit brusc densă ca siropul. În clipa în care descoperi cuţitul, Hilary înlemni. Încetă să se mai dea înapoi, deşi el continua să se apropie. Priveliştea unui cuţit putea avea acest efect. Putea tăia respiraţia cuiva, îi putea face inima să se oprească în loc, putea aduce un tremur nestăpânit în adâncurile trupului. În mod surprinzător, puţini oameni au curajul să folosească un cuţit împotriva altei fiinţe. Mai mult decât oricare altă armă, cuţitul te face conştient de vulnerabilitatea cărnii, de cumplita fragilitate a vieţii omeneşti. În rana pe care o provoacă, atacatorul poate vedea extrem de clar esenţa propriei mortalităţi. Un pistol, un strop de otravă, o bombă, un instrument contondent, funia care se strânge în jurul gâtului — toate acestea pot fi folosite relativ curat, cele mai multe de la distanţă. Dar omul cu cuţitul trebuie să fie gata să se murdărească, trebuie să se apropie atât de mult, încât să simtă căldura emanată din rănile pe care le face. Este nevoie de un curaj anume, sau de nebunie, ca să înfigi cuţitul în altă persoană, fără să simţi oroare la vederea sângelui care‑ţi împroaşcă mâna.
Frye ajunse lângă ea. Puse o mână mare pe sânii ei, începu să‑i frece şi să‑i frământe între degete prin rochia de mătase.
Acel contact grosolan o trezi din transa care o cuprinsese. Îl lovi peste mână, se smuci din strânsoarea lui şi se refugie în spatele canapelei.
El izbucni în râs, un hohot urât şi descurajant, în timp ce ochii lipsiţi de îndurare sticleau de un amuzament macabru. Era umorul unui diavol, umorul dement al iadului. Voia ca femeia să se lupte, îi plăcea vânătoarea.
— Ieşi afară! strigă ea. Afară!
— Nu vreau să ies, răspunse, zâmbind, Frye, clătinând din cap. Eu vreau să intru. Da, da. Vreau să intru în tine, domniţă, vreau să‑ţi sfâşii rochia la spate, să te dezbrac şi să pătrund în tine. Să te pătrund toată, până acolo unde‑i cald, moale şi întuneric.
O clipă, spaima care o făcuse să nu‑şi mai simtă picioarele, paralizându‑i voinţa, se preschimbă în sentimente mai puternice: ură, mânie, furie. Nu mânia raţională a femeii faţă de bărbatul care‑i uzurpă demnitatea şi drepturile, nu mânia intelectuală trezită de nedreptatea socială şi biologică a situaţiei, ceva mult mai profund. Omul acela pătrunsese nechemat în spaţiul ei privat, în caverna ei modernă. O năpădi o ură primitivă, care‑i înceţoşa vederea şi făcu să‑i bată inima nebuneşte. Îşi dezgoli dinţii într‑un rânjet şi mârâi din fundul gâtului, reflex aproape animalic, în timp ce căuta o cale de scăpare din capcană.
Lipită de spatele canapelei, se găsea o măsuţă joasă şi îngustă, cu tăblie de sticlă. Pe ea se aflau două statuete de porţelan înalte de vreo patruzeci de centimetri. Hilary înşfăcă una şi o aruncă spre Frye.
El se feri cu repeziciune instinctivă, primitivă. Statueta de porţelan se izbi de şemineu şi explodă ca o bombă. Puzderie de cioburi şi aşchii se prăvăliră peste şemineu şi în jur, pe covor.
— Mai încearcă o dată, spuse el în bătaie de joc.
Hilary luă în mână şi cealaltă statuetă, apoi se opri, şovăind. Îl urmări printre pleoapele întredeschise, cântări statueta în mână, apoi se prefăcu doar că o aruncă.
El căzu în cursă. Se aplecă şi se lăsă într‑o parte, ca să evite proiectilul.
Cu un strigăt de triumf, Hilary aruncă bibeloul.
Luat prin surprindere, bărbatul nu se mai aplecă şi statueta îl lovi în tâmplă. Fusese o lovitură razantă, mai puţin puternică decât sperase Hilary, totuşi bărbatul se clătină imperceptibil pe picioare. Nu se prăbuşi. Nu fusese rănit grav. Nici măcar nu sângera. Totuşi, fusese lovit şi durerea îl transformă. Îi pieri pofta de glume perverse. Zâmbetul strâmb se topi. Gura lui deveni o linie dreaptă şi neînduplecată, cu buzele strânse. Obrazul i se făcu stacojiu. Furia ţâşni în el ca un resort. Încordarea îi scoase în relief muşchii puternici ai gâtului, întinşi la maximum, impresionanţi, îşi îndoi uşor genunchii, pregătindu‑se să se repeadă asupra ei.
Hilary se aştepta să‑l vadă ocolind canapeaua, şi se pregătise s‑o înconjoare la rândul ei, păstrând distanţa, până când avea să ajungă în preajma altui obiect putând servi drept proiectil. Dar în clipa în care atacă, bărbatul n‑o încolţi aşa cum anticipase. Se repezi sălbatic asupra ei, ca un taur furibund. Ajuns în faţa canapelei, se aplecă, o apucă cu amândouă mâinile, o săltă de la podea şi, dintr‑o singură mişcare, o răsturnă pe spate de parcă ar fi cântărit doar câteva kilograme. Hilary sări într‑o parte şi canapeaua căzu greoi pe locul în care stătuse ea cu câteva clipe mai înainte. În secunda în care canapeaua atinse podeaua, Frye sări pe deasupra ei. Întinse mâna s‑o prindă şi, poate, ar fi reuşit, dar se împiedică şi căzu într‑un genunchi.
Furia ei se preschimbă din nou în spaimă. O luă la fugă. Se îndreptă spre hol şi spre uşa din faţă, conştientă că nu va avea timp să descuie ambele încuietori şi să iasă afară, înainte ca atacatorul s‑o ajungă din urmă. Frye era prea aproape, la numai doi sau trei paşi în spatele ei. Se repezi spre dreapta şi o luă la fugă pe scara în spirală, urcând treptele două câte două.
Răsufla greu, dar peste gâfâiturile ei îl auzi venind din urmă. Paşii lui făceau un zgomot ca de tunet. Îl auzi blestemând‑o.
Pistolul. În noptieră. Dacă ar putea ajunge în dormitor cu suficient timp înaintea lui, ca să trântească uşa şi s‑o încuie, l‑ar ţine pe loc câteva secunde, suficient cât să ia arma de la locul ei.
Ajunsă în capătul de sus al scărilor, pe palierul de la etajul al doilea, chiar când era convinsă că reuşise să câştige un avans de câţiva paşi, bărbatul o prinse de umărul drept şi o smuci spre el. Hilary ţipă, dar nu se smulse din strânsoare, cum se aşteptase el. Dimpotrivă, în clipa în care Frye o înşfăcă de umăr, se răsuci spre el. Se împinse în el, înainte ca bărbatul să aibă timp s‑o înlănţuie cu braţul, se lipi de el atât de mult, încât îi simţi erecţia, şi‑l pocni tare cu genunchiul în testicule. El reacţionă de parca ar fi fost lovit de trăsnet. Într‑o fracţiune de secundă, obrazul roşu de furie se goli de sânge şi deveni alb ca varul. Îşi slăbi strânsoarea, se trase înapoi, clătinându‑se pe picioare, lunecă pe muchia primei trepte, flutură din braţe şi se rostogoli în jos, urlând, apoi se aruncă într‑o parte, se prinse de balustradă şi avu marele noroc să se oprească din cădere.
După toate aparenţele, nu avea experienţă cu femei care ştiau să lupte eficient. Hilary îl păcălise de două ori. Îşi închipuise că vâna un iepuraş catifelat şi inofensiv, pradă timidă care putea fi lesne capturată şi apoi redusă la tăcere dintr‑o singură mişcare. Dar prada se întorsese asupra lui şi‑şi arătase ghearele şi colţii lungi, încurajată de expresia lui şocată.
Hilary sperase să‑l vadă prăvălindu‑se până în capătul de jos al scării şi frângându‑şi gâtul. Chiar şi aşa, îşi închipuia că lovitura în organele sexuale îl va scoate din funcţiune cel puţin un minut sau două, îndeajuns ca ea să preia controlul. Avu un şoc când, numai după o scurtă pauză, înainte ca ea s‑o ia la fugă, bărbatul îşi făcu vânt de lângă balustradă şi, cu o grimasă de durere, se repezi din nou la ea.
— Căţea! scrâşni el printre dinţii încleştaţi, abia reuşind să respire.
— Nu, îl preveni Hilary. Nu. Înapoi.
Se simţea ca un personaj dintr‑un film de groază pe care Hammer Films le producea cu atât succes. Se lupta cu un vampir sau cu un zombie, uluită şi descurajată după repetate încercări de a ţine piept resurselor lui aproape supranaturale de energie şi rezistenţă.
— Căţea!
Ea alergă pe coridorul cufundat în întuneric, până în dormitorul principal. Trânti uşa, bâjbâi la încuietoare prin întuneric, apoi, în sfârşit, aprinse lumina şi se zăvorî înăuntru.
În încăpere se auzi un sunet ciudat şi înspăimântător. Un urlet tare, răguşit şi plin de groază. Privi în jur înfricoşată, apoi îşi dădu seama că asculta propriile‑i hohote de plâns necontrolat.
Era periculos de aproape de starea de panică, însă ştia că trebuia să se stăpânească, dacă voia să trăiască.
Deodată, Frye încercă uşa încuiată din spatele ei, apoi se izbi în ea cu toată puterea. Uşa rezistă. Dar nu avea să reziste prea mult, cu siguranţă nu îndeajuns de mult ca Hilary să cheme poliţia şi apoi să aştepte ajutor.
Inima îi bătea sălbatic. Tremura din toate încheieturile, ca şi cum ar fi stat dezbrăcată pe o uriaşă întindere de gheaţă, era însă ferm hotărâtă să nu se lase doborâtă de frică. Traversă în fugă vasta încăpere şi ocoli patul, îndreptându‑se spre noptieră. Trecu pe lângă o oglindă înaltă cât peretele, care‑i întoarse imaginea unui chip total necunoscut, o femeie îngrozită, cu ochii ieşiţi din orbite, albă la faţă ca obrazul vopsit al unui mim.
Frye izbi cu piciorul în uşă. Uşa se zgudui violent în balamale, dar nu cedă.
Pistolul automat de 6,32 se găsea deasupra a trei pijamale împăturite, aşezate în sertarul noptierei. Încărcătorul plin era alături. Hilary luă arma şi, cu mâinile tremurânde, aproape incapabile de vreo mişcare, vârî încărcătorul în lăcaşul lui. Apoi se întoarse cu faţa către uşă.
Frye izbi din nou cu piciorul în uşă. Fierăria era slabă. Genul de încuietoare de interior, menită în primul rând să ţină la distanţă copiii sau musafirii prea îndrăzneţi. Total inutilă în faţa unui intrus ca Bruno Frye. La cea de a treia izbitură, balamalele zburară din lăcaşul lor şi uşa se dădu de perete.
Gâfâind, transpirat, semănând mai mult decât oricând cu un taur furios, Frye ieşi cu paşi greoi din umbra coridorului şi trecu pragul. Cu umerii lui largi îngheboşaţi, cu pumnii încleştaţi atârnând de‑a lungul trupului. Nu dorea decât să pună capul în piept şi să atace, să zdrobească şi să distrugă tot ce‑i stătea în cale. Oglinda de lângă Hilary îi răsfrângea privirea, în care se citea setea de sânge. Nu voia decât să se repeadă ca o fiară prin magazinul de porţelanuri şi să‑l calce în picioare pe proprietar.
Hilary îndreptă pistolul către el, ţinându‑l ferm cu amândouă mâinile.
El continuă să se apropie.
— Trag! Să ştii că trag! Jur pe Dumnezeul meu că trag! strigă ea înnebunită.
Frye se opri, clipi spre ea, apoi descoperi arma.
— Pleacă! îi strigă femeia. El nu se clinti. Pleacă dracului de aici!
În mod incredibil, bărbatul mai făcu un pas în direcţia ei. Nu mai era violatorul calculat şi sigur pe sine, de parcă ar fi jucat un joc, cu care se confruntase la parter. Ceva se întâmplase cu el. În adâncul fiinţei lui acţionaseră nişte resorturi, schimbându‑i intenţiile în noi dorinţe şi pofte, mult mai dezgustătoare şi perverse decât ce arătase până atunci. Nu mai era nici pe jumătate o fiinţă raţională. Se comporta ca un dement. Ochii îi sticleau, nu îngheţaţi ca până atunci, ci lăcrimoşi şi arzători, arşi de febră. Sudoarea îi şiroia pe faţă. Îşi mişca buzele neîncetat, deşi nu rostea nici un cuvânt. Îşi strâmbă şi‑şi contorsionă buzele, dezgolindu‑şi dinţii, apoi şi le ţuguie, ca un copil bosumflat, ca imediat să schiţeze un zâmbet, un surâs straniu, care la rândul lui făcu loc unei expresii încruntate şi feroce, cu neputinţă de descris. Nu mai acţiona sub impulsul patimei trupeşti sau a dorinţei de a o poseda. Resortul secret care‑l mâna acum era mai întunecat decât cel care‑l impulsionase cu numai câteva minute în urmă. Pe Hilary o săgetă gândul cumplit şi înspăimântător că acel resort avea să‑i insufle suficientă energie ca să scape nevătămat şi să înainteze neatins printr‑o ploaie de gloanţe.
Frye scoase cuţitul cel mare din teaca de la şoldul drept şi‑l îndreptă spre ea.
— Înapoi! gâfâi ea disperată.
— Căţea!
— Ţi‑am spus că trag.
Bărbatul porni din nou spre ea.
— Pentru numele lui Dumnezeu, aproape îl rugă Hilary. Cuţitul nu ţi‑e de nici un folos în faţa unui pistol.
El ajunsese la nici cinci metri de cealaltă parte a patului.
— Am să‑ţi zbor creierii tăi blestemaţi.
Frye vâjâi cuţitul în direcţia ei, rotind repede vârful prin aer, ca şi cum ar fi fost un talisman cu care ar fi încercat să alunge spiritele rele interpuse între el şi Hilary.
Făcu încă un pas spre ea.
Ea ţinti spre abdomen, aşa încât, oricât de mare ar fi fost reculul şi oricât de mult s‑ar fi abătut glonţul spre dreapta sau spre stânga, să lovească un organ vital. Apăsă pe trăgaci.
Nimic.
Te implor, Dumnezeule!
Bărbatul mai făcu doi paşi.
Hilary se holbă năucită la pistol. Uitase să scoată piedica.
Frye ajunse la mai puţin de trei metri de cealaltă parte a patului. Poate chiar mai puţin.
Blestemându‑se, Hilary acţionă cele două mici pârghii de pe partea laterală a armei şi pe metalul negru apărură două puncte roşii. Ţinti şi apăsă trăgaciul pentru a doua oară.
Nimic.
Isuse! Nu se poate să fie blocat!
Frye era atât de desprins de realitate, atât de posedat de demenţa lui, încât nu‑şi dădu seama imediat că Hilary nu reuşea să mânuiască arma. Când, în sfârşit, înţelese ce se întâmpla, atacă rapid, cât timp avantajul era de partea lui. Ajunse la pat, sări pe el şi păşi peste saltea, clătinându‑se din pricina arcurilor, ca şi cum ar fi călcat peste butoaie.
Hilary uitase să împingă un cartuş în încărcător. Făcu repede cele de trebuinţă şi se retrase doi paşi, până când ajunse cu spatele la perete. Trase fără să mai ochească, trase în bărbatul care se înălţase deasupra ei ca un demon ţâşnit din întunecimile iadului.
Împuşcătura stârni ecouri în întreaga încăpere, ricoşând în pereţi şi reverberând în ferestre.
Văzu cuţitul făcându‑se fărâme, văzu fragmentele ţâşnind din mâna dreaptă a lui Frye. Oţelul ascuţit se îndreptă în sus şi spre spate, sclipind o clipă în raza de lumină strecurată prin partea de sus a abajurului veiozei de pe noptieră.
Frye scoase un urlet şi cuţitul îi zbură din mână. Se prăbuşi pe spate, dar sări din nou în picioare, ţinându‑şi cu mâna stângă degetele rănite.
Hilary nici nu se gândea că‑l atinsese. Nu vedea nici o pată de sânge. Probabil că glonţul lovise cuţitul, sfărâmându‑l şi smulgându‑l dintre degetele lui. Probabil că şocul îi fulgerase degetele mai rău decât un plesnet de bici. Frye urlă de durere, apoi de furie. Un sunet nemaiîntâlnit, un urlet de şacal, cu siguranţă însă nu urletul unui animal cu coada între picioare. Nu renunţase la ideea de a se năpusti asupra ei.
Hilary trase din nou şi Frye se prăbuşi. De data aceasta, nu se mai ridică.
Cu un suspin de uşurare, Hilary se sprijini, sfârşită, de perete, fără să‑şi ia ochii de la locul în care el căzuse, de cealaltă parte a patului, unde nu‑l putea vedea.
Nici un sunet.
Nici o mişcare.
O neliniştea faptul că nu‑l putea vedea. Îşi lăsă capul într‑o parte, cu urechea la pândă, apoi păşi cu prudenţă până la picioarele patului, în mijlocul încăperii, şi ocoli patul prin stânga până când dădu cu ochii de el.
Zăcea cu faţa în jos pe covorul Edward Fields de culoarea ciocolatei. Braţul drept era îndoit sub el. Cel stâng rămăsese întins în faţă, cu degetele uşor curbate, îndreptate spre creştetul capului. Avea faţa întoarsă de la ea. Din pricina culorii închise şi a modelului care fura privirea, Hilary nu reuşi să‑şi dea seama de la distanţă dacă covorul pluşat era îmbibat de sânge. Nici urmă, însă, de balta uriaşă şi lipicioasă de sânge pe care se aşteptase s‑o vadă. Dacă glonţul îl lovise în piept, poate că balta de sânge era sub el. Poate că glonţul îl nimerise în frunte, provocându‑i moartea instantanee şi oprirea bruscă a bătăilor inimii, caz în care n‑ar fi curs decât câţiva stropi de sânge.
Îl privi timp de un minut, de două minute. Nu desluşi nici o mişcare, nici măcar o respiraţie uşoară.
Mort?
Se apropie de el cu paşi înceţi şi timizi.
— Domnule Frye?
Nu avea de gând să se ducă lângă el. Nici nu se gândea să rişte, însă voia să‑l vadă mai bine. Continua să ţină arma îndreptată asupra lui, gata să tragă alt glonţ, la cea mai mică mişcare.
— Domnule Frye?
Nici o reacţie.
Era straniu că i se adresa în continuare cu apelativul "domnule". După cele întâmplate în seara aceea, după ce încercase el să‑i facă, Hilary continua să fie oficială şi politicoasă. Poate fiindcă era mort. După moarte, chiar şi omul cel mai rău dintr‑un oraş se bucură de respectul tăcut al comunităţii care ştie că a fost un mincinos şi un nemernic toată viaţa. Fiindcă fiecăruia dintre noi îi este dat să moară, dispreţul arătat unui mort este cumva un fel de dispreţ la adresa propriei noastre persoane. În plus, dacă‑i vorbeşti de rău pe morţi, ai impresia că iei în derâdere marele mister final, poate chiar stârneşti puterile cereşti să te pedepsească pentru îndrăzneală.
Hilary aşteptă încă un minut, fără să‑şi ia ochii de la el.
— Ştii ceva, domnule Frye? Cred că n‑am să risc. Cred că am să mai trag un glonţ în dumneata. Da, da. Am să‑ţi mai trag un glonţ chiar aici, în ceafă.
Bineînţeles că nu era în stare. Nu avea fire violentă. Trăsese cu pistolul o singură dată, la poligon, la scurt timp după ce‑l cumpărase, dar niciodată nu ucisese o vietate mai mare decât gândacii de bucătărie din apartamentul din Chicago. Găsise în ea puterea de a trage asupra lui Bruno Frye numai fiindcă acesta reprezentase o ameninţare imediată şi fiindcă simţise cum îi creştea adrenalina. Isteria şi instinctul primar de supravieţuire o făcuseră pentru o clipă capabilă de violenţă. Acum însă, când Frye zăcea pe covor, tăcut şi nemişcat, cu nimic mai periculos decât un maldăr de zdrenţe murdare, nu avea tăria să mai apese pe trăgaci. Pur şi simplu, nu putea privi liniştită cum zboară creierii unui cadavru. Simplul gând îi întorcea stomacul pe dos. Dar ameninţarea că va trage era un test bun pentru a verifica situaţia în care se găsea el. Dacă se prefăcea, riscul ca ea să‑i tragă un glonţ în cap poate avea să‑l facă să se trădeze.
— Chiar în cap, ticălosule! repetă ea şi trase un glonte spre tavan.
El nici nu se clinti.
Hilary oftă şi coborî pistolul.
Mort. Era mort.
Omorâse un om.
Temându‑se de ce avea să urmeze, ancheta poliţiei şi reporterii, ocoli braţul întins şi porni spre uşa care dădea spre coridor.
Dintr‑o dată, mortul învie.
Dintr‑o dată, redeveni viu şi începu să se mişte.
Îi anticipase intenţia. Ştiuse exact cum va încerca ea să‑l păcălească. Îi ghicise trucul şi dăduse dovadă de nervi de oţel. Nici nu tresărise!
Se sprijini de braţul de sub el şi se săltă în sus, făcându‑şi vânt înainte. O atacă pe Hilary, ca un şarpe. Îi prinse glezna cu mâna stângă şi o trânti la pământ, ţipând şi zbătându‑se, apoi se rostogoliră împreună, un vălmăşag de braţe şi picioare, iar şi iar. Îi simţi dinţii la gâtul ei şi o fulgeră spaima nebună că Frye voia s‑o muşte, să‑i sfâşie vena jugulară şi să‑i sugă sângele. Îl respinse cu mâna, îşi propti palma în bărbia lui şi‑i împinse capul, îndepărtându‑l de gâtul ei, în timp ce se rostogoleau încă o dată. Se izbiră cu putere de perete şi rămaseră pe loc, ameţiţi, gâfâind, bărbatul ca o fiară năpustită asupra ei, grosolan, greu, zdrobind‑o, rânjind scabros, cu ochii lui hidoşi atât de aproape, de reci şi de goi, cu răsuflarea duhnind a ceapă şi bere stătută. Frye îi vârî o mână pe sub rochie, sfâşiindu‑i colanţii, încercând să‑şi strecoare degetele mari şi boante sub chiloţii ei, să pună stăpânire pe sexul ei — nu mângâierea unui îndrăgostit, ci încleştarea unui luptător. Gândul la felul în care i‑ar sfâşia carnea cea mai intimă o făcu să se sufoce de groază. Ştia că o femeie putea fi ucisă şi aşa, pătrunzând‑o, apoi rupându‑i şi sfâşiindu‑i carnea. Încercă să‑i scoată ochii de cobalt, să‑l lipsească de vedere, dar el îşi trase capul, ferindu‑l de atingerea ei. Deodată încremeniră amândoi, dându‑şi seama în acelaşi moment că Hilary nu scăpase din mână pistolul în clipa în care el o trântise la podea. Arma era presată între trupurile lor, cu ţeava înfiptă în organele lui sexuale, şi, deşi degetul ei se găsea pe piedică, nu pe trăgaci, nu‑i fu greu să‑l deplaseze puţin mai în spate, acolo unde trebuia, din prima clipă în care deveni conştientă de noua situaţie în care se afla.
Mâna lui greoaie rămăsese pe pubisul ei. Un obiect obscen. O mână ascunsă în mănuşă de piele, diavolească, dezgustătoare. Hilary îi simţea fierbinţeala prin mănuşă. Frye nu mai trăgea de chiloţii ei. Tremura. Mâna lui mare tremura.
Ticălosul e speriat.
Privirea lui părea fixată de a ei printr‑un fir invizibil, deloc uşor de rupt. Nici unul din ei nu‑şi putea lua ochii de la celălalt.
— Dacă faci o singură mişcare greşită, spuse ea istovită, îţi zbor testiculele.
El clipi.
— Ai înţeles? întrebă Hilary, la fel de lipsită de vlagă.
Răsufla şuierat, gâfâia din pricina efortului, dar mai ales de frică.
El îşi linse buzele. Clipi rar, ca o blestemată de şopârlă.
— Ai înţeles? repetă Hilary, de astă dată pe un ton ferm.
— Da.
— De data aceasta nu mă mai păcăleşti.
— Fac ce‑mi ceri.
Vocea lui era gravă şi morocănoasă, ca mai înainte, şi nu tremura. Nimic din glasul, din privirea sau din expresia lui nu dezminţea imaginea bărbatului musculos şi neîndurător. Doar mâna lui înmănuşată continua să tresară spasmodic între coapsele ei delicate.
— Bine, spuse Hilary. Acum vreau să te mişti încet. Foarte, foarte încet. La comanda mea, ne rostogolim încet, ca dumneata să ajungi dedesubt şi eu deasupra Fără nici cea mai mică urmă de umor, era conştientă că ceea ce spusese mai înainte aducea în mod grotesc cu sugestia unei amante pasionate, în plin act sexual. Când am să‑ţi spun, dar numai atunci, cu nici o secundă înainte, te rostogoleşti spre dreapta, spuse ea.
— OK.
— În acelaşi timp, mă voi mişca şi eu.
— Bine.
— Foarte încet.
— Bine.
— Arma va rămâne aşa cum este acum.
Ochii lui continuau să fie reci şi neîndurători, dar licărul de furie şi nebunie se stinsese. Gândul că un glonte l‑ar fi putut lăsa fără organe sexuale îl adusese brusc la realitate — cel puţin pentru moment.
Hilary îl împunse cu ţeava pistolului în testicule, iar el schiţă o grimasă de durere.
— Acum, rostogoleşte‑te pe o parte, încet, îi ceru ea.
Frye făcu exact ce i se ceruse, se rostogoli pe o parte cu încetineală exagerată, apoi pe spate, fără să‑şi dezlipească privirea de a ei. În timp ce schimbau poziţiile, îşi retrase mâna de sub fusta ei, însă nu încercă să‑i ia pistolul. Hilary se prinse de el cu mâna stângă, ţinând strâns arma în mâna dreaptă, şi se urcă deasupra lui, cu ţeava pistolului sprijinită în continuare de testiculele lui. În cele din urmă, îl încălecă, cu o mână prizonieră între ei, cea în care ţinea pistolul calibrul 6,32, plasat în mod strategic.
Mâna dreaptă începea să‑i amorţească din pricina poziţiei incomode, dar şi fiindcă strângea pistolul cu toată puterea, temându‑se să slăbească strânsoarea. Îşi încleştase mâna pe mânerul armei cu atâta forţă, încât o dureau degetele şi muşchii până în umăr. Se temea ca nu cumva el să simtă că treptat o părăseau puterile sau să nu scape arma fără voie, pierzându‑şi simţul tactil.
— OK, spuse ea. Acum am să mă ridic. Am să ţin arma acolo unde este acum şi am să vin lângă dumneata. Nu cumva să mişti. Nu îndrăzni nici să clipeşti. El o privi fix. Ai priceput? întrebă femeia.
— Da.
Continuând să ţină arma lipită de testiculele lui Frye, Hilary se ridică de pe trupul lui, ca şi cum ar fi fost un strat de nitroglicerină. Muşchii abdomenului o dureau de încordare. Îşi simţea buzele uscate şi avea un gust acru în gură. Răsuflarea lor gâfâită umplea încăperea, ca rafalele de vânt, dar auzul ei era atât de încordat, încât percepea ticăitul discret al ceasului Cartier. Se dădu într‑o parte, se ridică în genunchi, şovăi o clipă, apoi se ridică în picioare şi sări departe de el, înainte ca Frye s‑o poată prinde din nou.
El se ridică în capul oaselor.
— Nu! îl opri Hilary.
— Ce?
— Culcat!
— Nu‑ţi fac nimic.
— Culcat!
— Linişteşte‑te.
— La dracu', am spus culcat!
Frye refuza s‑o asculte. Pur şi simplu, continua să rămână în capul oaselor.
— Şi acum ce urmează?
Ea făcu semn cu pistolul.
— Ţi‑am spus să stai culcat întins pe spate. Fă ce ţi‑am cerut. Acum.
El îşi strâmbă buzele într‑unul din zâmbetele acelea urâte la care se pricepea atât de bine.
— Iar eu te‑am întrebat ce urmează acum.
Tipul încerca să recapete controlul asupra situaţiei, lucru care nu‑i plăcea deloc lui Hilary. Pe de altă parte, era chiar atât de important dacă şedea în capul oaselor sau întins pe spate? Nici din poziţia şezut nu avea cum să se ridice în picioare şi să parcurgă spaţiul dintre ei, înainte ca ea să înfigă în el câteva gloanţe.
— OK, se învoi Hilary, fără prea mare tragere de inimă. Rămâi aşa, dacă vrei. Dar, dacă faci o singură mişcare, golesc încărcătorul în dumneata. Am să‑ţi împrăştii maţele prin cameră. Jur pe Dumnezeul meu că aşa am să fac. El rânji şi încuviinţă din cap. Ea se cutremură de un fior şi spuse: Acum am să merg până la pat. Am să mă aşez pe pat şi am să sun la poliţie. Se deplasă lateral şi spre spate, ca un crab, până ajunse lângă pat. Telefonul se găsea pe noptieră. În clipa în care se aşeză şi ridică receptorul, Frye nesocoti ordinul. Se ridică în picioare. Hei!
Ea trânti receptorul în furcă şi apucă arma cu amândouă mâinile, încercând s‑o ţină bine.
Frye întinse mâinile cu un gest împăciuitor, cu palmele îndreptate către ea.
— Aşteaptă. Aşteaptă o secundă. Nu mă ating de tine.
— Jos!
— Nu mă apropii de tine.
— Jos imediat.
— Am să plec de aici, spuse Frye.
— Pleci pe dracu'!
— Am să ies din cameră şi din casă.
— Nu.
— Nu vei trage în mine dacă nu fac altceva decât să plec.
— Încearcă şi o să‑ţi pară rău.
— Nu, n‑ai să tragi, repetă el convins. Nu eşti genul care să apese pe trăgaci decât dacă n‑ai de ales. Nu m‑ai putea ucide cu sânge rece. Nu m‑ai împuşca pe la spate. Nu vei fi în stare în vecii vecilor. Nu una ca tine. Nu ai această putere. Eşti o fire slabă. Mult prea slabă. Îi adresă din nou zâmbetul lui sinistru, care amintea de un cap de mort, şi făcu un pas spre uşă. După ce plec, poţi chema poliţia. Mai făcu un pas. Lucrurile ar sta cu totul altfel dacă aş fi un străin. Atunci aş avea şansa să scap nevătămat. La urma urmei, le poţi spune cine sunt. Mai făcu un pas. Vezi bine că ai câştigat partida, iar eu am pierdut‑o. Nu fac decât să câştig puţin timp. Foarte puţin.
Hilary ştia că tot ce‑i spusese era adevărat. L‑ar fi putut ucide dacă o ataca, dar nu era în stare să tragă în el în timp ce se îndrepta spre uşă.
Simţind încuviinţarea ei tacită faţă de adevărul spuselor lui, Frye îi întoarse spatele. Siguranţa şi aroganţa lui o scoaseră din minţi pe Hilary, care însă nu găsea tăria să apese pe trăgaci. Frye se îndreptă precaut spre uşă. Ieşi fără teamă din dormitor, fără a se mai obosi să privească în urmă. Dispăru în spatele uşii pe care o forţase, şi ecoul paşilor lui se pierdu pe coridor.
Auzindu‑i bocănitul greoi pe scări, lui Hilary îi trecu prin minte că era posibil ca el să nu plece din casă. Fără ştirea ei, se putea strecura într‑una din camerele de la parter, se putea ascunde într‑o debara, aşteptând răbdător venirea şi plecarea poliţiei, ca apoi să se furişeze afară din ascunzătoare şi s‑o atace pe neaşteptate. Se grăbi să se ducă în capul scărilor, la timp ca să‑l vadă luând‑o în dreapta, spre holul de la intrare. O clipă mai târziu îl auzi umblând la încuietori, apoi ieşind şi trântind uşa în urma lui cu o bufnitură puternică.
Pe la jumătatea treptelor, îi trecu prin minte că, poate, Frye se prefăcuse doar că pleacă. Poate că trântise uşa, fără să iasă din casă. Poate că o aştepta în hol.
Ţinea pistolul în mâna întinsă pe lângă coapsă, cu ţeava îndreptată spre podea, dar acum o ridică înfricoşată, pentru orice eventualitate. Coborî scările şi, ajungând pe ultima treaptă, rămase pe loc câteva minute, ascultând. În cele din urmă, înaintă cu grijă până când putu să vadă holul. Uşa de la debara era deschisă. Frye nu era nici acolo. Plecase cu adevărat.
Închise uşa debaralei.
Se duse la uşa de la intrare şi o încuie de două ori.
Clătinându‑se uşor pe picioare, traversă salonul şi se duse în birou. Camera mirosea a lac de mobilă cu aromă de lămâie, cele două femei de la agenţia de menaj fuseseră acolo cu o zi în urmă. Aprinse lumina şi se duse la masiva masă de scris. Puse pistolul în mijlocul colii de sugativă.
Pe măsuţa de la fereastră era o vază plină cu trandafiri roşii şi albi, al căror parfum contrasta plăcut cu mirosul de lămâie care plutea în aer.
Se aşeză la masă şi trase cartea de telefon în dreptul ei. Căută numărul poliţiei.
Deodată, pe neaşteptate, ochii i se umplură de lacrimi fierbinţi. Încercă să se stăpânească. Era Hilary Thomas, şi Hilary Thomas nu trebuia să plângă. Niciodată. Hilary Thomas era o femeie tare. Hilary Thomas putea îndura toate mizeriile pe care i le‑ar fi făcut semenii ei, le putea îndura la nesfârşit, fără să se lase doborâtă. Hilary Thomas se putea stăpâni perfect. Deşi îşi strânse pleoapele până la durere, nu reuşi să‑şi înfrâneze plânsul. Lacrimi grele i se rostogoliră pe obraji, lunecând, sărate, în colţurile gurii, apoi picurându‑i pe bărbie. La început plânse într‑o tăcere stranie, fără să scoată nici cel mai mic sunet. Dar după vreun minut, începu să se zguduie de plâns şi‑şi dădu drumul glasului. Un icnet i se desprinse din fundul gâtului, schimbându‑se într‑un ţipăt scurt şi ascuţit de disperare. Se lăsă în voia plânsului. Se cutremură de un plâns amarnic, înlănţuindu‑şi trupul cu amândouă braţele. Plângea cu suspine, înecându‑se şi aproape pierzându‑şi răsuflarea. Trase un şerveţel dintr‑o cutie aflată într‑un colţ al mesei, îşi suflă nasul şi făcu un efort ca să‑şi recapete controlul, apoi se cutremură de un fior şi plânsul o năpădi din nou.
Nu plângea fiindcă bărbatul i‑ar fi făcut vreun rău. Nu‑i cauzase nici o suferinţă insuportabilă şi de durată — cel puţin, nu una fizică. Plângea fiindcă, într‑un sens greu de definit, fusese totuşi violată. Fierbea de furie şi ruşine. Deşi n‑o violase fizic, deşi nu reuşise nici să‑i rupă hainele, îi sfărimase mica sferă de cristal în care se închisese cu singurătatea ei, barieră ridicată cu multă grijă şi pe care pusese un mare preţ. Frye intrase cu forţa în universul ei confortabil şi mânjise totul cu labele lui murdare.
În seara aceea, în Polo Lounge, Wally Topelis se străduise s‑o convingă că‑şi putea coborî garda măcar cu câţiva milimetri. Pentru prima oară în douăzeci şi nouă de ani se gândise în mod serios la posibilitatea de a duce o existenţă mai puţin defensivă decât cea cu care se obişnuise până atunci. După toate acele veşti bune şi după îndemnurile lui Wally, se simţise tentată de ideea de a trăi o viaţă cu mai puţine spaime, idee de care se simţise atrasă. O viaţă cu mai mulţi prieteni. O viaţă mai destinsă, mai amuzantă. Acest nou mod de existenţă îi păruse un vis strălucitor, nu prea simplu de realizat, dar care merita efortul de a fi schimbat în realitate. Însă Bruno Frye înşfăcase visul ei fragil şi‑i sucise gâtul. Îi reamintise că lumea era plină de pericole, ca un beci întunecos plin de creaturi de coşmar care pândeau în ungherele cele mai ascunse. Chiar când se lupta să iasă din văgăuna ei, încă înainte de a avea vreo şansă să se bucure de lumina soarelui, Frye o izbise cu piciorul în obraz, trimiţând‑o înapoi de unde venise, în adâncurile spaimei şi suspiciunii, în cumplita siguranţă a singurătăţii.
Plângea fiindcă se simţea violată. Şi fiindcă fusese umilită. Fiindcă el îi furase speranţa şi i‑o călcase în picioare, la fel cum un şcolar bătăuş striveşte sub talpă jucăria preferată a unui coleg mai slab de înger.

2
Modelele

Modelele îl fascinau pe Anthony Clemenza.
La apusul soarelui, înainte ca Hilary Thomas să se întoarcă acasă, în timp ce încă se plimba cu maşina printre dealuri şi canioane, ca să‑şi alunge încordarea, Anthony Clemenza şi asociatul său, locotenentul Frank Howard, interogau un barman din Santa Monica. Dincolo de uriaşele ferestre din peretele dinspre apus al încăperii, soarele aflat la linia orizontului crea clipă de clipă noi şi noi modele în nuanţe de purpuriu, portocaliu şi argintiu deasupra mării cuprinse treptat de întuneric.
Localul, numit Paradise, era un bar pentru celibatari, punct de întâlnire al celor bolnavi de singurătate şi de abstinenţă sexuală, femei şi bărbaţi, aflaţi la o vârstă când locurile clasice de întâlnire — mesele din zilele de sărbători religioase, petrecerile dansante din cartier, picnicurile organizate de vecini, cluburile publice — fuseseră făcute una cu pământul de buldozere reale (şi sociologice), în locul lor fiind construite blocuri înalte cu birouri, vile arogante din beton şi sticlă, restaurante în care se servea pizza şi garaje cu câte cinci niveluri. Barul celibatarilor era locul în care un bărbat fără prejudecăţi întâlnea o femeie fără prejudecăţi, armăsarul cu musculatură impresionantă întâlnea o nimfomană, secretara timidă din Chatsworth întâlnea un programator în informatică din Burbank, incapabil să facă faţă în societate, iar uneori violatorul îşi întâlnea viitoarea victimă.
Pentru ochiul lui Anthony Clemenza, clienţii Barului Paradise formau modele care imprimau o anumită identitate acelui loc. Femei frumoase şi bărbaţi atrăgători şedeau pe scaune înalte de bar şi la măsuţe de cocteil, cu spatele foarte drept, cu coatele îndoite şi picioarele încrucişate cu o perfecţiune geometrică, în poziţii care să le pună în valoare trăsăturile frumoase ale chipurilor şi trupurile armonioase. Acest gen de persoane creau modele unghiulare elegante, în timp ce se priveau şi se curtau unii pe alţii. Cei cu un fizic mai puţin atrăgător decât la crème de la crème, însă, indiscutabil, frumoşi şi tentanţi, nu aveau tendinţa de a sta în poziţia ideală, preferând să compenseze prin atitudine şi impresie ceea ce le lipsea de la natură. Poziţia lor semăna cu o declaraţie: sunt aici, mă simt în largul meu, destins, nu mă impresionează splendorile acelea de fete şi băieţi, sunt încrezător în propria‑mi persoană. Această categorie de clienţi şedea în poziţii de o neglijenţă graţioasă, folosindu‑şi rotunjimile plăcute ale trupurilor relaxate ca să‑şi ascundă uşoarele imperfecţiuni ale osaturii şi musculaturii. Cea de a treia şi cea mai numeroasă categorie a clienţilor barului era reprezentată de fizionomii comune, oameni nici frumoşi, nici urâţi, care formau modele heterogene şi neliniştite, înghesuiţi prin colţuri şi mergând de la o masă la alta, zâmbind încordaţi şi pălăvrăgind vrute şi nevrute, temându‑se că nu vor găsi pe nimeni care să‑i iubească.
Modelul global al Barului Paradis era tristeţea, se gândi Tony Clemenza. Şuviţe întunecate de dorinţe neîmplinite. O nesfârşită întindere de singurătate. O infinitate de feluri de singurătate. O disperare tăcută, ascunsă sub o aparenţă vie şi strălucitoare.
Dar el şi Frank Howard nu veniseră acolo pentru a studia modelele soarelui la asfinţit şi ale clienţilor. Sarcina lor era aceea de a prinde un fir care să‑i ducă la Bobby Valdez "Îngerul".
Cu un an în urmă, în aprilie, Bobby Valdez fusese eliberat din închisoare, după ce executase şapte ani şi câteva luni din sentinţa de cincisprezece ani detenţie pentru viol şi omucidere. Se părea că eliberarea lui fusese o mare greşeală.
Cu opt ani în urmă, Bobby violase între trei şi şaisprezece femei din Los Angeles. Poliţia reuşise să aducă probe numai în trei cazuri, pentru celelalte Bobby era doar bănuit de a fi fost făptaşul. Într‑o noapte Valdez acostase o femeie într‑o parcare, o silise să urce în maşina lui, sub ameninţarea armei, o dusese pe un drum singuratic din Hollywood Hills, îi sfâşiase hainele, o violase de mai multe ori, apoi o aruncase din maşină şi plecase. Oprise maşina la marginea drumului, unde şoseaua îngustă era mărginită de o râpă adâncă şi abruptă. Femeia fusese împinsă din maşină, goală puşcă, îşi pierduse echilibrul şi căzuse în gol. Se prăbuşise peste un gard rupt. Şipci de lemn ascuţit. Cu sârmă ruginită. Sârmă ghimpată. Sârma îi sfâşiase carnea şi o şipcă de pin roasă de vreme, ascuţită şi lată de zece centimetri, i se înfipsese în burtă, ieşind prin spate. În mod incredibil, în timp ce Bobby îşi făcea cheful cu ea în maşină, femeia pusese mâna pe o chitanţă de cumpărare în baza unei cărţi de credit Union 76 şi, dându‑şi seama despre ce era vorba, o ţinuse strâns în pumn chiar şi când se prăbuşise în râpă, unde îşi găsise moartea. Ulterior, poliţia descoperise că moarta purta doar un singur fel de chiloţi, un dar de la prietenul ei. Fiecare pereche avea brodată între picioare inscripţia PROPRIETATEA LUI HARRY. O astfel de pereche, sfâşiată şi murdară, fusese găsită, printre alte articole de lenjerie, în apartamentul lui Bobby. Acest obiect, împreună cu bucata de hârtie din pumnul victimei conduseseră la arestarea suspectului.
Din nefericire pentru locuitorii Californiei, împrejurările fuseseră de aşa natură, încât Bobby scăpase foarte uşor. Poliţiştii care‑l arestaseră comiseseră un neînsemnat viciu de procedură, genul de lucruri care determină la unii judecători pledoarii înflăcărate despre drepturile constituţionale. Procurorul districtual de atunci, un anume Kooperhausen, avusese de furcă să răspundă acuzaţiilor de corupţie la adresa oamenilor săi. Conştient că tratarea necorespunzătoare a acuzatului în momentul arestării risca să pericliteze cazul şi preocupat să‑şi salveze propria piele de scormonitorii în rahat, procurorul districtual fusese receptiv la oferta avocatului apărării ca Bobby să fie acuzat de trei violuri şi o omucidere, renunţându‑se la toate celelalte acuzaţii, mult mai grave. Majoritatea criminaliştilor, la fel ca Tony Clemenza, erau de părere că Kooperhausen ar fi trebuit să încerce să obţină acuzarea pentru crimă cu premeditare, răpire, atac, viol şi sodomie. Probele în favoarea acuzării erau covârşitoare. Când nu mai exista nici o speranţă pentru Bobby, soarta îi pusese în mână un atu neaşteptat.
Şi iată că acum Bobby era în libertate.
Poate nu pentru mult timp, se gândi Tony.
În luna mai, la o lună după ieşirea din închisoare, Bobby Valdez "Îngerul" nu se prezentase la întâlnirea cu poliţistul care răspundea de el după eliberarea condiţionată. Se mutase de la vechea locuinţă, fără să comunice autorităţilor noua adresă. Pur şi simplu, dispăruse.
În iunie reîncepuse violurile. Foarte simplu. La fel de simplu cum unii se apucă din nou de fumat după ani întregi de abstinenţă. Cu un interes sporit pentru vechiul său hobby. În iunie molestase două femei. În iulie alte două. În august trei. Alte două în prima decadă a lui septembrie. După optzeci şi opt de luni de stat după gratii, Bobby tânjea după trup de femeie, o poftă trupească nepotolită.
Poliţia era convinsă că cele nouă violuri — şi poate alte câteva care nu fuseseră anunţate — fuseseră comise de acelaşi bărbat şi nu se îndoia că acela era Bobby Valdez. În primul rând, victimele fuseseră abordate în acelaşi fel. Un bărbat se apropiase de ele când coborâseră din maşină noaptea, singure în parcare. Le pusese un pistol în coaste sau în spate, sau în abdomen şi le spusese: "îmi place să mă distrez. Hai cu mine la un chef şi nu vei păţi nimic. Refuză‑mă şi s‑a zis cu tine. Zău că ador distracţia." De fiecare dată spunea cam acelaşi lucru, şi femeile îşi aminteau replica, deoarece partea cu "distracţia" suna foarte bizar, mai ales spusă cu glasul coborât şi subţire, aproape de fetiţă, al lui Bobby. Era acelaşi mod de acostare folosit de Bobby cu peste opt ani în urmă, când îşi începuse cariera de violator.
În plus, toate femeile dăduseră descrieri izbitor de asemănătoare ale bărbatului care abuzase de ele. Zvelt, înalt de un metru şaizeci, cincizeci şi şapte de kilograme, ten măsliniu, gropiţă în bărbie, păr şaten şi ochi căprui, voce de fetiţă. Câţiva prieteni îi spuneau "Îngerul", datorită glasului învăluitor şi fiindcă avea un chip de copil. Bobby avea treizeci de ani, dar arăta de şaisprezece. Fiecare dintre cele nouă victime îşi văzuse la faţă atacatorul şi fiecare spusese că arăta ca un copil, dar se comporta ca un bărbat matur, lipsit de milă, crud, inteligent şi bolnav.
Şeful Barului Paradise lăsă clienţii în seama celor doi oameni ai săi şi studie cele trei fotografii lucitoare cu Bobby Valdez, pe care Frank Howard le întinsese pe tejghea. Numele barmanului era Otto. Era un bărbat atrăgător, frumos bronzat şi cu barbă. Purta pantaloni albi şi o cămaşă albastră mulată pe corp, cu primii trei nasturi descheiaţi. Pe pieptul lui se vedeau smocuri de păr auriu. La gât avea un dinte de rechin prins pe un lănţişor de aur. Otto se uită la Frank şi se încruntă:
— Nu ştiam că poliţia din Los Angeles are jurisdicţie şi în Santa Monica.
— Suntem aici cu aprobarea departamentului de poliţie din Santa Monica, îi spuse Tony.
— Cum aşa?
— Poliţia din Santa Monica colaborează cu noi la investigaţii, îi explică, agasat, Frank. L‑ai văzut sau nu pe tip?
— Da, sigur. A fost aici de câteva ori, răspunse Otto.
— Când? întrebă Frank.
— Oh... cu o lună în urmă. Poate chiar mai mult.
— Nu de curând?
Orchestra reveni după o pauză de douăzeci de minute şi începu un cântec de Billy Joel. Otto ridică glasul, ca să se facă auzit.
— Nu l‑am văzut de cel puţin o lună. Motivul pentru care mi‑l amintesc este că arăta prea tânăr pentru a fi servit. Am fost nevoit să‑i cer un act, şi el s‑a înfuriat la culme. A făcut mare scandal.
— În ce fel? întrebă Frank.
— A cerut să stea de vorbă cu patronul.
— Numai atât? întrebă Tony.
— M‑a făcut cu ou şi cu oţet. Otto se posomorî. Mie nu mi se adresează nimeni în felul acesta.
Tony îşi duse mâna pâlnie la ureche, ca să audă ce‑i spunea barmanul şi să evite pe cât posibil muzica. Îi plăceau aproape toate cântecele lui Billy Joel, dar nu cântate de o formaţie instrumentală care‑şi închipuia că entuziasmul şi staţia de amplificare puteau compensa lipsa de talent.
— Prin urmare, te‑a insultat, reluă Frank. Ce a mai urmat după aceea?
— Şi‑a cerut scuze.
— Aşa, din senin? Adică a cerut să discute cu patronul, te‑a insultat şi imediat după aceea şi‑a cerut scuze?
— Da.
— De ce?
— Fiindcă i‑am pretins eu, explică Otto.
Muzica deveni asurzitoare, şi Frank se aplecă peste tejghea.
— Ţi‑a cerut scuze, fiindcă aşa i‑ai pretins dumneata?
— Păi... mai întâi, a vrut să sară la bătaie.
— Şi te‑ai bătut cu el? strigă Tony.
— Nu. Chiar dacă uneori se întâmplă ca vreun ticălos solid şi dat naibii să vină aici şi să caute scandal, niciodată nu‑i nevoie să‑l ating ca să‑l potolesc.
— Probabil că ai grozav de mult farmec personal, ţipă Frank.
Formaţia termină şi hărmălaia coborî de la un nivel de decibeli suficient de mare cât să simţi că‑ţi sar ochii din cap. Solistul încercă, fără succes, să‑l imite pe Billy Joel pe un acompaniament asurzitor.
O blondă superbă, care şedea la bar chiar lângă Tony, ascultase toată conversaţia.
— Hai, Otto, interveni ea. Arată‑le şmecheria.
— Eşti vrăjitor? îl întrebă Tony pe Otto. Ce faci... faci să dispară clienţii turbulenţi?
— Bagă spaima în ei, explică blonda. E nemaipomenit. Hai, Otto. Arată‑le ce eşti în stare.
Otto ridică din umeri şi, vârând mâna sub tejghea, luă un pahar înalt de bere. Îl ţinu ridicat, ca cei doi poliţişti să se uite bine la el, ca şi cum n‑ar mai fi văzut până atunci un astfel de pahar. Apoi muşcă o bucată din el. Îşi încleştă dinţii pe buza paharului şi desprinse o bucată de sticlă, pe care o scuipă în cutia din spatele lui.
Formaţia izbucni în ultimul refren, după care blagoslovi publicul cu o binemeritată pauză.
În liniştea bruscă dintre ultima notă şi cele câteva aplauze răzleţe, Tony auzi trosnetul sticlei sfărâmate sub dinţii lui Otto, care mai muşcase o dată din pahar.
— Iisuse! murmură Frank.
Blonda chicoti.
Otto muşcă încă o dată din pahar, scuipă sticla, apoi muşcă iar şi iar până când din pahar nu mai rămase decât o porţiune din picior măsurând cam un centimetru, prea grea pentru a‑şi găsi sfârşitul între dinţii unui om. Otto aruncă fragmentul în cutia de gunoi şi zâmbi.
— Mestec paharul sub ochii tipului care‑mi face necazuri. După aceea îmi iau un aer crunt şi‑i spun să se potolească. Îl ameninţ că, dacă nu‑şi vâră minţile în cap, îl muşc de nas.
Frank Howard îl privea cu gura căscată de uimire.
— Ai făcut vreodată aşa ceva?
— Ce? Să muşc pe cineva de nas? Nu. Dar ameninţarea e suficientă ca să‑i liniştească.
— Se întâmplă des să ai clienţi care să‑ţi dea de furcă? întrebă Frank.
— Nu. Aici e un local select. Cel mult un caz pe săptămână. Dar nu mai mult de atât.
— Şi cum faci chestia asta? întrebă Tony.
— Şmecheria cu paharul? E un mic secret. Dar nu‑i aşa de greu de învăţat.
Orchestra atacă melodia Still the Same a lui Bob Seeger, gălăgioasă ca un grup de tineri delincvenţi care sparg o casă pentru plăcerea de a face totul praf.
— Te‑ai tăiat vreodată? îi strigă Tony lui Otto.
— Mă mai tai din când în când. Nu prea des. Dar niciodată nu mă tai la limbă. Semnul că cineva poate să facă şmecheria este condiţia limbii, spuse Otto. Eu nu m‑am tăiat niciodată la limbă.
— Totuşi, te‑ai rănit.
— Sigur. De câteva ori la buză. Dar mi se întâmplă rar.
— Ceea ce face trucul şi mai eficient, interveni din nou blonda. Să‑l vedeţi când se taie. Otto stă în faţa ticălosului care‑i face necazuri şi se preface că nu‑şi dă seama că s‑a rănit. Pur şi simplu, lasă să‑i curgă sângele. Ochii ei verzi sclipiră de încântare, o scânteie crudă de pasiune animalică, scânteie care‑l făcu pe Tony să se foiască, stingherit, pe scaunul de bar. Stă aşa, cu dinţii însângeraţi, cu sângele prelins în barbă şi‑l previne pe individ să înceteze cu scandalul. Nici nu vă închipuiţi ce repede se potolesc.
— Cred, spuse Tony.
Îl încerca o senzaţie de greaţă.
Frank Howard clătină din cap şi murmură:
— Ei bine...
— Mda, murmură şi Tony, incapabil să găsească ceva de spus.
— OK, vorbi Frank. Să revenim la Bobby Valdez.
Bătu uşor cu degetul în fotografiile înşirate pe tejghea.
— Oh, păi, după cum v‑am spus, n‑a mai trecut pe aici de cel puţin o săptămână.
— În noaptea aceea, după ce s‑a înfuriat pe dumneata, după ce l‑ai pus cu botul pe labe, cu şmecheria cu paharul, a mai rămas să bea ceva?
— A mai comandat de câteva ori.
— Aşadar, i‑ai văzut actul de identitate.
— Da.
— Ce ţi‑a arătat? Un permis de conducere?
— Da. Avea treizeci de ani, pentru numele lui Dumnezeu. Arăta ca un elev în clasa a unsprezecea, un elev de liceu, şi totuşi avea treizeci de ani.
— Ţii minte numele înscris pe permisul de conducere? continuă Frank.
Otto învârti între degete lănţişorul cu dinte de rechin.
— Numele? Dar ştiţi cum îl cheamă.
— Mă întreb dacă nu cumva ţi‑a arătat un permis fals, explică Frank.
— Dar avea fotografia lui, insistă Otto.
— Asta nu înseamnă că nu era fals.
— Păi, fotografiile de pe permisele de conducere emise în statul California nu pot fi schimbate. Mi se pare că, dacă încerci să‑l falsifici, permisul se autodistruge sau ceva asemănător.
— Spuneam că permisul ca atare putea fi fals.
— Acte false, spuse intrigat Otto. Acte false... Era limpede că vizionase sute de filme de spionaj la televizor. Ce‑i asta, o poveste cu spioni?
— Am impresia că am inversat rolurile, spuse agasat Frank.
— Cum?
—Noi suntem cei care punem întrebări, preciză Frank. Dumneata doar răspunzi. Ai înţeles?
Barmanul făcea parte dintre persoanele care reacţionează prompt, energic şi negativ în faţa unui poliţist prea autoritar. Chipul lui măsliniu se întunecă. Privirea îşi pierdu orice expresie.
Conştienţi că erau pe punctul de a‑l pierde pe Otto, care le‑ar fi putut dezvălui ceva important, Tony puse o mână pe umărul lui Frank şi‑l strânse uşor.
— Doar nu vrei să înceapă să ronţăie un pahar, nu‑i aşa?
— Mie mi‑ar face plăcere să‑l mai văd o dată, spuse blonda, zâmbind cu gura până la urechi.
— Preferi să continui tu? îl întrebă Frank pe Tony.
— Sigur.
— Dă‑i drumul.
Tony îi zâmbi lui Otto.
— Uite ce e, eşti curios, la fel şi noi. Nu ne deranjează să‑ţi satisfacem curiozitatea, atâta timp cât ne‑o satisfaci şi dumneata pe a noastră.
Otto se lumină la faţă din nou.
— Aşa vedeam şi eu lucrurile.
— OK, spuse Tony.
— OK. Deci ce‑a făcut acest Bobby Valdez de umblaţi atâta după el?
— N‑a respectat regimul eliberării condiţionate, răspunse Tony.
— La care se adaugă atacuri, completă Frank morocănos.
— Şi violuri, adăugă Tony.
— Hei, oameni buni, exclamă Otto, parcă spuneaţi că sunteţi de la omucideri.
Formaţia termină Still the Same într‑o cacofonie de sunete care nu se deosebea cu mult de deraierea unui tren de marfă. Urmară câteva minute de linişte, timp în care solistul adresă câteva replici lipsite de umor clienţilor de pe margini, care şedeau învăluiţi în nori de fum, proveniţi — Tony era absolut convins —atât de la ţigări, cât şi de la timpanele încinse la maximum. Muzicanţii se prefăcură că‑şi acordează instrumentele.
— Când Bobby Valdez întâlneşte o femeie care nu i se supune, îi explică Tony lui Otto, o loveşte niţel cu mânerul pistolului, silind‑o să‑i facă pe plac. Acum cinci zile, a făcut cea de a zecea victimă. Femeia s‑a împotrivit şi atunci el a lovit‑o în cap cu atâta putere şi de atâtea ori, încât a murit la spital douăsprezece ore mai târziu. De aceea e implicată şi echipa de criminalişti.
— Ceea ce nu pricep eu, spuse blonda, este de ce ar vrea un bărbat să ia cu forţa ceea ce atâtea fete i‑ar putea oferi de bunăvoie.
Îi făcu cu ochiul lui Tony, dar el nu‑i răspunse.
— Înainte de a muri, adăugă Frank, femeia ne‑a dat o descriere care se potriveşte leit cu semnalmentele lui Bobby. Aşa că, dacă ştii ceva despre nemernicul acela, trebuie să ne spui şi nouă.
Otto nu‑şi petrecuse timpul numai vizionând filme de spionaj. Văzuse şi din cele poliţiste.
— Deci îl căutaţi pentru crimă cu premeditare.
— Întocmai, confirmă Tony. Crimă cu premeditare.
— Ce v‑a făcut să mă întrebaţi pe mine?
— O parte dintre victime au fost acostate în parcări ale barurilor pentru celibatari...
— Nu în a noastră, îl întrerupse Otto pe un ton defensiv. Parcarea noastră e foarte bine luminată.
— Adevărat, încuviinţă Tony. Dar am colindat barurile pentru celibatari din întreg oraşul, discutând cu barmanii şi cu obişnuiţii localurilor, le‑am arătat fotografiile, tot încercând să dăm de urma lui Bobby Valdez. Câteva persoane de la Century City ne‑au spus că era posibil să‑l fi întâlnit aici, dar nu erau siguri.
— A fost, într‑adevăr, aici, confirmă Otto.
Acum, că relaţiile cu Otto reveniseră la normal, Frank preluă din nou interogatoriul.
— Deci a făcut scandal, şi dumneata ai recurs la şmecheria cu paharul, iar el ţi‑a prezentat permisul de conducere.
— Da.
— Aşadar, ce nume figura pe permis?
Otto se încruntă.
— Nu ştiu exact.
— Cumva Robert Valdez?
— Nu cred.
— Încearcă să‑ţi aminteşti.
— Era un nume mexican.
— Valdez este un nume mexican.
— Unul şi mai mexican.
— Ce vrei să spui?
— Păi... un nume mai lung... cu câţiva Z.
— Z?
— Şi Q. Înţelegi la ce mă refer. Ceva de genul Velasquez.
— Era Velasquez?
— Nu. Dar cam aşa ceva.
— Începea cu V?
— Nu pot fi sigur. Vorbesc despre sonoritatea numelui.
— Dar primul nume?
— Cred că asta pot să‑mi amintesc.
— Ei bine?
— Jaun.
— J‑U‑A‑N?
— Da. Foarte mexican.
— Ai reţinut vreo adresă de pe permisul de conducere?
— Nu mă interesa adresa.
— Ţi‑a spus unde locuia?
— Nu eram chiar amici la toartă.
— A făcut vreo referire cât de neînsemnată la persoana lui?
— A băut liniştit şi a plecat.
— Şi nu s‑a mai întors aici?
— Nu.
— Eşti sigur?
— În orice caz, nu când am fost eu de serviciu.
— Ai memorie bună.
— Numai pentru scandalagii şi pentru femei frumoase.
— Am vrea să arătăm fotografiile câtorva clienţi ai dumitale, spuse Frank.
— Nici o problemă. Arătaţi‑le.
Blonda de lângă Tony Clemenza zise:
— Pot să mă uit şi eu? Poate eram aici când a venit el. Poate chiar am stat de vorbă.
Tony adună fotografiile şi se răsuci pe scaun.
Fata se întoarse către el în acelaşi timp şi‑şi lipi genunchii frumoşi de ai lui. Luă fotografiile, şi degetele ei zăboviră o clipă peste ale lui. Blonda credea cu convingere în contactul vizual. Privirea ei părea că încearcă să pătrundă în gândul lui, aproape ieşindu‑i prin ceafă.
— Mă cheamă Judy. Dar pe tine?
— Tony Clemenza.
— Ştiam eu că eşti italian. Mi‑am dat seama după ochii tăi negri şi sentimentali.
— Mă trădează de fiecare dată.
— Apoi părul negru şi des. Atât de cârlionţat.
— Şi petele de sos de spaghete de pe cămaşă? Ea îi privi cămaşa cu atenţie. De fapt, n‑am nici o pată, spuse el. Ea se încruntă. Glumeam. A fost o mică glumă, continuă el.
— Oh!
— Îl recunoşti pe Bobby Valdez?
În cele din urmă, ea se uită la fotografie.
— Nu. Probabil că nu eram aici în seara în care a venit el. Dar n‑arată chiar rău, aşa‑i? E simpatic.
— Are o figură de copil.
— Ca şi cum m‑aş culca cu fratele meu mai mic, comentă ea. O chestie perversă.
Râse larg.
Tony îşi luă înapoi fotografiile.
— Frumos costum porţi, remarcă fata.
— Mulţumesc.
— Are o croială foarte elegantă.
— Mulţumesc.
Nu era vorba doar de femeia emancipată care‑şi exercita dreptul de a agresa sexual. Lui Tony îi plăceau femeile emancipate, dar cea din faţa lui era altfel. Avea ceva bizar. Genul de femeie căreia îi place să fie pusă în lanţuri şi biciuită, dacă nu mai rău. Îl făcea să se simtă ca o bucăţică gustoasă, un sandviş apetisant, ultima tartină cu icre negre de pe platoul de argint.
— Te asigur că nu vezi prea des astfel de costum într‑un loc ca acesta, continuă ea.
— Presupun că nu.
— Cei mai mulţi poartă cămăşi mulate, blugi, geci de piele, moda de la Hollywood... iată ce vezi în asemenea localuri.
El îşi drese glasul.
— Atunci, spuse stânjenit, vreau să‑ţi mulţumesc că ne‑ai ajutat pe cât ţi‑a stat în putinţă.
— Îmi plac bărbaţii bine îmbrăcaţi, insistă ea.
Privirile lor se întâlniră din nou şi Tony citi în ei acea scânteie de poftă nepotolită şi de lăcomie animalică. Avea sentimentul că, dacă s‑ar lăsa condus în apartamentul blondei, uşa s‑ar trânti în spatele lui, ca două fălci încleştate. Ea l‑ar încăleca într‑o fracţiune de secundă, împingând şi trăgând, şi răsucindu‑l în fel şi chip, ca un val de sucuri gastrice, mistuindu‑l şi sugându‑i substanţele nutritive, folosindu‑l până când s‑ar face fărâme, s‑ar dizolva şi ar înceta să existe în afara ei.
— Trebuie să mă întorc la muncă, spuse el, coborând de pe scaunul de bar. Mai vorbim.
— Sper.
Timp de un sfert de oră, Tony şi Frank arătară fotografiile lui Bobby Valdez clienţilor aflaţi în Barul Paradise. În timp ce mergeau de la o masă la alta, formaţia interpreta piese din repertoriul Rolling Stones, Elton John şi Bee Gees, la un volum care făcea ca dinţii lui Tony să vibreze compătimitor. Era pierdere de timp. Nimeni din Barul Paradise nu‑şi amintea de ucigaşul cu figură de copil.
În drum spre ieşire, Tony se opri la tejgheaua lungă de lemn, în spatele căreia Otto pregătea Margarita cu căpşuni.
— Spune‑mi un lucru, ţipă el, ca să acopere muzica.
— Orice doreşti, ţipă şi Otto.
— Oamenii nu vin aici ca să lege noi cunoştinţe?
— Ca să intre în vorbă. Atât şi nimic mai mult.
— Atunci de ce dracu' au barurile pentru celibatari asemenea orchestre?
— Ce ai de reproşat orchestrei?
— O groază de lucruri. În primul rând, îţi sparge timpanele.
— Şi?
— Atunci, cum poate cineva să închege o conversaţie interesantă?
— O conversaţie interesantă? repetă Otto. Păi bine, frate, oamenii nu vin aici pentru conversaţii interesante. Vin să se întâlnească, să vadă cu cine au de a face şi să aleagă cu cine să se culce.
— Fără conversaţie?
— Uită‑te la ei. Aruncă o privire. Despre ce‑ai vrea să stea de vorbă? Dacă n‑am pune muzica tare şi continuu, toţi s‑ar simţi stânjeniţi.
— Adică, ar avea de umplut atâtea momente de tăcere înnebunitoare.
— Exact. S‑ar duce în altă parte.
— Unde muzica ar fi mai tare, şi ei n‑ar avea nevoie decât de gesturi.
Otto ridică din umeri.
— Astea‑s vremurile.
— Poate trebuia să mă fi născut în alte timpuri, spuse Tony.
Afară noaptea era blândă, dar Tony ştia că mai târziu va fi mai frig. O pâclă subţire înainta dinspre mare, încă nu ceaţă în adevăratul sens al cuvântului, ci un fel de respiraţie umedă şi unsuroasă care plutea în aer, creând aureole în jurul tuturor luminilor.
Frank aştepta la volanul unei maşini fără însemnele poliţiei. Tony se urcă pe locul din dreapta şi‑şi prinse centura de siguranţă.
Mai aveau de verificat un bar înainte de a‑şi considera ziua încheiată. Ceva mai devreme, câţiva clienţi ai barului pentru celibatari Century City declaraseră că‑l văzuseră pe Bobby Valdez şi în localul The Big Quake de pe Sunset Boulevard, în Hollywood.
Circulaţia deveni destul de intensă pe măsură ce se apropiau de centrul oraşului. Uneori Frank îşi pierdea răbdarea şi se muta de pe o bandă pe alta, intrând şi ieşind cu sunet de claxon şi scrâşnet de frâne, încercând să mai câştige teren preţ de câteva lungimi de maşină. Nu şi în această seară. Acum înainta o dată cu şirul de vehicule.
Tony se întrebă dacă Frank Howard discutase filozofie cu Otto.
După un timp Frank spuse:
— Puteai s‑o ai.
— Pe cine?
— Pe blonda aceea. Judy.
— Eram în timpul programului, Frank.
— Puteai aranja ceva pentru mai târziu. Umbla cu limba scoasă după tine.
— Nu era genul meu.
— Era trăsnet.
— Tipul de femeie ucigaşă.
— Ce?
— M‑ar fi mâncat de viu.
Frank chibzui o clipă la cele auzite, apoi zise:
— Rahat! Eu mi‑aş încerca norocul, dacă mi s‑ar ivi ocazia.
— Ştii bine unde o găseşti.
— Poate am să trec pe acolo ceva mai târziu, după ce ne terminăm treaba.
— N‑ai decât, răspunse Tony. Iar eu am să‑ţi fac o vizită la sanatoriu, după ce te dă gata.
— La dracu', ce‑i cu tine? Nu era chiar atât de deosebită. Genul acesta de femei nu‑ţi face prea mari probleme.
— Poate de aceea nu mi‑a trebuit.
— Zău dacă te înţeleg!
Tony Clemenza era obosit. Îşi şterse faţa cu mâinile, ca şi cum oboseala ar fi fost o mască pe care o putea scoate şi arunca.
— Era trecută prin prea multe mâini, prea uzată.
— De când ai devenit puritan?
— Nu sunt puritan, răspunse Tony. Sau... da... OK, poate că sunt. Un pic, acolo. Doar un strop de puritanism în străfundul sufletului. Dumnezeu mi‑e martor că am avut destule "relaţii semnificative", cum li se spune acum. Sunt departe de a fi virgin, însă, pur şi simplu, nu mă văd mergând la agăţat într‑un loc ca Barul Paradise, umblând de colo‑colo, adresându‑mă tuturor femeilor cu "Vulpiţo", în căutare de noi cuceriri. În primul rând, n‑aş putea rezista să fac genul de conversaţie care umple pauzele dintre două cântece ale orchestrei. Mă vezi jucând o scenă ca aceasta? "Bună, eu sunt Tony. Pe tine cum te cheamă? În ce zodie te‑ai născut? Te interesează numerologia? Ai studiat la un institut acreditat? Crezi în incredibila totalitate a energiei cosmice? Crezi în destin ca fiind braţul unei conştiinţe cosmice atotcuprinzătoare? Crezi că ne‑a fost scris să ne întâlnim? Crezi că am putea scăpa de karma negativă individuală, creând împreună o energie pozitivă? Vrei să ne regulăm?"
— Afară de partea cu regulatul, n‑am înţeles un cuvânt din tot ce‑ai spus, declară Frank.
— Nici eu. Asta şi voiam să spun. Într‑un loc ca Barul Paradise toată conversaţia e artificială, replici superficiale, formulate astfel, încât să agăţi un partener de pat fără prea mare bătaie de cap. La Paradise nu pui unei femei nici o întrebare cu adevărat importantă. N‑o întrebi despre sentimentele ei, despre calităţile ei, despre temerile, speranţele, nevoile, visele şi dorinţele ei. Deci, ceea ce se întâmplă e că ajungi în pat cu o necunoscută. Mai rău chiar, te trezeşti făcând amor cu o reclamă pentru sex, cu un decupaj dintr‑o revistă pentru bărbaţi, cu o imagine, nu o femeie reală, o bucată de carne, nu o persoană, ceea ce înseamnă că, de fapt, nu faci amor. Actul sexual nu este decât satisfacerea unei pofte trupeşti, la fel ca scărpinatul sau nevoile fiziologice. Dacă un bărbat reduce sexul la atât, atunci mai bine stă acasă şi se masturbează.
Frank opri la semafor şi spuse:
— Masturbarea nu‑ţi aduce aceeaşi satisfacţie.
— Doamne, Frank, uneori eşti chiar grosolan.
— Sunt un om practic.
— Voiam să spun că, cel puţin, în ce mă priveşte pe mine, dansul nu merită efortul dacă nu‑ţi cunoşti partenera. Nu sunt genul care merge la o discotecă doar ca să se amuze de propria‑i fantezie coregrafică. Trebuie să ştiu ce paşi urmează să facă partenera mea, cum anume vrea să se mişte şi de ce, ce simte, ce gândeşte. Sexul e de o mie de ori mai plăcut dacă femeia înseamnă ceva pentru tine, dacă are o identitate, o taină a ei, nu‑i doar un trup catifelat şi alunecos, cu rotunjimi perfecte, ci o personalitate unică, un caracter, cu părţile ei bune şi rele, cu experienţa ei.
— Nu‑mi vine să‑mi cred urechilor, spuse Frank, depăşind semaforul. Te referi cumva la teoria aceea răsuflată că sexul e inutil şi lipsit de satisfacţii dacă nu‑i dublat de dragoste sau ceva asemănător?
— Nu mă refer la iubirea veşnică, preciză Tony. Nu vorbesc despre jurăminte eterne, valabile până la sfârşitul lumii. Poţi iubi pe cineva un timp, într‑un mod obişnuit. Poţi continua să iubeşti acea persoană şi după ce aspectul fizic al relaţiei s‑a încheiat. Am rămas în relaţii de prietenie cu fostele mele amante, fiindcă n‑am socotit legătura noastră o aventură trecătoare. Am continuat să avem ceva în comun şi după ce n‑am mai dormit în acelaşi pat. Într‑un cuvânt, înainte să fac pasul, înainte să mă dezbrac în pielea goală şi să mă simt vulnerabil în faţa unei femei, vreau să ştiu sigur că pot avea încredere în ea. Vreau să simt că are ceva aparte, ceva care să‑mi fie drag, să ştiu că‑i o persoană care să merite să fie cunoscută, să merite să mă dezvălui ei, să merite să fiu un timp parte din fiinţa ei.
— Prostii! pufni dispreţuitor Frank.
— Aşa simt eu.
— Să‑ţi dau un sfat.
— Ascult.
— Cel mai bun sfat pe care ai să‑l auzi vreodată.
— Sunt numai urechi.
— Dacă îţi închipui că există cu adevărat ceva care se numeşte dragoste, dacă crezi sincer că există un lucru care se cheamă dragoste şi care este la fel de puternică precum ura sau teama, atunci nu faci decât să‑ţi atragi o sumedenie de necazuri. E o minciună. O minciună gogonată. Iubirea e ceva inventat de scriitori, ca să‑şi vândă bine cărţile.
— Sper că nu vorbeşti serios.
— Pe dracu'! Frank îşi luă o clipă ochii de la carosabil şi se uită la Tony cu o privire plină de milă. Câţi ani ai tu... treizeci şi trei?
— Aproape treizeci şi cinci, răspunse Tony.
Frank se concentră din nou asupra volanului şi ocoli un camion încărcat cu fier vechi, care se mişca precum melcul.
— Eu sunt cu zece ani mai mare decât tine, spuse Frank. Aşa că ascultă sfatul cuiva cu mai multă experienţă. Mai curând sau mai târziu ai să crezi că te‑ai îndrăgostit cu adevărat de vreo pipiţă, dar când ai să îngenunchezi să‑i săruţi picioruşele frumoase, ea o să‑ţi tragă un şut de n‑ai să te vezi. Fii convins că‑ţi va frânge inima dacă ai să‑i dai a înţelege că ai una. Afecţiune? Sigur. N‑am nimic împotrivă. Şi poftă trupească. Acesta e cuvântul, prietene. Pofta trupească înseamnă totul. Nu iubirea. Trebuie neapărat să‑ţi scoţi din cap prostiile astea cu iubirea. Distrează‑te. Culcă‑te cu cât mai multe femei, câtă vreme eşti tânăr. Arde‑le şi fugi. În acest fel nu vei suferi. Dar, dacă visezi cu ochii deschişi la iubire, n‑ai să reuşeşti decât să te faci de râs la nesfârşit, până când, în cele din urmă, femeile te vor vârî în pământ.
— Eşti prea cinic pentru mine.
Frank ridică din umeri.
Cu şase luni în urmă trecuse printr‑un divorţ care‑l umpluse de amărăciune. Era încă marcat de acea tristă experienţă.
— De fapt, nici tu nu eşti cinic cu adevărat, continuă Tony. Nu cred că eşti convins de ce spui. Frank nu răspunse. Eşti un om sensibil, adăugă Tony.
Frank ridică din nou din umeri.
Timp de un minut sau două Tony încercă să reînnoade conversaţia, dar Frank terminase tot ce avea de spus pe acea temă şi se închisese în obişnuita‑i tăcere, ca un sfinx. Era surprinzător că vorbise atât de mult, fiindcă de regulă era un taciturn. De fapt, dacă Tony se gândea mai bine, scurta discuţie, care tocmai se încheiase, fusese cea mai lungă pe care o avuseseră vreodată.
Tony lucra cu Frank Howard de peste trei luni. Încă nu era sigur dacă asocierea lor avea să dea rezultate.
Se deosebeau din multe puncte de vedere. De regulă, Tony era cel care vorbea. Frank se mulţumea să mormăie ceva în chip de răspuns. Tony avea o multitudine de preocupări în afara serviciului: filmele, cărţile, mâncarea, teatrul, muzica, arta, schiul, jogging‑ul. Din câte ştia el, pe Frank nu‑l interesa mare lucru în afară de meseria lui. Tony era convins că un poliţist dispunea de multe instrumente pentru a obţine informaţii de la martori, de pildă amabilitatea, blândeţea, isteţimea, compătimirea, înţelegerea, interesul, farmecul, insistenţa, inteligenţa — şi, bineînţeles, intimidarea, rareori chiar folosirea moderată a forţei. Frank credea că se putea descurca foarte bine doar prin perseverenţă, inteligenţă, intimidare şi ceva mai multă forţă decât era pe placul secţiei de poliţie. Nu vedea cu nici un chip utilitatea celorlalte moduri de abordare de pe lista lui Tony. Ca urmare, de cel puţin două ori pe săptămână Tony se vedea nevoit să‑l ţină în frâu în mod subtil, dar ferm. Frank avea tendinţa de a se lăsa pradă unor accese de mânie care‑l făceau să‑i iasă ochii din orbite şi să‑i fiarbă sângele în vine, când aveau prea multe ghinioane în aceeaşi zi. Pe de altă parte, Tony era calm aproape întotdeauna. Frank era înalt de un metru şaizeci, lat în umeri şi solid ca o cazemată. Tony măsura un metru optzeci, era zvelt, ager şi viguros. Frank era blond cu ochi albaştri. Tony era brunet. Frank era un pesimist şi un melancolic, Tony era un optimist. Uneori erau atât de deosebiţi, încât părea că parteneriatul lor nu va da niciodată rezultate.
Şi totuşi, în anumite privinţe semănau. De pildă, nici unul din ei nu era genul care să‑şi facă programul de opt ore şi atât. De cele mai multe ori munceau peste program două ore sau chiar trei, fără plată suplimentară, dar nici unul nu se plângea. Aproape de încheierea unui caz, când dovezile şi firele se acumulau din ce în ce mai rapid, lucrau şi în zilele libere, dacă socoteau necesar. Nimeni nu le cerea să muncească în plus. Nimeni nu le ordona s‑o facă. Era opţiunea lor.
Tony era dispus să se pună la dispoziţia departamentului de poliţie mai mult decât i se pretindea, deoarece era ambiţios. Nu avea de gând să rămână locotenent de poliţie până la sfârşitul zilelor. Voia să avanseze cel puţin până la gradul de căpitan, poate chiar mai sus, până în vârful ierarhiei, în biroul de şef, unde leafa şi avantajele la pensie erau cu mult mai mari decât ar fi obţinut pe postul pe care‑l ocupa acum. Crescuse într‑o familie numeroasă de italieni, în care spiritul de economie fusese o religie la fel de importantă ca romano‑catolicismul. Tatăl lui, Carlo, fusese emigrant şi lucrase ca croitor. Bătrânul trudise din greu ani în şir ca să ofere copiilor un acoperiş deasupra capului, haine şi mâncare, însă de multe ori se găsise la un pas de sărăcie şi faliment. În familia Clemenza fuseseră atât de mulţi bolnavi, încât facturile sosite pe nepusă masă de la spitale şi farmacii înghiţiseră o bună parte din ce câştiga bătrânul. Când Tony era încă un copil, înainte să ajungă să înţeleagă ce însemnau banul şi bugetul familial, înainte să priceapă spaima paralizantă de sărăcie care‑l chinuia pe tatăl lui zi de zi, auzise sute, poate mii, de prelegeri insistente asupra răspunderii fiscale. Carlo îl dăscălea aproape zilnic ce însemna munca sârguincioasă, inteligenţa în afaceri, ambiţia şi siguranţa unei slujbe. Tatăl lui ar fi trebuit să lucreze la CIA, la departamentul de spălare a creierului. Tony fusese îndoctrinat atât de total, tatăl lui îi insuflase temerile şi principiile sale în asemenea măsură, încât chiar şi la vârsta de treizeci şi cinci de ani, când avea un cont frumos în bancă şi o slujbă sigură, nu se simţea în largul lui dacă îşi lua liber mai mult de două sau trei zile. De cele mai multe ori concediile lungi se preschimbau într‑o corvoadă, în loc să fie o plăcere. Muncea mult peste program în fiecare săptămână, fiindcă era fiul lui Carlo Clemenza, iar fiul lui Carlo Clemenza nu putea face altceva.
Frank Howard avea alte motive de a se pune mai mult timp la dispoziţia departamentului de poliţie. Nu părea să fie mai ambiţios decât ceilalţi colegi şi nici să‑şi facă griji inutile în privinţa banilor. Din câte îşi dădea seama Tony, Frank muncea ore suplimentare fiindcă nu trăia cu adevărat decât când era la serviciu. Rolul de criminalist era singurul pe care se pricepea să‑l joace, singurul care‑i conferea un scop şi sentimentul valorii.
Tony îşi desprinse privirea de pe luminile maşinilor din faţă şi studie figura partenerului său. Frank nu‑şi dădea seama că era privit. Era atent la drum. Se concentra la fluxul rapid al circulaţiei de pe Wilshire Boulevard. Lumina verzuie a indicatoarelor de bord îi punea în evidenţă trăsăturile bine conturate. Nu era frumos în sensul clasic al cuvântului, dar, în felul lui, era un bărbat atrăgător. Fruntea înaltă, ochi albaştri şi adânci. Nasul puţin cam mare şi ascuţit, gura frumos conturată, dar de cele mai multe ori strâmbată într‑o expresie posomorâtă care‑i contracta maxilarul puternic. Chipul lui degaja, fără nici un dubiu, forţă, atracţie şi multă voinţă neînduplecată. Nu era greu să ţi‑l imaginezi pe Frank înapoindu‑se acasă, aşezându‑se şi căzând noapte de noapte într‑o transă care ţinea de la ora ieşirii din program până în dimineaţa următoare.
Pe lângă dorinţa lor de a lucra ore suplimentare, Tony şi Frank mai aveau şi alte lucruri în comun. Deşi mulţi poliţişti în civil renunţaseră la vechiul stil vestimentar şi se prezentau la lucru în haine obişnuite, de la blugi la costume de lucru, Tony şi Frank continuau să fie adepţii costumelor tradiţionale, cu cravată. Se considerau profesionişti care făceau o meserie necesitând calităţi şi pregătire specială, o meserie la fel de importantă şi exigentă ca cea de avocat pledant sau lucrător la asistenţa socială — poate chiar şi mai pretenţioasă — iar blugii, pur şi simplu, nu creau imaginea unor profesionişti. Nici unul din ei nu fuma. Nici unul din ei nu bea în exerciţiul funcţiunii. Şi nici unul nu încerca să lase munca cu hârtiile pe seama celuilalt.
Poate totuşi vom face o echipă bună, se gândi Tony. Poate cu timpul voi reuşi să‑l conving să utilizeze mai mult farmecul şi mai puţin forţa când are de a face cu martorii. Poate am să‑i trezesc interesul pentru filme sau pentru mâncare, dacă nu chiar pentru cărţi şi teatru. Dacă mi‑e atât de greu să mă obişnuiesc cu felul lui de a fi, e pentru că sunt prea pretenţios. Doamne, cel puţin dacă l‑aş face să vorbească cât de cât, în loc să stea aici ca o momâie!
Tony era destinat să aibă mari pretenţii de la partenerul lui, fiindcă timp de cinci ani, până în urmă cu un an, pe 7 martie, lucrase cu un partener aproape perfect, Michael Savatino. Amândoi proveneau din familii de italieni, aveau amintiri, suferinţe şi plăceri comune. Mai important decât atât, foloseau metode similare în munca de poliţişti şi agreau aceleaşi feluri de distracţii. Michael era un cititor pasionat, un fan al cinematografelor şi gătea excelent. Colaborarea lor fusese marcată de conversaţii extraordinare.
În luna februarie a anului precedent Michael şi soţia lui, Paula, plecaseră să petreacă sfârşitul de săptămână în Las Vegas. Vizionaseră două spectacole, luaseră cina de două ori la Battista's Hole în the Wall, cel mai bun restaurant din oraş. Jucaseră la loto de douăsprezece ori, fără să câştige nimic. Jucaseră jocuri de noroc şi pierduseră şaizeci de dolari, apoi, cu un ceas înainte de plecare, Paula pusese un dolar de argint în automatul de jocuri care promitea un câştig progresiv, apăsase maneta şi câştigase, fără efort, peste două sute douăzeci de mii de dolari.
Munca de poliţist nu fusese niciodată meseria preferată a lui Michael. La fel ca Tony, şi el căuta o carieră sigură în viaţă. Urmase academia de poliţie şi avansase relativ rapid de la poliţist de patrulă la criminalist, fiindcă serviciul public oferea cel puţin o siguranţă financiară medie. Cu toate acestea, în luna martie Michael dăduse departamentului un preaviz de şaizeci de zile, iar în mai îşi dăduse demisia. În toată existenţa lui de adult îşi dorise să aibă un restaurant. Cu cinci săptămâni în urmă inaugurase localul Savatino's, un ristorante mic, dar autentic italienesc, pe Santa Monica Boulevard, nu departe de complexul Century City.
Un vis devenit realitate.
Ce şanse am eu să‑mi văd visul împlinit în acelaşi fel? se întrebă Tony, privind viaţa de noapte a oraşului. Ce şanse am eu să merg la Las Vegas, să câştig două sute de mii de dolari, să ies din poliţie şi să‑mi încerc norocul ca artist?
Nu avea nevoie să pună întrebarea cu glas tare. Nu avea nevoie să afle părerea lui Frank Howard. Cunoştea răspunsul. Ce şanse avea? Nici una. Sau tot atâtea ca şi de a afla pe neaşteptate că era fiul pierdut al unui prinţ arab putred de bogat.
La fel cum Michael Savatino visase întotdeauna să aibă un restaurant, Tony Clemenza visase să devină artist. Avea talent. Picta cu o varietate de mijloace: tuş, cerneală, acuarelă, ulei. Nu avea doar tehnică, avea şi o imaginaţie creatoare, bogată şi unică. Poate, dacă s‑ar fi născut într‑o familie mijlocie, care să dispună măcar de resurse financiare moderate, ar fi mers la o şcoală bună şi s‑ar fi pregătit cu cei mai buni profesori, şi‑ar fi perfecţionat darurile date de la Dumnezeu şi ar fi ajuns să se bucure de un enorm succes. Însă el fusese un autodidact, citise sute de cărţi de artă, muncise mii de ore exersându‑şi îndemânarea la desen şi experimentând materiale. Suferise de acea primejdioasă lipsă de încredere în sine, atât de obişnuită la autodidacţii din orice domeniu. Deşi participase la patru expoziţii şi câştigase de două ori premiul întâi, niciodată nu se gândise în mod serios să renunţe la slujbă, dedicându‑se existenţei creatoare. Era o simplă fantezie care‑i făcea plăcere, un vis frumos, cu ochii deschişi. Nici un fiu al lui Carlo Clemenza n‑ar fi renunţat vreodată la leafa săptămânală pentru incertitudinea muncii liber‑profesioniste, afară de cazul în care ar fi dat lovitura la Las Vegas.
Îl invidia pe Michael Savatino pentru norocul său. Bineînţeles, rămăseseră buni prieteni şi se bucura pentru el. Era încântat, sincer, dar şi invidios. În definitiv, era om, şi în străfundurile minţii îl sâcâia aceeaşi întrebare, aprinzându‑se şi stingându‑se ca o firmă luminoasă: De ce n‑am putut fi eu acela?
Frank frână brusc, smulgându‑l pe Tony din visare, şi claxonă la automobilul Corvette care le tăiase calea.
— Dobitocule!
— Uşurel, Frank.
— Uneori tare aş vrea să fiu în uniformă şi să dau amenzi.
— E ultimul lucru pe care ţi l‑ai dori.
— I‑aş arăta eu lui!
— Afară de cazul în care ai avea de a face cu un drogat sau, pur şi simplu, cu un ţicnit. Când lucrezi prea mult la circulaţie, începi să uiţi că lumea e plină de smintiţi. Îţi intră în obişnuinţă, devine o rutină şi începi să fii neglijent. Astfel, poate l‑ai opri şi te‑ai duce spre maşina lui, cu chitanţierul în mână, iar el te‑ar întâmpina cu o armă. Poate chiar ţi‑ar zbura creierii. Nu. Eu mă bucur că am lăsat munca la circulaţie definitiv în urmă. Când lucrezi la omucideri, cel puţin ştii cu ce fel de indivizi ai de‑a face. Nu uiţi nici o clipă că undeva ai putea întâlni un om înarmat cu un pistol sau un cuţit, sau o rangă. Rişti mult mai puţin să ai surprize neplăcute când lucrezi la omucideri.
Frank refuză să se lase antrenat în altă conversaţie. Fără să‑şi dezlipească privirea de pe carosabil, mormăi morocănos, ininteligibil, apoi se cufundă din nou în muţenie.
Tony oftă. Privea peisajul pe lângă care treceau, cu ochiul unui artist gata să descopere amănunte nebănuite şi frumuseţea neobservată până atunci.
Modele.
Fiecare scenă — fiecare peisaj marin, fiecare privelişte, fiecare stradă, totul — îşi avea modelele sale. Dacă puteai discerne modele dintr‑o scenă, puteai pătrunde dincolo de ele, spre structura de la baza lor. Dacă puteai vedea şi înţelege metoda prin care fusese realizată armonia de la suprafaţă, reuşeai, într‑un târziu, să sesizezi cele mai profunde sensuri şi mecanisme ale oricărui lucru, şi astfel puteai crea o pictură reuşită. Dacă îţi luai pensulele şi te apropiai de şevalet, fără a face această analiză prealabilă, realizai o pictură reuşită, dar nu o operă de artă.
Modele.
În timp ce Frank Howard conducea spre est, pe Wiltshire, în drum spre un alt bar al celibatarilor, The Big Quake, Tony continua să caute modele în oraş şi în noapte. Venind dinspre Santa Monica, mai întâi apăreau contururile clare şi joase ale caselor cu vedere către mare şi siluetele învăluite în umbre ale palmierilor înalţi, cu ramuri ca nişte pene — modele ale tihnei şi civilizaţiei, precum şi ale unor bani frumoşi. Când intrară în Westwood, modelul dominant era rectiliniu: grupuri de zgârie‑nori cu birouri, pete alungite de lumină radiind de la ferestrele deschise în zidurile în mare parte întunecate ale clădirilor. Aceste forme dreptunghiulare perfect aliniate formau modelele gândirii moderne, ale puterii corporaţiilor, ale unor averi mai mari decât cele care se puteau ghici în casele de pe ţărmul din Santa Monica De la Westwood. Se îndreptară spre Beverly Hills, zonă izolată în întinderea vastă a metropolei, loc în care poliţia din Los Angeles putea pătrunde, însă fără a avea vreo autoritate. În Beverly Hills modelele erau blânde, luxuriante, un şir nesfârşit de vile mari, de parcuri, verdeaţă, magazine de lux, mai multe maşini scumpe decât în oricare altă parte a planetei. Mergând de la Wilshire Boulevard spre Santa Monica Boulevard şi apoi spre Doheny, modelul era acela al unei bogăţii din ce în ce mai mari.
Cotiră spre nord, în direcţia Doheny, urcară colinele abrupte şi o luară spre dreapta, intrând pe Sunset Boulevard şi îndreptându‑se spre inima Hollywood‑ului. Cale de vreo câteva cvartale, celebra arteră îşi confirma în parte numele şi legenda. La dreapta se înălţa Scandia, unul dintre cele mai bune şi mai scumpe restaurante din oraş şi unul dintre primele şase din întreaga ţară. Discoteci scăldate în lumină. Un club de noapte specializat în magie. Un alt local, aparţinând unui hipnotizator care evolua şi pe scenă. Cluburi de comedie. Cluburi de rock and roii. Uriaşe panouri publicitare care făceau reclamă filmelor ce rulau în acel moment şi vedetelor la modă în lumea cântecului. Lumini, lumini şi iar lumini. Iniţial, bulevardul confirma studiile universitare şi rapoartele guvernamentale care susţineau că Los Angeles‑ul şi suburbiile sale formau cea mai bogată zonă metropolitană a ţării, poate chiar cea mai bogată din lume. Dar după un timp, pe măsură ce Frank se deplasa spre est, această strălucire pălea treptat. Chiar şi Los Angeles‑ul suferea de îmbătrânire. Modelul devenea marginal, dar, indubitabil, canceros. În carnea sănătoasă a oraşului apăruseră câteva excrescenţe maligne: baruri ieftine, un club de strip‑tease, o benzinărie cu obloanele trase, saloane de masaj cu mobilier din alamă, o librărie pentru adulţi, câteva clădiri care se cereau cu disperare renovate, cele mai multe cvartal cu cvartal. În acest cartier boala nu era în stadiul terminal, cum se întâmpla în cele învecinate, dar cancerul rodea zilnic câte puţin din ţesutul sănătos. Frank şi Tony nu aveau nevoie să coboare în miezul scabros al tumorii, deoarece The Big Quake se găsea încă la marginea dezastrului. Barul apăru brusc în faţa lor, pe dreapta, într‑o izbucnire stridentă de lumini roşii şi albastre.
Pe dinăuntru localul semăna cu Barul Paradise, cu excepţia faptului că decorul se baza în mai mare măsură pe lumini colorate, crom şi oglinzi decât cel din Santa Monica. Clienţii erau cumva de mai bună calitate, manifestând o tendinţă mai agresivă de a ţine pasul cu moda şi, în general, arătau ceva mai bine decât adunătura din Paradise. În ochii lui Tony, însă, modelele erau aceleaşi ca în Santa Monica. Modele ale lipsurilor, ale nostalgiei şi singurătăţii. Modele disperate, carnivore.
Barmanul nu le putu fi de folos în nici un fel. Singura clientă care le oferi ceva era o brunetă înaltă, cu ochi violeţi. Fata nu se îndoia că vor da de Bobby la Janus, o discotecă din Westwood. Îl văzuse acolo în ultimele două seri.
Afară, în parcare, sub jocurile de lumini albastre şi roşii, Frank spuse:
— Iar suntem trimişi în altă parte.
— Ca de obicei.
— S‑a făcut târziu.
— Da.
— Vrei să încercăm la Janus sau o lăsăm pe mâine?
— Mergem acum, se hotărî Tony.
— Bine.
Întoarseră maşina şi porniră spre vest, pe Sunset Boulevard, părăsind zona care prezenta simptomele cancerului urban. Reveniră în strălucirea de pe Strip, se înapoiară în inima bogăţiei şi verdeţii, trecură de Hotelul Beverly Hills, pe lângă vile şi şiruri infinite de palmieri gigantici.
Ca de fiecare dată când bănuia că Tony va încerca să înnoade o altă conversaţie, Frank deschise aparatul de radio pe frecvenţa poliţiei şi ascultă comunicările radio ale secţiei de pază a zonei Westwood, spre care tocmai se îndreptau. Pe acea frecvenţă nu se întâmpla mare lucru. O dispută familială. O uşoară tamponare la intersecţia dintre Westwood Boulevard şi Wilshire. Un bărbat suspect, într‑o maşină parcată pe o stradă liniştită dincolo de Hilgarde, trezise bănuielile locatarilor şi trebuia verificat imediat.
Pentru cele mai multe dintre cele şaisprezece secţii de poliţie ale oraşului, noaptea era mult mai puţin sigură şi liniştită decât în zona privilegiată Westwood. În secţiile Seventy‑seventh, Newton şi Southwest din inima comunităţii de culoare aflate la sud de Santa Monica Freeway nici un poliţist din patrulele de noapte nu se plictisea; în jurisdicţiile lor noaptea era plină de surprize. În partea estică a oraşului, în cartierele locuite de americani de origine mexicană, bandele continuau să compromită întreaga comunitate mexicană, alcătuită în cea mai mare parte din cetăţeni cu respect faţă de lege. Până la ieşirea din tură a patrulelor de noapte, la orele trei dimineaţa — după care urma tura din zori — deja aveau să se petreacă mai multe incidente urâte: ciocniri violente între bande în Cartierul de Est, punkişti care se înjunghiau unii pe alţii, poate chiar vreun caz de împuşcare şi unul sau doi morţi, dacă niscaiva maniaci dornici să‑şi arate muşchii încercau să‑şi dovedească bărbăţia în eterne ritualuri de sânge, prosteşti şi depăşite, păstrate cu patimă latină vreme de generaţii. În nord‑vest, printre colinele din depărtare, copiii din vale consumau prea mult whiskey, fumau prea multă marijuana, prizau prea multă cocaină — şi, în consecinţă, îşi ciocneau maşinile, furgonetele şi motocicletele, gonind cu viteze incredibile şi regularitate exasperantă.
Când Frank trecu de intrarea în Bel Air Estates şi porni la deal spre campusul UCLA, scena Westwood‑ului prinse brusc viaţă. Pe frecvenţa poliţiei se transmitea că o femeie se afla în pericol. Nu se dădeau prea multe detalii. După toate aparenţele, era vorba de o tentativă de viol şi atac înarmat. Nu era limpede dacă atacatorul se mai găsea la domiciliul ei. Fuseseră trase câteva focuri de armă, dar poliţia nu reuşise să afle, de la persoana care făcuse plângerea, dacă arma îi aparţinea chiar ei sau celui care o atacase. De asemenea, nu se ştia dacă existau victime.
— Trebuie să mergem imediat acolo, spuse Tony.
— Adresa se află la numai câteva cvartale de aici, confirmă Frank.
— Ajungem într‑un minut.
— Probabil, mult mai repede decât maşina de serviciu.
— Vrei să le dăm o mână de ajutor?
— Bineînţeles.
— Atunci îi chem şi le spun.
Tony luă microfonul, iar Frank viră scurt spre stânga la prima intersecţie. După primul cvartal cotiră din nou la stânga şi Frank acceleră la maximum, gonind pe străduţa îngustă şi mărginită de copaci.
Inima lui Tony îşi iuţi bătăile o dată cu maşina. Trăia un sentiment familiar, un ghem rece şi dur de frică în măruntaie.
Îşi aminti de Parker Hitchinson, un partener deosebit de dificil, morocănos şi lipsit de umor, pe care fusese nevoit să‑l suporte câtva timp în cel de al doilea an de serviciu ca poliţist de patrulă, cu mult înainte să‑şi obţină insigna de detectiv. De fiecare dată când răspundeau la un apel, fie o urgenţă de gradul trei, fie un amărât de cotoi rămas într‑un copac, Parker Hitchinson ofta cu jale şi spunea: "De data asta vom muri." Era bizar şi, fără îndoială, descurajant. Iar şi iar, în fiecare tură, noapte de noapte spunea aceeaşi frază, cu un pesimism sincer şi neabătut — "De data asta vom muri." — până când Tony ajunsese în pragul nebuniei.
Glasul funebru al lui Hitchinson şi cele cinci cuvinte sumbre continuau să‑l obsedeze, în momente ca cel pe care îl trăia acum.
De data asta vom muri?
Frank coti din nou, la un pas de a acroşa un BMW negru parcat prea aproape de intersecţie. Frână cu scrâşnet de cauciucuri şi limuzina sclipi în lumina farurilor.
— Casa ar trebui să fie pe undeva pe aici, spuse Frank.
Tony scrută locuinţele învăluite în umbre, luminate doar în parte de neonul străzii.
— Cred că‑i cea de colo, arătă el.
Era o casă mare, în stil neospaniol, aşezată mai departe de stradă, pe un teren întins. Acoperiş de ţiglă roşie. Stucatură gălbuie. Ferestre cu multe geamuri. Două lămpi mari din fier forjat de o parte şi de alta a uşii.
Frank parcă pe aleea circulară.
Coborâră din maşina fără însemne de poliţie.
Tony îşi strecură mâna sub bluzon şi scoase revolverul din tocul de la umăr.

După ce plânsese pe masa de scris din birou, Hilary hotărî, ca prin vis, să urce la etaj şi să‑şi aranjeze înfăţişarea înainte de a raporta atacul la poliţie. Avea părul în dezordine, rochia ruptă, ciorapii zdrenţuiţi atârnau pe picioare în ochiuri şi ghemotoace groteşti. Nu ştia cât de curând vor sosi ziariştii, o dată ce poliţia va da de ştire prin radio, însă nu se îndoia că mai curând sau mai târziu îşi vor face apariţia. Ea era într‑o oarecare măsură o figură publică, scrisese scenariul pentru două filme de succes, iar în urmă cu doi ani primise o nominalizare la Premiul Academiei pentru scenariul Arizona Shifty Pete. Ţinea la intimitatea ei şi prefera să evite presa pe cât posibil, însă ştia că nu va avea de ales, că va trebui să facă o declaraţie şi să răspundă la câteva întrebări în legătură cu cele întâmplate în noaptea aceea. Nu era genul de publicitate de care avea nevoie. Era o situaţie penibilă. Situaţia victimei în astfel de cazuri era întotdeauna umilitoare. Deşi în urma întâmplării avea să se bucure de compătimire şi atenţie, de fapt se va găsi în situaţia ridicolă a unei marionete manevrate dintr‑un loc în altul. Se apărase eficient de Frye, dar faptul nu va conta în ochii amatorilor de senzaţii tari. În reflectoarele reci ale televiziunii şi în instantaneele cenuşii şi anoste din ziare va apărea ca o persoană slabă. Neîndurătorul public american se va întreba de ce‑l lăsase pe Frye să intre în casă. Vor specula că, de fapt, fusese violată şi că încercarea ei de apărare era doar o tentativă de mascare a adevărului. Unii vor fi convinşi că‑l invitase acasă şi că o căutase cu lumânarea. Simpatia pe care o va trezi în rândul publicului va fi în bună parte dublată de o curiozitate morbidă. Singurul lucru pe care‑l putea controla era propria‑i înfăţişare la sosirea reporterilor. Pur şi simplu, nu se putea lăsa fotografiată cu părul în dezordine şi în starea jalnică în care o lăsase Bruno Frye.
Se spălă pe faţă, se pieptănă şi se schimbă într‑un halat de casă, prins în talie cu un şnur, fără să‑şi dea seama că toate acestea îi vor reduce credibilitatea în ochii poliţiei. Nu se gândi că, luându‑şi o înfăţişare prezentabilă, se punea în situaţia de a fi ţinta suspiciunilor şi a dispreţului din partea a cel puţin un poliţist, riscând să fie acuzată de minciună.
Deşi se credea stăpână pe ea, de îndată ce termină cu îmbrăcatul, Hilary începu din nou să tremure. Picioarele i se muiară de la genunchi şi trebui să se sprijine o clipă de uşa debaralei.
Imagini de coşmar îi năvăliră în minte, frânturi vii de amintiri, trezite la viaţă pe neaşteptate. Îl văzu pe Frye apropiindu‑se de ea cu cuţitul în mână şi rânjind ca un cap de mort, apoi imaginea se transformă, luând altă înfăţişare, cea a tatălui ei, Earl Thomas. Acum Earl era cel care se apropia de ea, beat şi furios, înjurând şi plesnind‑o cu palmele lui late. Îşi scutură capul, răsuflă adânc de câteva ori şi, cu un efort, alungă nălucirea.
Cu toate acestea, nu reuşi să‑şi stăpânească tremurul.
I se păru că aude zgomote ciudate în altă încăpere a casei. O parte a ei ştia că imaginaţia îi joacă feste, dar cealaltă parte era convinsă că‑l auzise pe Frye întorcându‑se la ea.
Când alergă la telefon, ca să formeze numărul poliţiei, nu mai era în stare să anunţe cazul calm şi raţional, cum intenţionase. Întâmplările din ultima oră o afectaseră mult mai profund decât crezuse la început. Aveau să treacă zile, poate săptămâni întregi, până să‑şi revină.
După ce puse receptorul în furcă, se simţi ceva mai bine, la gândul că poliţia era în drum spre ea. Coborî scările, spunându‑şi cu glas tare:
— Linişteşte‑te. Linişteşte‑te. Eşti Hilary Thomas. Eşti o fire tare. Tu nu cedezi cu una cu două. Tu nu te sperii. Nu te sperii niciodată. Totul va fi bine.
Aceeaşi litanie pe care şi‑o repeta în copilărie, noaptea, în apartamentul din Chicago. Când ajunse la uşă, începuse deja să‑şi recapete stăpânirea de sine. Se opri în holul de la intrare, privind afară prin ferestruica de lângă uşă. O maşină frână pe alee şi din ea coborâră doi bărbaţi. Deşi nu veniseră cu girofar şi sunet de sirenă, îşi dădu seama că erau de la poliţie. Descuie uşa şi o deschise.
Primul bărbat care se opri în prag era blond, solid, cu ochi albaştri şi avea glas rece şi autoritar de poliţist. În mâna dreaptă ţinea un pistol.
— Poliţia. Cum vă numiţi?
— Thomas, răspunse ea. Hilary Thomas. Eu v‑am telefonat.
— E casa dumneavoastră?
— Da. A venit un bărbat...
Cel de al doilea poliţist, mai înalt şi cu pielea mai închisă la culoare decât primul, apăru din noapte şi o întrerupse înainte de a‑şi duce fraza la bun sfârşit:
— Mai este aici?
— Cum?
— Omul care v‑a atacat mai este aici?
— Oh, nu. A fugit. A plecat.
— Pe unde a plecat? întrebă blondul.
— A ieşit pe uşa aceasta.
— Avea maşină?
— Nu ştiu.
— Era înarmat?
— Nu, adică da.
— Nu sau da?
— Avea un cuţit Acum nu‑l mai are.
— Pe unde a luat‑o când a fugit din casă?
— Nu ştiu. Eu eram la etaj. Eu...
— De cât timp a plecat? întrebă brunetul cel înalt.
— Acum cincisprezece — poate douăzeci de minute.
Cei doi schimbară o privire pe care ea n‑o înţelese, dar ghici că nu era de bun augur.
— De ce a durat atât de mult până aţi anunţat poliţia? întrebă blondul.
Tonul lui era uşor ostil.
Hilary simţi că era pe cale să piardă un avantaj important, fără să ştie care anume.
— La început m‑am simţit... ameţită, răspunse ea. Am făcut o criză de nervi. Am avut nevoie de câteva minute ca să‑mi vin în fire.
— Douăzeci de minute?
— Poate a fost numai un sfert de oră.
Amândoi îşi puseră pistoalele în tocuri.
— Avem nevoie de o descriere, spuse brunetul.
— Vă pot oferi mai mult de atât, spuse ea, dându‑se la o parte şi făcându‑le loc să intre. Vă pot spune cum îl cheamă.
— Ne puteţi da un nume?
— Vă pot da numele lui. Îl cunosc, explică ea. Vorbesc despre bărbatul care m‑a atacat. Ştiu cine este.
Cei doi detectivi se uitară din nou unul la celălalt.
Oare unde am greşit? se întrebă ea.

Hilary Thomas era una dintre cele mai frumoase femei din câte întâlnise Tony în viaţa lui. După toate aparenţele, avea şi puţin sânge indian. Părul ei lung şi des, mai închis la culoare decât al lui, era negru ca pana corbului şi strălucitor. Ochii erau tot de culoare închisă, cu albul limpede şi clar ca laptele. Tenul fără cusur bătea uşor în arămiu, probabil ca urmare a orelor de plajă bine calculate sub soarele Californiei. Obrazul cam alungit era compensat de ochii enormi şi de nasul patrician perfect desenat, de buzele aproape obscen de senzuale. Avea un chip erotic, dar în acelaşi timp inteligent şi blând, chipul unei femei capabile de multă tandreţe şi compasiune. Dar pe faţa ei se citea şi durere, mai ales în ochii aceia fascinanţi, genul de durere izvorâtă din experienţă, din cunoaştere. Tony bănuia că nu era vorba doar de suferinţa îndurată în acea noapte; o parte din durerea ei îşi avea sursa undeva în trecut.
Femeia se aşeză pe un capăt al canapelei de catifea reiată din biroul plin cu rafturi de cărţi, iar Tony se aşeză în celălalt capăt. Erau singuri.
Frank se dusese în bucătărie şi vorbea la telefon cu poliţistul de serviciu de la secţie.
La etaj, alţi doi poliţişti, Whitlock şi Farmer, scoteau gloanţele înfipte în pereţi.
Nu exista nici o amprentă, deoarece, din spusele femeii, intrusul purta mănuşi.
— Ce face în clipa aceasta? întrebă Hilary Thomas.
— Cine?
— Locotenentul Howard.
— A sunat la secţie şi a rugat pe cineva să ia legătura cu biroul şerifului din comitatul Napa, unde locuieşte Frye.
— De ce?
— În primul rând, poate că şeriful va reuşi să afle cum a ajuns Frye la Los Angeles.
— Ce importanţă are cum a ajuns aici? se miră Hilary. Contează că este aici şi că trebuie găsit şi reţinut.
— Dacă a venit cu avionul, îi explică Tony, nu contează deloc. Dar, dacă a venit la Los Angeles cu maşina, şeriful comitatului Napa ar putea afla marca maşinii. Dacă avem descrierea maşinii şi numărul de înmatriculare există mai multe şanse să dăm de urma lui înainte să ajungă prea departe.
Ea chibzui o clipă, apoi întrebă:
— Dar de ce s‑a dus locotenentul Howard la bucătărie? De ce n‑a folosit telefonul de aici?
— Presupun că a vrut să ai câteva clipe de linişte şi tihnă, răspunse Tony, nu prea convins.
— Eu cred că, pur şi simplu, nu a vrut să aud ce vorbeşte.
— Oh, nu. N‑a vrut decât...
— Ştii, am un sentiment ciudat, îl întrerupse ea. Mă simt ca un suspect, nu ca o victimă.
— Eşti tensionată, spuse el. E lesne de înţeles.
— Nu‑i vorba despre asta, ci de felul în care vă purtaţi cu mine. Adică... nu atât dumneata, cât el.
— Uneori Frank pare dur, zise Tony. Dar e un bun poliţist.
— Crede că mint.
Pe Tony îl surprinse perspicacitatea ei. Se foi încurcat pe canapea.
— Sunt convins că nu crede asta.
— Ba da, insistă Hilary. Şi nu pricep de ce. Îl privi în ochi. Spune‑mi adevărul. Te rog. Ce s‑a întâmplat? Am spus ceva greşit?
El oftă.
— Eşti o femeie foarte perspicace.
— Sunt scriitoare. Meseria mea e să observ lucrurile ceva mai îndeaproape decât majoritatea oamenilor. Şi sunt perseverentă. Prin urmare, ar fi de preferat să‑mi răspunzi la întrebare, ca să scapi de mine.
— Unul dintre lucrurile care‑l frământă pe locotenentul Howard este că‑l cunoşti pe cel care te‑a atacat.
— Şi ce‑i cu asta?
— Îmi vine greu să‑ţi spun, răspunse el întristat.
— Spune‑mi totuşi.
— Păi... Tony îşi drese glasul. Din experienţa poliţiei, dacă persoana care reclamă un viol sau o tentativă de viol se întâmplă să cunoască victima, sunt şanse mari ca ea să fi contribuit la infracţiune, încurajând făptaşul într‑o oarecare măsură.
— Tâmpenii!
Se ridică, se duse la masa de lucru şi rămase o clipă cu spatele la el. Tony îşi dădu seama că Hilary se lupta să‑şi păstreze cumpătul. Vorbele lui o înfuriaseră peste măsură.
Când se întoarse spre el, obrazul îi devenise stacojiu.
— E îngrozitor. Scandalos! De fiecare dată când o femeie e violată de o persoană cunoscută, poliţia crede că şi‑a făcut‑o cu mâna ei.
— Nu. Nu de fiecare dată.
— Dar de cele mai multe ori asta crede, spuse ea supărată.
— Nu.
Hilary îl fulgeră cu privirea.
— Să nu ne mai jucăm cu vorbele. În cazul meu, asta credeţi. Credeţi că l‑am încurajat.
— Nu, spuse Tony. Ţi‑am explicat cum acţionează logica poliţistului în astfel de situaţii. N‑am spus că aş pune mare bază pe acest mod de a gândi. Nici n‑o fac. Însă locotenentul Howard gândeşte altfel. M‑ai întrebat despre el. Voiai să ştii ce crede şi ţi‑am spus.
Ea se încruntă.
— Deci... dumneata mă crezi?
— Aş avea vreun motiv să nu te cred?
— Lucrurile s‑au întâmplat exact aşa cum am relatat.
— Bine.
Ea îl privi în ochi.
— De ce?
— De ce, ce?
— De ce dumneata mă crezi, iar el nu?
— Nu‑mi vin în minte decât două motive ca o femeie să acuze pe nedrept un bărbat de viol. Iar în cazul dumitale nici unul din ele nu se potriveşte.
Ea se sprijini de birou, cu braţele încrucişate la piept, îşi lăsă capul într‑o parte şi‑l privi cu interes.
— Şi care sunt acele motive?
— Unu: el are bani, iar ea nu are. Prin urmare, vrea să‑l încolţească, sperând să poată ajunge la un târg cu el şi să stoarcă o anumită sumă în schimbul retragerii acuzaţiei.
— Dar eu am bani.
— Din câte se pare, chiar mulţi, spuse el, privind admirativ la încăperea frumos mobilată.
— Şi celălalt motiv?
— Un bărbat şi o femeie au o relaţie şi el o părăseşte pentru alta. Ea se simte jignită, respinsă, dispreţuită. Vrea să se răzbune. Vrea să‑l pedepsească şi atunci îl acuză de viol.
— De unde ştii că nu mi se potriveşte? întrebă ea.
— Ţi‑am văzut amândouă filmele, aşa că îmi dau seama cât de cât de felul în care gândeşti. Eşti o femeie foarte inteligentă, domnişoară Thomas. Nu cred că ai putea fi atât de naivă, de meschină sau de rea, încât să trimiţi un om după gratii numai fiindcă te‑a jignit.
Ea îl studie cu atenţie.
Tony se simţi cântărit şi judecat.
Vădit convinsă că nu avea în faţa ei un duşman, Hilary se înapoie la canapea şi se aşeză, în foşnet de mătase albastru-închis. Halatul se mula pe trupul ei, şi Tony se strădui să nu arate cât era de conştient de formele ei extrem de feminine.
— Iartă‑mă că mi‑am ieşit din fire, spuse ea.
— Nu ţi‑ai ieşit deloc din fire, o linişti el. Şi pe mine mă scoate din sărite modul convenţional de a gândi al poliţiei.
— Presupun că, dacă acest caz ajunge în tribunal, avocatul lui Frye va încerca să convingă juriul că eu l‑am încurajat pe ticălos.
— De asta poţi fi sigură.
— Şi juraţii îl vor crede?
— Se întâmplă deseori.
— Dar nu voia doar să mă violeze. Voia să mă ucidă.
— Pentru asta ai nevoie de dovezi.
— Cuţitul frânt de la etaj...
— Nu se poate stabili nici o legătură cu atacatorul, îi spuse Tony. Nu are amprentele lui. Nu‑i decât un cuţit obişnuit de bucătărie. Nu avem cum să reconstituim locul din care a fost cumpărat şi faptul că îi aparţinea lui Bruno Frye.
— Dar avea o expresie dementă. E... dezechilibrat. Juriul va putea constata acest lucru. Ce dracu', când îl vei aresta, vei vedea singur. Probabil că nici nu va exista proces. Probabil că va fi, pur şi simplu, trimis la balamuc.
— Dacă e nebun, atunci ştie şi cum să joace rolul de om în toate minţile, îi spuse Tony. În definitiv, până în seara aceasta, a fost socotit un om deosebit de responsabil şi un cetăţean de vază. Când i‑ai vizitat podgoriile de lângă St. Helena, nici dumneata nu ţi‑ai dat seama că te aflai lângă un psihopat, adevărat?
— Adevărat.
— Aşa va reacţiona şi juriul.
Ea închise ochii şi‑şi ciupi uşor nasul.
— Prin urmare, va scăpa, probabil, cu faţa curată.
— Regret, dar trebuie să‑ţi spun că are şanse mari să scape.
— Şi va veni din nou după mine.
— Se prea poate.
— Iisuse!
— Ai vrut adevărul adevărat.
Ea deschise ochii superbi.
— Da, am vrut adevărul. Şi‑ţi sunt recunoscătoare că mi l‑ai spus.
Reuşi chiar să zâmbească.
El îi răspunse la surâs. Ar fi vrut s‑o strângă în braţe, s‑o lipească de trupul lui, s‑o liniştească, s‑o sărute, să facă dragoste cu ea. Dar nu putea decât să şadă pe capătul canapelei, ca un poliţist destoinic ce era, să‑i zâmbească tâmp şi să‑i spună:
— Uneori sistemul e de‑a dreptul idiot.
— Care ar fi celelalte motive?
— Poftim?
— Spuneai că unul dintre motivele pentru care locotenentul Howard nu mă crede este acela că‑l cunosc pe agresor. Care sunt celelalte motive? Ce‑l mai face să creadă că mint?
Tony se pregătea să răspundă, dar chiar în acel moment intră în cameră Frank Howard.
— OK, spuse el, fără altă introducere. I‑am cerut şerifului să facă cercetări în comitatul Napa, să afle cum şi când a plecat din oraş acest individ pe nume Frye. Totodată, l‑am dat în urmărire generală, pornind de la descrierea pe care ne‑aţi făcut‑o, domnişoară Thomas. M‑am dus la maşină şi am adus formularul de sesizare a unei infracţiuni.
Îi întinse o bucată dreptunghiulară de placaj pe care era prinsă o singură foaie de hârtie, apoi luă un stilou din buzunarul de la piept.
— Vreau să ne relataţi încă o dată întâmplarea, mie şi locotenentului Clemenza, ca să pot nota totul, folosind propriile dumneavoastră cuvinte. După aceea nu vă mai deranjăm.
Ea îi conduse în holul de la intrare şi începu să povestească în amănunt, pornind de la momentul apariţiei neaşteptate a lui Bruno Frye, care ieşise din debara. Tony şi Frank o urmară până la canapeaua răsturnată, apoi în dormitorul de la etaj, punându‑i diverse întrebări. În decursul celor treizeci de minute în care completară formularul, ea reluă filmul celor petrecute în aceeaşi seară, cu glasul tremurând din când în când, fapt care‑l făcu pe Tony să dorească s‑o poată ţine în braţe şi să‑i şoptească cuvinte liniştitoare.
Imediat după completarea raportului sosiră şi câţiva ziarişti. Hilary coborî la parter ca să‑i întâmpine.
Tot atunci Frank primi un telefon de la sediul poliţiei şi rămase să vorbească din dormitor.
Tony coborî scările, ca să‑l aştepte pe Frank la parter şi totodată să vadă cum se descurca Hilary cu reporterii.
Ea se dovedi foarte pricepută în astfel de situaţii. Pretextând că se simţea istovită şi că avea nevoie de linişte, nu le permise să intre în casă. Ieşi afară, pe aleea pietruită, şi reporterii se adunară în faţa ei. Sosise şi o echipă de televiziune, cu o mini‑cameră de filmat şi un reporter‑actor, una dintre acele persoane care‑şi obţinuse slujba în mare parte datorită trăsăturilor bine conturate, privirii pătrunzătoare şi tonului adânc şi părintesc. Inteligenţa şi profesionalismul aveau puţin de‑a face cu meseria de reporter de actualităţi, de fapt, oricare din cele două calităţi în exces ar fi un serios handicap. Pentru maximum de succes, reporterul de televiziune decis să se realizeze în carieră trebuia să gândească în acelaşi fel în care era structurată emisiunea — în segmente de trei, patru sau cinci minute — fără a zăbovi vreodată mai mult de atât asupra unui subiect, fără a detalia nici unul. Un ziarist însoţit de fotograf, mai puţin atrăgător decât reporterul de televiziune şi cu hainele ceva mai şifonate, făceau şi ei parte din mulţime. Hilary Thomas ocoli întrebările lor, răspunzând numai la ce voia şi refuzând politicos tot ce era prea personal sau impertinent.
Pentru Tony, cel mai interesant aspect era modul în care Hilary refuzase accesul reporterilor în casă şi în gândurile ei, reuşind să nu‑i jignească. Nu era simplu. Printre ei se aflau numeroşi ziarişti excelenţi, capabili să afle adevărul şi să scrie articole de calitate, fără a nesocoti drepturile şi demnitatea persoanei în cauză, dar exista şi altă categorie de reporteri, mitocani şi escroci. O dată cu apariţia a ceea ce The Washington Post numea pompos "jurnalismul adept al unei cauze" — obiceiul detestabil de a prezenta tendenţios un eveniment pentru a susţine opiniile politice şi sociale personale ale reporterului şi ale editorului — unii oameni de presă, mitocani şi escroci, se angajaseră într‑o cursă a puterii bazate pe o iresponsabilitate fără precedent. Dacă te deranjau metodele, comportamentul sau vizibila părtinire a unui reporter, dacă îndrăzneai să‑l ofensezi, riscai să‑şi folosească pana pentru a te pune într‑o situaţie penibilă, făcând din tine un mincinos sau un infractor şi totodată văzându‑se pe  sine drept eroul glorios în bătălia dusă împotriva răului. Fără îndoială că Hilaryera conştientă de pericol, fiindcă se purta cu ei cu mult tact. Răspunse la cele mai multe întrebări, măgulind orgoliul oamenilor de presă, acordându‑le respect, încântându‑i şi chiar zâmbind în faţa aparatelor de fotografiat. Nu le spuse că‑şi cunoştea agresorul. Nu pomeni numele de Bruno Frye. Nu voia ca presa să facă speculaţii legate de o relaţie mai veche cu bărbatul care o atacase.
Luciditatea ei îl determină pe Tony s‑o privească cu alţi ochi. Deja îşi dăduse seama că avea de a face cu o femeie talentată şi inteligentă. Acum înţelegea că era şi şireată. Era cea mai interesantă femeie pe care o cunoscuse în viaţa lui.
Hilary aproape terminase cu reporterii şi încerca să se retragă din faţa lor cu multă diplomaţie. Frank coborî scările şi ieşi în prag, unde aştepta Tony, în briza răcoroasă a serii. Frank o urmări din priviri pe Hilary Thomas, care tocmai răspundea întrebării unui ziarist, şi se încruntă mânios.
— Trebuie să stau de vorbă cu ea.
— Ce voiau cei de la secţie? întrebă Tony.
— Tocmai despre asta vreau să discut, răspunse posomorât Frank.
Era decis să nu spună mai mult. Nu intenţiona să dezvăluie informaţia înainte de a sosi momentul potrivit. Alt obicei agasant de‑al lui.
— Aproape a terminat cu presa, îi spuse Tony.
— După ce s‑a fudulit şi s‑a grozăvit în faţa lor.
— Câtuşi de puţin.
— Cum să nu! îi place la nebunie.
— Le ţine piept admirabil, insistă Tony, dar nu prea pare să‑i facă plăcere.
— Oamenii din lumea filmului! pufni dispreţuitor Frank. Au nevoie de atenţie şi publicitate la fel cum avem noi nevoie de hrană.
Reporterii se găseau la numai trei metri depărtare şi, deşi se agitau gălăgioşi, punându‑i întrebări lui Hilary Thomas, Tony se temea ca vorbele lui Frank să nu ajungă până la ei.
— Mai încet, îi spuse el.
— Puţin îmi pasă dacă aud părerea mea, replică Frank. Ba chiar am să le dau o declaraţie despre rechinii publicităţii, care fabrică poveşti ca să‑şi vândă mai bine ziarele.
— Vrei să spui că ea a inventat toată întâmplarea? E ridicol!
— Ai să vezi, răspunse Frank.
Dintr‑o dată Tony se simţi stânjenit. Hilary Thomas trezise cavalerul din el. Dorea s‑o protejeze. Nu voia s‑o vadă suferind, dar se părea că Frank avea de discutat cu ea un subiect nu prea plăcut.
— Trebuie să stau de vorbă cu ea chiar acum, spuse Frank. Al dracului să fiu dacă am să rabd s‑aştept ca prostul până când ea o să se dea mare în faţa presei.
Tony puse o mână pe umărul colegului său.
— Aşteaptă. Am s‑o chem.
Frank era furios în urma celor aflate de la secţie, şi Tony ştia că reporterii îi vor ghici sentimentele şi se vor agita. Dacă şi‑ar închipui că ancheta progresează — mai ales în amănunte picante sau vreo întorsătură scandaloasă — ziariştii ar rămâne acolo toată noaptea, bătând la cap pe toată lumea. Iar dacă Frank descoperise cu adevărat informaţii nefavorabile lui Hilary Thomas, presa ar titra ştirile cu litere de‑o şchioapă, comentându‑le cu acea plăcere sadică pe care o rezervau scandalurilor legate de personalităţi. Mai târziu, dacă informaţiile lui Frank s‑ar dovedi neadevărate, ar fi mai mult decât probabil că televiziunea n‑ar retracta cu nici un chip, iar reacţia presei, în caz că ar exista vreo reacţie, ar consta din patru rânduri pe pagina douăzeci din partea a doua a ziarului. Tony dorea ca Hilary să aibă prilejul de a dezminţi ceea ce Frank urma să‑i spună şi şansa de a se dezvinovăţi înainte ca întreaga poveste să devină un circ în mass‑media.
Se duse la ziarişti şi le spuse:
— Iertaţi‑mă, doamnelor şi domnilor, dar cred că domnişoara Thomas v‑a spus deja mai multe decât ne‑a spus nouă. Aţi obţinut de la dumneaei absolut toate informaţiile. Colegul meu şi cu mine ar fi trebuit să ieşim din tură încă de acum câteva ore şi suntem extrem de obosiţi. Am avut o zi grea, a trebuit să batem suspecţi nevinovaţi şi să luăm mită. Prin urmare, dacă aţi avea amabilitatea să ne lăsaţi să terminăm cu domnişoara Thomas, v‑am fi nespus de recunoscători.
Reporterii râseră încântaţi şi începură să‑i pună întrebări. Tony răspunse la câteva, fără să le ofere mai multe date decât Hilary. Apoi o trase pe Hilary în casă şi închise uşa.
Frank era în foaier, la fel de mânios ca şi înainte. Aproape că scotea fum pe nări.
— Domnişoară Thomas, mai am să vă pun câteva întrebări.
— OK.
— Destul de multe. Va dura un timp.
— Atunci... să mergem în birou?
Frank Howard porni primul într‑acolo.
— Ce se întâmplă? îi şopti Hilary lui Tony.
El ridică din umeri.
— Nu ştiu. Îmi pare rău.
Ajuns în mijlocul salonului, Frank se opri şi privi peste umăr către Hilary.
— Domnişoară Thomas?
Hilary şi Tony îl urmară în birou.

Hilary se aşeză pe canapeaua de catifea reiată, îşi încrucişă picioarele şi‑şi îndreptă halatul de mătase. Era neliniştită, se întreba de ce locotenentul Howard o antipatiza atât de mult. Poliţistul se purta extrem de distant. Manifesta un fel de furie rece, care‑i aducea în ochi o sclipire de oţel. Se gândi la privirea stranie a lui Bruno Frye şi nu‑şi putu stăpâni un fior. Locotenentul Howard o fulgeră cu privirea. Se simţea ca şi cum ar fi fost adusă în faţa Inchiziţiei spaniole. N‑ar fi mirat‑o prea mult dacă Howard ar fi arătat cu degetul spre ea şi ar fi acuzat‑o de vrăjitorie.
Poliţistul cel cumsecade, locotenentul Clemenza, se aşeză în fotoliul cafeniu. Lumina caldă şi arămie filtrată de abajurul gălbui al lampadarului se răsfrângea asupra lui, aruncându‑i umbre blânde în jurul gurii, nasului şi ochilor adânci, dându‑i un aer încă mai binevoitor şi mai blând decât în realitate. Hilary regreta că nu‑i punea el întrebările, dar, cel puţin pentru moment, rolul lui era acela de a asista.
Locotenentul Howard se aplecă spre ea şi o privi de sus în jos, fără să‑şi ascundă dispreţul. Hilary îşi dădu seama că poliţistul încerca s‑o facă să se uite în altă parte, învinsă sau ruşinată, un fel de versiune poliţistă a jocului copilăresc "care‑i mai tare". Îi susţinu privirea fără să clipească, până când locotenentul plecă de lângă ea şi începu să se plimbe cu paşi mari prin încăpere.
— Domnişoară Thomas, începu Howard, în povestea dumitale există câteva lucruri care mă pun pe gânduri.
— Ştiu, răspunse ea. Vă pune pe gânduri faptul că îmi cunosc agresorul. Vă închipuiţi că eu l‑am încurajat. Nu aşa judecă de obicei poliţia?
Frank clipi surprins, dar îşi reveni numaidecât.
— Da. Asta‑i una. Alt element bizar e acela că nu descoperim cum a intrat acel bărbat în casă. Poliţiştii Whitlock şi Farmer au cercetat locuinţa dumneavoastră de două, de trei ori, şi n‑au găsit nici un semn că s‑ar fi intrat cu forţa. Nici o fereastră spartă. Nici o încuietoare spartă sau forţată.
— Aşadar, vă închipuiţi că i‑am deschis chiar eu, spuse ea.
— Fără îndoială că trebuie să iau în calcul şi această posibilitate.
— Atunci, vă mai ofer un amănunt: în urmă cu câteva săptămâni, când am fost în comitatul Napa, ca să mă documentez pentru un scenariu, mi‑am pierdut cheile la crama lui. Cheile de la casă, de la maşină...
— Aţi mers cu maşina până acolo?
— Nu. Am mers cu avionul. Dar aveam toate cheile pe acelaşi inel. Chiar şi cheile de la maşina pe care am închiriat‑o la Santa Rosa. Toate se găseau pe un inel subţire şi, cum mă temeam să nu le pierd, le‑am pus şi pe ele pe inelul meu de chei. Nu le‑am mai găsit. Cei de la închirieri de maşini au fost nevoiţi să‑mi trimită încă un rând de chei. Iar când m‑am înapoiat la Los Angeles, a trebuit să chem un lăcătuş ca să pot intra în casă şi să pot obţine un nou rând de chei.
— N‑aţi schimbat broaştele?
— Mi s‑a părut o cheltuială inutilă, răspunse ea. Cheile pierdute nu aveau nici un indiciu care să ducă la identificarea posesorului. Cine le‑ar fi găsit n‑ar fi ştiut unde să le folosească.
— Dar nu v‑aţi gândit că poate v‑au fost furate? întrebă locotenentul Howard.
— Nu.
— Acum însă credeţi că Bruno Frye v‑a luat cheile ca să vină aici, ca să vă violeze şi apoi să vă ucidă.
— Da.
— Ce are cu dumneavoastră?
— Nu ştiu.
— Are vreun motiv ca să vă poarte pică?
— Nu.
— Sau să vă urască?
— Abia dacă‑l cunosc.
— A venit de foarte departe.
— Ştiu.
— Sute de kilometri.
— Uitaţi ce este, individul e nebun. Or, nebunii fac lucruri nebuneşti.
Locotenentul Howard încetă să se mai plimbe prin încăpere. Se opri în faţa ei şi o privi încruntat, cu expresia mânioasă a chipurilor de zei de pe toteme.
— Nu vi se pare straniu ca un nebun să‑şi poată ascunde atât de bine boala la el acasă? Să‑şi poată stăpâni atât de bine nebunia până în clipa în care ajunge într‑un oraş străin?
— Bineînţeles că mi se pare straniu, răspunse ea. E, într‑adevăr, bizar. Dar e adevărat.
— A existat vreo ocazie în care Bruno Frye să vă fi putut fura cheile?
— Da. Unul dintre oamenii lui de la cramă m‑a condus să vizitez podgoria. A trebuit să ne cocoţăm pe schele, printre recipientele de fermentare, printre butoaiele în care era pus vinul la păstrare. Nu mi‑ar fi fost uşor să merg cu poşeta după mine. M‑ar fi incomodat. Aşa că am lăsat‑o în clădirea principală.
— Adică în casa lui Frye.
— Întocmai.
Howard era supraâncărcat cu energie, la limită. Începu din nou să măsoare încăperea în lung şi‑n lat, de la canapea la ferestre, de la ferestre la bibliotecă, apoi înapoi la canapea, cu umerii lui laţi aduşi în faţă, cu capul aplecat înainte. Locotenentul Clemenza îi zâmbi lui Hilary, fără a reuşi s‑o liniştească.
— Credeţi că cineva de la cramă îşi va aminti că aţi pierdut cheile? întrebă locotenentul Howard.
— Presupun că da. Am petrecut cel puţin un sfert de oră căutându‑le. Am întrebat din om în om, în speranţa că cineva poate le văzuse.
— Dar nu le văzuse nimeni.
— Exact.
— Unde v‑aţi gândit că le‑aţi lăsat?
— Ştiam că sunt în poşetă.
— Era ultimul loc în care vă aminteaţi să le fi pus?
— Da. M‑am dus la cramă cu maşina închiriată şi am fost sigură că am pus cheile în poşetă, după ce am parcat maşina.
— Cu toate acestea, când nu le‑aţi găsit, nu v‑aţi gândit nici o clipă că v‑au fost furate?
— Nu. De ce să‑mi fi furat cineva cheile şi nu banii? În portofel aveam câteva sute de dolari.
— Încă un lucru care mă pune pe gânduri. După ce l‑aţi scos pe Frye din casă sub ameninţarea cu arma, de ce a durat atât de mult până aţi anunţat poliţia?
— N‑a durat mult.
— Douăzeci de minute.
— Cel mult.
— Când eşti atacat de un nebun cu un cuţit în mână, gata‑gata să‑ţi pierzi viaţa, douăzeci de minute de aşteptare înseamnă al dracului de mult. Cei mai mulţi vor să cheme poliţia imediat. Ne cer să fim la ei acasă în zece secunde şi se înfurie dacă ajungem abia după câteva minute.
Hilary se uită la Clemenza, apoi la Howard, după care îşi privi degetele strâns împletite, cu încheieturile aproape albite de efort. Îşi îndreptă spatele şi umerii.
— Cred... cred... că... am făcut o criză. Pentru ea era un lucru ruşinos şi greu de mărturisit. Întotdeauna se mândrise că era o femeie tare. M‑am aşezat la masa de lucru de colo şi am început să formez numărul poliţiei, apoi... am... am izbucnit în plâns. M‑a podidit plânsul şi nu m‑am mai putut opri.
— Aţi plâns douăzeci de minute?
— Nu. Sigur că nu. Nu sunt genul de femeie care plânge. Vreau să spun că nu‑mi pierd cumpătul cu una, cu două.
— Cât a durat până v‑aţi revenit?
— Nu ştiu precis.
— Un sfert de oră?
— Nu chiar atât.
— Zece minute?
— Poate cinci.
— Când v‑aţi venit în fire, de ce nu ne‑aţi sunat? Doar eraţi chiar lângă telefon.
— M‑am dus la etaj ca să mă spăl pe faţă şi să‑mi schimb hainele, răspunse Hilary. Doar v‑am mai spus.
— Ştiu, încuviinţă locotenentul Howard. Îmi amintesc. V‑aţi aranjat înfăţişarea pentru presă.
— Nu, protestă Hilary, începând să se înfurie. Nu mi‑am "aranjat înfăţişarea". Pur şi simplu, m‑am gândit că ar trebui...
— Iată cel de‑al patrulea lucru care‑mi ridică mari semne de întrebare în ce priveşte povestea dumneavoastră, o întrerupse Frank. Sunt de‑a dreptul uimit. Adică, după ce aţi fost la un pas de a fi violată şi ucisă, după ce v‑aţi pierdut cumpătul şi aţi plâns, când încă vă temeaţi că Frye s‑ar fi putut întoarce ca să termine ceea ce începuse, totuşi aţi găsit timp să vă faceţi o înfăţişare prezentabilă. Uluitor.
— Iartă‑mă, interveni locotenentul Clemenza, aplecându‑se în faţă pe fotoliul în care şedea. Frank, ştiu bine că ai ceva în minte şi înţeleg că vrei să conduci discuţia într‑acolo. Nu vreau să‑ţi stric ritmul, nu vreau să mă amestec. Dar nu cred că putem face presupuneri despre cinstea sau integritatea domnişoarei Thomas pornind de la intervalul de timp scurs până când a anunţat poliţia. Amândoi ştim că uneori oamenii suferă un şoc după o astfel de experienţă. Nu întotdeauna acţionează logic. Reacţia domnişoarei Thomas nu‑i deloc neobişnuită.
Hilary era cât pe ce să‑i mulţumească locotenentului Clemenza pentru aceste vorbe, însă intui un oarecare antagonism între cei doi şi nu voia să mai pună paie pe foc.
— Cu alte cuvinte, vrei să continuu? îl întrebă Howard pe Clemenza.
— Cu alte cuvinte, e târziu şi toţi trei suntem istoviţi, răspunse Clemenza.
— Recunoşti că povestea ei suferă de multe lacune?
— Nu ştiu dacă aş pune problema chiar aşa, răspunse Clemenza.
— Dar cum anume? i‑o întoarse Howard.
— Să zicem că există unele puncte care încă nu‑şi găsesc o explicaţie.
Howard îl privi încruntat o clipă, apoi încuviinţă din cap.
— OK. Bine şi aşa. N‑am vrut decât să încerc să scot în evidenţă că există cel puţin patru puncte vulnerabile în relatarea ei. Dacă eşti de acord, atunci merg până la capăt. Se întoarse către Hilary. Domnişoară Thomas, aş dori să mai aud o dată descrierea agresorului dumneavoastră.
— De ce? Doar v‑am spus numele lui.
— Vă rog să‑mi faceţi plăcerea.
Hilary nu înţelegea unde voia el să ajungă cu întrebările. Înţelegea că încerca să‑i întindă o cursă, dar nu avea nici cea mai vagă idee cum anume sau ce i se va întâmpla dacă va cădea în capcană.
— Bine. Dar e ultima oară. Bruno Frye e înalt de peste un metru— Fără nume, vă rog...
— Poftim?
— Descrieţi‑l pe agresor fără să folosiţi vreun nume.
— Dar îi cunosc numele, protestă ea, vorbind rar şi răbdător.
— Vă rog să‑mi faceţi această favoare, replică el fără urmă de umor.
Hilary oftă şi se rezemă de spătarul canapelei, prefăcându‑se plictisită. Nu voia ca Howard să‑şi dea seama cât era de tulburată. Ce dracu' urmărea?
— Omul care m‑a atacat, începu ea, era înalt de peste un metru optzeci şi cântărea cam o sută douăzeci de kilograme. Avea muşchi mari şi puternici.
— Rasa? întrebă Howard.
— Albă.
— Culoarea pielii?
— Piele deschisă la culoare.
— Ceva cicatrice sau aluniţe?
— Nu.
— Vreun tatuaj?
— Glumiţi?
— Era tatuat?
— Nu.
— Alte semne particulare?
— Nu.
— Avea vreo diformitate sau vreo formă de invaliditate?
— Ticălosul plesneşte de sănătate, răspunse ea furioasă.
— Culoarea părului?
— Blond‑cenuşiu.
— Lung, scurt?
— Potrivit.
— Ochi?
— Da.
— Cum?
— Da, avea ochi.
— Domnişoară Thomas...
— OK, OK. —Aici nu ne jucăm.
— Avea ochi albaştri. Un albastru‑cenuşiu, o nuanţă neobişnuită.
— Vârsta?
— În jur de patruzeci de ani.
— Alte semne distinctive?
— De pildă?
— Spuneaţi ceva în legătură cu vocea lui.
— Adevărat. Avea un glas grav. Tunător. O voce hârşâită. Adâncă, răguşită şi hârâită.
— Bine, spuse locotenentul Howard, legănându‑se uşor pe călcâie, vădit satisfăcut. Avem o excelentă descriere a agresorului. Acum, vă rog să mi‑l descrieţi pe Bruno Frye.
— Tocmai l‑am descris.
— Nu, nu. Să presupunem că nu l‑aţi cunoaşte pe cel care v‑a atacat. Jucăm acest mic joc, ca să‑mi faceţi mie pe plac. Vă amintiţi? Adineauri l‑aţi descris pe agresor, un anonim. Acum vreau să mi‑l descrieţi pe Bruno Frye.
Ea se întoarse spre locotenentul Clemenza.
— Chiar trebuie? întrebă exasperată.
— Frank, se poate mai repede? întrebă Clemenza.
— Ascultă, vreau să demonstrez ceva, explică locotenentul Howard. Conduc discuţia cum mă pricep mai bine. În plus, ea este cea care încetineşte ritmul.
Se întoarse spre Hilary, care avu din nou senzaţia sinistră că se afla la judecată în alt secol şi că Howard era un inchizitor religios. Dacă Clemenza i‑ar da voie, Howard ar înşfăca‑o, pur şi simplu, şi ar zgâlţâi‑o până când ar primi răspunsurile dorite, adevărate sau neadevărate.
— Domnişoară Thomas, zise Howard, dacă vă veţi mărgini să răspundeţi la întrebări, termin în câteva minute. Şi acum, vreţi, vă rog, să‑l descrieţi pe Bruno Frye?
Scârbită, ea răspunse:
— Un metru optzeci, o sută douăzeci de kilograme, musculos, blond, ochi albaştri‑cenuşii, în jur de patruzeci de ani, fără cicatrice, fără diformităţi, fără tatuaje, glas grav şi hârşâit.
Frank Howard zâmbea. Dar nu era un zâmbet amical.
— Descrierea agresorului şi cea a lui Bruno Frye sunt identice. Nu există nici o nepotrivire. Absolut nici una. Desigur, prin aceasta ne‑aţi declarat că este vorba de una şi aceeaşi persoană.
Suita de întrebări părea ridicolă, dar, fără îndoială, avea un scop. Howard nu era un prost. Hilary simţi că deja căzuse în cursă, deşi încă nu‑şi dădea seama în ce fel.
— Doriţi să reveniţi asupra declaraţiilor? întrebă Howard. Doriţi să afirmaţi că există o şansă, cât de neînsemnată, ca atacatorul să fi fost cineva care doar semăna cu Frye?
— Nu sunt nebună, replică Hilary. A fost Frye.
— Şi n‑a existat nici o deosebire cât de mică între agresorul dumneavoastră şi Frye? Nimic, nimic? insistă el.
— Nu.
— Nici cel puţin linia nasului sau a maxilarului? întrebă Howard.
— Nici atât.
— S înteţi sigură că Frye şi agresorul dumneavoastră aveau exact aceeaşi implantare a părului, aceeaşi formă a pomeţilor, aceeaşi bărbie?
— Da.
— Sunteţi absolut sigură, fără umbră de îndoială, că cel care a fost aici în astă‑seară era Bruno Frye?
— Da.
— Aţi putea declara acest lucru sub jurământ în faţa tribunalului?
— Da, da, da! izbucni ea, epuizată de insistenţele lui.
— Prea bine. Păi, să vedem. Mă tem că, dacă aţi depune o astfel de mărturie, aţi ajunge chiar dumneavoastră după gratii. Sperjurul e pedepsit de lege.
— Cum? Ce vreţi să spuneţi?
Howard râse larg. Râsul lui era şi mai ostil decât zâmbetul.
— Domnişoară Thomas, ceea ce vreau să spun e că... sunteţi o mincinoasă.
Hilary rămase atât de năucită de acuzaţia lui directă, de siguranţa cu care fusese făcută afirmaţia, atât de descumpănită de mârâitul de rău augur din vocea lui, încât pe moment nu‑i veni în minte nici o replică. Nu avea idee la ce se referea locotenentul.
— O mincinoasă, domnişoară Thomas. Pur şi simplu, o mincinoasă.
Locotenentul Clemenza se ridică din fotoliul lui cafeniu şi spuse:
— Frank, oare procedăm corect?
— Oh, da, răspunse Frank. Noi procedăm ca la carte. În timp ce dumneaei era afară, discutând cu ziariştii şi pozând frumos pentru fotografi, am primit un telefon de la secţia de poliţie. Aveau veşti de la şeriful din comitatul Napa.
— Deja?
— Deja. Numele lui este Peter Laurenski. Şeriful Laurenski a făcut cercetări la crama lui Frye, cum l‑am rugat noi, şi ştii ce‑a descoperit? A aflat că Bruno Frye n‑a venit la Los Angeles. Bruno Frye n‑a părăsit nici o clipă domiciliul. În clipa de faţă, în acest minut, Bruno Frye se află în comitatul Napa, în propria‑i locuinţă, inofensiv ca o muscă.
— Nu se poate! izbucni Hilary, sărind în picioare.
Howard clătină din cap.
— Renunţaţi, domnişoară Thomas. Frye i‑a declarat şerifului Laurenski că intenţiona să vină azi la Los Angeles, ca să‑şi petreacă week‑end‑ul. Deci doar pentru o scurtă vacanţă. Cum n‑a reuşit să încheie afacerile la timp, a amânat plecarea şi a rămas acasă să termine ce avea de făcut.
— Şeriful se înşală! spuse ea. Imposibil să fi vorbit cu Bruno Frye.
— Vreţi să spuneţi că şeriful minte? întrebă locotenentul Howard.
— Probabil... probabil că a discutat cu cineva care l‑a acoperit pe Frye, spuse Hilary, conştientă de lipsa de credibilitate a afirmaţiei.
— Nu, replică Howard. Şeriful Laurenski a stat de vorbă cu Frye în persoană.
— L‑a văzut? L‑a văzut pe Frye în carne şi oase? insistă Hilary. Sau doar a discutat la telefon cu cineva care s‑a dat drept Frye?
— Nu ştiu dacă au stat personal de vorbă sau doar la telefon, răspunse Howard. Dar nu uitaţi, domnişoară Thomas, că aţi amintit despre timbrul singular al lui Frye. Extrem de profund. Hârşâit. O voce guturală, răguşită. Vreţi să spuneţi că cineva ar fi putut imita cu uşurinţă un asemenea glas la telefon?
— Dacă şeriful Laurenski nu‑l cunoaşte bine pe Frye, putea fi indus în eroare şi de o imitaţie aproximativă. El...
— E un comitat mic. Un om ca Bruno Frye, o personalitate ca el, e cunoscut de aproape toată lumea. Iar şeriful îl cunoaşte foarte bine de peste douăzeci de ani, încheie triumfător Howard.
Locotenentul Clemenza avea o expresie îndurerată. Deşi lui Hilary puţin îi păsa ce credea Howard despre ea, totuşi ar fi vrut ca Tony Clemenza să fie convins că ea spusese adevărul. Licărul de îndoială din privirea lui o tulbura la fel de mult ca hăituiala lui Howard.
Le întoarse spatele amândurora, se duse la fereastră şi privi afară, în grădina de trandafiri, încercând să‑şi stăpânească furia. Nu reuşi, aşa că se întoarse din nou spre ei. Se adresă lui Howard, furioasă, punctând fiecare cuvânt printr‑o lovitură de pumn în masa de lângă fereastră:
— Bruno Frye a fost aici! Vasul cu trandafiri se clătină, apoi căzu de pe masă şi ateriză pe covorul gros, împrăştiind trandafiri şi apă. Hilary nu‑l luă în seamă. Cum rămâne cu canapeaua pe care a răsturnat‑o? Cum rămâne cu vasele de porţelan cu care am aruncat în el şi cu gloanţele pe care le‑am tras? Cum rămâne cu cuţitul rupt pe care l‑a lăsat aici? Cum rămâne cu rochia mea ruptă, cu ciorapii sfâşiaţi?
— Ar putea fi doar o înscenare inteligentă, răspunse Howard. E posibil să fi aranjat totul cu mâna dumneavoastră, ca să vă susţineţi acuzaţia.
— Dar e absurd!
— Domnişoară Thomas, poate totuşi a fost altcineva. Cineva care semăna cu Bruno Frye, interveni Clemenza.
Chiar să fi vrut să bată în retragere pe această cale, tot n‑ar fi putut. Silind‑o să descrie în repetate rânduri pe cel care o atacase, să declare iar şi iar că agresorul nu era nimeni altul decât Bruno Frye, locotenentul Howard făcuse dificilă, dacă nu chiar imposibilă, portiţa de scăpare oferită de Clemenza. În orice caz, nu voia să‑şi reconsidere declaraţia. Ştia că avea dreptate.
— A fost Frye, repetă ea neînduplecată. Frye şi nimeni altul. N‑am înscenat nimic. N‑am tras singură gloanţe în pereţi. N‑am răsturnat singură canapeaua şi nu mi‑am rupt eu hainele. Pentru numele lui Dumnezeu, de ce să fi făcut ceva atât de nebunesc? Ce motiv aş putea avea ca să înscenez ceva atât de complicat?
— Vă spun eu câteva motive, răspunse Howard. De pildă, să presupunem că‑l cunoşteaţi de mult pe Bruno Frye şi că...
— V‑am spus doar. L‑am cunoscut abia în urmă cu trei săptămâni.
— Ne‑aţi declarat lucruri care s‑au dovedit a fi neadevărate, continuă Howard. Deci sunt de părere că‑l cunoaşteţi pe Frye de ani de zile sau cel puţin de câtva timp, că aţi avut o legătură...
— Nu!
— ...şi că, dintr‑un motiv sau altul, v‑a părăsit. Poate, pur şi simplu, s‑a plictisit de dumneavoastră. Poate a intervenit altă femeie. Sau altceva. Aşadar, îmi imaginez că nu v‑aţi dus la crama lui ca să vă documentaţi pentru un scenariu, după cum aţi declarat. V‑aţi dus ca să vă împăcaţi cu el. Aţi vrut să îndreptaţi lucrurile, să vă sărutaţi, să vă împăcaţi...
— Nu.
— ...dar el n‑a vrut să audă. V‑a respins din nou. Cât timp aţi fost acolo, aţi aflat că urma să vină la Los Angeles pentru o scurtă vacanţă. Atunci v‑a venit ideea să vă răzbunaţi. V‑aţi închipuit că, probabil, nu avea nimic aranjat pentru prima noapte în oraş, poate voia să cineze singur şi să meargă devreme la culcare. Eraţi convinsă că nu va exista nimeni care să garanteze pentru el ulterior, în caz că poliţia ar fi încercat să‑i afle fiecare mişcare în noaptea cu pricina. Deci aţi hotărât să‑i înscenaţi o acuzaţie de viol.
— La dracu', e dezgustător!
— Numai că ideea s‑a întors împotriva dumneavoastră, continuă Howard. Frye şi‑a schimbat planurile. A renunţat să mai vină la Los Angeles. Iată cum aţi căzut în capcana propriei minciuni.
— A fost aici! îi venea să‑l înşface pe poliţist şi să‑l strângă de gât până când avea să priceapă. Uitaţi ce este! am vreo doi prieteni care mă cunosc suficient de bine ca să ştie dacă aveam sau nu o legătură. Am să vă dau numele lor. Mergeţi şi vorbiţi cu ei. Ei vă vor spune că n‑am avut nici o relaţie cu Bruno Frye. Ce dracu', v‑ar putea spune şi că n‑am avut nici o relaţie cu nimeni de foarte mult timp. Am fost prea ocupată ca să am o viaţă personală. Muncesc ceasuri întregi. N‑am avut prea mult timp pentru o legătură amoroasă. Cu atât mai puţin cu cineva care locuieşte tocmai în celălalt capăt al statului. Discutaţi cu prietenii mei. Ei vă vor povesti.
— E lucru cunoscut că prietenii nu sunt martori de încredere, replică Howard. În plus, se prea poate să fi fost unica legătură pe care aţi ţinut‑o ascunsă, mica dumneavoastră escapadă secretă. Luaţi lucrurile aşa cum sunt, domnişoară Thomas. V‑aţi pus singură în încurcătură. Acestea sunt faptele. Susţineţi că Frye a fost în casa dumneavoastră în astă‑seară. Dar şeriful declară că el se afla la domiciliul lui cu numai jumătate de oră în urmă. Cum St. Helena se află la peste şase sute de kilometri distanţă de parcurs cu avionul şi peste şapte sute cu maşina, nu avea cum să ajungă acasă atât de repede. Şi nu se putea găsi simultan în două locuri, deoarece, poate nu ştiţi, ar fi o încălcare gravă a legilor fizicii.
— Frank, poate ar trebui să mă laşi pe mine să termin discuţia cu domnişoara Thomas, interveni locotenentul Clemenza.
— Ce să mai termini? S‑a terminat, kaput. Frank arătă acuzator cu degetul spre Hilary. Aveţi mare noroc, domnişoară Thomas. Dacă Frye ar fi venit la Los Angeles şi cazul ar fi ajuns în tribunal, aţi fi comis un sperjur. Aţi fi ajuns la închisoare. De asemenea, aveţi mare noroc că noi nu putem pedepsi pe cineva ca dumneavoastră fiindcă ne‑a făcut să pierdem vremea.
— Nu ştiu dacă ne‑am pierdut vremea, spuse cu blândeţe Clemenza.
— La dracu', cum să nu! Howard o fulgeră cu privirea pe Hilary. Să‑ţi spun ceva: dacă Bruno Frye vrea s‑o dea în judecată pentru calomnie, jur pe ce am mai scump că am să depun mărturie în favoarea lui.
Îi întoarse spatele lui Hilary şi se îndreptă spre uşa biroului.
Locotenentul Clemenza nu schiţă nici un gest că voia să plece, era limpede că mai avea ceva să‑i spună lui Hilary. Însă ea regreta că celălalt plecase înainte ca ea să răspundă la câteva întrebări importante.
— Aşteptaţi o clipă, i se adresă lui Howard.
Acesta se opri şi întoarse capul.
— Da?
— Şi acum ce urmează? Ce aveţi de gând cu sesizarea mea? întrebă ea.
— Vorbiţi serios?
— Da.
— Mă duc la maşină, anulez ordinul de urmărire generală a lui Bruno Frye şi cu asta basta pentru astăzi. Am să merg acasă şi am să beau câteva sticle de Coors de la gheaţă.
— Doar n‑aveţi de gând să mă lăsaţi singură aici? Dacă se întoarce?
— Oh, Doamne! exclamă Frank. Nu vreţi să încetaţi cu teatrul?
Ea făcu doi paşi în direcţia lui Frank.
— Indiferent ce crezi dumneata, indiferent ce spune şeriful din Napa, află că nu joc teatru. Vrei, cel puţin, să laşi un poliţist în uniformă pentru vreo oră, până chem lăcătuşul să schimbe toate încuietorile la uşi?
Howard clătină din cap.
— Nu. Al dracului să fiu dacă am să mai irosesc timpul poliţiei şi banii contribuabililor ca să vă ofer o protecţie de care n‑aveţi nevoie. Renunţaţi. S‑a terminat. Aţi pierdut. Priviţi adevărul în faţă, domnişoară Thomas.
Zicând acestea, ieşi din încăpere.
Hilary se duse la fotoliul cafeniu şi se aşeză. Era istovită, nedumerită şi înspăimântată.
— Am să‑i rog pe poliţiştii Whitlock şi Farmer să stea cu dumneata până schimbi încuietorile.
Ea înălţă privirea către Tony.
— Mulţumesc.
El ridică din umeri. Se vedea clar că nu se simţea în largul lui.
— Îmi pare rău că nu pot face mai mult pentru dumneata
— N‑am inventat nimic din tot ce‑am declarat, spuse Hilary.
— Te cred.
— Frye a fost cu adevărat aici în astă‑seară, continuă ea.
— Nu mă îndoiesc că a fost cineva aici, dar...
— Nu cineva, ci Frye.
— Dacă revii asupra declaraţiei, am putea continua cercetările la acest caz şi...
— A fost Frye, repetă ea, de data aceasta nu supărată, ci numai obosită. A fost el şi nimeni altcineva.
Clemenza o privi cu luare‑aminte câteva clipe şi în ochii lui căprui se aprinse un licăr de compătimire. Era un bărbat frumos, dar atrăgea atenţia în primul rând nu prin înfăţişare, ci prin nemărginita blândeţe şi căldură a trăsăturilor lui meridionale, printr‑o anumită grijă şi înţelegere, atât de evidente pe chipul lui, încât Hilary simţi că îi păsa cu adevărat ce se întâmpla cu ea.
— Ai avut o experienţă foarte urâtă. Eşti şocată. E explicabil. Uneori, când cineva trece prin astfel de şocuri, percepe deformat. Poate după ce te vei linişti, îţi vei aminti lucrurile puţin mai... altfel. Am să trec mâine pe aici. Poate că până atunci vei avea să‑mi spui ceva nou.
— Nu, răspunse fără ezitare Hilary. Totuşi, îţi mulţumesc pentru... bunăvoinţă.
I se păru că nu‑l prea trăgea inima să plece. Apoi Tony ieşi, lăsând‑o singură în birou.
Timp de un minut sau două nu avu putere să se ridice din fotoliu. Se simţea de parcă ar fi căzut într‑o mare de nisipuri mişcătoare şi şi‑ar fi consumat întreaga energie într‑o strădanie disperată şi inutilă de a scăpa.
În cele din urmă se ridică, se duse la masa de scris şi ridică receptorul. Se gândi să telefoneze la crama din Napa, dar îşi dădu seama că nu ar fi realizat nimic. Nu cunoştea decât numărul de la birou. Nu avea telefonul de acasă al lui Frye. Chiar dacă ar face rost de număr de la informaţii — lucru puţin probabil — n‑ar realiza nimic formându‑l. Dacă ar încerca să‑l sune acasă, s‑ar putea întâmpla două lucruri. Unu, Frye n‑ar răspunde la telefon, ceea ce n‑ar fi o dovadă nici în sprijinul declaraţiei ei, nici în sprijinul declaraţiei şerifului Laurenski. Doi, Frye ar răspunde, luând‑o prin surprindere. Şi apoi? Hilary s‑ar găsi în situaţia de a reconsidera întâmplările din acea seară şi de a admite că bărbatul cu care se luptase doar semăna cu Bruno Frye. Sau poate că nu semăna deloc cu Frye. Poate că percepţia ei era atât de deformată, încât văzuse o asemănare acolo unde nu exista nici una. Cum îşi putea da cineva seama de momentul în care începea să piardă legătura cu realitatea? Cum începea nebunia? Te cuprindea treptat, într‑o clipă, fără veste? Trebuia să ia în calcul posibilitatea că era pe cale să‑şi piardă minţile, fiindcă, la urma urmei, în familia ei mai existase un caz de demenţă. Timp de peste un deceniu una dintre spaimele ei fusese aceea că va muri la fel ca tatăl ei; cu privirea rătăcită, aiurind, vorbind incoerent, agitând în mână o armă şi încercând să ţină în loc nişte monştri inexistenţi. La aşa tată, aşa fiică?
— L‑am văzut, spuse ea cu glas tare. L‑am văzut pe Bruno Frye. În casa mea. Aici. În seara aceasta. N‑a fost imaginaţia mea, n‑a fost o nălucire. L‑am văzut, ce dracu'!
Deschise cartea de telefon la paginile galbene şi sună un atelier de lăcătuşerie cu program non‑stop.

După ce fugi din casa lui Hilary Thomas, Bruno Frye părăsi Westwood‑ul la volanul furgonetei sale Dodge de culoare fumurie. Se îndreptă spre vest, apoi spre sud, în direcţia Marina Del Rey, un port pentru ambarcaţiuni mici, aflat la marginea oraşului, unde, pe lângă apartamente de lux împrejmuite de grădini se găseau vile şi mai scumpe, magazine, restaurante obişnuite, dar decorate cu mult fast, majoritatea cu vedere spre mare şi spre miile de ambarcaţiuni de agrement ancorate de‑a lungul canalelor amenajate.
Ceaţa începea să învăluie ţărmul, înaintând dinspre larg, ca şi cum pe ocean ar fi ars un uriaş foc rece. Când deasă, când subţire, devenea totuşi din ce în ce mai compactă.
Parcă furgoneta într‑un colţ liber al parcării, lângă unul dintre cheiuri, şi rămase la volan câteva clipe, chibzuind asupra eşecului suferit. Poliţia îl va căuta, dar numai pentru puţin timp, până când avea să afle că toată seara fusese în comitatul Napa. Dar chiar şi dacă l‑ar căuta în zona oraşului Los Angeles, n‑ar risca prea mult fiindcă nu se ştia ce maşină conducea. Era convins că Hilary Thomas nu văzuse furgoneta, deoarece o lăsase la depărtare de trei cvartale de casa ei.
Hilary Thomas.
Desigur, nu era numele ei adevărat.
Katherine. Aşa o chema în realitate. Katherine.
— Căţea afurisită! înjură el cu voce tare.
Îl speriase. În ultimii cinci ani o ucisese de peste douăzeci de ori, dar ea refuza să rămână moartă. Reînvia mereu, de fiecare dată în alt trup, cu un nou nume, o nouă identitate, o nouă existenţă construită cu abilitate, însă el o recunoştea fără greş pe Katherine în fiecare nouă reîncarnare. O întâlnise şi o omorâse iar şi iar, dar ea nu voia să rămână moartă. Ştia cum să se reîntoarcă din mormânt şi asta îl înspăimânta mai mult decât îndrăznea să‑i arate. Îi era frică de ea, dar n‑o putea lăsa să‑i vadă frica, fiindcă, dacă ar deveni conştientă de teama lui, l‑ar învinge şi l‑ar nimici.
Totuşi, putea fi ucisă, îşi spuse Frye. Am mai făcut‑o. Am ucis‑o de multe ori şi i‑am îngropat trupurile în locuri neştiute. Am s‑o ucid şi de data aceasta. Poate că acum nu va mai reuşi să se întoarcă din morţi.
De îndată ce nu va mai fi riscant să se înapoieze la locuinţa ei din Westwood, va încerca din nou s‑o lichideze. De data aceasta intenţiona să execute o serie de ritualuri, în speranţa că acestea aveau să‑i distrugă puterea supranaturală de regenerare. Citise cărţi despre morţi vii — vampiri şi alte creaturi. Deşi ea nu făcea parte din această categorie, deşi era înspăimântător de unică, Frye credea că unele metode de exterminare, eficiente în cazul vampirilor, ar putea da rezultate şi în cazul ei. Să‑i smulgă inima cât încă mai bătea. Să‑i înfigă un ţăruş în inimă. Să‑i taie capul. Să‑i umple gura cu usturoi. Fără îndoială, metoda va avea efect. Oh, Doamne, trebuia să aibă efect.
Îşi lăsă furgoneta şi se duse la o cabină telefonică din apropiere. Aerul umed mirosea vag a sare, alge şi benzină. Apa se lovea de pilonii cheiului şi de coca micilor iahturi, cu un plescăit straniu, parcă de pe altă lume. Dincolo de pereţii de plexiglas ai cabinei telefonice, şiruri de catarge se ridicau din ambarcaţiunile priponite la mal, ca o pădure desfrunzită, abia desluşită prin ceaţa nopţii. Cam tot atunci când Hilary anunţa poliţia, Frye telefona la locuinţa lui din comitatul Napa, relatând că atacul asupra femeii se soldase cu un eşec.
Bărbatul de la celălalt capăt al firului îl ascultă fără să‑l întrerupă, apoi spuse:
— Mă ocup eu de poliţie.
Discutară câteva minute, după care Frye puse receptorul în furcă. Ieşi din cabina telefonică şi privi bănuitor în jur prin întuneric, printre fuioarele de ceaţă. Cu neputinţă să fi fost urmărit de Katherine, şi totuşi se temea ca nu cumva ea să fi stat la pândă în ceţurile nopţii. Frye era un bărbat voinic. N‑ar fi trebuit să se teamă de o femeie. Cu toate acestea, se temea. Se temea de cea care refuza să moară, de cea care acum îşi spunea Hilary Thomas.
Se înapoie la furgonetă şi rămase aşezat în faţa volanului timp de câteva minute, până când îşi dădu seama că îi era foame. O foame de lup. Îi ghiorăia stomacul. Nu pusese nimic în gură de la prânz. Cunoştea Marina del Rey îndeajuns de bine ca să ştie că prin împrejurimi nu se găsea nici un restaurant mai acătării. Porni spre sud, pe Pacific Coast Highway, spre Culver Boulevard, apoi spre vest, şi din nou spre sud, pe Vista Del Mar. Trebuia să înainteze încet, deoarece şoseaua era învăluită într‑o ceaţă deasă, care‑i întorcea lumina farurilor şi reducea vizibilitatea la nouă metri, dându‑i impresia că mergea pe sub apă, într‑o mare tulbure şi fosforescentă.
La vreo douăzeci de minute după ce telefonase în comitatul Napa (şi cam în acelaşi timp în care şeriful Laurenski întreprindea cercetări la cererea poliţiei din Los Angeles), Frye descoperi un restaurant interesant la nord de El Segundo. Firma de neon roşu cu galben sclipea prin ceaţă: GARRIDO'S. Era un restaurant mexican, dar nu una dintre acele imitaţii norte‑americano de comida, construite din crom şi sticlă, ci unul autentic mexican. Opri maşina în afara carosabilului şi parcă între două camionete cu macarale hidraulice, vehicule atât de îndrăgite de tinerii şoferi mexicani. Se îndreptă spre intrare, trecând pe lângă o maşină care avea pe bara de protecţie un poster cu inscripţia PUTEREA MEXICANĂ. Un alt poster îndemna pe toată lumea să sprijine UNIUNEA AGRICULTORILOR. Frye deja simţea pe buze gust de enchiladas.
Interiorul Restaurantului Garrido's arăta mai curând a bar decât a restaurant, dar în aerul cald şi înăbuşitor pluteau arome de mâncăruri mexicane de calitate. Pe stânga se vedea o tejghea de bar cu lemnul pătat şi crăpat, care se întindea pe toată lungimea încăperii dreptunghiulare. La bar erau vreo doisprezece bărbaţi oacheşi la faţă şi două încântătoare señoritas, toţi aşezaţi pe scaune înalte sau sprijiniţi de tejghea, cei mai mulţi discutând foarte repede în spaniolă. În mijlocul localului se găseau douăsprezece mese, aşezate pe un singur rând, paralele cu barul, fiecare acoperită cu o faţă de masă de culoare roşie. Toate erau ocupate de bărbaţi şi femei care mâncau, râzând şi bând după pofta inimii. Lângă peretele din dreapta erau separeuri cu tapiţerie de piele roşie şi spătare înalte. Frye se instală într‑unul dintre separeuri.
Chelneriţa care se grăbi să vină la masa lui era o femeie scundă, aproape tot atât de lată pe cât de înaltă, cu o faţă rotundă şi surprinzător de drăguţă. Ridicând glasul, ca să acopere vocea caldă şi nostalgică a lui Freddie Fender, care răsuna din tonomat, îl întrebă pe Frye ce dorea să comande şi‑şi notă totul în carneţel: o porţie dublă de chili verde şi două sticle de Dos Equis rece.
Frye încă purta mănuşi. Şi le scoase şi‑şi flexă încheieturile. Cu excepţia blondei în tricou cu decolteu adânc, însoţită de un mexican solid şi mustăcios, Frye era singurul client al localului care nu avea în vine sânge mexican. Era conştient că unii clienţi se uitau la el, dar puţin îi păsa.
Chelneriţa îi aduse berea imediat. Frye nu se mai obosi să‑şi toarne în pahar. Duse sticla la gură, închise ochii, îşi dădu capul pe spate şi turnă berea pe gât. În mai puţin de un minut golise sticla. Pe cea de‑a doua o bău ceva mai încet, dar o goli şi pe aceasta înainte de a‑i fi adusă mâncarea. Ceru încă două sticle.
Bruno Frye mâncă cu lăcomie, concentrându‑se asupra mâncării, fără să vrea sau fără să poată ridica privirea din farfurie, uitând de toţi cei aflaţi în jurul lui, cu capul plecat, devorând mâncarea cu febrilitatea şi lipsa de maniere a unui mare mâncău. Scoţând mici sunete de încântare, ca un animal, vâra mâncarea în gură cu furculiţa, înghiţind una după alta bucăţi uriaşe de pe care se prelingea sosul, mestecând rapid şi îndârjit, cu fălcile umflate. I se aduse şi o farfurie de tortillas calde, pe care le muie în sosul delicios. Îşi spălă gâtul cu înghiţituri lacome de bere de la gheaţă.
Aproape terminase, când chelneriţa se opri să‑l întrebe dacă‑i plăcea mâncarea, dar înţelese imediat că întrebarea era inutilă. Frye ridică spre ea o privire tulbure. Cu glas cleios, venit parcă de pe altă lume, îi ceru două tacos de vită, câteva enchiladas cu brânză, orez, fasole prăjită şi încă două sticle de bere. Ea făcu ochii mari, dar era prea politicoasă ca să comenteze pe seama poftei de mâncare a clientului.
Frye termină şi ultima îmbucătură de chili verde, înainte de a i se aduce cea de a doua comandă, dar nici când farfuria rămase goală nu‑şi reveni din transă.
La fiecare masă se găsea câte un castron cu cartofi prăjiţi, aşa că şi‑l trase în faţă pe al său. Muie cartofii în sosul condimentat care‑i fusese adus şi şi‑i îndesă în gură întregi, mestecându‑i zgomotos, cu o plăcere imensă. Când chelneriţa îi aduse comanda şi berea, mormăi un cuvânt de mulţumire şi imediat începu să‑şi umple gura cu enchiladas cu brânză. Devoră enchiladas, alternând cu cartofi prăjiţi şi garnituri. Artera îi pulsa vizibil pe gâtul ca de taur. Venele de pe frunte se reliefau puternic. Un strat subţire de transpiraţie îi umezea obrazul şi broboane mici începură să i se prelingă de la rădăcina părului. În sfârşit, termină şi ultima înghiţitură de fasole prăjită, îşi clăti gâtul cu bere şi împinse farfuriile goale deoparte. Rămase o clipă cu palma pe coapsă, cu cealaltă mână pe gâtul sticlei, privind în gol. Treptat transpiraţia de pe faţă i se zvântă şi percepu din nou muzica tonomatului, o nouă melodie a lui Freddie Fender.
Îşi sorbi berea, privind în jur la ceilalţi clienţi, interesat de ei pentru prima oară. Îi atrase atenţia un grup aflat la masa cea mai apropiată de uşă. Două perechi. Două fete superbe. Doi bărbaţi de o frumuseţe întunecată. Toţi abia trecuţi de douăzeci de ani. Băieţii se grozăveau în faţa fetelor, vorbind puţin cam tare şi râzând puţin cam mult, făcând pe cocoşii, străduindu‑se să‑şi impresioneze găinuşele.
Frye decise să se distreze puţin pe socoteala lor. Se gândi cum să procedeze, rânjind încântat la gândul tărăboiului pe care‑l va isca.
Ceru chelneriţei să‑i aducă nota de plată, îi dădu mult peste suma necesară şi‑i spuse să păstreze restul.
— Sunteţi foarte generos, răspunse ea, zâmbind şi mulţumind din cap, după care se duse la maşina înregistratoare de casă.
Frye îşi puse mănuşile de piele.
Cea de a şasea sticlă era încă pe jumătate plină, şi Frye ieşi din separeu, luând‑o cu el. În drum spre ieşire, făcu astfel, încât să pară că se împiedicase de piciorul scaunului în timp ce trecea pe lângă cele două perechi pe care pusese ochii. Se poticni uşor, îşi recăpătă imediat echilibrul, apoi se aplecă spre cei patru, care‑l priveau surprinşi. Lăsă să se vadă sticla de bere şi se prefăcu beat.
Vorbi cu glas coborât, ca ceilalţi clienţi ai localului să nu‑şi dea seama de scandalul pe care‑l pregătea. Ştia că le putea veni de hac celor doi tineri, însă nu era pregătit să ţină piept unei întregi armate. Privi cu ochi apoşi spre cel mai solid din cei doi tineri, rânji cu gura până la urechi şi i se adresă cu voce mârâită şi răutăcioasă, care‑i dezminţea zâmbetul:
— Trage‑ţi dracu' scaunul lângă masă, dobitocule!
Străinul zâmbea, aşteptându‑se la o scuză bălmăjită. Auzind insulta, obrazul smead se goli de sânge şi pleoapele i se îngustară.
Înainte ca tânărul să se ridice de la masă, Frye se întoarse spre celălalt şi spuse:
— De ce nu vă luaţi o tipă mişto, ca blonda de colo? De ce îmbiaţi cu două pipiţe ca astea?
Porni repede spre ieşire, ca lupta să nu aibă loc în restaurant, râzând satisfăcut în sinea lui, împinse uşa, ieşi, clătinându‑se în ceaţa nopţii şi ocoli grăbit clădirea, îndreptându‑se spre parcarea de pe latura nordică. Acolo aşteptă.
Când ajunse la câţiva paşi de furgonetă, unul din tinerii pe care‑i lăsase în local îl strigă într‑o engleză cu un pronunţat accent spaniol:
— Hei! Aşteaptă o clipă, omule!
Frye se răsuci în loc, continuând să se prefacă beat, legănându‑se şi clătinându‑se pe picioare, ca şi cum îi era greu să‑şi ţină echilibrul.
— Ce s‑a întâmplat? întrebă el prosteşte.
Cei doi se opriră, umăr la umăr, ca nişte arătări ivite din ceaţă. Cel mai solid spuse:
— Ascultă, tipule, unde dracu te trezeşti?
— Căutaţi scandal, măi broscarilor? întrebă Frye, rostind cu greu cuvintele.
— Cerdo! spuse cel solid.
— Mugriento cerdo! spuse şi cel subţirel.
— Pentru numele lui Dumnezeu, mai slăbiţi‑mă cu păsăreasca voastră. Dacă aveţi ceva de spus, vorbiţi englezeşte.
— Miguel ţi‑a spus că eşti un porc, i se adresă cel subţirel. Iar eu ţi‑am spus că eşti un porc împuţit.
Frye rânji şi schiţă un gest obscen.
Miguel, tânărul cel solid, se repezi spre el, şi Frye îl aşteptă nemişcat, ca şi cum nu‑l vedea că atacă. Miguel se năpusti cu capul înainte, cu pumnii ridicaţi, cu coatele lipite de trup. Trase două directe spre abdomenul musculos şi tare al lui Frye. Pumnii ca nişte bolovani ai mexicanului îşi atinseră ţinta, scoţând nişte bufnituri surde, dar Frye nici nu clipi. Păstrase sticla în mână şi izbi cu ea în capul lui Miguel. Sticla se sparse şi se împrăştie în parcare într‑o ploaie de cioburi, scoţând un clinchet disonant. Amândoi mexicanii fură împroşcaţi de bere şi spumă. Miguel căzu în genunchi, scoţând un geamăt cumplit, de parcă ar fi fost retezat de la mijloc.
— Pablo, îşi chemă el prietenul, cu glas rugător.
Înşfăcându‑l pe rănit cu amândouă mâinile, Frye îl ţinu drept şi‑şi repezi un genunchi sub bărbia lui. Dinţii lui Miguel clănţăniră cu un sunet oribil. Frye îi dădu drumul din mâini şi tânărul se prăbuşi într‑o parte, lipsit de cunoştinţă, răsuflând zgomotos pe nările însângerate.
În clipa în care Miguel se prăvăli pe asfaltul umezit de ceaţă, Pablo îl atacă la rândul lui pe Frye. Avea cuţit. Un cuţit cu lamă lungă şi subţire, probabil un şiş cu două tăişuri, fără îndoială ascuţite ca briciul. Subţirelul nu atacă frontal, cum făcuse Miguel. Mişcându‑se rapid, dar graţios, aproape ca un dansator, se strecură în dreapta lui Frye, căutând un unghi lipsit de apărare, croindu‑şi drum prin viteză şi agilitate şi lovind cu mişcări fulgerătoare, ca de şarpe. Cuţitul ţâşni înainte, de la stânga la dreapta, şi dacă Frye n‑ar fi făcut un salt înapoi, lama i‑ar fi spintecat burta, risipindu‑i intestinele pe asfalt. Murmurând vorbe bizare numai de el înţelese, Pablo înaintă constant, repezindu‑şi cuţitul către Frye iar şi iar, de la stânga la dreapta, de la dreapta la stânga. În timp ce se retrăgea pas cu pas, Frye studie modul în care Pablo folosea cuţitul. Când ajunse cu spatele lipit de furgoneta Dodge, deja ştia cum trebuia să procedeze. Pablo ataca în arcuri lungi şi cuprinzătoare, în loc să descrie cercuri mici şi periculoase, cum fac cuţitarii cu experienţă. Prin urmare, pe partea exterioară a arcului, după ce lama şişului trecea de Frye, înainte de a reveni în arcul următor, arma rămânea la distanţă timp de o secundă sau două, fiind absolut inofensivă, interval în care Pablo devenea vulnerabil. În timp ce tânărul înainta, pregătit să ucidă, convins că prada nu avea cum să‑i scape, Frye calcula mişcările adversarului şi se repezi la el exact în clipa potrivită. În secunda în care lama se îndepărtă de el, Frye înşfăcă încheietura lui Pablo, răsucind‑o şi dându‑i degetele pe spate. Tânărul scoase un urlet de durere. Cuţitul zbură dintre degetele subţiri. Frye trecu în spatele lui Pablo, îi răsuci braţul la spate şi‑l pocni cu faţa de spatele furgonetei. Răsuci şi mai mult braţul lui Pablo, ridicându‑i palma până între omoplaţi, gata să i‑l scoată din încheietură. Cu mâna liberă, îl înşfăcă de fundul pantalonilor, săltă de la pământ trupul în greutate de şaptezeci de kilograme şi‑l izbi cu capul de furgonetă de două, de trei, de patru, de cinci, de şase ori, până când ţipetele încetară. Când îi dădu drumul, tânărul se prăbuşi ca o zdreanţă.
Miguel se ridicase în patru labe. Scuipa sânge şi fragmente albe de dinţi pe asfaltul întunecat.
Frye se duse la el.
— Vrei să te ridici, bătrâne?
Râzând încetişor, Frye îl călcă pe degete. Îşi răsuci călcâiul pe mâna tânărului, apoi făcu un pas înapoi.
Miguel scoase un urlet şi se prăbuşi pe o coastă.
Frye îl lovi cu piciorul în coapsă.
Miguel nu leşinase, însă îşi ţinea ochii închişi, sperând că Frye va pleca de acolo.
Frye îşi simţi trupul încărcat de energie, miliarde de volţi îi alergau prin vine, o energie arzătoare, scăpărând şi trosnind în fiinţa lui, nu o senzaţie dureroasă, ci una neobişnuită şi plăcută, ca şi cum ar fi fost atins de însuşi Dumnezeu, care pogorâse asupra lui cea mai frumoasă şi mai strălucitoare lumină divină.
Miguel îşi deschise ochii negri şi tumefiaţi.
— Ţi‑a pierit cheful de bătaie? îl întrebă Frye.
— Te rog...., articulă Miguel printre dinţii sparţi şi buzele plesnite. Înveselit, Frye îi puse talpa pe gât şi‑l sili să se rostogolească pe spate. Te rog. Frye îşi luă piciorul de pe gâtul lui. Te rog.
Plin de sentimentul propriei puteri, extaziat, desprins de pământ, plutind de fericire, Frye îl izbi pe Miguel cu piciorul în coaste.
Miguel se înecă în propriul său ţipăt.
Râzând fericit, Frye îl lovi iar şi iar, până când auzi trosnind câteva coaste. Miguel avu o reacţie pe care nu o avusese până atunci. Începu să plângă.
Frye se înapoie la furgonetă.
Pablo zăcea pe asfalt, lângă roţile din spate, cu faţa în sus, lipsit de cunoştinţă.
Repetând mereu "Da, da, da, da, da, da", Frye îi dădu ocol lui Pablo, lovindu‑l cu piciorul în gambe, în genunchi, în şolduri şi în coaste.
Dinspre stradă se auzi venind o maşină, dar, văzând ce se întâmpla, şoferul preferă să nu se amestece. Trase maşina înapoi, ieşi din parcare şi demară cu scrâşnet de cauciucuri.
Frye îl târî pe Pablo lângă Miguel şi‑i aşeză unul lângă celălalt, scoţându‑i din calea furgonetei. Nu voia să calce pe nimeni. Nu voia să‑i ucidă pe cei doi, fiindcă prea mulţi clienţi ai barului apucaseră să‑l vadă la faţă. Autorităţile nu se vor strădui prea mult să dea de urma cuiva care ieşise învingător într‑o încăierare de stradă, mai ales dacă învinşii intenţionaseră să atace în grup un om singur. Însă poliţia ar porni în urmărirea unui ucigaş, aşa că Frye se asigură că atât Miguel, cât şi Pablo erau în viaţă .
Fluierând vesel, porni cu furgoneta înapoi spre Marina Del Rey şi opri la prima benzinărie deschisă de pe partea dreaptă a autostrăzii. În timp ce omul de serviciu îi făcea plinul, verifica uleiul şi spăla parbrizul, Frye se duse la toaletă. Îşi luase cu el o trusă de bărbierit şi petrecu zece minute spălându‑se şi bărbierindu‑se.
Când călătorea, dormea în furgonetă, care nu era la fel de convenabilă ca o rulotă. Nu avea apă curentă. Pe de altă parte, era mai uşor de manevrat, mai puţin vizibilă şi mai anonimă decât o rulotă. Pentru a profita de avantajele depline ale unei case pe roţi complet utilate, ar fi nevoit să oprească în fiecare noapte într‑un camping, să se racordeze la sistemul de canalizare şi electricitate, lăsându‑şi peste tot numele şi adresa. Era prea riscant. Cu o rulotă, ar lăsa o urmă lesne de găsit chiar şi pentru un copoi lipsit de simţul mirosului. Totodată, ar fi la fel de adevărat că, dacă ar trage la moteluri şi poliţia ar face cercetări, recepţionerii şi‑ar aminti, cusiguranţă, de bărbatul înalt, cu musculatură ieşită din comun, cu ochi albaştri şi pătrunzători.
În toaleta de la benzinărie, îşi scoase mănuşile şi tricoul galben, se spălă până la brâu şi sub braţ cu şerveţele umede şi săpun lichid, se parfumă cu deodorant şi se îmbrăcă din nou. Era în permanenţă preocupat de curăţenie, îi plăcea să fie mereu curat şi îngrijit.
Când se simţea murdar, nu numai că nu era în largul lui, dar trăia un sentiment de deprimare — poate şi de teamă. Ca şi cum senzaţia de murdărie ar fi trezit vagi amintiri ale unor experienţe îngrozitoare, de mult uitate, şi ar fi readus la lumină frânturi de amintiri aproape îngropate în subconştient, acolo unde le putea intui, fără să le vadă, şi unde le putea percepe, fără să le înţeleagă. În cele câteva nopţi în care se culcase fără să se spele, coşmarul lui obişnuit îl chinuise mai rău decât oricând, făcându‑l să se trezească brusc din somn, fluturându‑şi braţele şi urlând înspăimântat. Deşi în astfel de ocazii se trezise, ca de fiecare dată, fără să‑şi amintească clar ce anume visase, se simţise ca şi cum tocmai s‑ar fi târât la lumină dintr‑un loc mizerabil şi greţos, dintr‑o groapă întunecată, adâncă şi urât mirositoare, săpată în pământ.
Decât să rişte să‑şi agraveze coşmarul, de care nu se îndoia că va reveni, se spălă la toaleta pentru bărbaţi, se bărbieri repede cu aparatul electric, îşi masă obrazul cu loţiune după ras, se spălă pe dinţi şi folosi toaleta. În dimineaţa următoare, avea să oprească la altă benzinărie, ca să facă acelaşi lucru şi, în plus, să‑şi schimbe hainele. Plăti benzina şi porni înapoi spre Marina Del Rey prin ceaţa din ce în ce mai deasă. Parcă furgoneta pe chei, în acelaşi loc de unde telefonase la locuinţa lui din comitatul Napa. Coborî din Dodge, se duse la cabina telefonică şi formă acelaşi număr.
— Alo?
— Sunt eu, spuse Frey.
— A trecut furtuna.
— Au sunat cei de la poliţie?
— Da.
Discutară un minut sau două, apoi Frey se înapoie la Dodge.
Îşi întinse salteaua în partea din spate a furgonetei şi aprinse lanterna pe care o ţinea acolo. Nu suporta întunericul total. Nu putea dormi decât dacă vedea cel puţin o geană de lumină pe sub uşă sau dacă avea o veioză aprinsă discret într‑un colţ. În întuneric complet începea să‑şi imagineze că spre el se târau vietăţi ciudate, alergându‑i repede pe faţă, strecurându‑i‑se pe sub haine. Fără lumină, era asaltat de şoapte care nu însemnau nimic, fiind cu atât mai înspăimântătoare, şoapte pe care uneori le auzea încă un minut sau două după trezirea din coşmar, şoapte care‑i îngheţau sângele în vine, îi strângeau stomacul, ca un ghem, şi făceau să‑i bată inima nebuneşte.
Dacă ar reuşi, în sfârşit, să descopere sursa acelor şoapte sau să priceapă ce încercau să‑i spună, ar şti ce însemna coşmarul. Ar şti ce anume provoca visul care se repeta la nesfârşit, ce aducea acea spaimă rece, şi ar izbuti, până la urmă, să se elibereze de coşmar.
Necazul era că, de fiecare dată când se trezea şi auzea şoaptele care marcau sfârşitul visului, nu era suficient de lucid ca să asculte cu atenţie şi să încerce să le analizeze. Întotdeauna era cuprins de panică, nu voia decât ca şoaptele să dispară şi să‑l lase în pace.
Încercă să adoarmă în lumina piezişă a lanternei, dar nu reuşi. Se perpelea şi se răsucea mereu de pe o parte pe alta. Gândurile îi rătăceau departe. Era treaz de‑a binelea.
Îşi dădu seama că ceea ce‑l împiedica să adoarmă era faptul că nu‑şi terminase treaba cu femeia. Fusese pornit să ucidă şi nu reuşise să‑şi ducă planul la bun sfârşit. Era nervos. Se simţea gol pe dinăuntru, îi lipsea ceva.
Încercase să‑şi astâmpere pofta pentru acea femeie o dată cu pofta trupului. Nu reuşise şi atunci încercase să‑şi ia gândul de la ea, provocând o bătaie cu cei doi mexicani. Mâncarea şi uriaşul efort fizic erau cele două moduri în care izbutea de fiecare dată să‑şi potolească poftele sexuale şi să‑şi abată gândurile de la dorinţele tainice care uneori ardeau în el sălbatic. Voia să facă sex, un sex brutal şi dureros, pe care nici o femeie nu i l‑ar oferi de bunăvoie, aşa că, în schimb, se îndopa cu mâncare. Simţea nevoia să ucidă, aşa că îşi petrecea patru sau cinci ore ridicând greutăţi din ce în ce mai mari, până când muşchii i se muiau şi‑i pierea orice urmă de violenţă. Psihiatrii numeau procedeul sublimare. Dar în ultimul timp se dovedise din ce în ce mai puţin eficient în a‑i risipi poftele nelegiuite.
Femeia continua să‑i ocupe gândurile.
Trupul ei catifelat.
Rotunjimile şoldurilor şi sânilor ei.
Hilary Thomas.
Nu. Era o simplă mască.
Katherine. Iată cine era femeia, în realitate.
Katherine. Căţeaua de Katherine. Într‑un nou trup.
Închidea ochii şi şi‑o imagina goală pe un pat, pironită sub greutatea lui, cu coapsele desfăcute, zvârcolindu‑se, zbătându‑se, tremurând ca un iepuraş la vederea unei ţevi de armă. Îşi imagina propria‑i mână lunecând peste sânii ei grei, peste pântecele supt, peste coapse şi peste sexul ei, apoi cealaltă mână ridicând cuţitul, repezindu‑l în jos, înfigând până în plăsele lama argintie în carnea ei moale, apoi carnea cedând în faţa lui, sângele ţâşnind umed şi promiţător. Vedea groaza şi durerea sfâşietoare din ochii ei, în timp ce el îi înfigea cuţitul în piept, căutând inima încă vie, cu gând să i‑o smulgă câtă vreme mai bătea. Aproape că‑i simţea sângele cald şi lipicios, aproape că simţea în nări mirosul lui amărui, ca de cocleală. Pe măsură ce imaginea punea stăpânire pe mintea lui, simţi cum i se întăresc testiculele, simţi cum penisul îi zvâcneşte şi intră în erecţie — ca un alt cuţit — şi‑şi dori s‑o poată pătrunde, să se cufunde în trupul ei superb, mai întâi penisul voluminos şi zvâcnind, apoi lama cuţitului, ca să‑şi reverse în ea spaima şi slăbiciunea cu prima armă şi apoi s‑o golească de puteri şi viaţă cu a doua.
Deschise ochii.
Era lac de transpiraţie.
Katherine. Căţeaua.
Timp de treizeci şi cinci de ani trăise în umbra ei, într‑o suferinţă şi o teamă permanentă. Cu cinci ani în urmă Katherine murise de inimă şi el simţise pentru prima oară în viaţă gustul libertăţii. Dar iată că ea se întorcea din morţi, prefăcută în altă femeie, căutând o cale de a pune iarăşi stăpânire pe el.
Voia s‑o folosească şi s‑o ucidă, ca să‑i arate că nu‑i era frică de ea. Nu mai avea putere asupra lui. Acum era mai puternic decât ea.
Întinse mâna spre pielea de căprioară de lângă saltea, o dezlegă şi scoase dinăuntru cel de al doilea cuţit.
Nu va reuşi să doarmă până când n‑o va ucide.
În noaptea aceea.
Ea nu se aştepta să‑l vadă revenind aşa curând.
Se uită la ceas. Era miezul nopţii.
Oamenii se întorceau de la spectacole, de la dineuri prelungite până târziu, de la petreceri. Peste un timp străzile vor fi pustii, casele tăcute şi cufundate în întuneric. Nu mai exista riscul ca cineva să‑l vadă şi să anunţe poliţia.
Hotărî să plece spre Westwood la ora două noaptea.

3

Lăcătuşul veni şi schimbă broaştele de la uşa din faţă şi de la cea din spate, apoi se duse în Hancock Park, unde fusese chemat de altcineva.
Poliţiştii Farmer şi Whitlock plecară.
Hilary rămase singură.
Nu‑şi făcea iluzii că va fi în stare să adoarmă, însă ştia că nu putea petrece noaptea în patul ei. De cum păşi în dormitor, mintea i se umplu de imagini vii ale spaimei: Frye spărgând uşa, încolţind‑o cu un rânjet drăcesc, apropiindu‑se din ce în ce mai mult de patul ei, apoi deodată sărind peste pat şi alergând peste saltea, cu cuţitul ridicat în aer... Ca şi mai înainte, într‑o stranie succesiune de imagini, chipul lui Frye luă trăsăturile tatălui ei şi o clipă avu straniul sentiment că cel care încercase s‑o ucidă în seara aceea fusese Earl Thomas, înviat din morţi. Dar ceea ce o tulbura nu erau numai ecourile răului din acea încăpere. Nu voia să doarmă acolo până când uşa distrusă nu avea să fie luată de acolo şi înlocuită cu una nouă, ceea ce nu putea fi realizat decât a doua zi, când putea să cheme un tâmplar. Uşa şubredă a dormitorului nu rezistase atacului lui Frye, şi Hilary hotărâse s‑o schimbe cu una solidă, din lemn tare, cu zăvor de alamă. Dacă Frye se întorcea şi reuşea să intre în casă în aceeaşi seară, putea pătrunde în dormitor în timp ce ea dormea... În caz că ar reuşi să adoarmă.
Mai curând sau mai târziu avea să se întoarcă. Era absolut convinsă.
Putea merge la un hotel, dar n‑o încânta ideea. Ar părea că se ascunde de el, că fuge din calea lui. În sinea ei, se mândrea că este o femeie curajoasă. Nu se ferea de nimeni şi de nimic. Se împotrivea cu toată puterea şi isteţimea minţii ei. Nu fugise nici de părinţii ei violenţi şi lipsiţi de afecţiune. Nu căutase să scape de amintirea chinuitoare a finalului monstruos şi sângeros din micul apartament din Chicago, nu acceptase genul de pace pe care o oferă nebunia sau amnezia oportună — două soluţii pentru care ar opta cei mai mulţi care ar trece prin încercări similare. Niciodată nu dăduse înapoi în faţa nesfârşitelor obstacole întâlnite în cale în timp ce lupta să‑şi facă o carieră la Hollywood, mai întâi ca actriţă, apoi ca scenaristă. Fusese înfrântă de nenumărate ori, dar se ridicase de la pământ. Iar şi iar. Perseverase, luptase la rândul ei şi câştigase. Aşa cum avea să câştige şi această luptă bizară cu Bruno Frye, deşi de data aceasta trebuia să lupte de una singură.
La dracu' cu poliţia!
Hotărî să se culce într‑una dintre camerele de oaspeţi, cu uşă care putea fi încuiată şi baricadată. Îşi puse un aşternut şi o pătură pe patul uriaş şi‑şi aduse prosoape în baia de alături.
La parter, scormoni prin sertarele din bucătărie, scoţând tot felul de cuţite şi încercându‑le pe fiecare ca greutate şi tăiş. Cuţitul mare de măcelărie arăta mai eficient decât toate celelalte, dar în mâna ei micuţă era o armă imposibil de mânuit. Nu i‑ar fi fost de nici un folos într‑o luptă corp la corp, deoarece avea nevoie de spaţiu ca să‑l mânuiască. Putea fi o excelentă armă de atac, dar nu una de apărare. Alese un cuţit obişnuit, cu lama lungă de zece centimetri, suficient de mic pentru a fi ascuns în buzunarul halatului şi suficient de mare ca să provoace o rană gravă, în caz că ar fi nevoită să se slujească de el.
Gândul de a înfige un cuţit în altă fiinţă omenească o umplea de oroare, însă ştia că ar fi în stare s‑o facă, dacă viaţa i‑ar fi ameninţată. De multe ori în copilărie ascunsese un cuţit în camera ei, sub saltea, măsură de precauţie împotriva crizelor imprevizibile de violenţă ieşită din comun ale tatălui ei. Îl folosise o singură dată, în acea ultimă zi, când Earl începuse să aiureze datorită unei combinaţii de delirium tremens şi demenţă pură. Începuse să vadă viermi uriaşi ieşind din pereţi şi crabi încercând să intre pe ferestre. Într‑un acces de furie schizofrenică şi paranoică transformase apartamentul într‑un abator, şi Hilary reuşise să scape numai fiindcă avusese un cuţit.
Bineînţeles, cuţitul nu făcea cât un pistol. N‑ar avea cum să‑l folosească decât în momentul în care Frye ar ajunge deasupra ei, or atunci ar risca să fie prea târziu. Însă cuţitul era singura armă de care dispunea. Cei doi poliţişti care plecaseră imediat după lăcătuş îi luaseră pistolul calibrul 6,32.
Dracu s‑o ia de poliţie!
După plecarea detectivilor Clemenza şi Howard, Hilary avusese o discuţie înnebunitoare cu poliţistul Farmer despre legislaţia deţinerii de arme. Hilary simţea că o apucă furia de fiecare dată când îşi amintea discuţia.
— Domnişoară Thomas, în legătură cu arma dumneavoastră...
— Ce‑i cu ea?
—Aveţi nevoie de permis ca să ţineţi o armă în casă.
— Ştiu. Am permis.
—Aş putea să văd numărul de înregistrare?
—E în sertarul de la noptieră. Îl ţin lângă pistol.
— Îi daţi voie colegului meu Whitlock să urce la etaj şi să‑l aducă?
—Poate să meargă.
Un minut sau două mai târziu:
—Domnişoară Thomas, văd că demult aţi locuit la San Francisco.
— Vreo opt luni. Am lucrat o vreme la un teatru, pe când încercam să‑mi fac un nume ca actriţă.
— Înregistrarea dumneavoastră se referă la o adresă din San Francisco.
— Închiriasem un apartament în North Beach, fiindcă era mai ieftin, pe atunci nu stăteam prea bine cu banii. În cartierul acela o femeie singură are, fără îndoială, nevoie de o armă.
— Domnişoară Thomas, ştiaţi că în momentul în care vă mutaţi dintr‑un comitat în altul este nevoie să completaţi un nou formular de înregistrare?
— Nu.
— Chiar nu ştiaţi?
— Uitaţi ce este, meseria mea este să scriu scenarii. Nu mă pricep la arme.
— Dacă ţineţi în casă o armă personală, sunteţi obligată să cunoaşteţi legislaţia privind înregistrarea şi folosirea ei.
— OK, OK. O voi înregistra cât de curând.
— Păi, va trebui să veniţi şi s‑o înregistraţi, dacă o vreţi înapoi.
— Dacă o vreau înapoi?
— Va trebui s‑o iau cu mine.
— Glumiţi?
—Aşa e legea, domnişoară Thomas.
— Adică mă lăsaţi aici, singură şi neînarmată?
—Nu cred că aveţi motive să vă temeţi...
— Cine v‑a dat acest ordin?
— Nu‑mi fac decât meseria.
— Howard v‑a spus să procedaţi astfel, nu‑i aşa?
— Locotenentul Howard doar mi‑a sugerat să verific înregistrarea.Însă nu mi‑a spus...
—Iisuse!
— Tot ce aveţi de făcut este să veniţi la secţie, să plătiţi taxa legală şi să completaţi un nou formular de înregistrare... după care vă înapoiem pistolul.
—Dar dacă Frye se întoarce la noapte?
—Este puţin probabil, domnişoară Thomas.
— Dar dacă totuşi se întoarce?
—Ne telefonaţi. Avem maşini de poliţie în zonă. Vom veni încoace...
— ...numai bine ca să chemaţi apoi un preot şi maşina de la morgă.
—Nu aveţi nici un motiv de teamă decât...
— ... propria mea teamă? Spune‑mi domnule Farmer, înainte de a deveni poliţist, trebuie să urmezi un curs de folosire a expresiilor stereotipe?
— Nu‑mi fac decât datoria, domnişoară Thomas. 
— Ahhh...la ce bun!
Farmer îi luase pistolul, iar Hilary învăţase o lecţie importantă. Departamentul de poliţie era un braţ al statului, iar pe stat nu se putea conta în nici o privinţă. Dacă statul nu era capabil să‑şi echilibreze propriul buget şi să împiedice devalorizarea monedei naţionale, dacă nu putea găsi o cale de a stăvili corupţia crescândă din aparatul de conducere, dacă începea să‑şi piardă voinţa şi mijloacele de a întreţine o armată şi de a asigura securitatea naţională, atunci cum să oprească un singur maniac care avea de gând s‑o înjunghie pe ea?
Cu multă vreme în urmă învăţase că nu era simplu să găsească pe cineva în care să poată avea deplină încredere. Nici părinţii ei, nici rudele, fiindcă fiecare preferase să nu se amestece. Nici birocraţii de la asistenţa socială, la care apelase când era copil. Nici poliţia. De fapt, acum înţelegea că singura persoană în care putea avea încredere şi pe care se putea bizui era ea însăşi.
Foarte bine, se gândi, furioasă. OK. Am să mă ocup eu singură de Bruno Frye.
Dar cum?
Trebuia să existe o cale.
Ieşi din bucătărie cu cuţitul în mână, se duse la barul cu oglindă din nişa aflată între salon şi birou şi‑şi turnă o porţie generoasă de Remy Martin, într‑un pahar mare de cristal. Duse coniacul şi cuţitul în camera de oaspeţi, stingând luminile pe parcurs, ca să‑şi demonstreze că nu‑i era teamă.
Închise uşa dormitorului, o încuie şi se uită după un obiect cu care s‑o baricadeze. Lângă perete, în stânga uşii, se găsea un scrin, o piesă de mobilier mai înaltă decât ea. Cântărea prea mult ca să poată fi deplasat aşa cum era, dar Hilary reuşi să‑l mişte, după ce scoase toate sertarele şi le puse deoparte. Trase scrinul mare de lemn pe covor, îl lipi de uşă şi puse la loc sertarele. Spre deosebire de alte scrinuri, acesta nu avea picioare, se sprijinea direct pe podea şi avea un centru de greutate relativ jos, fiind deci un obstacol formidabil în calea oricui ar fi încercat să dea buzna în cameră.
Se duse în baie, puse cuţitul şi coniacul pe podea. Umplu cada cu apă fierbinte, atât cât putea suporta, se dezbrăcă şi intră înăuntru, icnind şi schiţând grimase pe măsură ce se cufunda în apă. De când fusese imobilizată sub trupul lui Frye, pe podeaua dormitorului, de când îi simţise mâna între picioare, sfâşiindu‑i ciorapii, se simţea murdară şi contaminată. Se lăsă în apă plină de încântare, se înfăşură în spumant cu aromă de liliac şi începu să se frece bine cu o mănuşă de baie, oprindu‑se din când în când ca să‑şi moaie buzele în coniac. În cele din urmă, când se simţi din nou perfect curată, puse săpunul deoparte şi se scufundă şi mai mult în apa parfumată. Aburul se ridica deasupra ei, iar coniacul o încălzea pe dinăuntru şi această plăcută combinaţie de căldură interioară şi exterioară îi aduse pe frunte broboane de transpiraţie. Închise ochii şi se concentră asupra lichidului din paharul de cristal.
Corpul omenesc nu funcţionează mult timp dacă nu este întreţinut cum se cuvine. În definitiv, corpul omenesc este un mecanism, o minunată maşinărie alcătuită din multe feluri de ţesuturi şi fluide, chimicale şi minerale, un angrenaj complicat având inima drept principal motor, precum şi multe alte motoraşe, un sistem de ungere şi unul de răcire cu aer, comandat de un computer — creierul — cu sisteme de tracţiune care sunt muşchii, toate dispuse pe un ingenios suport din calciu. Pentru a funcţiona, corpul omenesc are nevoie de multe lucruri, şi nu în ultimul rând de hrană, odihnă şi somn. Hilary îşi închipuise că nu va reuşi să adoarmă după cele întâmplate, că îşi va petrece noaptea stând cu urechile ciulite, ca o pisică, pândind orice semn de pericol. Dar seara aceea o epuizase în mai multe feluri şi, deşi partea lucidă a minţii ei refuza să tragă obloanele pentru lucrări de întreţinere, subconştientul ştia că acestea erau necesare şi inevitabile. Când termină coniacul, se simţea atât de somnoroasă, încât abia dacă îşi putea ţine ochii deschişi.
Ieşi din cadă, trase dopul şi se şterse cu un prosop mare şi pufos, în timp ce cada se golea cu zgomot. Luă cuţitul şi ieşi din baie, lăsând lumina aprinsă şi uşa întredeschisă. Aprinse luminile în cameră. Mişcându‑se languros în lumina discretă, printre umbrele catifelate, puse cuţitul pe noptieră şi se strecură goală în aşternut.
Se simţea desprinsă de realitate, ca şi cum căldura băii i‑ar fi slăbit încheieturile.
Totodată, se simţea şi puţin ameţită. Efectul coniacului.
Se întinse în pat, cu faţa către uşă. Baricada o liniştea. Părea foarte solidă. De neînvins. Se gândi că Bruno Frye nu va reuşi să treacă de ea. Nici cu un berbec. Nici chiar o mică armată n‑ar reuşi să treacă de uşa aceea. Nici un tanc. Dar un dinozaur? se întrebă ea somnoroasă. Un tyranosaurus rex, ca în imaginile acelea ciudate cu monştri? Godzilla. Oare Godzilla ar fi în stare să spargă uşa...?
Joi noaptea, pe la ora două, Hilary dormea.

În aceeaşi noapte de joi, la ora 2:25, Bruno Frye trecu încet cu maşina prin faţa casei ei. Westwood‑ul era învăluit în ceaţă, dar nu atât de mult ca în apropierea oceanului. Vedea casa îndeajuns de bine ca să‑şi dea seama că la ferestrele din faţă nu se zărea nici o geană de lumină.
Merse cale de încă două cvartale, coti şi trecu din nou prin faţa casei, reducând şi mai mult viteza şi studiind cu atenţie maşinile parcate pe stradă. Presupunea că poliţia nu postase oameni de pază, totuşi nu voia să rişte. Maşinile erau goale, nici un om de pază.
Parcă furgoneta Dodge între cele două maşini Volvo aflate cu două cvartale mai departe şi porni înapoi spre casa lui Hilary, prin întuneric şi ceaţă, prin cercurile de lumină difuză din jurul stâlpilor de iluminat învăluiţi în ceaţă. Traversă gazonul, şi iarba umedă de rouă fâşâi sub tălpile pantofilor, sunet care‑l făcu să‑şi dea seama de tăcerea nopţii, parcă de dincolo de lume.
Ajuns pe o latură a casei, se ghemui lângă o tufă de leandru şi privi înapoi spre drumul pe care venise. Nu fusese pusă în funcţiune nici o alarmă. Nu era nimeni pe urmele lui.
Îşi continuă drumul spre spatele casei şi sări o poartă încuiată. În curtea din spate privi în sus la zidul casei şi la etajul al doilea văzu un mic pătrat de lumină. După dimensiuni, deduse că trebuia să fie lumina de la baie. Prin panourile de sticlă mai mari, din dreapta, se vedeau vagi dâre de lumină strecurate printre draperii.
Femeia era acolo, sus.
Nu avea nici o umbră de îndoială.
O simţea. O adulmeca.
Căţeaua.
Aştepta să fie luată şi folosită.
Aştepta să fie ucisă.
Sau poate aşteaptă să mă ucidă ea pe mine? se întrebă.
Îl străbătu un fior. O dorea, intrase într‑o erecţie cumplită pentru ea, dar în acelaşi timp îi era şi teamă.
De fiecare dată până atunci murise uşor. Şi de fiecare dată înviase, luând forma unui nou trup, dându‑se drept altă femeie. Însă întotdeauna murise fără a se lupta prea mult. Dar în astă‑seară Katherine fusese o tigroaică, uimitor de puternică, de inteligentă şi de neînfricată. Era ceva nou pentru ea, ceva care nu‑i plăcea deloc lui Frye.
Şi totuşi, trebuia să se ducă după ea. Dacă nu ar urmări‑o de la o reîncarnare la alta, dacă nu ar continua s‑o ucidă până când, în sfârşit, va rămâne moartă, n‑ar avea pace în veci.
Nu se osteni să deschidă uşa bucătăriei cu cheile furate din poşeta lui Hilary cu ocazia vizitei la cramă. Probabil că broaştele fuseseră schimbate. Chiar dacă ea nu şi‑ar fi luat această măsură de prevedere, el tot n‑ar putea intra pe uşa aceea. Marţi noaptea, prima oară când încercase să pătrundă în locuinţă, ea fiind acasă, Frye descoperise că una dintre broaşte nu se descuia dacă era blocată cu o cheie pe dinăuntru. Broasca de sus ceda cu uşurinţă, dar cea de jos nu se deschidea decât dacă era încuiată pe dinafară cu o cheie. Atunci nu reuşise să intre şi fusese nevoit să revină în noaptea următoare, miercuri noaptea, cu opt ore în urmă, când femeia fusese plecată să ia cina în oraş, iar el îşi putuse folosi ambele chei. Acum, că ea era înăuntru, chiar dacă poate nu schimbase broaştele, trăsese siguranţele acelea speciale pe dinăuntru, barându‑i definitiv accesul, oricâte chei ar fi avut.
Se duse până în colţul casei, unde o fereastră mare şi dublă dădea spre grădina cu trandafiri. Fereastra era împărţită în mai multe geamuri pătrate cu latura de cincisprezece centimetri, montate între şipci subţiri de lemn închis la culoare şi lăcuit. Privi printre pleoapele îngustate, cercetând lungimea pervazului şi bara din centru, mai puţin vizibilă, până când localiză încuietoarea, apoi stinse lanterna de buzunar. Avea la el un sul de leucoplast, din care tăie fâşii, acoperind cu ele micul geam de lângă încuietoare. Când geamul fu complet acoperit, îşi repezi pumnul înmănuşat prin el: o singură lovitură năprasnică. Geamul se sparse aproape fără zgomot şi nu căzu pe podea, ci rămase prins de banda adezivă. Vârî mâna înăuntru şi deschise fereastra, o ridică, apoi se săltă şi sări peste pervaz. Abia reuşi să evite să facă un zgomot infernal, gata să răstoarne o măsuţă şi să cadă peste ea.
Rămase în mijlocul încăperii, cu inima bătând nebuneşte. Ciuli urechile, să prindă vreo mişcare în casă, vreun semn că fusese auzit.
Totul era cufundat în tăcere.
Femeia era în stare să se ridice din morţi şi să revină la viaţă sub o nouă identitate, dar era evident că puterea ei supranaturală se oprea aici. Se vedea limpede că nu era atotştiutoare şi atot‑văzătoare. Frye se găsea în casa ei, dar ea încă nu ştia.
Rânji.
Scoase cuţitul din teaca de la brâu şi‑l apucă strâns cu mâna dreaptă.
Cu lanterna în stânga, începu să cerceteze fiecare încăpere de la parter. Toate erau pustii şi cufundate în întuneric.
Urcă scările până la etajul al doilea, rămânând cu spatele lipit de zid, ca nu cumva să scârţâie vreo treaptă. Ajunse sus fără să scoată nici un sunet.
Cercetă dormitoarele, dar nu găsi nimic interesant, până când ajunse în ultima cameră de pe stânga. I se păru că vede lumină pe sub uşă şi stinse lanterna. În bezna coridorului, pragul ultimei camere era marcat doar de o dungă subţire argintie. Se apropie de uşă şi încercă cu grijă clanţa. Uşa era încuiată.
O găsise.
Katherine.
Care se dădea drept o oarecare Hilary Thomas.
Căţeaua. Căţea afurisită.
Katherine. Katherine. Katherine.
În timp ce numele îi stârnea ecouri în minte, îşi încleşta degetele pe mânerul cuţitului şi începu să taie aerul cu el, ca şi cum ar înjunghia‑o.
Se culcă cu faţa la podeaua din hol şi se uită prin spaţiul de doi centimetri de sub uşă. De partea cealaltă a uşii se găsea o piesă masivă de mobilier, poate un scrin. Dormitorul era luminat indirect de o lumină difuză, a cărei sursă n‑o putea vedea, dar care se strecura pe sub uşă, punând în evidenţă marginile scrinului.
Puţinul pe care reuşi să‑l vadă îl umplu de încântare şi se simţi inundat de un val de optimism. Femeia se baricadase în cameră, ceea ce însemna că ticăloasa se temea de el. Ea se temea de el. Deşi ştia cum să se întoarcă din mormânt, totuşi se temea de moarte. Ori poate ştia sau simţise că de astă dată nu va fi în stare să revină printre cei vii. Frye avea de gând ca de data aceasta să se ocupe de cadavru cu mult mai mare grijă decât de corpurile celorlalte femei în care ea se încarnase. Să‑i smulgă inima. Să înfigă un ţăruş în ea. Să‑i taie capul. Să‑i umple gura cu usturoi. În acelaşi timp, intenţiona ca la plecare să ia cu el capul şi inima, să îngroape cele două sinistre trofee în două gropi separate şi ascunse, pe pământul sfinţit a două cimitire, departe de locul în care putea fi înmormăntat corpul. După toate aparenţele, Katherine îşi dăduse seama că de data aceasta el avea de gând să‑şi ia măsuri de precauţie ieşite din comun, fiindcă îi ţinea piept cu o furie şi o hotărâre de care nu dăduse niciodată dovadă până atunci.
Femeia din dormitor nu scotea nici un sunet.
Oare dormea?
Nu, decise el. Era prea speriată ca să doarmă. Probabil, şedea în pat în capul oaselor, cu pistolul în mână.
Şi‑o imagină ascunzându‑se acolo ca un şoarece care se fereşte de motanul care‑i dă târcoale şi se simţi puternic, plin de forţă, o forţă primitivă. În el fierbea o ură neagră. Voia ca femeia să tremure şi să se zbată înspăimântată, cum făcuse şi ea cu el în toţi aceşti ani. Îl năpădi o dorinţă irezistibilă de a striga la ea; voia să‑i strige numele — Katherine — Katherine — voia s‑o copleşească cu blesteme. Reuşi să se stăpânească doar cu preţul unui uriaş efort, care‑i umezi fruntea de transpiraţie şi‑i umplu ochii de lacrimi.
Se ridică în picioare şi rămase tăcut în întuneric, chibzuind asupra soluţiilor care‑i stăteau la îndemână. S‑ar putea repezi asupra uşii, s‑o spargă şi să zvârle obstacolul din cale, dar ar fi curată sinucidere. N‑ar trece de baricadă suficient de rapid ca s‑o poată lua prin surprindere. Katherine ar avea destul timp să îndrepte arma către el şi să‑l ciuruiască cu gloanţe. Singurul lucru care‑i rămânea de făcut era să aştepte ca ea să iasă. Dacă rămânea pe hol toată noaptea, fără să facă nici un zgomot, poate că acele ore de linişte o vor convinge că nu avea motive de teamă. Dimineaţă va trage concluzia că se găsea în siguranţă şi că el nu avea de gând să se mai întoarcă. În momentul în care avea să pună piciorul afară din cameră, el va putea s‑o înşface şi s‑o arunce înapoi în pat, înainte ca ea să‑şi dea seama ce se întâmplă.
Frye străbătu coridorul din doi paşi şi se aşeză pe podea, sprijinindu‑se cu spatele de perete.
După câteva minute auzi foşnete în întuneric şi mici zgomote de paşi.
E doar imaginaţia mea, se gândi. Vechea mea teamă.
Apoi simţi cum ceva i se târăşte pe picior, pe sub pantalon.
Nu‑i nimic acolo, încercă el să se liniştească.
Ceva se furişă pe sub mânecă şi începu să suie pe braţ, ceva oribil, pe care nu‑l putea identifica. Apoi ceva îi trecu repede peste umăr şi peste gât, peste faţă, ceva mic şi ucigaş. Îi căută gura. Îşi strânse buzele cu putere. Acel ceva îi căută ochii. Îşi lipi pleoapele până la durere. Creatura încercă să‑i intre în nări, şi Frye începu să‑şi frece cu disperare obrazul, însă nu reuşi să‑i dea de urmă şi s‑o alunge de acolo. Nu!
Aprinse lanterna de buzunar. El era singura fiinţă vie de pe coridor. Nimic nu se mişca sub pantalon. Nimic nu i se strecurase pe sub mânecă. Nu avea nimic pe faţă.
Se cutremură de un fior.
Lăsă lanterna aprinsă.

Joi dimineaţă, la ora nouă, Hilary se trezi auzind telefonul. În camera de oaspeţi exista o derivaţie. Din greşeală, butonul de volum fusese dat la maximum, probabil de către femeia venită la curăţenie. Ţârâitul strident o smulse din somn, făcând‑o să tresară violent.
Era Wally Topelis. În timp ce‑şi lua micul dejun, citise în ziarul de dimineaţă despre atacul şi tentativa de viol din seara precedentă. Era şocat şi îngrijorat.
Înainte de a‑i da mai multe amănunte decât cele apărute în ziar, Hilary îl rugă să‑i citească articolul. Răsuflă uşurată aflând că era foarte succint, doar o mică fotografie şi câteva rânduri pe pagina a şasea. Articolul se baza în întregime pe puţinele informaţii oferite de ea şi de locotenentul Clemenza în seara precedentă. Nicăieri nu era pomenit numele lui Bruno Frye, nici opinia fermă a locotenentului Howard că ea minţea. Presa venise şi plecase la timp, ratând cu puţin acele informaţii scandaloase care ar fi adus incidentul cel puţin cu câteva pagini mai aproape de articolul de fond.
Hilary îi povesti lui Wally toată întâmplarea. Impresarul era scandalizat.
— Poliţist idiot! Dacă ar fi făcut cât de cât efortul de a afla câte ceva despre tine, ce fel de om eşti, şi‑ar fi dat seama că nu erai în stare să inventezi o asemenea poveste. Ascultă, fetiţo, mă ocup eu de toate. Nu‑ţi face griji. Pun eu motoarele în mişcare.
— Cum?
— Am să chem câteva persoane.
— Pe cine?
— Pentru început, ce‑ai zice de şeful poliţiei?
— Oh, sigur.
— Ascultă, îmi este dator, îi explică Wally. Cine a organizat spectacolul anual în beneficiul poliţiei în ultimii cinci ani? Cine a adus câteva dintre marile stele de la Hollywood, care au apărut gratis în spectacol? Cine le‑a făcut rost de cântăreţi, comici, actori şi iluzionişti pentru fondurile poliţiei, fără să le ceară nici un ban?
— Tu?
— Bineînţeles că eu.
— Dar ce poate face şeful poliţiei?
— Poate redeschide cazul.
— Când un poliţist de‑al lui jură că totul e o minciună?
— Poliţistul lui nu‑i întreg la minte.
— Mă bate gândul că acest Frank Howard are referinţe foarte bune, spuse ea.
— Atunci modul în care poliţia îşi evaluează oamenii este ruşinos. Înseamnă că criteriile lor sunt fie foarte puţin pretenţioase, fie anapoda.
— S‑ar putea să‑ţi fie cam greu să‑l convingi pe şeful poliţiei de acest lucru.
— Uneori pot fi extrem de convingător, micuţa mea.
— Dar chiar dacă îţi datorează un serviciu, oare poate redeschide cazul fără să aibă noi dovezi? O fi el şef, dar trebuie să respecte regulamentul, ca toţi ceilalţi.
— Ascultă, ar putea, cel puţin, să stea de vorbă cu şeriful din comitatul Napa.
— Iar şeriful Laurenski îi va debita aceeaşi poveste pe care a spus‑o aseară. Va susţine că Frye era acasă şi că făcea fursecuri sau ceva asemănător.
— Atunci şeriful e un dobitoc şi un incompetent, care a crezut pe cuvânt pe cineva din personalul casei lui Frye. Sau e un mincinos. Sau e de conivenţă cu Frye.
— Du‑te la şeful poliţiei cu această teorie şi ne va trimite pe amândoi la medic, să vadă dacă nu suferim de schizofrenie paranoică.
— Dacă nu‑i conving pe poliţişti să facă ceva, nu se lăsă Wally, atunci voi angaja o echipă bună de detectivi particulari.
— Detectivi particulari?
— Cunosc exact agenţia potrivită. Sunt buni profesionişti. Mult mai buni decât majoritatea poliţiştilor. Vor începe să facă cercetări în viaţa personală a lui Frye şi vor descoperi toate micile lui secrete. Vor aduce dovezile de care avem nevoie ca să redeschidem cazul.
— Dar nu costă mult?
— Facem cheltuielile pe din doua, răspunse el.
— Oh, nu.
— Oh, ba da.
— E foarte generos din partea ta, dar...
— Nu‑i deloc generos. Eşti un bun de mare preţ, micuţo. Deţin un procent din tine, prin urmare suma plătită unei echipe de detectivi particulari este doar o asigurare. Nu vreau decât să‑mi apăr interesele.
— Nici tu nu crezi ce spui, replică ea. Eşti generos, Wally. Dar deocamdată nu angaja pe nimeni. Celălalt poliţist despre care ţi‑am vorbit, locotenentul Clemenza, a spus că va trece pe aici în această după‑amiază ca să vadă dacă îmi mai amintesc unele lucruri. El pare să mă creadă, însă e nedumerit, fiindcă mărturia lui Laurenski creează o mare fisură în versiunea mea. Cred că Clemenza s‑ar folosi de cel mai mic pretext ca să redeschidă cazul. Să aşteptăm până discut cu el. Dacă situaţia va fi la fel de sumbră, vom angaja echipa de detectivi particulari despre care mi‑ai vorbit.
— Atunci... bine, încuviiinţă Wally, fără prea mare tragere de inimă. Între timp am să le spun să trimită un om la tine acasă, să te păzească.
— Wally, n‑am nevoie de gardă de corp.
— Pe dracu' n‑ai!
— Toată noaptea nu mi s‑a întâmplat nimic şi...
— Uite ce e, fetiţo, trimit pe cineva la tine. Şi cu asta, basta. Nu‑l contrazice pe Unchiul Wally. Dacă n‑ai să‑i dai voie înăuntru, va sta de pază la intrare, ca o strajă la castel.
— Zău că...
— Mai curând sau mai târziu, îi spuse Wally cu blândeţe, va trebui să te confrunţi cu faptul că nu poţi trece prin viaţă singură, numai cu tine însăţi. Nimeni nu poate. Nimeni, fetiţo. Din când în când, toţi trebuie să acceptăm o mână de ajutor. Ar fi trebuit să‑mi telefonezi aseară.
— N‑am vrut să te deranjez.
— Dar nu m‑ai fi deranjat, pentru numele lui Dumnezeu! Îţi sunt prieten. De fapt, m‑ai deranjat mult mai mult prin faptul că n‑ai vrut să mă deranjezi aseară. Fetiţo, e foarte bine să fii puternică, independentă şi să te bizui pe tine însăţi. Dar când exagerezi, când te izolezi astfel, e o palmă pentru toţi cei cărora le pasă de tine. Şi‑acum, ai să‑i deschizi omului trimis de mine ca să te păzească?
Ea oftă.
— OK.
— Bun. Va fi acolo în cel mult o oră. Promiţi să‑mi telefonezi de îndată ce stai de vorbă cu Clemenza?
— Promit.
— Pe cuvântul tău?
— Pe cuvântul meu.
— Ai dormit azi‑noapte?
— Spre marea mea surprindere, da.
— Dacă nu te‑ai odihnit destul, încearcă să aţipeşti puţin după‑amiază, o sfătui el.
Hilary râse.
— Ai fi o mamă minunată la evrei.
— Poate trec diseară să‑ţi aduc o oală mare cu supă de pui. La revedere, draga mea
— La revedere, Wally. Îţi mulţumesc că m‑ai sunat.
Puse receptorul în furcă şi se uită la scrinul pus în faţa uşii. După noaptea fără incidente, baricada părea ridicolă. Wally avea dreptate: cea mai bună soluţie era să angajeze gărzi de corp permanente şi să pună pe urmele lui Frye o echipă de detectivi particulari de prima mână. Planul ei iniţial de a face faţă situaţiei era, pur şi simplu, ridicol. Nu‑şi putea baricada ferestrele cu scânduri, nu se putea juca de‑a Bătălia de la Alamo cu Frye.
Se dădu jos din pat, îşi puse halatul de mătase şi se duse la scrin. Scoase pe rând sertarele şi le puse deoparte. Când mobila înaltă rămase destul de uşoară, ca să poată fi mutată din loc, Hilary o trase de lângă uşă, aşezând‑o la loc pe semnele de pe covor care marcau locul în care stătuse până cu o seară în urmă. Puse la loc sertarele.
Se duse la noptieră, luă cuţitul şi zâmbi trist, dându‑şi seama cât fusese de naivă. O luptă corp la corp cu Bruno Frye? Să se lupte cu un maniac, folosindu‑se de un cuţit? Cum îşi închipuise că ar fi avut vreo şansă într‑o înfruntare atât de inegală? Frye era mult mai puternic decât ea. Avusese mare noroc cu o noapte în urmă că reuşise să scape din mâinile lui. Din fericire, atunci avea pistolul. Dar dacă ar fi încercat să‑i ţină piept cu cuţitul, el ar fi tăiat‑o bucăţele.
Intenţionând să ducă cuţitul înapoi la bucătărie şi să se îmbrace până când avea să vină garda de corp, se apropie de uşa dormitorului, o descuie, o deschise, făcu un pas pe coridor şi în clipa următoare scoase un ţipăt, în aceeaşi secundă în care Bruno Frye o înşfăcă şi o izbi de perete. Capul i se lovi de zid cu o pocnitură sonoră, şi Hilary se luptă să‑şi învingă senzaţia de leşin care‑i întuneca vederea. Frye îi prinse gâtul cu mâna dreaptă, pironind‑o pe loc. Cu stânga îi sfâşie halatul şi începu să‑i frece sânii goi, rânjind obscen şi numind‑o căţea şi târfă.
Probabil ascultase discuţia avută la telefon cu Wally, probabil ştia că poliţia îi luase pistolul, fiindcă nu se temea de ea câtuşi de puţin. Hilary nu‑i pomenise nimic lui Wally despre cuţit, şi Frye nu era pregătit pentru această armă. Hilary înfipse lama lungă de zece centimetri în pântecele lui tare şi musculos. Câteva secunde el păru să nu‑şi dea seama. Îşi luă mâna de pe sânii ei şi încercă să‑i strecoare degetele în vagin. În clipa în care ea smulse cuţitul din rană, îl fulgeră o durere arzătoare. Ochii i se măriră şi scoase un urlet ascuţit. Hilary înfipse din nou cuţitul în el, de astă dată mai sus şi lateral, chiar sub coaste. Brusc, chipul lui deveni livid şi unsuros ca o bucată de slănină. Urlă, îi dădu drumul din strânsoare şi se trase câţiva paşi în spate, clătinându‑se pe picioare, până când se izbi de peretele opus, trântind un tablou la podea.
Dându‑şi seama ce făcuse, pe Hilary o năpădi o violentă senzaţie de greaţă. Totuşi, nu dădu drumul cuţitului din mână, ci rămase pregătită să‑l înjunghie încă o dată, dacă s‑ar fi apropiat de ea.
Bruno Frye privi uimit în jos, la răni. Lama se înfipsese adânc. O şuviţă subţire de sânge se prelingea din rană, întinzându‑se rapid pe pulover şi pe pantaloni.
Hilary nu aşteptă ca expresia lui de uimire să se preschimbe într‑una de furie şi durere. Alergă în camera de oaspeţi, trânti uşa după ea şi o încuie. Timp de jumătate de minut ascultă gemetele surde ale lui Frye, blestemele şi mişcările lui stângace, întrebându‑se dacă îi mai rămăsese atâta putere cât să spargă uşa. I se păru că‑l aude păşind greoi pe coridor, spre scară, dar nu putea fi sigură. Alergă la telefon. Cu mâinile tremurânde şi nepătate de sânge, ridică receptorul şi formă numărul centralei, cerând legătura cu poliţia.

Căţeaua! Căţea afurisită!
Frye îşi strecură o mână pe sub puloverul galben, apăsân‑du‑şi rana de jos, cea din pântece, care sângera cel mai tare. Îşi ţinu lipite marginile tăieturii cum putu mai bine, încercând să oprească viaţa care se scurgea din el. Simţi sângele cald prelingându‑se pe la cusăturile mănuşii şi mânjindu‑i degetele.
Nu‑l durea aproape deloc. Simţea numai o vagă arsură în stomac. Un curent electric pe partea stângă. Un zvâcnet uşor şi ritmic, simultan cu bătăile inimii. Atât şi nimic mai mult.
Cu toate acestea, ştia că rana era gravă şi că starea lui se va înrăutăţi din clipă în clipă. Se simţea slăbit şi neputincios. Puterea lui neobişnuită îl părăsise brusc şi total.
Ţinându‑şi pântecele cu o mână, se prinse de balustradă cu cealaltă şi coborî primele trepte, la fel de înşelătoare ca într‑o casă a groazei din parcul de distracţii, părând că se leagănă şi‑i fug din faţa ochilor. Când ajunse jos, era leoarcă de transpiraţie.
Afară, lumina soarelui îi înţepă ochii. Era mai strălucitor decât oricând, un soare monstruos, care umplea cerul şi‑l ardea fără cruţare. Avea senzaţia că strălucirea lui îi pătrundea prin pleoape, aprinzând mici focuri pe toată suprafaţa creierului.
Se îndoi de mijloc, blestemând, şi se târî pe trotuar până ajunse la furgoneta fumurie. Se săltă cu greu pe scaunul de la volan şi trase portiera, de parcă ar fi cântărit cinci tone.
Conduse cu o mână, coti la dreapta pe Wilshire Boulevard, se îndreptă spre Sepulveda şi viră la stânga în căutarea unei cabine telefonice mai ferite. Simţea fiecare denivelare din asfalt ca o lovitură în plexul solar. Din când în când, maşinile din jurul lui păreau că se întind, se ondulează şi se umflă, de parcă ar fi fost făcute dintr‑un material elastic, iar el era nevoit să se concentreze, ca să le readucă la forme mai familiare.
Oricât de tare îşi apăsa rana, sângele continua să i se scurgă din trup. Arsura din pântece deveni mai ascuţită. Zvâcnetul ritmic era acum o înţepătură ascuţită. Dar durerea insuportabilă pe care o aştepta încă nu se instalase.
Conduse pe Sepulveda, care părea că nu se mai sfârşeşte şi, în sfârşit, găsi telefonul public pe care‑l căuta. Cabina se afla în colţul cel mai îndepărtat al parcării unui supermagazin, la vreo sută de metri de magazin.
Parcă microbuzul pieziş, ascunzând cabina telefonică de ochii celor din magazin şi de automobiliştii care treceau pe Sepulveda. Nu era o cabină propriu‑zisă, ci un simplu paravan de plastic care, teoretic, asigura o excelentă izolare fonică, dar care, în realitate, nu oferea protecţie împotriva zgomotului din jur, însă, cel puţin, părea în stare de funcţionare şi era destul de izolat. În spatele lui se înălţa un gard mare de ciment, care despărţea terenul supermagazinului de un teren cu locuinţe. În dreapta se găseau câteva tufişuri şi doi palmieri pitici, care ascundeau telefonul de strada laterală care făcea legătura cu Sepulveda. Era puţin probabil ca cineva să‑l vadă îndeajuns de bine cât să‑şi dea seama că era rănit; Frye nu avea nevoie de curioşi prin preajmă.
Se căzni să treacă pe locul de lângă şofer şi coborî pe portiera din dreapta. Privi în jos la dâra roşie şi vâscoasă care i se prelingea printre degete şi simţi că‑l cuprinde ameţeala. Se uită repede în altă parte. Nu avea de făcut decât trei paşi până la telefon, dar fiecare dintre ei părea lung de un kilometru.
Nu‑şi amintea numărul cartelei telefonice de credit, cândva la fel de cunoscut ca şi data naşterii, aşa că sună direct în Napa Valley.
Centralista repetă apelul de şase ori.
— Alo?
— O convorbire cu taxă inversă din partea lui Bruno Frye, pentru oricine se întâmplă să răspundă. Acceptaţi convorbirea?
— Vă rog să‑mi faceţi legătura.
Se auzi un păcănit uşor şi centralista ieşi de pe fir.
— Sunt rănit grav. Cred... că sunt pe moarte, îi spuse Frye bărbatului din comitatul Napa.
— Oh, Iisuse, nu. Nu!
— Va trebui să... chem o ambulanţă, continuă Frye. Şi... şi atunci toată lumea va afla adevărul.
Discutară un minut, amândoi speriaţi şi neştiind ce să facă.
Deodată, Frye simţi cum ceva cedează înăuntrul lui. Ceva se destinsese ca un un arc.
Ca o pungă cu apă care plesneşte. Scoase un ţipăt de durere.
Bărbatul din Napa ţipă la rândul lui, cuprins de milă, ca şi cum ar fi simţit şi el durerea.
— Trebuie... să chem o ambulanţă, repetă Frye.
Închise telefonul.
Sângele i se prelinsese pe cracul pantalonilor până pe pantofi şi acum se scurgea pe asfalt.
Ridică din nou receptorul şi‑l puse pe tăblia de metal de lângă aparat. Alese o monedă de zece cenţi de pe tăblie, unde îşi pusese mărunţişul din buzunar, dar degetele refuzau să‑l asculte. O scăpă din mână şi o urmări cu o privire prostească, în timp ce moneda se rostogolea pe asfalt. Găsi altă fisă. O ţinu cât putu de strâns. O apucă de parcă ar fi fost un disc de plumb, mare cât o roată de maşină, şi, în sfârşit, o introduse în lăcaşul ei. Încercă să formeze 0. Nu mai avea putere nici pentru o mişcare atât de simplă. Braţele lui musculoase, umerii laţi, pieptul uriaş, spinarea puternică, pântecele tare, coapsele vânjoase nu‑l mai ascultau.
Nu putea telefona, nu putea nici să se mai ţină pe picioare. Căzu, se rostogoli pe asfalt şi rămase, zăcând, cu faţa în jos.
Nu se putea mişca.
Nu vedea nimic. Era orb.
În faţa ochilor avea doar întuneric de smoală.
Era înspăimântat.
Încercă să‑şi spună că şi el se va ridica din morţi, la fel cum făcuse Katherine. Mă voi întoarce şi voi pune mâna pe ea, se gândi. Mă voi întoarce. Dar, în adâncul sufletului, nu credea o iotă.
Cum zăcea acolo, cu mintea treptat golită de gânduri, avu un surprinzător moment de luciditate şi se întrebă dacă nu cumva se înşelase crezând că Katherine se întorcea din morţi. Nu cumva ucisese femei care doar îi semănau? Femei nevinovate? Nu cumva era nebun?
O nouă explozie de durere îi spulberă gândul, aruncându‑l din nou în bezna sufocantă care îl înconjura.
Simţi cum ceva se mişcă pe trupul lui.
Ceva se târa pe trupul lui.
Pe braţele şi pe picioarele lui.
Pe faţă.
Încercă să ţipe. Nu putea.
Auzi şoaptele.
Nu!
Intestinele i se revărsară afară.
Şoaptele crescură într‑un cor şuierător şi‑l purtară cu ele, asemenea unui râu negru şi învolburat.

Joi dimineaţă, Tony Clemenza şi Frank Howard dădură de urma lui Jilly Jenkins, un vechi prieten al lui Bobby Valdez "Îngerul". Jilly îl văzuse pe violatorul şi asasinul cu faţă de copil în luna iulie, dar nu‑l mai întâlnise de atunci. În perioada aceea Bobby tocmai îşi părăsise slujba de la Spălătoria Vee Vee Gee de pe Olympic Boulevard. Jilly nu ştia mai mult de atât.
Vee Vee Gee era o clădire mare cu ornamente din stuc, cu un nivel, datând de la începutul anilor '50, când o întreagă pleiadă de arhitecţi ignoranţi din Los Angeles se gândiseră să combine, pentru prima oară, un simulacru de stil spaniol cu funcţionalitatea unei fabrici. Tony nu reuşise niciodată să înţeleagă cum se întâmpla că până şi arhitecţii cei mai lipsiţi de sensibilitate reuşeau să vadă frumuseţe într‑un hibrid atât de grotesc. Acoperişul de ţiglă roşie‑portocalie era înţesat cu zeci de hornuri de cărămidă şi guri de aerisire din tablă ondulată, dintre care abia dacă jumătate scoteau aburi. Ferestrele rustice aveau cadre grosolane din lemn închis la culoare, ca la locuinţa unui terrateniente bogat şi influent, însă sticla geamurilor de fabrică era dublată cu plasă de sârmă. În locul verandelor existau pasarele de încărcare. Zidurile erau drepte, cu colţuri ascuţite, clădirea având, întrucâtva, aspectul unei cutii — spre deosebire de muchiile rotunjite şi arcadele graţioase ale arhitecturii spaniole autentice. Clădirea arăta ca o prostituată bătrână, îmbrăcată în haine mai elegante decât fusese obişnuită să poarte şi care încerca cu disperare să se dea drept mare cucoană.
— Mă întreb de ce‑au ridicat‑o, spuse Tony, coborând din maşina fără însemnele poliţiei şi închizând portiera.
— Ce să ridice? întrebă Frank.
— De ce‑au construit clădiri atât de urâte? Ce rost aveau?
Frank clipi.
— Ce‑i aşa urât la ele?
— Pe tine nu te supără cum arată?
— E o curăţătorie. Nu avem nevoie de curăţătorii?
— Tu ai vreun arhitect în familie?
— Arhitect? Nu, răspunse Frank. De ce?
— Mă întrebam şi eu.
— Vezi tu, uneori e tare greu să te înţeleagă omul.
— Nu eşti primul care‑mi spune asta, replică Tony.
În biroul de la stradă cerură să vorbească cu proprietarul, Vincent Garamalkis, şi fură întâmpinaţi cu o răceală neobişnuită. Secretara deveni de‑a dreptul ostilă. Curăţătoria Vee Vee Gee plătise patru amenzi în patru ani fiindcă angajase necunoscuţi fără acte de identitate. Secretara era convinsă că Tony şi Frank veneau din partea Serviciului de Imigrări. Se mai îmbună puţin văzându‑le legitimaţia de poliţişti ai oraşului Los Angeles, dar nu se arătă binevoitoare decât după ce Tony reuşi s‑o convingă că nu‑i interesa câtuşi de puţin naţionalitatea lucrătorilor de la Vee Vee Gee. În cele din urmă, femeia recunoscu, fără prea mare entuziasm, că domnul Garamalkis se găsea în clădire. Tocmai se pregătea să‑i conducă la el când sună telefonul, aşa că femeia le dădu câteva instrucţiuni grăbite şi‑i rugă să se descurce singuri.
Enorma sală principală a curăţătoriei mirosea a săpun, apret şi abur. Era o încăpere umedă, fierbinte şi zgomotoasă. Maşinile de spălat industriale duduiau, bâzâiau şi fâşâiau. Uscătoare uriaşe zbârnâiau şi huruiau monoton. Pocnetul şi şuieratul aparatelor automate de împăturit îi dădea lui Tony senzaţia că i se strepezesc dinţii. Cei mai mulţi lucrători care descărcau cărucioarele cu rufe, bărbaţii voinici care introduceau hainele în maşini şi femeile care puneau etichete cu numere la două şiruri de mese lungi vorbeau între ei tare şi repede în spaniolă. În timp ce Tony şi Frank străbăteau sala, zarva se domoli puţin. Muncitorii încetară să mai vorbească şi‑i priviră bănuitori.
Vincent Garamalkis se găsea la un birou uzat, în celălalt capăt al uriaşei săli. Biroul era montat pe o platformă înaltă de un metru, astfel ca şeful să‑şi poată supraveghea angajaţii. Văzându‑i că se apropie, Garamalkis se ridică şi veni până la marginea platformei. Era un bărbat scund şi îndesat, cu un început de chelie, cu trăsături aspre şi ochi căprui şi blânzi, care nu se potriveau deloc cu restul chipului. Îi aşteptă cu mâinile în şolduri, ca şi cum le‑ar fi dat a înţelege că nu puteau urca până la el.
— Suntem de la poliţie, spuse Frank, arătându‑i legitimaţia.
— Da, încuviinţă Garamalkis.
— Nu de la Imigrări, îl linişti Tony.
— De ce mi‑aş face probleme cu Serviciul de Imigrări? întrebă sfidător Garamalkis.
— Secretara dumneavoastră îşi făcea probleme, replică Frank. Garamalkis îi privi încruntat de sus în jos.
— Sunt curat. Nu angajez decât cetăţeni americani şi străini cu acte de identitate.
— Bineînţeles, replică Frank. Iar urşii nu‑şi mai fac nevoile în pădure.
— Uitaţi ce este, interveni Tony, zău că puţin ne pasă de unde vin muncitorii dumneavoastră.
— Atunci ce doriţi?
— Am vrea să vă punem câteva întrebări.
— Despre ce?
— Despre omul acesta, răspunse Frank, întinzându‑i cele trei fotografii cu Bobby Valdez.
Garamalkis aruncă o privire la ele.
— Ce‑i cu el?
— Îl cunoaşteţi? întrebă Frank.
— De ce?
— Am vrea să dăm de urma lui.
— Pentru ce?
— Se ascunde de poliţie.
— Ce a făcut?
— Uitaţi ce este, începu Frank, sătul de reacţia posomorâtă a omului din faţa lui. Eu pot să vă şi oblig să‑mi răspundeţi. Putem purta discuţia aceasta aici sau în oraş. Iar dacă vă încăpăţânaţi să nu răspundeţi, putem apela la Serviciul de Imigrări. Puţin ne pasă dacă angajaţi câţiva mexicani, dar, dacă nu ne ajutaţi, vom avea grijă să ajungeţi după gratii. Aţi priceput? Aţi auzit ce‑am spus?
— Domnule Garamalkis, interveni Tony, tatăl meu a emigrat din Italia. A venit în această ţară cu acte în regulă şi, în cele din urmă, a primit cetăţenia. Totuşi, o dată a avut necazuri cu cei de la Serviciul de Imigrări. Nu era decât o greşeală strecurată în evidenţa lor, o încurcătură birocratică. Cu toate acestea, l‑au hăituit mai mult de cinci săptămâni. Îl căutau la serviciu şi făceau vizite inopinate acasă, la ore neobişnuite. I‑au cerut acte şi dovezi, iar când tata le‑a arătat aceste acte, i‑au spus că erau false. L‑au ameninţat. De nenumărate ori. Ba chiar i‑au întocmit acte de deportare, înainte ca problema să fie clarificată. Tata a fost nevoit să angajeze un avocat, lucru pe care cu greu şi l‑a permis, iar mama a fost cu nervii la pământ până când totul s‑a lămurit. Vedeţi, deci, că nu am nici o simpatie pentru Serviciul de Imigrări. Prin urmare, n‑aş mişca un deget ca să‑i pun pe urmele dumneavoastră. N‑aş mişca un deget, domnule Garamalkis.
Omuleţul cel îndesat privi o clipă în jos, spre Tony, apoi clătină din cap şi oftă.
— Nu‑i aşa că‑ţi toacă nervii? Acum un an sau doi, când toţi studenţii aceia din Iran ne dădeau de furcă aici, în Los Angeles, răsturnând maşini şi încercând să dea foc la case, Serviciul de Imigrări nici nu s‑a gândit să‑i dea afară din ţară. La dracu', nici vorbă! Funcţionarii lor erau prea ocupaţi să‑mi hărţuiască lucrătorii. Oamenii pe care‑i angajez eu nu dau foc la case. Nu răstoarnă maşini şi nu aruncă cu pietre în poliţişti. Sunt oameni cumsecade şi muncitori. Nu vor decât să câştige o pâine. Să‑şi asigure o existenţă, aşa cum nu pot avea la sud de graniţă. Şi ştiţi de ce Serviciul pierde atâta vreme umblând după ei? Să vă spun eu, că am înţeles motivul. Fiindcă mexicanii nu opun rezistenţă. Nu sunt fanatici politici sau religioşi, cum sunt o mare parte dintre iranieni. Nu sunt ţicniţi, nu sunt periculoşi. E mult mai sigur şi mai simplu pentru cei de la Imigrări să umble după aceşti oameni, fiindcă, în general, îi pot ridica fără proteste. Ah, sistemul nostru e o ruşine.
— Înţeleg punctul dumneavoastră de vedere, spuse Tony. Aşadar, dacă aţi avea amabilitatea să vă uitaţi puţin la aceste fotografii...
Dar Garamalkis nu era încă pregătit să răspundă la întrebări. Mai avea de spus câteva lucruri.
— Acum patru ani, îl întrerupse el pe Tony, am fost amendat pentru prima oară. Motivele obişnuite. Câţiva dintre angajaţii mei mexicani nu aveau carte verde. Alţii aveau, dar era expirată. După ce am lămurit lucrurile la tribunal, am decis ca din acel moment să procedez conform legii. Să angajez doar mexicani cu carte verde valabilă. Iar dacă nu găseam destui din aceştia, intenţionam să angajez cetăţeni americani. Şi ştiţi ceva? Am fost un prost. Am fost un prost să‑mi închipui că puteam să‑mi ţin afacerea pe picioare în felul acesta. Vedeţi dumneavoastră, celor mai mulţi dintre lucrătorii mei nu‑mi permit să le plătesc decât salariul minim. Chiar şi acesta, cu mare efort. Problema este că americanii nu acceptă să lucreze pentru un salariu minim. Dacă eşti cetăţean american, poţi câştiga mai bine din ajutorul de şomaj decât dintr‑o slujbă plătită cu salariul minim. În plus, pentru ajutorul de şomaj nu plăteşti impozit. Prin urmare, vreme de vreo două luni am umblat înnebunit după muncitori, încercând să menţin curăţătoria în programul ei normal. Am fost la un pas de a face infarct. Vedeţi dumneavoastră, clientela mea numără hoteluri, moteluri, restaurante, frizerii... şi toţi vor să‑şi ia lucrurile înapoi cât mai repede şi la data programată. Dacă n‑aş fi început să angajez din nou mexicani, aş fi dat faliment.
Frank nu voia să mai audă şi restul. Tocmai se pregătea să spună o vorbă usturătoare, dar Tony îi puse o mână pe umăr şi‑l apăsă uşor, îndemnându‑l să aibă răbdare.
— Sigur, continuă Garamalkis, înţeleg să nu dai emigraţilor ajutor de şomaj, asistenţă medicală gratuită şi altele asemenea, dar nu înţeleg de ce să‑i deportezi, când ei acceptă slujbe pe care nu le acceptă nimeni. E ridicol. E o ruşine. Oftă din nou, se uită la fotografiile cu Bobby Valdez pe care le ţinea în mână şi spuse: Da, îl cunosc pe tip.
— Am auzit că a lucrat aici.
— Aşa e.
— Când?
— Cred că pe la începutul verii. În mai. Şi o parte a lunii iunie.
— După ce a fugit de poliţistul care‑l supraveghea, îi spuse Frank lui Tony.
— Asta nu ştiu, zise Garamalkis.
— Cum v‑a spus că se numeşte? întrebă Tony.
— Juan.
— Şi numele de familie?
— Nu mai ţin minte. N‑a stat decât vreo lună jumătate. Dar trebuie să figureze în acte.
Garamalkis coborî de pe platformă şi‑i conduse prin sala mare, prin abur şi miros de detergent, sub privirile bănuitoare ale lucrătorilor. Ajungând în biroul de la intrare, Garamalkis îi ceru secretarei să verifice registrele şi, în câteva minute, ea găsi statul de plată pe care‑l căuta. Bobby îşi dăduse numele de Juan Mazquezza. Adresa era pe La Brea Avenue.
— Chiar a locuit în apartamentul acela? întrebă Frank.
Garamalkis ridică din umeri.
— Nu era o muncă importantă, care să necesite o verificare a datelor personale.
— V‑a spus de ce a vrut să plece?
— Nu.
— V‑a spus unde se ducea?
— Nu sunt maică‑sa.
— Vreau să ştiu dacă intenţiona să se angajeze în altă parte.
— Nu. A plecat, pur şi simplu.
— Dacă nu‑l găsim pe Mazquezza la această adresă, spuse Tony, am vrea să ne întoarcem să discutăm cu lucrătorii dumneavoastră. Poate vreunul dintre ei a reuşit să‑l cunoască mai bine. Poate mai are prieteni printre ei.
— Vă puteţi întoarce dacă doriţi, spuse Garamalkis. Dar nu va fi uşor să staţi de vorbă cu oamenii mei.
— De ce?
— Mulţi dintre ei nu vorbesc englezeşte, zâmbi el.
Tony zâmbi larg şi spuse:
— Yo leo, escribo y hablo español.
— Ah! exclamă surprins Garamalkis.
Secretara le făcu o copie după statul de plată, şi Tony îi mulţumi lui Garamalkis pentru ajutor.
Urcară în maşină. Frank se încadră în trafic, pornind spre La Brea Avenue.
— Trebuie să las totul în seama ta, spuse el.
— Ce anume? întrebă Tony.
— Ai obţinut informaţia mult mai repede decât aş fi reuşit eu.
Tony rămase surprins de compliment. Pentru prima oară în cele trei luni de când erau colegi Frank recunoştea că sistemul partenerului său dădea rezultate.
— Păcat că n‑am şi eu ceva din stilul tău, continuă Frank. Îţi dai seama că nu în totalitate. Rămân la părerea mea că de cele mai multe ori tot sistemul meu e mai bun. Dar din când în când întâlnim pe câte unul care nu s‑ar lăsa înduplecat de mine în vecii vecilor. Şi totuşi, tu reuşeşti să scoţi totul de la el într‑un minut. Da, da, aş vrea să am şi eu ceva din blândeţea ta.
— Poţi proceda la fel.
— Eu, nu. Nici vorbă.
— Bineînţeles că poţi.
— Tu ştii cum să iei omul, spuse Frank. Eu, nu.
— Poţi învăţa.
— Nu. Ne descurcăm destul de bine şi aşa. Reprezentăm exact cuplul poliţistul bun şi poliţistul rău, numai că noi nu ne jucăm rolurile. În cazul nostru, e vorba de firea fiecăruia.
— Dar tu nu eşti un poliţist rău.
Frank nu răspunse. În timp ce aşteptau la semafor, i se adresă lui Tony:
— Mai trebuie să‑ţi spun un lucru, care n‑o să‑ţi placă.
— Să vedem, îl îndemnă Tony.
— În legătură cu femeia de aseară.
— Hilary Thomas?
— Da. Ţi‑a căzut cu tronc, aşa‑i?
— Păi... da. Părea o fată drăguţă.
— Nu asta am vrut să spun. Mă refer la faptul că ţi‑a plăcut. Te‑a pus pe foc.
— Oh, nu. Arăta bine, însă n‑am...
— Nu face pe nevinovatul cu mine. Am văzut cum te uitai la ea.
Semaforul se schimbă în verde.
Merseră în tăcere cale de un cvartal.
În cele din urmă, Tony spuse:
— Ai dreptate. Nu mă aprind după prima femeie care‑mi iese în cale. Ştii asta foarte bine.
— Uneori îmi vine să cred că eşti eunuc.
— Hilary Thomas e... altfel. Nu‑i vorba doar de cum arată. Desigur, e o femeie superbă, dar asta nu‑i tot. Îmi place cum se mişcă, cum se poartă. Îmi place s‑o ascult vorbind. Nu doar timbrul vocii ei. Mai e ceva. Îmi place cum se exprimă. Îmi place cum gândeşte.
— Şi mie îmi place cum arată, spuse Frank, dar mă lasă rece modul ei de a gândi.
— N‑a minţit, spuse Tony.
— Ai auzit ce‑a spus şeriful...
— Poate că Hilary nu şi‑a dat seama exact ce i s‑a întâmplat, însă n‑a scornit toată povestea din senin. Probabil, a văzut pe cineva care semăna cu Frye şi...
— Ai ajuns la ceea ce voiam să‑ţi spun şi te‑am avertizat că n‑o să‑ţi placă, îl întrerupse Frank.
— Te ascult.
— Indiferent cât ţi s‑au aprins călcâiele după ea, n‑ai nici o scuză pentru ce mi‑ai făcut mie aseară.
Tony îl privi nedumerit.
— Ce ţi‑am făcut?
— Se presupune că într‑o astfel de situaţie trebuie să‑ţi sprijini colegul.
— Nu înţeleg.
Frank se înroşise. Nu se uita la Tony. Privea ţintă strada din faţa lui.
— Aseară, în timp ce‑i puneam întrebări, i‑ai luat apărarea în faţa mea în câteva rânduri.
— Frank, n‑am vrut să...
— Ai încercat să mă opreşti să urmez un şir de întrebări despre care ştiam că sunt importante.
— Mi s‑a părut că eşti prea aspru cu ea.
— Atunci ar fi trebuit să‑mi dai a înţelege ce părere ai într‑un mod mult mai subtil decât ai făcut‑o. Din ochi. Cu un gest, cu o atingere de mână. Aşa cum procedezi de fiecare dată. Dar în prezenţa ei te‑ai năpustit la mine ca un cavaler în zale.
— Trecuse printr‑o încercare grea şi...
— Rahat! i‑o tăie Frank. Nu trecuse prin nici o încercare. A inventat toată povestea!
— Rămân în continuare de altă părere.
— Fiindcă gândeşti cu ce‑ai în pantaloni, nu cu capul.
— Frank, nu‑i adevărat. Şi nu‑i cinstit din partea ta.
— Dacă ai crezut că mă purtam prea aspru, de ce nu m‑ai tras deoparte ca să mă întrebi ce urmăream?
— Dar te‑am întrebat, pentru numele lui Dumnezeu! izbucni Tony, înfuriindu‑se fără voia lui. Te‑am întrebat imediat ce ai telefonat la secţie, cât timp ea era încă pe peluză şi discuta cu reporterii. Voiam să ştiu ce‑ai aflat, dar tu n‑ai vrut să‑mi spui.
— Nu mi‑am închipuit că mă asculţi, replică Frank. Deja ţi se scurgeau ochii după ea, ca unui puştan îndrăgostit.
— E o prostie şi ştii asta foarte bine. Sunt un poliţist la fel de bun ca tine. Nu amestec sentimentele cu munca. Însă ştii ceva? Am impresia că tu faci asta.
— Ce fac?
— Tu eşti acela care uneori laşi sentimentele personale să intervină în munca ta, continuă Tony.
— Ce dracu' vrei să spui?
— Ai obiceiul să‑mi ascunzi informaţiile când afli ceva extrem de valoros, preciză Tony. Şi dacă stau să mă gândesc... procedezi astfel numai când e la mijloc o femeie şi când poţi folosi informaţia respectivă ca s‑o răneşti, s‑o îngenunchezi, s‑o faci să plângă. Îmi ascunzi informaţia, apoi o lansezi împotriva femeii pe neaşteptate, în modul cel mai abject cu putinţă.
— Întotdeauna obţin ceea ce caut.
— De regulă, există un mod mai simplu şi mai elegant de a afla.
— Adică modul tău.
— Acum două minute ai recunoscut că dă rezultate. Frank nu spuse nimic. Privea furios maşinile din faţa lui. Să ştii, Frank, că orice ţi‑ar fi făcut soţia ta la divorţ, oricât de mult te‑ar fi rănit, nu‑i un motiv ca să urăşti toate femeile care‑ţi ies în cale.
— Nu le urăsc.
— Poate nu conştient. Dar în subconştient...
— Mai slăbeşte‑mă cu tâmpeniile tale freudiene.
— OK. Bine, se învoi Tony. Dar, în acest caz, facem schimb de acuzaţii. Mi‑ai spus că aseară am procedat neprofesionist. Iar eu am replicat că tu ai procedat neprofesionist. Suntem chit.
Frank coti şi intră pe La Brea Avenue.
Opriră la alt semafor.
Lumina se făcu verde, şi continuară să înainteze ca melcul prin circulaţia din ce în ce mai intensă.
Timp de câteva minute nici unul nu scoase un cuvânt.
Apoi Tony zise:
— Indiferent ce defecte sau slăbiciuni ai avea, eşti un poliţist al dracului de bun. Frank îi aruncă o privire uimită. Vorbesc serios, întări Tony. Între noi au existat neînţelegeri. De multe ori nu ne potrivim. Poate nu vom reuşi să lucrăm bine împreună. Poate că fiecare din noi va trebui să solicite un nou partener. Dar, în esenţă, e vorba doar de o diferenţă de personalitate. Deşi eşti de vreo trei ori mai dur cu oamenii decât e necesar, eşti foarte bun în meseria ta.
Frank îşi drese glasul.
— Păi... la fel şi tu.
— Mulţumesc.
— Numai că uneori eşti prea... dulce.
— Iar tu poţi fi o acritură uneori.
— Vrei să ceri un nou coleg?
— Încă nu ştiu.
— Nici eu.
— Dacă nu reuşim să ne înţelegem, e prea periculos să rămânem împreună. Partenerii care se stresează reciproc îşi riscă viaţa unul altuia.
— Ştiu, răspunse Frank. Lumea e plină de idioţi, de derbedei şi de fanatici care poartă arme. Trebuie să lucrezi cu colegul ca şi cum ar fi o parte din tine, un al treilea braţ. Altfel rişti mult să fii pus la pământ.
— În concluzie, ar trebui să ne gândim serios dacă ne potrivim unul cu celălalt.
— Da, încuviinţă Frank.
Tony începu să se uite după numerele de pe clădirile pe lângă care treceau.
— Cred că suntem pe aproape.
— Se pare că aceea e casa, arătă Frank.
Adresa lui Juan Mazquezza de pe statul de plată al Curăţătoriei Vee Vee Gee era un bloc cu şaisprezece apartamente, înconjurat de o grădină şi situat într‑un cvartal dominat în mare parte de interese comerciale: puncte de depanare, un mic motel, un magazin de anvelope, o băcănie cu program non‑stop. De departe, apartamentele păreau noi şi destul de scumpe, dar privindu‑le mai îndeaproape, Tony descoperi urme de decrepitudine şi neglijenţă. Zidurile exterioare aveau nevoie să fie văruite, erau crăpate şi zgâriate. Scările, balustradele şi uşile de lemn se cereau vopsite. O pancartă pusă la intrare anunţa că locul se numea Apartamentele Las Palmeras. Panoul fusese lovit de o maşină şi era deformat vizibil, însă nimeni nu se grăbise să‑l înlocuiască. Las Palmeras arăta bine de la distanţă, fiindcă era înconjurat de verdeaţă, care‑i ascundea o parte din defecte şi îndulcea muchiile ştirbite. Dar chiar şi ambianţa, studiată mai îndeaproape, trăda decrepitudinea blocului Las Palmeras: tufişurile nu erau tunse de multă vreme, copacii creşteau la voia întâmplării, iar tufele aveau mare nevoie de îngrijire.
Modelul din Las Palmeras putea fi rezumat printr‑un singur cuvânt: tranziţie. Puţinele maşini din parcare întăreau această impresie. Se vedeau două maşini noi, potrivit de scumpe, strălucitoare şi îngrijite cu dragoste. Fără îndoială că aparţineau tinerilor şi tinerelor cu o perspectivă optimistă asupra vieţii, care vedeau în maşini un semn că s‑au realizat. Ceva mai departe se afla un vechi Ford uzat şi ruginit, cu o anvelopă spartă, aplecat pe o parte, nefolosit şi inutilizabil. Lângă Ford se găsea un Mercedes vechi de opt ani, spălat şi lustruit, dar uzat: pe o aripă din spate se vedea o adâncitură provocată de rugină. În vremuri mai bune proprietarul îşi permisese să cumpere o maşină în valoare de douăzeci şi cinci de mii de dolari, în timp ce în prezent se părea că nu reuşea să facă rost de cei două sute de dolari necesari pentru reparaţii. Las Palmeras era un loc pentru persoane în tranziţie. Pentru unii dintre ei era o escală în ascensiunea spre cariere excelente şi atrăgătoare. Pentru alţii era un loc nesigur pe buza unei stânci, ultimul refugiu respectabil înaintea unei triste şi inevitabile prăbuşiri în ruină totală.
În timp ce Frank parca lângă locuinţa administratorului, Tony îşi dădu seama că Las Palmeras reprezenta o metaforă pentru întreg oraşul Los Angeles. Oraşul îngerilor era poate cel mai faimos pământ al făgăduinţei cunoscut vreodată de omenire. Pe aici treceau sume fabuloase de bani, aici existau mii de feluri de a câştiga un cont gras în bancă. Los Angeles oferea suficiente poveşti de succes cât să umple un cotidian. Însă această uluitoare afluenţă crea în acelaşi timp şi o diversitate de instrumente ale autodistrugerii, punându‑le la îndemâna tuturor. La Los Angeles orice drog putea fi găsit şi cumpărat mai simplu şi mai rapid decât la Boston sau New York, la Chicago sau Detroit. Cocaină, haşiş, heroină, marijuana, amfetamine, barbiturice, LSD, PCP... Oraşul era un supermagazin al consumatorilor de droguri. Şi sexul era mai liber. Principiile şi sensibilităţile victoriene se năruiseră în Los Angeles mai repede decât în restul ţării, în parte fiindcă aici era nucleul afacerilor cu muzică rock, din care sexul făcea parte integrantă. Dar existau şi alţi factori, mult mai importanţi, care contribuiseră la dezlănţuirea poftelor trupeşti ale californianului de rând. Clima avea şi ea o influenţă; zilele calde şi uscate, lumina subtropicală şi vânturile care se luau la întrecere între ele — vânturile dinspre deşert şi cele dinspre mare — aveau un puternic efect erotic. Temperamentul latin al emigranţilor mexicani îşi lăsa amprenta asupra întregii populaţii. Dar poate că, mai presus de orice, în California aveai impresia că te afli la marginea lumii occidentale, la marginea necunoscutului, în faţa unui abis misterios. Rareori trăiai un sentiment lucid că te aflai la limita dintre două culturi, însă subconştientul era supus în permanenţă acestei influenţe, sentiment optimist şi uneori înfricoşător. Într‑un fel, toate aceste elemente se contopeau şi risipeau inhibiţiile, stârnind gonadele. Desigur, o viziune asupra sexului, liberă de sentimentul vinovăţiei, era sănătoasă. Dar în atmosfera specială a oraşului Los Angeles, unde şi cele mai bizare gusturi în materie de sex erau uşor îngăduite, unii bărbaţi (şi unele femei) căpătau dependenţă pentru sex la fel ca pentru heroină. Tony văzuse numeroase astfel de cazuri. Existau persoane, anumite tipuri de personalitate, care alegeau să renunţe la tot — la bani, respect de sine, reputaţie — pentru o sărbătoare nesfârşită a cărnii şi pentru efemera satisfacţie a orgasmului. Dacă nu erai umilit şi nu‑ţi aflai ruina în sex şi droguri, Los Angeles‑ul îţi oferea o multitudine de religii trăsnite şi mişcări politice radicale cu tendinţe violente. Şi, fireşte, Las Vegas‑ul se găsea la distanţă de numai o oră de zbor cu avionul, curse dese şi ieftine, ba chiar gratuite, dacă foloseai cu regularitate liniile aeriene respective. Toate aceste mijloace de autodistrugere erau puse la îndemână de o bogăţie cu adevărat inexplicabilă. Cu bogăţia sa şi cu modul său voios de a sărbători libertatea, Los Angeles‑ul oferea atât mărul de aur, cât şi para otrăvită: tranziţia pozitivă şi tranziţia negativă. Unii se opreau în mersul lor ascendent în locuri ca blocul Las Palmeras, înşfăcau mărul, se mutau în Bel Air, în Beverly Hills, în Malibu sau undeva pe Coasta de Vest şi trăiau fericiţi până la adânci bătrâneţi. Alţii gustau fructul otrăvit şi se opreau la Las Palmeras în drumul lor spre ruină, fără să ştie cum sau de ce ajunseseră acolo.
De fapt, administratoarea complexului de apartamente părea să nu înţeleagă că situaţia ei prezentă se datora modelelor tranziţiei. Se numea Lana Haverby. Avea peste patruzeci de ani, era blondă, bronzată, purta pantaloni scurţi şi maieu de atletism. Se considera atrăgătoare din punct de vedere sexual. Mergea, stătea şi şedea de parcă ar fi pozat. Avea picioare frumoase, dar restul era departe de prima tinereţe. Talia i se îngroşase mai mult decât părea să‑şi dea ea seama, avea şoldurile şi fundul prea mari pentru o vestimentaţie aşa de sumară. Sânii erau atât de mari, încât nu mai erau atrăgători, ci excentrici. Maieul subţire de atletism dădea la iveală despicătura dintre sâni, adâncă cât un canion, şi‑i accentua sfârcurile mari şi tari, fără a da însă sânilor forma şi consistenţa de care aveau mare nevoie. Când nu‑şi schimba şi nu‑şi potrivea poziţia, când nu încerca să vadă ce efect avea trupul ei asupra lui Frank şi Tony, părea stânjenită, absentă. Privirea ei nu reuşea întotdeauna să se concentreze. Avea tendinţa de a lăsa frazele neterminate. Din când în când privea uimită în jur, la sufrageria mică şi întunecoasă, la mobilierul sărăcăcios, ca şi cum n‑ar fi avut nici cea mai mică idee de ce venise în acel loc sau de cât timp se găsea acolo. Îşi lăsa capul într‑o parte, de parcă ar fi auzit şoapte undeva pe aproape, şoapte care încercau să‑i explice ce se petrecea cu ea.
Lana Haverby se aşeză pe un fotoliu, iar cei doi poliţişti luară loc pe canapea. Lana se uită la fotografiile cu Bobby Valdez.
— Da, spuse ea. Era un dulce.
— Locuieşte aici? întrebă Frank.
— A locuit... da. La apartamentul nouă... aşa mi se pare. Dar s‑a mutat
— S‑a mutat de aici?
— Da.
— Când?
— Vara asta. Cred că era...
— Când anume? întrebă Tony.
— Întâi august, răspunse ea.
Îşi încrucişă din nou picioarele goale şi‑şi trase umerii înapoi, ca să‑şi ridice sânii cât mai mult posibil.
— Cât timp a stat aici? întrebă Frank.
— Cred că trei luni, răspunse femeia.
— Locuia singur?
— Adică, dacă avea vreo tipă?
— O tipă, un tip, pe cineva, răspunse Frank.
— Nu era decât el, zise Lana. V‑am spus că era un dulce.
— A lăsat vreo adresă?
— Nu. Şi‑mi pare foarte rău.
— De ce? A plecat fără să‑şi achite chiria?
— Nu. Nici vorbă. Pur şi simplu, aş vrea să ştiu unde aş putea...
Îşi lăsă capul pe o parte, ascultând din nou şoaptele.
— Unde ai putea să ce? întrebă Tony.
Ea clipi.
— Oh... tare aş vrea să ştiu unde i‑aş putea face o vizită. Încercam să‑l seduc. M‑a pus pe foc, înţelegeţi? Mi‑a înfierbântat sângele în vine. Încercam să‑l atrag în patul meu, dar era... cum să zic, timid.
Nu se arătase curioasă de ce‑l căutau pe Bobby Valdez, alias Juan Mazquezza. Tony se întrebă ce ar avea de spus femeia aceasta dacă ar afla că timidul ei cel dulce era un violator agresiv şi violent.
— Îl vizita cineva cu regularitate?
— Pe Juan? N‑am observat
Îşi desfăcu picioarele şi rămase cu coapsele depărtate, urmărind reacţia lui Tony.
— A spus unde lucra? întrebă Frank.
— Când s‑a mutat aici, lucra la o curăţătorie. Mai târziu şi‑a luat altă slujbă.
— A spus ce anume?
— Nu. Dar să ştiţi că făcea bani buni.
— Avea maşină? întrebă Frank.
— La început nu, răspunse ea. Mai târziu, da. Un Jaguar cu patru locuri. Foarte frumos, zău aşa.
— Şi scump, adăugă Frank.
— Da, încuviinţă ea. A plătit ceva bani pe maşina asta şi încă bani gheaţă.
— De unde putea să fi avut atâţia bani?
— V‑am spus. Cu slujba cea nouă, câştiga bine.
— Sigur nu ştii unde lucra?
— Absolut sigur. Refuza să vorbească despre asta. Dar să ştiţi că imediat ce am văzut Jaguarul, am înţeles... că nu avea de gând să mai rămână multă vreme pe aici, spuse ea cu regret. Progresa rapid.
Cei doi poliţişti mai petrecură cinci minute punându‑i întrebări, dar Lana Haverby nu mai avea nimic important să le spună. Nu avea un simţ al observaţiei prea dezvoltat, iar amintirile ei despre Juan Mazquezza sufereau de mici lacune, ca şi cum ici‑colo ar fi fost roase de molii.
Când Tony şi Frank se ridicară să plece, ea se grăbi să le‑o ia înainte către uşă. Sânii gelatinoşi săltau şi zvâcneau îngrijorător, privelişte pe care ea o socotea, fără îndoială, provocatoare. Dădea din fund şi mergea pe vârfuri într‑un fel care ar fi dezavantajat şi o cochetă de douăzeci de ani. Avea patruzeci, era o femeie în toată firea, incapabilă să descopere şi să exploreze frumuseţea vârstei ei, străduindu‑se să treacă drept o adolescentă, fapt care‑i dădea o alură jalnică. Rămase în prag, sprijinindu‑se de uşa deschisă, cu un picior îndoit la genunchi, imitând o poziţie văzută într‑o revistă pentru bărbaţi sau pe vreun calendar cu poze de femei, practic cerşind un compliment. Frank ieşi, întorcându‑se pe o parte şi reuşind cu greu să nu se atingă de sânii ei. Porni repede pe alee în direcţia maşinii, fără a întoarce capul.
Tony îi zâmbi şi‑i spuse:
— Vă mulţumim că ne‑aţi ajutat, domnişoară Haverby.
Femeia îl pironi cu o privire limpede, cum nu avusese în ultimele cincisprezece minute. Continuă să‑l privească fix şi în ochii ei sclipi ceva vital — inteligenţă, mândrie adevărată, poate un grăunte de respect de sine — ceva mai bun şi mai curat decât toată viaţa ei de până atunci.
— Şi eu am să plec de aici, cum a făcut Juan. N‑am fost întotdeauna administratoare la Las Palmeras. Odinioară m‑am învârtit în cercuri de oameni bogaţi.
Tony nu voia să audă ce avea ea să‑i spună, totuşi se simţi prins în capcană, apoi fascinat, la fel ca omul oprit în stradă de Bătrânul Marinar.
— La vârsta de douăzeci şi trei de ani, spuse ea, lucram ca chelneriţă, apoi m‑am lăsat. Asta s‑a întâmplat pe când formaţia Beatles abia începuse să cânte, acum vreo şaptesprezece ani, când începea mania rock. Înţelegeţi? Pe vremea aceea, o fată frumoasă putea intra în legătură cu vedetele, putea să‑şi facă relaţii importante, înţelegeţi, ca apoi să colinde pretutindeni împreună cu grupurile mari, străbătând toată ţara o dată cu ele. Oh, Doamne, ce vremuri fantastice! Nu exista nimic pe care să nu‑l poţi face sau avea! Grupurile acelea aveau de toate şi din ce aveau dădeau la toată lumea, înţelegeţi? Eram cu ei. Sigur că eram. M‑am culcat cu câteva persoane importante, înţelegeţi? Nume care erau pe buzele tuturor. Am fost la rândul meu foarte iubită. Toţi ţineau la mine.
Începu să înşire cele mai cunoscute grupuri rock ale anilor şaizeci. Tony nu ştia cu câte dintre ele fusese femeia în realitate şi cu câte doar îşi închipuia că fusese, însă observă că ea se ferea să numească persoane; se culcase cu grupuri, nu cu bărbaţi.
Niciodată nu‑şi pusese întrebarea ce se întâmplase cu însoţitoarele grupurilor, cu năzdrăvanele femei‑copii care‑şi irosiseră o parte a celor mai frumoşi ani ca fani în lumea muzicii rock. Acum însă, cel puţin aflase unul dintre modurile în care puteau sfârşi. Se ţineau scai după idolii la modă, oferindu‑le elogii extaziate, consumând droguri, fiind receptacule convenabile pentru sperma celor bogaţi şi celebri, fără a se gândi la timpul care trecea şi la schimbările pe care le va aduce. Apoi, într‑o bună zi, după ce o astfel de fată se nenorocea din pricina excesului de băutură, marijuana, cocaină, poate şi puţină heroină, când începeau să‑i apară primele riduri la colţurile ochilor, când liniile gurii deveneau puţin cam prea accentuate, când sânii ei elastici începeau să se lase, era dată afară din patul unui grup, descoperind că, de data aceasta, nu mai exista un alt grup dornic s‑o primească. Dacă n‑o deranja să recurgă la anumite subterfugii, îşi mai putea câştiga existenţa astfel timp de câţiva ani. Dar pentru o parte dintre fete era un moment de cotitură; nu se considerau târfe, ci "prietene". Pentru multe dintre ele căsătoria ieşea din discuţie, întrucât văzuseră şi făcuseră prea multe ca să accepte de bunăvoie viaţa conjugală. Una dintre ele, Lana Haverby, îşi luase o slujbă în Las Palmeras, loc de muncă pe care îl socotea doar temporar, o modalitate de a locui fără a plăti chiria, până când avea să reia legătura cu oamenii frumoşi.
— Aşadar, nu voi rămâne multă vreme aici, spuse ea. Curând am să‑mi văd de drumul meu. Mă aştept ca asta să se întâmple dintr‑o clipă în alta. Simt că mă aşteaptă o mulţime de lucruri frumoase. Ca un fel de vibraţii pozitive, înţelegeţi?
Situaţia ei avea un farmec trist, şi lui Tony nu‑i venea în minte nici un cuvânt care să fi însemnat ceva pentru ea.
— Păi... atunci... vă doresc tot binele din lume, spuse el prosteşte.
Se strecură pe lângă ea şi ieşi.
Licărul de vitalitate din privirea femeii se stinse. Dintr‑o dată începu să pozeze din nou cu disperare, cu umerii traşi, cu pieptul în afară. Dar chipul ei continua să fie supt şi obosit. Burta rămânea ţinută în frâu de elasticul şortului. Şoldurile continuau să fie prea mari pentru jocuri de fetiţă.
— Ascultă, adăugă ea, dacă vreodată ai chef să bei un vin şi să stai puţin de vorbă, înţelegi...
— Mulţumesc, spuse Tony.
— Vreau să spun, treci pe aici oricând doreşti, când nu eşti de serviciu.
— Poate că am să trec, minţi el. Apoi, fiindcă i se păru că glasul îi suna nesincer şi fiindcă nu voia să plece fără să‑i lase o speranţă, adăugă: Ai picioare frumoase.
Era adevărat, dar ea nu se pricepea să accepte cu graţie un compliment. Zâmbi cu gura până la urechi, îşi puse mâinile pe sâni şi răspunse:
— De regulă, sânii mei sunt cei care atrag atenţia.
— Bine... ne mai vedem, încheie Tony, întorcându‑i spatele şi pornind spre maşină.
După câţiva paşi întoarse capul şi văzu că femeia stătea în cadrul uşii deschise, cu capul aplecat într‑o parte, cu gândul dus departe de el şi de Apartamentele Las Palmeras, ascultând şoaptele vagi care încercau să‑i explice sensul existenţei pe care o ducea.
În timp ce Tony urca în maşină, Frank îi spuse:
— Credeam că şi‑a înfipt ghearele în tine. Cât pe ce să chem o echipă SWAT să te salveze.
Tony nu râse.
— E tristă.
— Ce e tristă?
— Lana Haverby.
— Glumeşti?
— Situaţia ei.
— Nu‑i decât o târfă proastă, replică Frank. Dar ce părere ai că Bobby şi‑a cumpărat un Jaguar?
— Dacă n‑a spart vreo bancă, nu există decât un singur mod de a face rost de atâţia bani.
— Droguri, spuse Frank.
— Cocaină, marijuana, poate PCP.
— Asta ne oferă o nouă perspectivă asupra locului în care ar trebui să ne începem căutările, zise Frank. Putem merge pe stradă şi‑i putem înghesui niţel pe traficanţii cunoscuţi, indivizi care au făcut puşcărie pentru comerţ cu droguri. Să‑i punem niţel pe jăratic şi, dacă au mult de pierdut şi ştiu unde se află Bobby, ni‑l vor da pe o tavă de argint.
— Până atunci, preciză Tony, ar fi bine să luăm legătura cu sediul.
Voia să solicite verificarea unui Jaguar negru înregistrat pe numele Juan Mazquezza. Dacă reuşeau să facă rost de un număr de înmatriculare care să figureze în cazier, atunci căutarea maşinii lui Bobby avea să intre în atribuţiile cotidiene ale oricărui poliţist în uniformă,
ceea ce nu însemna că aveau să‑i dea de urmă imediat. În orice alt oraş, o persoană căutată cu atâta înverşunare ca Bobby nu avea şanse să trăiască multă vreme fără să se ascundă. În cel mult câteva săptămâni ar fi depistată şi încolţită. Dar Los Angeles‑ul nu semăna cu alte oraşe, cel puţin ca întindere, era mai mare decât oricare alt centru urban al ţării. Los Angeles‑ul acoperea o suprafaţă de peste şapte sute de kilometri pătraţi, pe jumătate dublul suprafeţei tuturor suburbiilor oraşului New York, de zece ori mai mult decât Boston şi aproape jumătate din statul Rhode Island. Socotind emigranţii ilegali, lucru pe care nu‑l făceau cei de la Biroul de Recensământ, populaţia de pe suprafaţa totală a metropolei număra aproape nouă milioane de locuitori. În acel vast labirint de străzi, alei, autostrăzi, coline, canioane, un fugar isteţ putea trăi sub cerul liber luni la rând, văzându‑şi nestingherit de treburile lui, cu aceeaşi nepăsare şi îndrăzneală ca oricare alt cetăţean.
Tony deschise aparatul de radio, pe care îl lăsaseră închis toată dimineaţa, chemă Comunicaţiile şi ceru o verificare DMV pentru Juan Mazquezza şi Jaguarul lui.
Femeia care răspundea pe această frecvenţă avea o voce caldă şi plăcută. După ce‑şi notă doleanţele lui Tony, îl informă că în ultimele două ore el şi Frank fuseseră chemaţi prin radio. Era ora 11:45. Cazul Hilary Thomas fusese redeschis şi era nevoie de ei la locuinţa din Westwood, unde se găseau alţi poliţişti care răspunseseră chemării la 9:30.
Tony puse microfonul în lăcaşul lui, se uită la Frank şi spuse:
— Ştiam eu! La dracu', femeia n‑a minţit!
— Nu te grăbi, replică morocănos Frank. Indiferent ce a survenit, probabil că e tot o născocire a ei, ca şi prima oară.
— Nu renunţi niciodată, aşa‑i?
— Nu, dacă ştiu că am dreptate.
Câteva minute mai târziu opriră în faţa casei lui Hilary Thomas. Aleea circulară era ocupată de două maşini ale presei, un microbuz aparţinând laboratorului poliţiei şi o maşină alb cu negru.
În timp ce coborau din maşină şi se îndreptau spre intrare, un poliţist în uniformă ieşi din casă şi le veni în întâmpinare. Tony îl cunoştea, numele lui era Warren Prewitt. Se întâlniră cam la jumătatea distanţei până la uşa de intrare.
— Voi aţi răspuns apelului aseară? întrebă Prewitt.
— Da, răspunse Frank.
— Dar ce‑aţi păţit, lucraţi douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru?
— Douăzeci şi şase, răspunse Frank.
— Ce face femeia? întrebă Tony.
— E şocată, răspunse Prewitt.
— Nu‑i rănită?
— Are nişte vânătăi pe gât.
— Grave?
— Nu.
— Ce s‑a întâmplat? întrebă Frank.
Prewitt le relată pe scurt ceea ce le povestise Hilary Thomas ceva mai devreme.
— Aveţi dovezi că spune adevărul? întrebă Frank.
— Ştiu ce părere ai despre acest caz, spuse Prewitt. Dar există probe.
— Ce fel? insistă Frank.
— Individul a pătruns în casă azi‑noapte printr‑o fereastră de la birou. A lucrat foarte inteligent. A lipit geamul cu bandă adezivă, ca ea să nu audă zgomotul.
— Asta putea s‑o facă şi ea, spuse Frank.
— Să‑şi spargă singură fereastra? se miră Prewitt.
— Da. De ce nu? răspunse Frank.
— Ei bine, răspunse Prewitt, nu ea e aceea care a sângerat ca dracu' prin toată casa.
— Cât de mult? întrebă Tony.
— Nu prea mult, dar nici puţin, răspunse Prewitt. E sânge pe podeaua din hol, o urmă mare de mână însângerată pe peretele de la etaj, stropi pe scări, altă urmă de mână pe peretele holului de la intrare şi urme de sânge pe clanţă.
— Sânge uman? întrebă Frank.
Prewitt clipi spre el.
— Poftim?
— Mă întreb dacă nu‑i o farsă, o înscenare.
— Oh, pentru numele lui Dumnezeu! exclamă Tony.
— Băieţii de la laborator n‑au ajuns aici decât acum trei sferturi de oră, explică Prewitt. Încă nu s‑au pronunţat. Dar sunt convins că‑i sânge uman. În plus, există trei vecini care l‑au văzut fugind din casă.
— Ahhh, murmură Tony.
Frank se încruntă la peluza de la picioarele lui, ca şi cum ar fi încercat s‑o veştejească.
— A părăsit casa îndoit de mijloc, continuă Prewitt. Se ţinea de pântece şi‑şi târşâia picioarele, mergând aplecat, ceea ce se potriveşte cu declaraţia domnişoarei Thomas, care susţine că l‑a înjunghiat de două ori în abdomen.
— Încotro s‑a dus? întrebă Tony.
— Avem un martor care spune că l‑a văzut urcând într‑un Dodge cenuşiu, staţionat la două cvartale de aici. A plecat cu maşina.
— Martorul a reuşit să ia numărul maşinii?
— Nu, răspunse Prewitt. Dar a fost dată alarma. Maşina este căutată de poliţie.
Frank Howard ridică privirea.
— Ştii, poate că atacul acesta n‑are nici o legătură cu povestea pe care ne‑a îndrugat‑o aseară. Poate că aseară a fost alarmă falsă... iar azi‑dimineaţă a fost atacată cu adevărat.
— N‑ai impresia că ar fi prea mare coincidenţa? întrebă exasperat Tony.
— În plus, cele două atacuri trebuie corelate între ele, continuă Prewitt. Femeia jură că a fost acelaşi bărbat.
Frank înfruntă privirea lui Tony şi spuse:
— Dar nu poate fi Bruno Frye. Ştii bine ce a declarat şeriful Laurenski.
— N‑am spus nici un moment că a fost Frye, interveni Tony. Aseară mi‑am închipuit că a fost atacată de cineva care semăna cu Frye.
— Dar ea a insistat...
— Da, dar era speriată şi cu nervii la pământ, spuse Tony. Nu gândea limpede şi a luat asemănarea drept realitate. E lesne de înţeles.
— Şi tu îmi spui că eu construiesc un caz pe coincidenţe, mormăi dezgustat Frank.
În acel moment, poliţistul Gurney, colegul lui Prewitt, ieşi din casă şi strigă:
— Hei! L‑au găsit! A fost găsit individul înjunghiat aici în casă!
Tony, Frank şi Prewitt se grăbiră spre uşa de la intrare.
— Tocmai am primit un telefon de la sediu, îi informă Gurney. Câţiva copii cu skateboard l‑au descoperit în urmă cu vreo douăzeci şi cinci de minute.
— Unde?
— Departe, spre Sepulveda. În parcarea unui supermagazin. Zăcea pe pământ, lângă furgonetă.
— Mort?
— Mort de‑a binelea.
— Avea vreun act la el?
— Da, răspunse Gurney. Femeia a spus adevărul. E vorba de Bruno Frye.

Frig. Instalaţia de aer condiţionat bâzâia în tavan. Din cele două guri de aerisire situate aproape de plafon se revărsa un val de aer rece.
Hilary purta o rochie de toamnă de culoare albastru‑verzui. Nu era un material subţire de vară, şi totuşi nu părea îndeajuns de gros ca s‑o apere de frig. Îşi înlănţui trupul cu mâinile şi se cutremură de un fior.
Locotenentul Howard stătea în stânga ei, continuând să aibă un aer încurcat. În dreapta ei se găsea locotenentul Clemenza.
Încăperea nu arăta a morgă. Semăna mai curând cu cabina unei nave spaţiale. Hilary îşi putea uşor imagina aerul de gheaţă al spaţiului infinit din spatele zidurilor cenuşii. Bâzâitul constant al instalaţiei de aer condiţionat putea fi luat drept duduitul motoarelor unei rachete. Stăteau în faţa unei ferestre care dădea spre o altă încăpere, dar Hilary ar fi preferat să vadă în spatele geamului gros o beznă nesfârşită şi stele îndepărtate. Aproape că‑şi dorea să fi fost într‑o lungă călătorie intergalactică în loc de o morgă, unde aştepta să‑l identifice pe omul pe care‑l ucisese.
L‑am ucis, se gândi ea.
Aceste cuvinte obsedante păreau să‑i înfrigureze trupul şi mai mult decât cu o clipă înainte.
Aruncă o privire la ceas.
3.18.
— Terminăm într‑o clipă, o asigură locotenentul Clemenza.
Nici nu termină bine ce avea de spus că un angajat al morgii aduse o targă pe rotile, împingând‑o în camera de dincolo de geam. O opri chiar în dreptul geamului. Pe targă era culcat un trup ascuns sub un cearşaf. Brancardierul trase cearşaful de pe faţa mortului, coborându‑l până la mijloc, apoi se dădu deoparte. Hilary privi cadavrul şi o cuprinse o senzaţie de ameţeală.
Îşi simţi gura uscată.
Faţa lui Frye era palidă şi încremenită, totuşi Hilary avu sentimentul nebunesc că, din clipă în clipă, mortul avea să‑şi întoarcă obrazul către ea şi să deschidă ochii.
— El e? întrebă locotenentul Clemenza.
— E Bruno Frye, răspunse ea fără vlagă.
— E bărbatul care a intrat în casa dumneavoastră şi v‑a atacat? insistă locotenentul Howard.
— Nu începeţi iar cu rutina asta stupidă, spuse ea. Vă rog.
— Nu, nu, interveni Clemenza. Locotenentul Howard nu se mai îndoieşte de spusele dumneavoastră, domnişoară Thomas. Vezi, noi ştim deja că omul acela este Bruno Frye. Am stabilit acest lucru după actele pe care le avea asupra lui. Ceea ce vrem să auzim de la dumneavoastră este dacă aveţi în faţă pe omul care v‑a atacat şi pe care l‑aţi înjunghiat.
Acum, gura mortului era inexpresivă, nici nu rânjea, nici nu zâmbea, totuşi Hilary îşi amintea rânjetul răutăcios care‑i schimonosise buzele.
— El e, răspunse ea. Sunt absolut convinsă. Am fost convinsă tot timpul. Voi avea coşmaruri mult timp de acum înainte.
Locotenentul Howard făcu semn din cap brancardierului de dincolo de geam şi acesta acoperi cadavrul.
O străbătu alt gând absurd, dar înspăimântător: dar dacă mortul se va ridica în capul oaselor şi va da cearşaful la o parte?
— Acum vă conducem acasă, spuse Clemenza.
Hilary ieşi din încăpere înaintea lor, abătută fiindcă ucisese un om — şi totuşi uşurată, ba chiar încântată că Frye era mort.

O conduseră acasă într‑o maşină fără însemnele poliţiei. Frank era la volan, Tony şedea în dreapta lui, iar Hilary Thomas pe bancheta din spate, cu umerii puţin traşi, cu braţele încrucişate, ca şi cum i‑ar fi fost frig, în ciuda zilei de septembrie târziu.
Tony găsea tot felul de pretexte pentru a întoarce capul şi a‑i adresa cuvântul. Nu putea să‑şi mai ia ochii de la ea. Era atât de adorabilă, încât îi dădea sentimentul pe care îl trăia uneori într‑un muzeu, când se oprea în faţa unei picturi de excepţie, semnată de un vechi maestru.
Ea îi răspundea, chiar îi zâmbi de câteva ori, dar nu părea dispusă să facă conversaţie. Era cufundată în propriile gânduri şi, în cea mai mare parte a drumului, continuă să privească afară pe fereastră, fără un cuvânt.
Când intrară pe aleea circulară din faţa casei ei şi opriră în faţa uşii, Frank Howard se întoarse către Hilary şi spuse:
— Domnişoară Thomas... vă... vă datorez scuze.
Pe Tony nu‑l miră faptul că Frank îşi recunoştea greşeala, ci tonul de sincer regret din vocea lui şi expresia rugătoare de pe chip —  blândeţea şi umilinţa nu erau chiar punctele forte ale lui Frank.
Hilary Thomas părea la fel de surprinsă.
— Oh... bine... presupun că v‑aţi făcut meseria.
— Nu, insistă Frank. Tocmai asta e problema. Nu‑mi făceam meseria. Sau, cel puţin, nu mi‑o făceam aşa cum trebuie.
— Acum s‑a terminat, spuse ea.
— Vreţi totuşi să‑mi acceptaţi scuzele?
— Da... bineînţeles, răspunse ea stânjenită.
— Mă simt jenat de felul în care m‑am purtat cu dumneavoastră.
— Acum, Frye nu‑mi va mai face probleme, spuse Hilary. Cred că‑i singurul lucru care contează cu adevărat.
Tony coborî din maşină şi‑i deschise portiera. Ea nu putea coborî singură, deoarece portierele din spate ale limuzinei nu puteau fi deschise pe dinăuntru, pentru a preântâmpina eventuale tentative de evadare. În plus, Tony voia s‑o conducă până acasă.
— Poate va fi nevoie să depuneţi mărturie la procuratură, îi spuse el, în timp ce se îndreptau spre casă.
— De ce? Când l‑am înjunghiat, Frye se găsea la mine în casă, fără încuviinţarea mea. Viaţa mea era în primejdie.
— Oh, este evident un caz simplu de legitimă apărare, se grăbi să precizeze Tony. Dacă va trebui să apăreţi la o anchetă, nu va fi decât o formalitate. Nu există nici cel mai mic risc să vi se aducă vreo acuzaţie.
Ea descuie uşa din faţă, o deschise, se întoarse către el şi zâmbi larg.
— Îţi mulţumesc că m‑ai crezut aseară, chiar şi după mărturia şerifului din Napa.
— Îl vom verifica şi pe el, spuse Tony. Va trebui să dea unele explicaţii. Dacă ţineţi neapărat să aflaţi, am să vă spun cum s‑a justificat.
— Într‑adevăr, sunt curioasă, răspunse Hilary.
— OK, atunci am să vă spun.
— Mulţumesc.
— Pentru puţin.
Ea trecu pragul.
El nu se mişcă din loc.
Ea întoarse capul.
El schiţă un zâmbet nătâng.
— Mai e şi altceva? întrebă Hilary.
— De fapt, da.
— Ce anume?
— Mai am o întrebare.
— Da?
Tony nu se simţise niciodată atât de stânjenit în prezenţa unei femei.
— Vreţi să luăm cina împreună sâmbătă?
— Oh... exclamă ea. Păi... nu cred că pot.
— Înţeleg.
— Vreau să spun că mi‑ar face plăcere.
— Zău?
— Însă în prezent nu am prea mult timp ca să ies în lume, explică ea.
— Înţeleg.
— Tocmai am încheiat un contract cu Warner Brothers şi voi fi ocupată zi şi noapte.
— Înţeleg, repetă el.
Se simţea ca un licean respins de o majoretă.
— Foarte amabil din partea dumitale că m‑ai invitat, spuse Hilary.
— Mda Atunci... mult succes la Warner Brothers.
— Mulţumesc.
— Am să vă anunţ în legătură cu şeriful Laurenski.
— Mulţumesc.
Tony zâmbi şi Hilary îi răspunse la surâs.
El vru să plece, porni către maşină şi auzi uşa închizându‑se în urma lui. Se opri şi întoarse capul.
O broscuţă sări dintr‑un boschet pe alee, la picioarele lui. Se opri în mijlocul aleii, cercetându‑l cu privirea. Ochii ei se rostogoliră în orbite în căutarea unghiului potrivit, în timp ce pieptul mic de culoare brun‑verzuie se ridica şi cobora rapid.
Tony se uită la broscuţă şi întrebă:
— Am renunţat prea uşor?
Broscuţa scoase un orăcăit.
— În fond, ce am de pierdut? întrebă Tony.
Broscuţa scoase acelaşi sunet.
— Aşa văd eu lucrurile. N‑am nimic de pierdut.
Ocoli animalul şi apăsă butonul soneriei. Ghici prezenţa lui Hilary Thomas în spatele vizorului de la uşă. Când Hilary îi deschise, Tony se adresă înainte ca ea să poată scoate un cuvânt:
— Sunt chiar atât de urât?
— Poftim?
— Arăt ca Quasimodo sau ceva pe aproape?
— Zău că eu...
— Nu mă scobesc în dinţi în public, continuă el.
— Domnule locotenent Clemenza...
— Sau poate fiindcă sunt poliţist?
— Cum?
— Ştii ce părere au unii?
— Ce părere?
— Că poliţiştii nu sunt acceptaţi de societate.
— Ei bine, eu nu împărtăşesc această opinie.
— Nu sunteţi snoabă?
— Nu. Eu doar...
— Poate m‑aţi refuzat fiindcă n‑am mulţi bani şi nu locuiesc în Westwood.
— Domnule locotenent, mi‑am petrecut cei mai mulţi ani din viaţă fără să am bani şi n‑am locuit întotdeauna în Westwood.
— Atunci mă întreb ce cusururi am, spuse el, privindu‑se cu prefăcută uimire.
Ea zâmbi şi clătină din cap.
— N‑ai nici un cusur, domnule locotenent.
— Har Domnului!
— Te asigur că te‑am refuzat dintr‑un singur motiv. N‑am timp pentru...
— Domnişoară Thomas, până şi preşedintele Statelor Unite reuşeşte din când în când să‑şi facă o seară liberă. Până şi directorul de la General Motors. Până şi papa. Chiar Dumnezeu s‑a relaxat în cea de a şaptea zi. Nimeni nu poate fi ocupat tot timpul.
— Domnule locotenent...
— Spuneţi‑mi Tony.
— Tony, după cele prin care am trecut în ultimele două zile mă tem că n‑aş fi o prezenţă prea amuzantă.
— Dacă aş vrea să cinez cu cineva care să fie o prezenţă amuzantă, aş invita câteva maimuţe.
Ea zâmbi din nou, iar Tony simţi impulsul de a‑i cuprinde în palme chipul frumos, acoperindu‑l cu sărutări.
— Îmi pare rău, spuse Hilary. Dar simt nevoia să fiu singură câteva zile.
— Este exact ceea ce nu trebuie să faceţi, după experienţa pe care aţi avut‑o. Trebuie să ieşiţi din casă, să fiţi înconjurată de oameni, să vă ridicaţi moralul. Şi nu sunt singurul care gândeşte astfel. Se întoarse şi arătă spre aleea pietruită din spatele lui. Broscuţa era tot acolo. Se întorsese cu faţa către ei şi‑i privea. Întrebaţi‑l pe domnul Broscoi, spuse Tony.
— Domnul Broscoi?
— O cunoştinţă de‑a mea. O persoană foarte înţeleaptă. Tony se aplecă şi se uită cu atenţie la broscuţă. Nu‑i aşa că are nevoie să iasă în lume şi să se distreze, domnule Broscoi?
Broscuţa clipi rar din pleoapele ei grele şi scoase acelaşi sunet caraghios, ca şi cum i‑ar fi răspuns.
— Ai perfectă dreptate, îi spuse Tony. Nu crezi că eu sunt cel cu care ar trebui să iasă în oraş?
— Oac! confirmă broscuţa.
— Şi ce‑ai să‑i faci dacă mă refuză din nou?
— Oac, oac!
— Ahhh! exclamă Tony, încuviinţând din cap cu satisfacţie şi îndreptându‑şi spatele.
— Ei bine, ce ţi‑a spus? întrebă, râzând, Hilary. Ce‑o să‑mi facă dacă nu ies cu tine în oraş... o să mă umple de negi?
Tony avea un aer serios.
— Mai rău. Mi‑a spus că va intra prin pereţii casei, va ajunge în dormitor şi va orăcăi atât de tare în fiecare noapte, încât nu veţi avea parte de somn până nu veţi accepta.
Ea zâmbi.
— OK. Accept.
— Sâmbătă seara?
— S‑a făcut.
— Vin să vă iau la şapte.
— Cum ar trebui să mă îmbrac?
— Cât mai puţin oficial, răspunse el.
— Atunci ne vedem sâmbătă la şapte.
El se întoarse spre broscuţă şi spuse:
— Mulţumesc, bătrâne.
Broscuţa părăsi aleea, pierzându‑se în iarbă, printre tufe.
Tony se uită la Hilary.
— Recunoştinţa îl face să se simtă stânjenit.
Ea râse şi închise uşa.
Tony se înapoie la maşină şi urcă pe locul lui, fluierând fericit.
În timp ce se îndepărtau de casa lui Hilary, Frank întrebă:
— Ce‑a fost toată povestea asta?
— Am stabilit o întâlnire, îi explică Tony.
— Cu ea?
— Păi, în orice caz nu cu sora ei.
— Norocosule!
— Broscoi norocos!
— Poftim?
— E o glumă de‑a mea.
După ce merseră cale de vreo câteva cvartale, Frank spuse:
— E trecut de patru. Până ducem rabla asta în garaj şi semnăm de plecare, se face cinci.
— Vrei să ieşim şi noi din tură măcar o dată la timp? întrebă Tony.
— Oricum, nu mai putem face mare lucru cu Bobby Valdez până mâine.
— Mda, încuviinţă Tony. Hai să ne facem de cap.
Alte câteva cvartale mai departe, Frank vorbi din nou.
— Vrei să bem ceva după serviciu?
Tony îl privi uimit. De când lucrau împreună, era pentru prima oară când Frank îi propunea să meargă împreună în oraş după program.
— Un pahar sau două, explică Frank. Doar dacă n‑ai altceva de făcut...
— Nu. Sunt liber.
— Ştii vreun bar?
— Ştiu unul cum nu se poate mai potrivit. Se numeşte The Bolt Hole.
— Sper că nu‑i prin apropierea secţiei de poliţie. Nu vreau un loc în care să mişune poliţişti.
— Din câte ştiu, sunt singurul poliţist care merge acolo. E pe Santa Monica Boulevard, lângă Century City. La numai câteva cvartale de locuinţa mea.
— Sună grozav, zise Frank. Ne întâlnim acolo.
Restul drumului până la garajul poliţiei îl parcurseră în tăcere — o tăcere oarecum mai amicală decât cea în care colaboraseră până atunci, totuşi tăcere.
Oare ce vrea? se întrebă Tony. Cum se face că zidul de răceală din jurul lui Frank Howard s‑a năruit în cele din urmă?

La ora 4:30 expertul legist al poliţiei oraşului Los Angeles ordonă o autopsie parţială pe cadavrul lui Bruno Gunther Frye. Dacă era posibil, cadavrul urma să fie deschis numai în zona rănilor abdominale, atât cât să se poată determina dacă cele două înţepături de cuţit fuseseră cauza unică a morţii.
Expertul nu avea să efectueze el însuşi autopsia, fiindcă trebuia să prindă avionul de 5:30 pentru San Francisco, unde urma să ţină o prelegere. Sarcina respectivă fu lăsată în seama unui patolog din aceeaşi echipă.
Mortul aştepta într‑o sală rece, împreună cu alţi morţi, pe o targă rece, nemişcat sub un cearşaf alb.

Hilary Thomas era istovită. Simţea o durere surdă în toate oasele, fiecare încheietură părea inflamată. Avea senzaţia că fiecare muşchi îi fusese trecut prin malaxor şi apoi pus la loc. Stresul emoţional putea avea exact acelaşi efect psihologic ca şi munca fizică epuizantă.
Totodată, îşi simţea nervii întinşi, prea încordaţi ca să‑şi poată veni în fire numai prin somn. De fiecare dată când în casa ei cea mare răsuna vreun zgomot, se întreba dacă nu cumva podeaua scârţâise sub greutatea pasului unui musafir nepoftit. Când o adiere uşoară făcea o creangă de palmier sau de pin să se atingă de fereastră, îşi imagina că cineva tăia pe furiş geamul sau încerca să forţeze încuietoarea ferestrei. Iar când domnea o tăcere absolută, acea tăcere avea ceva sinistru. Avea nervii mai uzaţi decât genunchii pantalonilor unui pocăit care face penitenţă.
Întotdeauna socotise că cel mai bun leac împotriva încordării nervoase era o carte bună. Căută prin rafturile biroului şi alese cel mai recent roman al lui James Clavell, o poveste lungă, care se petrecea în Orient. Îşi turnă un pahar de Dry Sack cu gheaţă, se aşeză în fotoliul cafeniu şi confortabil şi începu să citească. După douăzeci de minute, chiar când începea să se lase furată cu totul de romanul lui Clavell, se auzi telefonul. Se ridică şi duse receptorul la ureche.
— Alo?
Cel care sunase ascultă câteva secunde, apoi închise.
Hilary puse receptorul în furcă şi rămase cu ochii la el câteva minute, căzută pe gânduri.
Greşeală?
Probabil.
Dar de ce nu spusese aşa?
Unii nu ştiu să se poarte, se gândi ea. Sunt prost crescuţi.
Dar dacă nu fusese o greşeală? Dacă fusese... altceva?
Nu mai căuta duhuri rele în fiecare umbră! se dojeni ea supărată. Frye e mort. Ai făcut un lucru rău, dar acum totul s‑a terminat. Ai nevoie de odihnă, de câteva zile în care să‑ţi aduni gândurile şi să‑ţi vii în fire. Asta înseamnă că trebuie să nu te mai temi şi de umbra ta, ci să încerci să‑ţi trăieşti viaţa. Altfel, ai să ajungi la balamuc.
Se cuibări din nou în fotoliu, dar o străbătu un fior care‑i făcu pielea de găină. Se duse la debara şi luă dinăuntru o cuvertură tricotată în verde şi albastru. Se întoarse la fotoliu şi‑şi înfăşură picioarele în pătură.
Luă o înghiţitură de Dry Sack.
Începu din nou să citească romanul lui Clavell.
După un timp uită de telefon.

După ce ieşi din tură, Tony se duse acasă, se spălă pe faţă, îşi scoase costumul şi‑şi puse o pereche de blugi şi o cămaşă cadrilată. Îmbrăcă un bluzon subţire, cafeniu şi porni să străbată distanţa de două cvartale până la The Bolt Hole.
Frank era deja acolo, într‑un separeu din celălalt capăt al localului, tot în costum şi cravată, sorbind Scotch.
The Bolt Hole — sau simplu The Hole, cum o numeau obişnuiţii casei — era unul dintre acele baruri cum rar se întâlnesc, astfel de localuri fiind pe cale de dispariţie. În ultimele două decenii, ca reacţie la o cultură din ce în ce mai divizată şi mai fărâmiţată, industria localurilor americane, cel puţin acea parte a ei amplasată în oraşe şi suburbii, fusese cuprinsă de febra specializării. Dar The Hole rezistase cu succes acestei tendinţe. Nu era un bar de homosexuali. Nici de celibatari, nici de amatori de plăceri. Nu era nici un local de camionagii şi motociclişti, nici de artişti, nici de poliţişti, nici de directori de finanţe. Clientela era amestecată şi reprezentativă pentru acele împrejurimi. Nu era nici un bar la modă în care se dansa cu sânii goi. Nici un local rock‑and‑roll, nici country şi nici western. Şi, har Domnului, nici un bar al microbiştilor, cu ecrane de televizor înalte de aproape doi metri şi difuzoare stereo din care să răsune vocea lui Howard Cosell. The Hole nu oferea nimic altceva decât lumini discrete şi plăcute, curăţenie, politeţe, scaune înalte şi confortabile, separeuri, un tonomat cu volumul potrivit de tare, hot‑dogs şi hamburgeri serviţi din bucătăria minusculă şi băutură bună la preţuri rezonabile.
Tony se strecură în separeu şi se aşeză faţă în faţă cu Frank.
Penny, o chelneriţă cu păr blond deschis, obraji numai buni de ciupit şi gropiţă în bărbie, se opri la masa lor. Ciufuli părul lui Tony şi spuse:
— Ce doreşti, Renoir?
— Un milion bani gheaţă, un Rolls‑Royce, viaţă fără de moarte şi ovaţiile mulţimii, răspunse Tony.
— Ce vrei să comanzi?
— O sticlă de Coors.
— Avem, spuse ea.
— Mie mai adu‑mi un Scotch, comandă Frank. Când fata se duse la bucătărie să aducă băuturile, Frank întrebă: De ce ţi‑a spus Renoir?
— Renoir a fost un pictor francez celebru.
— Şi ce‑i cu asta?
— Păi, şi eu sunt pictor. Dar nici francez, nici celebru. Aşa îi place lui Penny să mă tachineze.
— Pictezi tablouri? întrebă Frank.
— În orice caz, nu zugrăvesc pereţi.
— Cum se face că mie nu mi‑ai spus niciodată?
— O dată sau de două ori am făcut unele observaţii legate de artă, răspunse Tony. Dar n‑ai părut deloc interesat. De fapt, te‑ai arătat la fel de entuziasmat ca şi când aş fi avut de gând să dezbat cele mai interesante probleme de gramatică Swahili sau procesul de descompunere la fetuşi morţi.
— Pictură în ulei? întrebă Frank.
— Da. Dar desenez şi în peniţă. Pictez şi în acuarele. Câte puţin din toate, dar în principal ulei.
— De cât timp te ocupi de asta?
— Din copilărie.
— Ai vândut ceva?
— Nu pictez ca să vând tablouri.
— Atunci de ce pictezi?
— Pentru plăcerea mea.
— Aş vrea să văd câteva din lucrările tale.
— Muzeul meu are un program ciudat, dar sunt convins că putem aranja o vizită.
— Muzeul?
— Apartamentul meu. N‑are prea multă mobilă, în schimb e ticsit de tablouri.
Penny le aduse băuturile.
Rămaseră tăcuţi un timp, apoi discutară câteva minute despre Bobby Valdez, după care tăcură din nou.
În bar erau vreo şaisprezece sau optsprezece clienţi. Câţiva dintre ei comandaseră sandvişuri. În aer plutea o aromă de came şi ceapă tocată care‑ţi lăsa gura apă.
În cele din urmă, Frank spuse:
— Presupun că te întrebi de ce suntem aici împreună.
— Ca să bem câteva pahare.
— În afară de asta. Frank îşi amestecă băutura cu un pai. Cuburile de gheaţă scoaseră un clinchet discret. Trebuie să‑ţi spun câteva lucruri.
— Credeam că le‑ai epuizat azi‑dimineaţă, în maşină, după ce am plecat de la Vee Vee Gee.
— Uită ce ţi‑am spus atunci.
— Aveai tot dreptul să vorbeşti aşa.
— Am greşit, replică Frank.
— Nu, poate că aveai un motiv.
— Îţi repet că am greşit.
— OK, acceptă Tony. Ai greşit.
Frank zâmbi.
— Puteai să te cerţi cu mine încă un pic.
— Când ai dreptate, ai, răspunse Tony.
— M‑am înşelat în privinţa domnişoarei Thomas.
— I‑ai cerut scuze, Frank.
— Simt că trebuie să‑mi cer scuze şi faţă de tine.
— Nu‑i nevoie.
— Dar tu ai înţeles ceva, ai înţeles că spunea adevărul. Mie nici nu mi‑a trecut prin cap. Eram pornit pe o pistă cu totul greşită. La dracu', mi‑ai trecut urma pe sub nas şi tot n‑am fost în stare s‑o prind.
— Păi, ca să rămânem la această imagine cu nasul, ai putea spune că n‑ai prins urma fiindcă nasul tău era niţel cam sus.
Frank încuviinţă din cap, cu un aer posomorât. Faţa lui lată căpătă încet expresia melancolică a ogarului.
— Din pricina Wilmei. Mi‑am pierdut flerul din pricina Wilmei.
— Fosta ta soţie?
— Da. Azi‑dimineaţă, când ai spus că urăsc femeile, ai pus degetul pe rană.
— Probabil că ţi‑a făcut mult rău.
— Nu contează ce mi‑a făcut, replică Frank. Nu‑i o scuză pentru ce am lăsat eu să mi se întâmple.
— Ai dreptate.
— Vreau să spun că nu te poţi ascunde de femei, Tony.
— Se află pretutindeni, încuviinţă Tony.
— Iisuse, ştii de când nu m‑am culcat cu o femeie?
— Nu.
— De zece luni. De când m‑a părăsit, cu patru luni înainte de pronunţarea divorţului.
Lui Tony nu‑i venea în minte nici un răspuns potrivit. I se părea că nu‑l cunoştea pe Frank îndeajuns ca să deschidă o discuţie intimă pe tema vieţii lui sexuale, însă era limpede că partenerul lui avea mare nevoie de cineva care să‑l asculte şi să‑l înţeleagă.
— Dacă nu‑mi revin cât mai rapid, continuă Frank, pot la fel de bine să îmbrac sutana preoţească.
Tony încuviinţă din cap.
— Zece luni înseamnă foarte mult, spuse el stânjenit.
Frank nu‑i răspunse. Îşi privea ţintă paharul cu Scotch, de parcă ar fi fost un glob de cristal în care încerca să‑şi ghicească viitorul. Era evident că dorea să vorbească despre Wilma, despre divorţ şi despre existenţa lui pe viitor, însă ar fi vrut să nu lase impresia că‑l obliga pe Tony să‑i asculte necazurile. Era deosebit de mândru. Voia să fie tras de limbă, consolat, ademenit cu întrebări şi privit cu compătimire.
— Wilma şi‑a găsit pe altcineva sau ce s‑a întâmplat? întrebă Tony, înţelegând imediat că atinsese punctul nevralgic mult prea repede.
Frank nu era pregătit să discute despre acest aspect şi se prefăcu că nu auzise întrebarea.
— Ceea ce mă îngrijorează este că dau greş în munca mea. Întotdeauna am fost al dracului de bun în meseria asta. Aproape perfect, lăsând deoparte modestia. Până la divorţ. Apoi am prins ură pe femei şi curând am început să fac greşeli şi la serviciu. Trase o înghiţitură zdravănă de scotch. Ce dracu' se întâmplă cu ţicnitul acela de şerif din comitatul Napa? De ce ar fi minţit ca să‑l apere pe Bruno Frye?
— Mai curând sau mai târziu vom afla motivul, răspunse Tony.
— Mai bei ceva?
— OK.
Tony îşi dădu seama că aveau să zăbovească mult timp la The Bolt Hole. Frank dorea să vorbească despre Wilma, să se descarce de toată otrava adunată în el, otravă care‑i măcinase sufletul aproape un an, însă nu era în stare s‑o dea afară decât strop cu strop.

La Los Angeles, Moartea avea o zi plină. Fireşte, mulţi mureau de cauze naturale, prin urmare legea nu cerea ca ei să ajungă sub bisturiul medicului legist. Însă secţia de medicină legală avusese alte nouă cazuri. Victimele a două accidente de circulaţie, care, după toate probabilităţile, implicau o acuzaţie de neglijenţă criminală. Doi bărbaţi muriseră în urma unor răni provocate de gloanţe. Un copil fusese, după toate aparenţele, omorât în bătaie de un tată beat şi agresiv. O femeie se înecase în propria‑i piscină şi doi tineri muriseră, se părea, din exces de droguri. Cel de‑al nouălea era Bruno Frye.
Joi seara, la ora 7:10, în speranţa de a recupera munca rămasă în urmă, un patolog de la morga oraşului tocmai încheia autopsia parţială pe cadavrul lui Bruno Frye, de sex masculin, rasă albă, în vârstă de patruzeci de ani. Medicul nu socotise necesar să disece corpul mai mult de zona celor două traume abdominale, întrucât nu‑i trebuise mult ca să determine că decesul se datora fără nici un dubiu exclusiv celor două răni. Rana din porţiunea superioară a abdomenului nu era gravă; cuţitul sfâşiase ţesutul muscular şi atinsese superficial un plămân. Dar cea din partea de jos avusese un efect dezastruos; printre altele, atinsese vezica biliară, perforase stomacul, străpunsese vena pilorică şi afectase pancreasul. Victima decedase în urma unei masive hemoragii interne.
Patologul cusu inciziile, precum şi cele două răni cicatrizate. Şterse cu buretele sângele, secreţia biliară şi fragmentele de ţesut de pe stomacul cusut la loc şi de pe pieptul uriaş.
Mortul fusese transferat de pe masa de autopsie (care încă purta urme maronii de sânge închegat) şi aşezat pe o targă din oţel inoxidabil. Un brancardier împinse targa până în camera frigorifică, în care alte cadavre autopsiate, cercetate şi apoi cusute la loc îşi aşteptau cu răbdare slujba funerară şi mormântul.
După plecarea brancardierului, Bruno Frye rămase tăcut şi încremenit, mulţumit în compania morţilor cum nu fusese niciodată în compania celor vii.

Frank Howard începea să se ameţească. Îşi scosese sacoul şi cravata şi‑şi descheiase primii doi nasturi de la cămaşă. Părul îi stătea în dezordine, fiindcă tot timpul îşi trecea degetele prin el. Avea ochii injectaţi, iar obrazul lui lătăreţ se buhăise. Rostea anevoie cuvintele şi din când în când se repeta, insistând atât de mult asupra unei idei, încât Tony se vedea silit să‑l ajute să treacă mai departe, ca şi cum ar fi mutat un ac de pick‑up de pe un disc uzat. La fiecare bere băută de Tony, Frank golea câte două pahare de Scotch.
Cu cât bea mai mult, cu atât vorbea mai mult despre femeile din viaţa lui. Pe măsură ce se făcea criţă, se apropia de marea lui suferinţă: pierderea celor două soţii.
În cel de al doilea an de serviciu ca poliţist al oraşului Los Angeles, Frank Howard o cunoscuse pe prima lui soţie, Barbara Ann. Aceasta era vânzătoare la raionul de bijuterii dintr‑un magazin universal din centru şi‑l ajutase să‑şi aleagă un cadou pentru mama lui. Era atât de încântătoare, de minionă, de drăguţă şi avea ochi atât de negri, încât el nu rezistase şi‑i ceruse o întâlnire, convins că fata îl va refuza. Dar ea acceptase. Şapte luni mai târziu se căsătoriseră. Barbara Ann avea obiceiul să făurească planuri de perspectivă — cu mult timp înainte de nuntă, întocmise o agendă amănunţită a primilor patru ani de căsnicie. Ea urma să lucreze în continuare la magazin, însă fără să cheltuiască un ban din ce câştiga. Toţi banii ei urma să fie depuşi în bancă, pentru ca mai târziu cei doi tineri să‑şi poată cumpăra o casă cu bani gheaţă. Amândoi urma să încerce să economisească cât mai mult posibil din leafa lui, locuind într‑un apartament sigur, curat, dar ieftin. Pontiacul lui trebuia vândut, deoarece consuma prea mult şi fiindcă aveau să locuiască suficient de aproape de magazin, ca Barbara Ann să poată merge pe jos la lucru, Volkswagenul ei ar fi îndeajuns ca să‑l transporte pe Frank până la secţia de poliţie şi înapoi, iar suma obţinută din vânzarea maşinii lui avea să fie baza economiilor pentru casă. Barbara Ann pusese la punct până şi un meniu pentru primele şase luni, mese hrănitoare, preparate cu un buget restrâns. Lui Frank îi plăcea această tendinţă a ei de a economisi fiecare bănuţ, în parte fiindcă nu părea să‑i stea în fire. Barbara Ann era o femeie veselă, optimistă, gata oricând să râdă, uneori chiar frivolă, impulsivă în alte chestiuni decât cele financiare şi o minunată tovarăşă de pat, întotdeauna dornică să facă dragoste şi al dracului de pricepută. În privinţa dragostei fizice nu mai făcea economii, niciodată nu planifica sexul, de regulă făceau dragoste pe neaşteptate, surprinzător şi pasionat, însă îşi pusese în minte să cumpere casa numai după ce vor fi pus deoparte cel puţin patruzeci la sută din preţul de cumpărare. Ştia exact câte camere va avea casa, precum şi mărimea fiecăreia. Concepuse planul locuinţei ideale, etaj cu etaj, plan pe care‑l ţinea în sertarul măsuţei de toaletă, de unde îl scotea din când în când, ca să se uite la el şi să viseze. Voia grozav de mult să aibă copii, dar hotărâse să aştepte până când va avea o locuinţă proprie. Barbara Ann anticipase aproape orice eventualitate — cu excepţia cancerului. Contractase o formă virulentă de leucemie, care a fost diagnosticată la numai doi ani şi două zile de la căsătoria cu Frank. La trei luni după asta era moartă.
Tony şedea în separeul de la The Bolt Hole, cu berea care se încălzea în faţa lui, ascultându‑l pe Frank Howard şi convingându‑se tot mai mult că era pentru prima oară când acesta împărtăşea cuiva ceea ce‑i stătea pe suflet. Barbara Ann murise în 1958, în urmă cu douăzeci şi doi de ani, şi în tot acest timp Frank nu destăinuise nimănui durerea pe care o trăise privind‑o cum se topea pe picioare. Era o durere care nu se ştersese niciodată. Acum îl ardea la fel de crâncen ca şi atunci. Frank continuă să bea Scotch şi să caute cuvinte ca să‑şi exprime suferinţa. Tony era uimit de sensibilitatea şi profunzimea sentimentului ascuns cu atâta grijă sub masca de răceală teutonică a colegului său şi în spatele privirii de regulă inexpresive a ochilor lui albaştri.
Pierderea soţiei îl lăsase pe Frank distrus, dezorientat şi disperat, însă el îşi stăpânise cu înverşunare lacrimile şi durerea, temându‑se că, dacă‑şi trăda slăbiciunea, nu va fi nicicând capabil să‑şi recapete stăpânirea de sine. Intuise impulsurile de autodistrugere din fiinţa lui: o dorinţă aprigă de a bea, pe care n‑o simţise niciodată înainte de moartea soţiei; o tendinţă de a conduce maşina mult prea repede şi prea imprudent, deşi înainte fusese un şofer atent. Ca să‑şi amelioreze starea de spirit şi să se salveze de sine însuşi, îşi înăbuşise durerea în rigorile serviciului, îşi dedicase viaţa muncii de poliţist al oraşului Los Angeles, încercând să uite de Barbara Ann prin ceasuri lungi de muncă şi de studiu. Pierderea ei îi lăsase în suflet un gol imens, o rană care nu avea să se vindece niciodată, dar cu timpul reuşise să umple acel gol, printr‑un interes obsedant pentru meserie şi printr‑un devotament total faţă de munca de poliţie.
Timp de nouăsprezece ani supravieţuise, ba chiar prosperase prin acest regim monoton de muncă înverşunată. Ca poliţist în uniformă nu putea munci peste program, aşa că urmase cursuri serale de cinci ori pe săptămână plus sâmbăta, până când îşi luase doctoratul în criminalistică. Graţie diplomei şi rezultatelor excepţionale în muncă reuşise să intre în rândul detectivilor în civil, putând astfel lucra mult peste program în fiecare zi, fără să dea peste cap orarul stabilit la dispecerat.
În timpul zilelor sale de muncă de douăsprezece‑paisprezece ore nu se gândea la nimic altceva decât la cazurile încredinţate spre rezolvare. Chiar când nu era de serviciu, se gândea la cercetările în curs atât cât să nu se mai gândească la nimic altceva, cugeta la ele când era la duş, seara când încerca să adoarmă, analiza noile probe în timp ce‑şi lua micul dejun dimineaţa devreme şi cinele târzii şi solitare. Nu citea aproape nimic altceva decât texte de criminalistică şi studii de caz ale tipurilor de asasini. Timp de nouăsprezece ani fusese poliţistul unui poliţist, detectivul unui detectiv.
În tot acest timp nu avusese nici o legătură serioasă cu o femeie. Nu avea timp de întâlniri şi, cumva, nu i se părea cinstit. Nu era cinstit faţă de Barbara Ann. Ducea o viaţă de burlac săptămâni la rând, apoi îşi permitea câteva nopţi fierbinţi de eliberare, cu partenere pe care le plătea. Într‑un fel care nu‑i era prea clar, dacă făcea sex cu o prostituată nu i se părea că trădează amintirea Barbarei Ann, întrucât plătind pentru acel serviciu actul respectiv devenea o simplă tranzacţie, câtuşi de puţin o chestiune sentimentală.
Apoi o cunoscuse pe Wilma Compton.
Sprijinindu‑se de peretele separeului The Bolt Hole, Frank păru că se îneacă rostind numele femeii. Îşi şterse, cu palma, obrazul transpirat, apoi îşi trecu degetele răsfirate prin păr şi spuse:
— Simt nevoia de încă un Scotch dublu.
Făcea mari eforturi ca să articuleze fiecare silabă, părând astfel şi mai beat decât dacă ar fi tărăgănat sau ar fi stâlcit cuvintele.
— Desigur, spuse Tony. Încă un Scotch. Dar ar trebui să şi mâncăm ceva.
— Nu mi‑e foame, replică Frank.
— Aici se fac cheeseburgeri excelenţi, insistă Tony. Hai să comandăm două porţii şi cartofi prăjiţi.
— Nu. Eu nu vreau decât scotch.
Tony insistă şi, în cele din urmă, Frank acceptă un hamburger, însă fără cartofi prăjiţi.
Penny luă comanda de mâncare, dar când auzi că Frank voia încă un Scotch, nu se grăbi să i‑l aducă.
— N‑am venit cu maşina, o linişti Frank, accentuând şi de astă dată fiecare sunet al fiecărui cuvânt. Am venit cu taxiul, fiindcă aveam de gând să mă îmbăt criţă. Am să mă întorc tot cu taxiul. Aşa că te rog, scumpa mea cu gropiţe în obraji, mai adu‑mi un delicios Scotch dublu.
Tony încuviinţă din cap spre chelneriţă.
— Dacă mai târziu nu‑i în stare să‑şi cheme un taxi, am să‑l duc eu acasă.
Ea le aduse un nou rând de băuturi. În faţa lui Tony se găsea o bere băută doar pe jumătate, dar cum ajunsese încălzită şi răsuflată, Penny o luă.
Wilma Compton.
Când Frank o întâlnise pe Wilma, aceasta avea treizeci şi unu de ani, fiind deci cu doisprezece ani mai tânără decât Frank. Era atrăgătoare, micuţă de statură, frumoasă şi cu ochi negri. Picioare zvelte. Trup suplu. Şolduri rotunde şi provocatoare. Un fund mic şi cărnos. Talie de viespe şi sâni o idee prea plini pentru înălţimea ei. Nu era la fel de atrăgătoare sau de minionă ca Barbara Ann. Nu avea mintea ascuţită a Barbarei Ann, nici firea ei muncitoare, nici sufletul ei bun. Însă, cel puţin în aparenţă, semăna îndeajuns cu femeia plecată dintre cei vii cu multă vreme în urmă, ca să trezească interesul adormit al lui Frank pentru o idilă.
Wilma era chelneriţă într‑o cafenea în care poliţiştii veneau adeseori să ia prânzul. În cea de a şasea ocazie când îl servise pe Frank, el îi ceruse o întâlnire şi ea acceptase. La cea de a patra întâlnire făcuseră dragoste. Wilma dovedise aceeaşi pasiune, aceeaşi energie şi aceeaşi dorinţă de a experimenta care făcuseră din Barbara o minunată tovarăşă de pat. Dacă uneori părea preocupată de satisfacerea propriei dorinţe, fără a se gândi la Frank, el reuşise să se convingă că egoismul fetei era doar trecător, datorându‑se faptului că de multă vreme nu avusese o relaţie care s‑o satisfacă. În plus, era mândru că o putea stârni atât de uşor şi de total. Pentru prima oară de când se culcase cu Barbara Ann, actul sexual se împletea cu iubirea sufletului şi i se păruse că ghiceşte aceleaşi sentimente în reacţiile Wilmei. La vreo două luni după ce deveniseră amanţi, Frank o ceruse în căsătorie. Ea refuzase, după care nu mai voise să se întâlnească cu el. Singura posibilitate de a o vedea şi de a discuta cu ea era când se ducea la cafenea.
Wilma fusese admirabil de deschisă în privinţa motivelor refuzului ei. Voia să se mărite, căuta omul potrivit, însă omul potrivit trebuia să aibă un cont substanţial în bancă şi o slujbă foarte bănoasă. Un poliţist, spusese ea, n‑ar câştiga niciodată suficienţi bani ca să‑i ofere stilul de viaţă şi siguranţa de care avea nevoie. Prima ei căsnicie dăduse greş, în mare măsură fiindcă ea şi soţul ei se certau adesea din pricina facturilor şi a veniturilor de familie. Wilma descoperise că grija pentru situaţia financiară putea distruge dragostea într‑o căsnicie, lăsând doar o cochilie de supărare şi amărăciune. Fusese o experienţă teribilă, şi Wilma era decisă să n‑o mai repete. Nu excludea ideea de a se căsători din dragoste, dar pe lângă iubire trebuia să existe şi siguranţă financiară. Regreta că vorbea atât de deschis, însă nu voia să mai îndure aceeaşi suferinţă ca înainte. Vorbise cu glasul tremurând şi ochii în lacrimi. Spusese că nu voia să mai rişte să asiste la imaginea insuportabil de tristă şi deprimantă a distrugerii unei iubiri din pricina lipsei de bani.
Paradoxal, hotărârea ei de a se căsători pentru bani nu diminuase respectul, nici ardoarea lui Frank. Fiindcă fusese singur atâta timp, era dispus să continue relaţia, chiar dacă ar fi fost nevoit să poarte o pereche uriaşă de ochelari cu lentile trandafirii, ca să menţină iluzia unei iubiri. Îi povestise Wilmei despre situaţia lui financiară, aproape o implorase să se uite în carnetul lui de cecuri şi în certificatele de depunere pe termen scurt, care totalizau aproape treizeci şi două de mii de dolari. Îi spusese ce leafă avea şi‑i explicase în amănunt că va putea ieşi la pensie destul de devreme, cu o pensie frumoasă, suficient de tânăr pentru a folosi o parte din economii ca să pornească o mică afacere particulară şi să câştige şi mai mult. Dacă ea îşi dorea siguranţă, el era omul cel mai potrivit să i‑o ofere.
Treizeci şi două de mii de dolari şi o pensie de poliţist nu fuseseră îndeajuns pentru Wilma Compton.
— Vreau să spun, explicase ea, că asta înseamnă ceva, însă tu n‑ai o casă, Frank, n‑ai nimic. Frunzărise cecurile câteva minute, ca şi cum gestul i‑ar fi stârnit plăcere sexuală, apoi i le înapoiase, spunând: Îmi pare rău, Frank. Eu vreau mai mult de atât. Sunt încă tânără şi arăt cu cinci ani mai puţin. Am viaţa înaintea mea şi am timp berechet să mai caut omul potrivit. Mă tem că treizeci şi două de mii de dolari nu înseamnă mare lucru în zilele noastre. Mă tem că nu se vor dovedi îndeajuns ca să ne scoată din eventuale crize. Şi nu vreau să mă leg de tine în nici un fel, dacă ştiu că există o şansă cât de mică să... ne urâm... să devenim meschini... cum s‑a întâmplat în prima mea căsătorie.
El fusese distrus.
— Iisuse, m‑am purtat ca un idiot! se jelui Frank, lovind cu pumnul în masă, ca să accentueze cât fusese de neghiob. Îmi vârâsem în cap că Wilma era la fel ca Barbara Ann, că era deosebită, o femeie cum rar întâlneşti, o femeie aparte. Indiferent ce făcea, oricât de grosolană sau de indiferentă se dovedea, întotdeauna îi găseam scuze. Scuze încântătoare. Scuze pline de imaginaţie, complicate, cavalereşti. Dobitoc! Am fost un dobitoc, un dobitoc, un imbecil fără egal. Iisuse!
— Ceea ce ai făcut e explicabil, spuse Tony.
— Am fost un idiot.
— Fuseseşi singur mult timp, continuă Tony. Trăiseşi doi ani minunaţi alături de Barbara Ann, îţi închipuiai că niciodată nu vei mai cunoaşte o experienţă asemănătoare şi nu voiai să te mulţumeşti cu mai puţin. În acest fel te‑ai izolat de lume. Te‑ai convins că nu aveai nevoie de nimeni. Dar fiecare are nevoie de cineva, Frank. Fiecare are nevoie de cineva la care să ţină. Dorinţa de dragoste şi prietenie e la fel de firească pentru specia umană ca şi nevoia de hrană şi de apă. Această nevoie s‑a acumulat în tine în toţi acei ani, şi când ai întâlnit pe cineva care semăna cu Barbara Ann, când ai întâlnit‑o pe Wilma, nu ţi‑ai mai putut înfrâna această nevoie. Cei nouăsprezece ani de dorinţă şi de aşteptare au explodat în tine. Nu puteai să acţionezi decât necugetat. Ar fi fost frumos dacă Wilma s‑ar fi dovedit o femeie cumsecade, care să merite ceea ce‑i puteai oferi tu. De fapt, mă mir că una ca Wilma n‑a pus gheara pe tine cu ani înainte.
— Am fost un dobitoc.
— Ba nu.
— Un idiot.
— Nu, Frank. Ai fost om, răspunse Tony. Atâta tot. La fel de om ca fiecare dintre noi.
Penny aduse cheeseburgerii.
Frank comandă alt Scotch dublu.
— Vrei să ştii ce a făcut‑o pe Wilma să se răzgândească? întrebă Frank. Vrei să ştii de ce a acceptat, până la urmă, să se mărite cu mine?
— Bineînţeles, răspunse Tony. Dar, mai întâi, ce‑ar fi să‑ţi mănânci cheeseburger‑ul?
Frank nici nu se uită la cheeseburger.
— Tatăl meu a murit şi mi‑a lăsat mie toată averea. La început se părea că ar fi fost vorba de treizeci de mii de dolari, apoi am descoperit că, în ultimii treizeci de ani de viaţă, bătrânul adunase poliţe de asigurare în valoare de cinci şi zece mii de dolari. Fără taxe, suma se ridica la nouăzeci de mii de dolari.
— Ei, pe dracu'!
— Cu ceea ce aveam deja, continuă Frank, era îndeajuns pentru Wilma.
— Poate ar fi fost mai bine pentru tine dacă tatăl tău murea sărac, spuse Tony.
Ochii injectaţi ai lui Frank începură să lăcrimeze şi o clipă păru gata să plângă. Apoi clipi repede şi‑şi stăpâni lacrimile. Cu glasul copleşit de disperare spuse:
— Mi‑e ruşine să recunosc, dar, când am aflat la cât se cifra averea lui, nu mi‑a mai păsat că murise. Am descoperit poliţele de asigurare la numai o săptămână după ce‑l înmormântasem şi în clipa în care am aflat despre ele m‑am gândit la Wilma. Dintr‑o dată m‑am simţit atât de fericit, încât nu‑mi puteam găsi locul. Din partea mea, tata putea să fi fost mort de douăzeci de ani. Mi‑e greaţă când mă gândesc cum m‑am purtat. Vreau să spun că tata şi cu mine nu fusesem foarte apropiaţi, totuşi eram dator să‑l jelesc mai mult decât am făcut‑o. Iisuse, am fost un ticălos şi un egoist, Tony.
— S‑a terminat, Frank, e de domeniul trecutului, spuse Tony. Şi, după cum ţi‑am spus, ai fost oarecum necugetat. Nu întru totul răspunzător de actele tale.
Frank îşi îngropă obrazul în palme şi rămase aşa câteva clipe, tremurând tot, însă fără să plângă. În cele din urmă, ridică privirea şi spuse:
— Deci, când a văzut că aveam aproape o sută douăzeci şi cinci de mii de dolari, Wilma a acceptat să se căsătorească cu mine. În opt luni m‑a lăsat fără o leţcaie.
— Trăim într‑un stat care consfinţeşte proprietatea în comun, se miră Tony. Cum a putut obţine mai mult de jumătate din ce aveai?
— Oh, n‑a obţinut nimic la divorţ.
— Cum?
— Nici un bănuţ.
— De ce?
— Între timp, m‑a lăsat fără un sfanţ.
— Fără nimic?
— Praful s‑a ales de toţi banii!
— I‑a cheltuit?
— I‑a furat, spuse Frank cu glas lipsit de orice intonaţie.
Tony îşi puse cheeseburger‑ul în farfurie şi se şterse la gură cu un şerveţel.
— I‑a furat? Cum?
Frank era încă foarte ameţit, totuşi dintr‑o dată începu să vorbească ciudat de clar şi de precis. I se părea important ca această acuzaţie la adresa Wilmei, mai mult decât oricare altă parte a istorisirii, să fie înţeleasă limpede. Wilma nu‑i lăsase nimic altceva decât indignarea, sentiment pe care acum voia să i‑l împărtăşească lui Tony.
— De îndată ce ne‑am întors din luna de miere, m‑a anunţat că urma să preia socotelile casei. Ea avea să se ocupe de contul din bancă, de investiţiile noastre, de carnetele de cecuri. S‑a înscris la un curs de planificarea investiţiilor, la o şcoală economică, şi a elaborat un buget amănunţit pentru noi. Era neînduplecată în această privinţă, ca o specialistă în afaceri, iar eu eram încântat, fiindcă părea atât de asemănătoare cu Barbara Ann.
— I‑ai spus că Barbara Ann făcea la fel?
— Da. Oh, Doamne, da. Singur am creat condiţiile ca să fiu lăsat fără o leţcaie. Bineînţeles că i‑am spus.
Dintr‑o dată Tony simţi că nu‑i mai era foame.
Frank îşi trecu degetele tremurătoare prin păr.
— Vezi tu, nu aveam nici cel mai mic motiv de bănuială. Era atât de bună cu mine. Învăţase să gătească mâncărurile mele preferate. De fiecare dată când mă întorceam acasă voia să‑i povestesc despre ce făcusem în ziua aceea şi mă asculta cu mare interes. Nu‑mi cerea multe haine, bijuterii sau altele asemenea. Din când în când ieşeam la restaurant sau la cinematograf, dar de fiecare dată ea spunea că e o risipă de bani. Zicea că se simţea la fel de bine acasă cu mine, la televizor sau stând de vorbă. Nu se grăbea deloc să cumpere o casă. Era atât de... apropiată. Îmi făcea masaj când veneam acasă cu muşchii înţepeniţi şi dureroşi. Iar la pat... era nemaipomenită. Era perfectă. Numai că... numai că... În tot acel timp cât gătea şi mă asculta, şi mă masa, şi mă regula, de fapt...
— Te storcea de conturile tale din bancă.
— Până la ultimul dolar. Tot, afară de zece mii de dolari dintr‑un certificat de depunere pe termen lung.
— Şi apoi te‑a părăsit, pur şi simplu?
Frank se cutremură.
— Într‑o zi am venit acasă şi am găsit un bilet de la ea. "Dacă vrei să ştii unde sunt, sună la acest număr şi întreabă de domnul Freyborn." Freyborn era avocat. Îl angajase ca să se ocupe de divorţ. Am fost năucit. Vreau să spun că... nu existase nici un indiciu cât de mic... În orice caz, Freyborn a refuzat să‑mi spună unde era Wilma. Mi‑a spus că va fi un caz simplu de divorţ, uşor de rezolvat, fiindcă soţia nu pretindea pensie de întreţinere, nu cerea nimic. Nu voia nici un bănuţ, din câte mi‑a relatat Freyborn. Nu voia decât despărţirea. A fost ca o lovitură în moalele capului. Am suferit cumplit. Iisuse, nu înţelegeam cu ce greşisem. Un timp aproape mi‑am pierdut minţile, încercând să‑mi dau seama ce vină purtam. Mi‑am închipuit că m‑aş putea schimba, că aş putea învăţa să fiu un om mai bun, ca s‑o aduc înapoi. Dar după două zile, când am avut nevoie să scriu un cec, am văzut că nu mai aveam în cont decât trei dolari. M‑am dus la bancă, apoi la compania de economii şi împrumuturi şi, în sfârşit, am înţeles de ce nu‑mi cerea nici un bănuţ. Mă curăţase deja de ultimul bănuţ.
— Sper că n‑ai lăsat‑o să scape aşa uşor, spuse Tony.
Frank mai trase o înghiţitură de Scotch. Transpirase. Obrazul îi căzuse şi era palid ca un mort.
— La început am rămas năucit şi... nu ştiu... cred că mi‑a venit să mor. Adică, nu să‑mi iau zilele, dar puţin îmi păsa dacă mai trăiam sau nu. Eram ameţit, ca în transă.
— În cele din urmă, ai trecut şi peste asta.
— În parte. Şi azi mă simt tot ameţit. Dar în bună parte am reuşit să depăşesc momentul, spuse Frank. Apoi mi‑a fost ruşine de mine. Ruşine pentru ce o lăsasem să‑mi facă. Fusesem un mare dobitoc, un mare imbecil. Am vrut să nu afle nimeni, nici chiar avocatul meu.
— A fost cea mai mare tâmpenie pe care o puteai face, spuse Tony. Restul mai înţeleg, dar...
— Într‑un fel, mi se părea că, dacă mărturiseam cuiva cum mă lăsasem înşelat de Wilma, lumea avea să creadă că tot ceea ce spusesem despre Barbara Ann nu fusese adevărat. Mi‑era teamă ca oamenii să nu creadă că şi Barbara Ann încercase să mă tragă pe sfoară, la fel ca Wilma, iar pentru mine era important, mai important decât orice pe lume, ca amintirea Barbarei Ann să rămână curată. Ştiu că acum pare o aiureală, dar aşa gândeam pe atunci. Tony nu ştia ce să răspundă. Prin urmare, divorţul a decurs cum nu se poate mai uşor, continuă Frank. N‑au existat discuţii interminabile despre detalii ale aranjamentului dintre noi. De fapt, nici n‑am mai văzut‑o pe Wilma, afară de câteva minute la tribunal şi nici n‑am mai stat de vorbă cu ea din dimineaţa în care m‑a părăsit.
— Unde‑i acum? Ştii?
Frank îşi termină Scotch‑ul. Când începu din nou să vorbească, glasul îi era schimbat, pierdut, aproape o şoaptă, nu că s‑ar fi ferit ca ceilalţi clienţi ai cafenelei să audă restul povestirii, ci fiindcă nu mai avea suficientă putere să vorbească pe un ton normal.
— După ce s‑a încheiat divorţul, am fost curios să aflu ce‑i cu ea. Am făcut un mic împrumut de pe certificatul lăsat de ea, am angajat un detectiv particular ca să afle unde era şi ce făcea. Omul a descoperit o sumedenie de lucruri. Lucruri foarte interesante. Wilma se căsătorise la numai nouă zile după pronunţarea divorţului. Cu un oarecare Chuck Pozley din comitatul Orange. Proprietarul unui salon de jocuri electronice dintr‑un centru comercial din Costa Mesa. Tipul câştiga în jur de şaptezeci sau optzeci de mii de dolari. După toate aparenţele, Wilma se gândea serios să se mărite cu el când eu moştenisem toţi banii aceia de la tata. Deci, ce‑a făcut? S‑a căsătorit cu mine, m‑a stors de bani, după care s‑a dus la acest Chuck Pozley cu banii mei. Au folosit o parte din capitalul ei ca să deschidă alte două saloane de joc şi se pare că o duc cum nu se poate mai bine.
— Oh, Doamne! murmură Tony.
În dimineaţa aceea nu ştiuse nimic despre Frank Howard, iar acum ştia aproape tot. Mai mult decât dorea să ştie. Era un bun ascultător, această calitate era atât binecuvântarea, cât şi blestemul său. Partenerul precedent, Michael Savatino, îi spunea adesea că era un poliţist de clasă, în mare măsură fiindcă oamenii îl simpatizau şi aveau încredere în el, fiind dispuşi să‑i vorbească aproape despre orice. Iar dacă erau dispuşi să‑i vorbească, spunea Michael, asta se întâmpla fiindcă Tony ştia să asculte. Or, cineva care ştia să asculte, comenta Michael, era o făptură rară într‑o lume bazată pe egoism, ambiţie şi vanitate. Tony asculta atent şi cu dragă inimă, fiindcă, în calitate de pictor fascinat de modelele ascunse, era în căutarea modelului general al sensului existenţei omeneşti. Chiar şi acum, când îl asculta pe Frank, se gândea la un citat din Emerson, pe care‑l citise cu multă vreme în urmă: Sfinxul trebuie să răspundă la propria‑i ghicitoare. Dacă întreaga istorie se află concentrată într‑un singur om, atunci trebuie explicată toată pornind de la experienţa individuală. Toţi bărbaţii, toate femeile şi toţi copiii erau enigme fascinante, mistere de nepătruns, şi Tony arareori se plictisea de povestirile lor.
Continuând să vorbească atât de încet, încât Tony trebuia să se aplece în faţă ca să‑l audă, Frank spuse:
— Pozley ştia ce avea de gând Wilma cu mine. Se pare că în timp ce eu eram la lucru, ei se întâlneau de câteva ori pe săptămână. În tot acest timp cât a jucat rolul soţiei perfecte, mă fura la sânge şi se culca cu acest Pozley. Cu cât mă gândeam mai mult la asta, cu atât eram mai furios, până când, în cele din urmă, am hotărât să‑i spun avocatului meu ceea ce ar fi trebuit să‑i spun de la bun început.
— Dar era prea târziu?
— Cam aşa ceva. Oh, aş fi putut intenta acţiune în tribunal împotriva ei. Dar faptul că n‑o acuzasem de furt mai înainte, în timpul divorţului, ar fi cântărit mult împotriva mea. Aş fi cheltuit cea mai mare parte a banilor rămaşi plătind avocaţi şi, oricum, aş fi pierdut procesul. Aşa că am decis să dau totul uitării. Mi‑am închipuit că voi reuşi să mă vindec prin muncă, aşa cum făcusem după ce murise Barbara Ann. Dar se pare că eram mult mai afectat decât îmi închipuisem pe moment. Nu‑mi mai puteam face meseria ca lumea. Fiecare femeie cu care aveam de‑a face... Nu ştiu. Cred că... cred că în fiecare femeie o vedeam pe Wilma. Dacă aveam cât de cât un motiv, deveneam de‑a dreptul fiară cu femeile pe care trebuia să le anchetez şi în scurt timp am început să mă port dur cu fiecare martor, bărbat sau femeie. Am început să nu mai văd limpede, să trec cu vederea indicii pe care le‑ar fi remarcat şi un copil... Mă certam cumplit cu partenerul meu şi iată unde am ajuns. Vorbea din ce în ce mai încet şi până la urmă renunţă la efortul de a pronunţa clar, cuvintele începură să se piardă unul în altul.
— După moartea Barbarei Ann, ce' puţin îmi rămăsese munca mea. Aveam totuşi ceva. Dar Wilma mi‑a lua' tot. Mi‑a furat banii şi respec'ul pentru mine însumi, chiar şi ambiţia. Pu' şi simplu, nu‑mi mai pasă de nimic. Se ridică şi ieşi din separeu, clătinându‑se pe picioare ca o paiaţă cu arcuri la glezne. Ia'tă‑mă. Trebuie să fac pipi.
Porni, clătinându‑se, prin sala de mese, spre toaleta bărbaţilor, dându‑se exagerat de mult la o parte ca să cedeze trecerea fiecărui om pe care‑l întâlnea în cale.
Tony oftă şi închise ochii. Era obosit, atât fizic, cât şi sufleteşte.
Penny se opri la masa lor şi spuse:
— I‑ai face un mare serviciu dacă l‑ai duce acasă chiar acum. Mâine dimineaţă o să se simtă ca un ţap pe jumătate mort.
— Cum se simte un ţap pe jumătate mort?
— Mult mai rău decât unul sănătos şi cumplit faţă de unul mort de‑a binelea, răspunse fata.
Tony plăti consumaţia şi‑şi aşteptă colegul. După cinci minute, luă haina şi cravata lui Frank şi se duse să‑l caute.
Toaleta bărbaţilor era mică: un closet, un pisoar, o chiuvetă. Înăuntru mirosea puternic a dezinfectant cu parfum de pin şi, vag, a urină.
Frank stătea lângă peretele acoperit cu graffiti, cu spatele la uşă. Lovea cu amândouă palmele în peretele de deasupra capului şi plesniturile stârneau ecouri în încăperea cu tavan înalt. BAM‑BAM‑BAM‑BAM‑BAM! Zgomotul nu se auzea din bar, din pricina murmurului confuz de voci, dar în spaţiul acela îngust părea asurzitor.
— Frank?
BAM‑BAM‑BAM‑BAM‑BAM‑BAM‑BAM!
Tony se duse la el, îi puse o mână pe umăr, îl trase cu blândeţe de lângă perete şi‑l răsuci cu faţa către el.
Frank plângea. Avea ochii înroşiţi şi plini de lacrimi. Lacrimi grele i se rostogoleau pe obraji. Buzele umflate şi întredeschise tremurau de suferinţă. Însă plângea fără zgomot, fără suspine, fără să scâncească, cu glasul ferecat undeva în fundul gâtului.
— Linişteşte‑te, îi murmură Tony. Totul va fi bine. N‑ai nevoie de Wilma. O duci mai bine fără ea. Ai prieteni. Te vom ajuta să treci de aceste momente, Frank. Numai să ne dai voie. Sunt alături de tine, Frank. Zău că mă doare sufletul, Frank.
Frank închise ochii. Îşi lăsă în jos colţurile gurii şi începu să suspine, la fel de tăcut. Singurul sunet era un şuierat, când trăgea aer în piept. Întinse mâna, căutând un sprijin, şi Tony îl înlănţui cu braţul.
— Vreau să merg acasă, spuse Frank, articulând cu greu cuvintele. Nu vreau decât să merg acasă.
— Bine. Te duc acasă. Ţine‑te bine.
Ieşiră amândoi din The Bolt Hole, înlănţuiţi ca doi vechi camarazi de război. Parcurseră distanţa de două cvartale şi jumătate până la locuinţa lui Tony şi urcară în jeepul acestuia.
Pe la jumătatea drumului, Frank trase aer în piept şi spuse:
— Tony... mi‑e frică.
Tony aruncă o privire către el.
Frank era ghemuit pe scaun. Părea mic şi neputincios. Hainele arătau prea mari pentru el. Lacrimile îi străluceau pe obraz.
— De ce ţi‑e frică? întrebă Tony.
— Nu vreau să fiu singur, răspunse Frank, plângând încet şi tremurând atât din pricina excesului de alcool, cât şi din pricina unei spaime obscure.
— Nu eşti singur, îl linişti Tony.
— Mă tem că... am să mor singur.
— Nu eşti singur şi n‑ai să mori, Frank.
— Toţi îmbătrânim atât de... repede. Apoi... Vreau să fie cineva cu mine.
— Vei găsi pe cineva.
— Vreau un suflet care să‑şi amintească de mine şi să mă iubească.
— Nu te teme, spuse Tony, nu prea convins.
— Mă înspăimântă.
— Vei găsi pe cineva.
— Niciodată.
— Ba da. Vei găsi.
— Niciodată. Niciodată, insistă Frank, închizând ochii şi rezemându‑şi fruntea de geamul lateral. Până când ajunseră la locuinţa lui Frank, acesta adormise ca un copil. Tony încercă să‑l trezească. Însă Frank nu reuşi să‑şi vină complet în fire. Poticnindu‑se, mormăind şi oftând din greu, se lăsă trezit pe jumătate şi aproape dus în braţe până la uşa casei. Tony îl propti de perete, lângă intrare, şi‑l căută prin buzunare după cheie. Când, în sfârşit, ajunseră în dormitor, Frank se prăvăli grămadă pe saltea şi începu să sforăie.
Tony îl dezbrăcă, lăsându‑l în chiloţi. Trase cuvertura deoparte, îl împinse pe cearşaf, apoi trase peste el cearşaful de deasupra şi pătura. Frank sforăia zgomotos.
În bucătărie, într‑un sertar de lângă chiuvetă, în care se găseau fel şi fel de mărunţişuri, Tony găsi un creion, un teanc de coli şi o rolă de scotch. Scrise un bilet pentru Frank şi‑l lipi de uşa frigiderului.

Dragă Frank,
Când te vei trezi mâine dimineaţă, îţi vei aminti tot ce mi‑ai spus şi probabil te vei simţi uşor stânjenit. Nu‑ţi face griji. Ceea ce mi‑ai destăinuit va rămâne numai între noi. Mâine îţi voi destăinui şi eu câteva secrete teribil de ruşinoase, aşa că vom fi chit. La urma urmei, prietenii există ca să‑ţi descarci inima în faţa lor.
Tony.

Ieşi şi încuie uşa în urma lui.
În timp ce se înapoia acasă cu maşina, se gândi la faptul că sărmanul Frank era singur, apoi îşi dădu seama că nici situaţia lui nu era cu mult mai bună. Tatăl lui, Carlo, încă trăia, însă era foarte bolnav şi probabil nu mai avea mult de trăit, cel mult zece ani. Surorile şi fraţii lui Tony erau răspândiţi pe tot cuprinsul Statelor Unite şi nici unul nu‑i era apropiat sufleteşte cu adevărat. Avea mulţi prieteni, dar, când ţi se apropia ultimul ceas, nu de prieteni aveai nevoie. Înţelesese ce voia să spună Frank. Pe patul de moarte nu puteai strânge decât o anumită mână, care să‑ţi dea curaj: mâna soţului sau a soţiei, a copilului sau a părintelui. Îşi dădu seama că drumul pe care pornise el în viaţă ducea către un templu pustiu al singurătăţii. Avea treizeci şi cinci de ani, era încă tânăr, dar niciodată nu se gândise serios la căsătorie. Deodată avu sentimentul că timpul i se scurgea printre degete. Anii treceau cumplit de repede. Parcă ieri avusese douăzeci şi cinci, dar deja trecuse un deceniu.
Poate că Hilary Thomas e cea pe care o aşteptam, se gândi el, oprind maşina în parcarea din faţa casei. E altfel decât celelalte. Îmi dau seama foarte bine. E cu totul altfel. Poate că şi ea va vedea în mine un om deosebit. Ar putea ieşi bine pentru amândoi. Nu‑i aşa?
Rămase în jeep un timp, privind ţintă cerul întunecat şi spuzit de stele, cu gândul la Hilary Thomas şi la ideea de a îmbătrâni şi a închide ochii de unul singur.

La 10:30 seara, în timp ce Hilary era absorbită de lectura romanului lui James Clavell, chiar când îşi termina gustarea compusă din mere şi brânză, sună telefonul.
— Alo? La celălalt capăt al firului n‑o întâmpină decât tăcerea. Cine‑i la telefon?
Nici un răspuns.
Trânti receptorul în furcă. Era singura reacţie când primeai un telefon de ameninţare sau unul obscen. Trebuia să închizi. Să nu încurajezi pe cel care sunase. Să închizi imediat şi hotărât. Îl făcuse pe celălalt să‑i ţiuie urechea, dar acest lucru nu‑i ridica prea mult moralul.
Era convinsă că nu fusese o greşeală. Nu de două ori în aceeaşi seară, fără ca persoana respectivă să‑şi ceară scuze. În plus, tăcerea aceea avea în ea ceva rău, o ameninţare nerostită.
Nici după ce fusese nominalizată pentru Premiul Academiei nu simţise nevoia să‑şi treacă numărul la neinformabili. Scenariştii nu erau celebrităţi ca actorii sau chiar regizorii. Publicul nu‑şi amintea sau nu se sinchisea cine câştiga premiul pentru scenariul unui film de succes. Majoritatea scenariştilor îşi treceau numărul la neinformabili, fiindcă li se părea că astfel îşi sporeau prestigiul. Un scenarist care figura la neinformabili avea aura unui om atât de ocupat cu lucruri importante, încât nu‑i rămânea timp pentru o eventuală convorbire nedorită. Dar Hilary nu suferea de acest orgoliu şi socotea că, în cartea de telefon, numele ei rămânea la fel de necunoscut ca şi pe o listă de telefoane secrete.
Bineînţeles, poate că acest lucru nu mai era adevărat. Poate că relatările din presă referitoare la cele două confruntări dintre ea şi Bruno Frye o transformaseră într‑un obiect de interes general, cum nu reuşiseră cele două scenarii de succes scrise de ea. Povestea unei femei care opusese rezistenţă unui aşa‑zis violator, pe care a doua oară chiar îl ucisese, putea foarte bine să fascineze cine ştie ce minte bolnavă. Poate că exista vreo bestie dornică să arate că ar putea reuşi acolo unde Bruno Frye dăduse greş.
Hotărî ca a doua zi de dimineaţă, la prima oră, să sune compania de telefoane şi să ceară ca numărul să‑i fie trecut la nein‑formabili.

La miezul nopţii morga oraşului era, după cum o descrisese cândva chiar medicul legist, tăcută ca mormântul. Pe holul luminat difuz domnea tăcerea. Laboratorul era cufundat în întuneric. Sala ticsită de cadavre era rece, întunecată şi tăcută, cu excepţia bâzâitului instalaţiei de aer condiţionat, care pompa aer rece prin orificiile din perete.
În noaptea de joi spre vineri la morga oraşului făcea de serviciu un singur om. Acesta se găsea într‑o mică încăpere de lângă biroul personal al expertului legist. Şedea într‑un fotoliu, în faţa unei mese de lucru urâte, din metal furniruit cu lemn de nuc. Numele lui era Albert Wolwicz. Avea douăzeci şi nouă de ani, era divorţat şi tatăl unei fetiţe pe care o chema Rebecca. Becky fusese încredinţată soţiei. Acum, amândouă locuiau în San Diego. Pe Albert nu‑l deranja să lucreze în — scuzaţi expresia — tura orelor de cimitir. Făcu ordine prin dosare, apoi se aşeză şi ascultă la radio un timp, iar mai umblă prin hârtii, citi câteva capitole dintr‑o carte cu adevărat bună a lui Stephen King, despre vampiri care făceau ravagii în Noua Anglie, şi dacă oraşul era liniştit în timpul nopţii, dacă poliţişti în uniformă sau ambulanţe nu începeau să aducă tărgi cu victime ale unor încăierări de stradă sau accidente de circulaţie, spera să aibă parte de o noapte liniştită, până când avea să vină ora ieşirii din schimb.
La zece minute după miezul nopţii sună telefonul.
Albert ridică receptorul.
— Morga. Tăcere. Alo? vorbi Albert. Omul de la celălalt capăt al firului gemu sfâşietor şi începu să plângă. Cine‑i la telefon?
Celălalt continuă să plângă, fără a putea răspunde.
Sunetele chinuite sunau aproape ca o parodie a suferinţei, suspine forţate şi isterice, cum Albert nu mai auzise în viaţa lui.
— Dacă îmi spuneţi ce s‑a întâmplat, poate reuşesc să vă ajut.
Cel care sunase închise telefonul.
Albert rămas câteva clipe cu ochii la receptor, apoi ridică din umeri şi‑l puse în furcă.
Încercă să reia lectura cărţii lui Stephen King de unde o lăsase, dar mereu i se părea că aude târşâit de paşi pe pragul din spatele lui. Întoarse capul de vreo şase ori, dar nu era nimeni (sau nimic).

4
Vineri dimineaţa

Ora nouă.
Doi oameni de la firma de pompe funebre Angels' Hill din vestul oraşului Los Angeles sosiră la morga oraşului ca să ridice cadavrul lui Bruno Frye. Lucrau în colaborare cu firma Forever View din St. Helena, oraşul de reşedinţa al răposatului. Unul dintre oamenii de la Angels' Hill semnă hârtiile necesare, apoi amândoi transferară cadavrul din sala frigorifică în spatele Cadillacului transformat în dric.

Frank Howard nu părea să fie mahmur. Obrazul lui nu avea culoarea pământie de după chef; era rumen în obraji şi avea un aer sănătos. Ochii albaştri îşi recăpătaseră limpezimea. După toate aparenţele, spovedania se dovedise benefică pentru suflet, după cum spune proverbul.
Mai întâi la birou, apoi în maşină, Tony sesiză stânjeneala la care se aşteptase şi îşi dădu toată silinţa să‑l facă pe Frank să se simtă în largul lui. Treptat, Frank îşi dădu seama că relaţia lor nu se schimbase în rău, dimpotrivă, devenise cu mult mai bună decât în ultimele trei luni. Până la prânz reuşiseră să stabilească un tip de relaţie care avea să le permită să lucreze împreună aproape ca un singur om. Încă nu atinseseră armonia perfectă dintre Tony şi Michael Savatino, dar nimic nu părea să împiedice ca raportul dintre ei să evolueze exact spre acel gen de relaţie. Mai aveau nevoie de câtva timp ca să se adapteze unul la celălalt, câteva luni, însă, în cele din urmă, între ei avea să se închege o legătură sufletească menită să le facă munca infinit mai uşoară decât până atunci.
Vineri dimineaţă lucrară la informaţiile obţinute în legătură cu Bobby Valdez. Nu existau prea multe fire, iar primele două nu duceau nicăieri.
Raportul trimis de departamentul de evidenţă a vehiculelor cu privire la Juan Mazquezza le pricinui prima dezamăgire. Din câte se părea, Bobby Valdez folosise un certificat de naştere fals şi un alt act contrafăcut ca să obţină un permis valabil, sub numele de Juan Mazquezza. Ultima adresă pe care le‑o putea furniza departamentul de evidenţă a vehiculelor era cea de la care Bobby se mutase în luna iulie a anului precedent, apartamentele Las Palmeras din La Brea Boulevard. În evidenţa departamentului mai existau doi Juan Mazquezza. Un băiat de nouăsprezece ani care locuia la Fresno şi un bătrân în vârstă de şaizeci şi şapte de ani domiciliat în Tustin. Amândoi aveau maşini înregistrate în California, însă nici una nu era marca Jaguar. Acel Juan Mazquezza din La Brea Boulevard nu‑şi înregistrase niciodată maşina, ceea ce dovedea că Bobby cumpărase Jaguarul folosind alt nume fals. Era limpede că dispunea de o sursă excepţional de bună de acte false.
Ajunseseră într‑un punct mort.
Tony şi Frank se înapoiară la Curăţătoria Vee Vee Gee şi discutară cu muncitorii care lucraseră cu Bobby pe vremea când acesta folosea numele de Mazquezza. Sperau că cineva păstrase legătura cu Bobby după ce acesta renunţase la slujbă, aşadar, poate ştia unde locuia acum. Dar toţi răspunseră că Bobby era o persoană singuratică, nimeni nu ştia încotro plecase.
Alt punct mort.
După ce plecară de la Vee Vee Gee, se duseră să prânzească la un local care prepara omlete, unul dintre locurile preferate ale lui Tony. Pe lângă principala sală de mese, restaurantul mai avea o terasă descoperită, construită din cărămidă, pe care se găseau douăsprezece mese cu umbrele în dungi alb cu albastru. Tony şi Frank începură să mănânce salate şi omletă cu brânză, în bătaia brizei calde de toamnă.
— Ai vreun program mâine seară? întrebă Tony.
— Eu?
— Tu.
— Nu. Nimic.
— Perfect. Am aranjat eu ceva.
— Ce?
— O întâlnire surpriză.
— Pentru mine?
— Şi tu eşti implicat cumva.
— Vorbeşti serios?
— I‑am telefonat azi‑dimineaţă.
— Las‑o baltă, spuse Frank.
— E femeia perfectă pentru tine.
— Detest întâlnirile prin intermediari.
— E o femeie superbă.
— Nu mă interesează.
— Şi dulce.
— Nu sunt copil.
— Cine a zis că eşti?
— N‑am nevoie să‑mi aranjezi tu o întâlnire.
— Uneori faci şi asta pentru un prieten. Nu?
— Pot să‑mi dau întâlniri şi singur.
— Trebuie să fii fraier ca să renunţi la femeia asta.
— Atunci eu sunt un fraier.
Tony oftă.
— Cum vrei.
— Uite ce e, tot ce ţi‑am povestit aseară la The Bolt Hole...
— Da?
— Nu cerşeam compătimire.
— Fiecare are nevoie din când în când de compătimire.
— Voiam doar să înţelegi de ce am fost într‑o dispoziţie atât de infernală.
— Iar eu am înţeles.
— N‑am vrut să rămâi cu impresia că aş fi un ticălos şi un fraier uşor de dus de nas de o anumită categorie de femei.
— N‑am rămas deloc cu această impresie.
— Niciodată nu mi s‑a întâmplat să‑mi pierd cumpătul ca aseară.
— Te cred.
— Niciodată n‑am... plâns aşa.
— Ştiu.
— Cred că eram obosit.
— Desigur.
— Poate şi din cauza băuturii.
— Poate.
— Am băut cam mult aseară.
— Cam mult.
— Şi băutura m‑a făcut sentimental.
— Posibil.
— Acum însă mi‑am revenit.
— Cine a spus că nu?
— Pot să‑mi găsesc şi singur o femeie, Tony.
— Cum vrei tu.
— OK?
— OK.
Fiecare se concentră asupra omletei cu brânză.
În apropiere se găseau mai multe blocuri cu birouri şi zeci de secretare îmbrăcate în rochii în culori vii treceau pe trotuar, mergând să ia masa de prânz.
Terasa restaurantului era înconjurată de flori, care parfumau aerul arămiu de toamnă.
Zarva străzii era caracteristică oraşului Los Angeles. Nu scrâşnete de frâne şi ţipete de claxon ca la Chicago sau New York sau în majoritatea celorlalte oraşe. Doar duduit hipnotic de motoare. Şi şuieratul maşinilor care săgetau pe lângă ei. Un zgomot liniştitor. Reconfortant. Ca valurile care se sparg pe plajă. Zgomot făcut de maşini, şi totuşi oarecum primitiv, natural. Şi, în acelaşi timp, erotic, într‑un fel subtil şi greu de pus în cuvinte. Chiar şi zgomotele se conformau la personalitatea subtropicală şi subconştientă a oraşului.
După câteva minute de tăcere Frank spuse:
— Cum o cheamă?
— Pe cine?
— Nu face pe deşteptul.
— Janet Yamada.
— E japoneză?
— Numele pare cumva italienesc?
— Cum arată?
— Inteligentă, spirituală, frumoasă.
— Cu ce se ocupă?
— Lucrează la primărie.
— Câţi ani are?
— Treizeci şi şase sau treizeci şi şapte.
— Nu‑i prea tânără pentru mine?
— N‑ai decât patruzeci şi cinci de ani, pentru numele lui Dumnezeu!
— Cum ai ajuns s‑o cunoşti?
— Am fost un timp împreună, răspunse Tony.
— Ce s‑a întâmplat?
— Nimic. Am descoperit că ne simţeam mai bine ca prieteni decât ca amanţi.
— Crezi că‑mi va plăcea?
— Sunt convins.
— Şi că ea mă va plăcea pe mine?
— Dacă nu te scobeşti în nas şi dacă nu mănânci cu mâna.
— OK, acceptă Frank. Am să mă întâlnesc cu ea.
— Dacă ţi se pare o corvoadă, poate ar fi bine să renunţi.
— Nu. Mă duc. Totul va fi bine.
— Nu trebuie să te duci doar ca să‑mi faci mie plăcere.
— Dă‑mi numărul ei de telefon.
— Nu mă simt în largul meu, insistă Tony. Am impresia că ţi‑am forţat mâna.
— Nu mi‑ai forţat mâna.
— Cred că ar fi mai bine s‑o sun şi să anulez întâlnirea, insistă Tony.
— Nu, ascultă, eu...
— N‑ar trebui să fac pe intermediarul. Nu mă pricep deloc.
— Dar vreau să ies cu ea, ce dracu'! izbucni Frank.
Tony zâmbi cu gura până la urechi.
— Ştiu.
— Adică m‑ai manipulat?
— Te‑ai manipulat singur.
Frank încercă să se încrunte, dar nu reuşi. Râse şi el.
— Vrei să vii şi tu cu Hilary sâmbătă seara?
— Nici vorbă. Trebuie să te descurci singur, bătrâne.
— Şi‑n plus, spuse cu abilitate Frank, nu vrei s‑o împarţi pe Hilary Thomas cu nimeni.
— Întocmai.
— Chiar crezi că vei reuşi să ai o relaţie cu ea?
— Vorbeşti de parcă ar urma să ne căsătorim. Nu‑i decât o simplă întâlnire.
— Dar chiar şi pentru o întâlnire, nu va fi... jenant?
— De ce să fie? întrebă Tony.
— Păi, are atâţia bani.
— E cea mai misogină remarcă pe care am auzit‑o în viaţa mea.
— Nu crezi că acest lucru îţi va îngreuna situaţia?
— Când un bărbat are bani, trebuie să‑şi limiteze întâlnirile la femei care dispun de aceeaşi sumă?
— E cu totul altceva.
— Când un rege decide să se însoare cu o vânzătoare, ni se pare ceva nespus de romantic. Dar, când o regină vrea să se mărite cu un vânzător, spunem că s‑a lăsat trasă pe sfoară. Clasicele criterii duble de apreciere.
— Atunci... succes.
— La fel şi ţie.
— Eşti gata să ne întoarcem la lucru?
— Da, răspunse Tony. Hai să‑l găsim pe Bobby Valdez.
— Ne‑ar fi mai simplu să‑l găsim pe judecătorul Crater.
— Sau pe Amelia Earhart.
— Sau pe Jimmy Hoffa.

Vineri după‑amiază.
Ora unu.
Cadavrul era întins pe masa de îmbălsămare a Casei de Pompe Funebre Angels' Hill din partea de vest a oraşului Los Angeles. O etichetă agăţată de degetul mare al piciorului drept îl identifica pe decedat ca fiind Bruno Gunther Frye.
Un tehnician pregătea cadavrul pentru a fi transportat în comitatul Napa. Îl şterse cu dezinfectant cu efect îndelungat. Intestinele şi alte organe interne fuseseră scoase prin singurul orificiu natural disponibil. Datorită rănilor de cuţit şi autopsiei efectuate cu o noapte în urmă, corpul nu conţinea prea mult sânge închegat sau alte lichide, dar şi cele rămase fuseseră eliminate. În locul lor, tehnicianul introdusese lichid de îmbălsămare.
Tehnicianul lucra la cadavru, fluierând un şlagăr la modă lansat de Donny şi Marie Osmond.
Casa de Pompe Funebre Angels' Hill nu se ocupa de cosmetizarea cadavrului. Această operaţie cădea în sarcina specialiştilor în cosmetică mortuară de la St. Helena. Tehnicianul de la Angels' Hill nu trebuia decât să‑i închidă ochii pentru vecie şi să‑i coase buzele cu o serie de cusături pe dinăuntru, menite să încremenească gura aceea mare într‑un vag surâs etern. Făcuse o treabă bună: nici o sutură n‑avea să fie vizibilă pentru cei adunaţi ca să‑l jelească — în caz că exista cineva.
În continuare mortul fu învelit într‑un giulgiu alb şi gros, apoi introdus într‑un sicriu ieftin din aluminiu, construit după standardele minime de ermetizare stabilite în acel stat pentru transportul cadavrelor cu un mijloc de transport în comun. La St. Helena, mortul urma să fie transferat într‑un coşciug mai somptuos, ales de familie sau de prietenii răposatului.
La ora 4 după‑amiază cadavrul fuse transportat la aeroportul internaţional din Los Angeles şi urcat în compartimentul de bagaje al avionului cu reacţie cu destinaţia Monterey, Santa Rosa şi Sacramento. La cea de a doua escală urma să fie coborât din avion.
Vineri seară, la 6:30, pe micul aeroport din Santa Rosa nu se găsea nimeni din familia lui Bruno Frye. Mortul nu avea rude. Era ultimul descendent. Bunicul lui nu adusese pe lume decât un singur copil: o fată frumoasă, pe nume Katherine, care nu avusese copii. Bruno era copil adoptiv. Şi nu se însurase niciodată.
Dintre cele trei persoane care aşteptau în capătul pistei de aterizare, două veneau din partea Casei de Pompe Funebre Forever View. Domnul Avril Thomas Tannerton era proprietarul casei de pompe funebre care deservea St. Helena şi localităţile învecinate din acea parte a comitatului Napa. Avea patruzeci şi trei de ani, era atrăgător, plinuţ, dar nu gras, cu un păr des blond‑roşcat, plin de pistrui, ochi vioi şi un surâs cald şi prietenos, pe care nu reuşea să şi‑l înfrâneze. Venise la Santa Rosa împreună cu asistentul său în vârstă de douăzeci şi patru de ani, Gary Olmstead, un tânăr firav, care arareori vorbea mai mult decât cadavrul de care se ocupa. Tannerton te ducea cu gândul la un băiat de strană, o aparenţă de pietate autentică sub care se ascundea o şiretenie binevoitoare. Olmstead avea un chip prelung şi ascetic, cum nu se poate mai potrivit pentru profesia lui.
Cel de‑al treilea bărbat era Joshua Rhinehart, avocatul lui Bruno Frye şi executorul proprietăţii Frye. În vârstă de şaizeci şi unu de ani, avea o înfăţişare care l‑ar fi ajutat să facă o carieră strălucită ca diplomat sau politician. Păr des şi alb pieptănat pe spate, dezvelindu‑i fruntea şi tâmplele — nu un alb de cretă, nu alb‑gălbui, ci un alb‑argintiu strălucitor. Frunte lată. Nas lung şi mândru. Bărbie voluntară. Ochi de culoarea cafelei, ageri şi limpezi.
Corpul lui Bruno Frye fu coborât din avion şi urcat în maşina mortuară, apoi transportat la St. Helena. Joshua Rhinehart veni în urma lui, la volanul maşinii proprii.
Motivul deplasării lui Joshua la Santa Rosa, împreună cu Avril Tannerton, nu erau nici afacerile, nici obligaţiile personale. În decursul anilor muncise mult pentru Podgoriile Shade Tree, compania care timp de trei generaţii fusese proprietara domeniului prin familia Frye, însă încetase de mult să aibă nevoie de banii proveniţi din această sursă, întrucât proprietatea îi dădea mai multă bătaie de cap decât merita. Continuase să se ocupe de afacerile familiei Frye, în mare parte fiindcă îşi amintea cum, cu treizeci şi cinci de ani în urmă, când se lupta să‑şi facă un nume în ţinutul de provincie al comitatului Napa, primise un nepreţuit ajutor din partea Katherinei Frye, care hotărâse să‑i încredinţeze toate chestiunile juridice ale familiei. Cu o zi în urmă, când aflase că Bruno era mort, nu suferise câtuşi de puţin. Nici Katherine, nici fiul ei mort nu‑i inspirase niciodată afecţiune şi, cu siguranţă, nu încurajase vreo legătură bazată pe prietenie. Joshua îl însoţise pe Avril Tannerton la Aeroportul Santa Rosa numai fiindcă voia să se poată ocupa de cadavru, în caz că‑şi făcea apariţia vreun reporter care ar fi încercat să transforme întâmplarea într‑un eveniment. Deşi Bruno fusese o persoană labilă, un om foarte bolnav, Joshua decisese ca înmormântarea să aibă loc cu toate onorurile. Simţea că măcar atât îi datora răposatului. În plus, aproape toată viaţa Joshua fusese un susţinător şi un promotor constant al Napa Valley, făcând reclamă atât stilului de viaţă, cât şi calităţii extraordinare a vinului de aici, şi nu voia ca întreaga comunitate să sufere din pricina actelor criminale ale unui om.
Din fericire, la aeroport nu apăru nici un singur reporter.
Porniră înapoi spre St. Helena, prin umbrele din ce în ce mai lungi şi prin lumina tot mai slabă, spre est faţă de Santa Rosa, traversară capătul sudic al Sonoma Valley, intrară în Napa Valley, lată de şapte kilometri, şi se îndreptară spre nord, prin lumina auriu‑purpurie. Mergând în urma maşinii funerare, Joshua admira ţinutul, lucru pe care‑l făcuse cu plăcere crescândă în ultimii treizeci şi cinci de ani. Crestele munţilor din depărtare erau acoperite cu pini, brazi şi mesteceni, luminaţi numai spre vârf de soarele care cobora către asfinţit, pe jumătate dispărut la linia orizontului; crestele semănau cu nişte metereze, se gândi Joshua. Ziduri înalte, care împrejmuiau locul, izolându‑l de influenţa negativă a unei lumi mai puţin civilizate decât cea din interior. La poalele munţilor începeau dealurile ondulate, unde creşteau stejari cu trunchiuri negre şi iarbă uscată şi înaltă, care în lumina zilei părea aurie şi moale ca mătasea de porumb, acum însă, în amurgul tot mai dens care‑i estompa culoarea, iarba sclipea ca nişte valuri întunecate, legănate de adierea blândă, ca valurile unei maree. Dincolo de hotarele târguşoarelor mici şi ciudate, podgorii nesfârşite acopereau dealurile şi aproape întreaga întindere de şes. În 1880 Robert Louis Stevenson scrisese despre Napa Valley: "Petic de pământ după petic de pământ este cultivat cu alte şi alte soiuri de struguri. Acesta nu e bun; acesta e mai bun; cel de al treilea e cel mai bun. Astfel, puţin câte puţin, oamenii experimentează şi ajung să obţină propriile lor Clos Vougeot şi Lafite... iar vinul făcut de ei este poezie închisă în sticlă." Pe vremea când Stevenson îşi petrecuse luna de miere în vale, unde scrisese Silverado Squatters, aici existau mai puţin de patru mii de acri de vie. În momentul Marii Ciume — Prohibiţia — în 1920, podgoriile acopereau zece mii de acri de viţă‑de‑vie pentru vin. În prezent, existau treizeci de mii de acri de vie, care produceau struguri mult mai dulci şi mai puţin acizi decât oricare alţii din lume, pământul de aici fiind rodnic cât toată Sonoma Valley, aceasta fiind de două ori mai mare decât Napa Valley. Răspândite prin întreaga vale, printre podgorii, se găseau crame şi case, unele provenite de la mănăstiri, abaţii şi misiuni în stil spaniol, altele construite simplu şi modern. Har Domnului, îşi spuse Joshua, numai câteva dintre cramele mai noi optaseră pentru aspectul steril de fabrică, aspect care rănea ochiul şi era o pacoste pentru vale. Cea mai mare parte a creaţiei omului completa — sau, cel puţin, nu strica — frumuseţea naturală cu adevărat uluitoare a acestor locuri unice şi idilice. În timp ce mergea în urma maşinii mortuare spre Forever View, Joshua văzu cum se aprindeau luminile la ferestrele caselor, lumini gălbui şi calde care aduceau un sentiment de confort şi civilizaţie în noaptea care cobora asupra văii. Vinul este poezie închisă în sticlă, se gândi Joshua, iar pământul care a rodit strugurii este cea mai mare operă de artă a lui Dumnezeu; pământul meu; căminul meu; ce norocos sunt că mă aflu aici, când există atâtea locuri mult mai puţin încântătoare, mai puţin plăcute, în care aş fi putut ajunge.
De pildă, într‑un sicriu de aluminiu, mort.
Forever View se înălţa la vreo sută de metri depărtare de şoseaua cu două benzi de circulaţie, la sud de St. Helena şi nu departe de oraş. Era o clădire mare, albă, în stil colonial, înconjurată de o alee circulară şi având o firmă elegantă, scrisă de mână în alb şi verde. Pe măsură ce se lăsa întunericul, un singur reflector se aprinse automat, luminând discret firma. Un şir jos de lămpi electrice marcau aleea circulară cu o curbă de lumină arămie.
Nici la Forever View nu aştepta vreun reporter. Joshua fu mulţumit să vadă că presa comitatului Napa împărtăşea aversiunea lui faţă de o publicitate negativă şi inutilă.
Tannerton duse maşina mortuară în spatele uriaşei clădiri albe. Împreună cu Olmstead, trase sicriul pe un cărucior şi‑l împinse înăuntru.
Joshua îi urmă în sala de lucru.
Se vedea limpede că antreprenorul se străduise să confere încăperii un aer vesel. Tavanul era acoperit cu plăci frumos glazurate, care asigurau izolaţie fonică. Pereţii erau zugrăviţi într‑un albastru pal, ca oul de măcăleandru sau ca păturile de bebeluş, albastrul nou‑născutului. Tannerton atinse un întrerupător din perete şi din difuzoare se revărsă o muzică ritmată, alertă şi avântată, câtuşi de puţin tristă sau sumbră.
Totuşi, pentru Joshua locul mirosea a moarte, în ciuda eforturilor lui Avril Tannerton de a‑l face să pară primitor. În aer se simţea un vag miros înţepător de lichid de îmbălsămare, iar deodorantul de interior cu parfum dulceag de garoafe îi amintea de coroanele funerare. Podeaua de gresie strălucea, proaspăt curăţată, puţin cam alunecoasă pentru cine nu purta pantofi cu tălpi de cauciuc. Tannerton şi Gary Olmstead aveau o astfel de încălţăminte, spre deosebire de Joshua. La început, gresia lăsa impresia de deschidere şi curăţenie, apoi Joshua îşi dădu seama că scopul ei era practic şi macabru: o suprafaţă care nu se păta şi care rezista la efectul coroziv al sângelui şi fierii, precum şi al altor substanţe, mult mai nocive.
Clienţii lui Tannerton, rude ale decedaţilor, nu ajungeau niciodată în această încăpere, fiindcă aici adevărul trist al morţii era mult prea evident. În partea din faţă a casei, unde sălile de expunere erau decorate cu draperii grele de catifea vişinie, covoare de pluş, lambriuri de lemn de culoare închisă şi lămpi de alamă, unde luminile erau discrete şi aranjate cu artă, expresii ca "răposat" şi "chemat la Dumnezeu" puteau fi luate în serios. În încăperile din faţă atmosfera încuraja credinţa în rai şi în ridicarea sufletului la cer. Dar în sala de lucru cu podea de gresie, cu iz de lichid de îmbălsămare, cu instrumente strălucitoare aranjate pe tăvi emailate, moartea părea deprimant de prozaică şi categoric definitivă.
Olmsted deschise sicriul de aluminiu.
Avril Tannerton trase sacul de plastic deoparte, dezvelind cadavrul până la şolduri.
Joshua privi în jos la cadavrul cu pielea ca de ceară, de culoare galben cenuşie şi se cutremură.
— Înfiorător!
— Ştiu că pentru dumneavoastră e o grea încercare, spuse Tannerton pe un ton de tristeţe profesională.
— Câtuşi de puţin, răspunse Joshua. Nu vreau să fiu un ipocrit şi să mă prefac că sufăr. L‑am cunoscut foarte puţin, iar ceea ce ştiam despre el nu‑mi făcea prea mare plăcere. N‑am avut cu el decât strict o relaţie de afaceri.
Tannerton clipi.
— Oh... bine... atunci, poate preferaţi să ne ocupăm de pregătirile de înmormântare printr‑un prieten al răposatului.
— Nu cred că avea prieteni, spuse Joshua. Toţi priviră cadavrul câteva clipe în tăcere. Înfiorător, repetă Joshua.
— Bineînţeles, încuviinţă Tannerton. Cadavrul n‑a fost cosmetizat absolut deloc. Dacă ar fi ajuns pe mâna mea imediat după deces, acum ar arăta mult mai bine.
— Puteţi... face ceva cu el?
— Oh, desigur. Dar nu va fi uşor. E mort de o zi şi jumătate şi deşi a fost ţinut la congelator...
— Rănile acelea, spuse Joshua, articulând cu greu cuvintele, fixând cicatricele hidoase de pe abdomen cu o fascinaţie morbidă. Doamne, dar ştiu că l‑a tăiat!
— Cea mai mare parte a tăieturilor au fost făcute de medicul legist, explică Tannerton. Această mică tăietură este o rană de cuţit. La fel şi aceasta.
— Patologul a făcut o treabă bună cu buzele, aprecie Olmstead.
— Nu‑i aşa? încuviinţă Tannerton, atingând buzele pecetluite ale mortului. Rareori găseşti un legist cu simţ estetic.
— Rareori, întări Olmstead.
Joshua clătină din cap.
— Tot nu‑mi vine să cred.
— În urmă cu cinci ani, spuse Tannerton, m‑am ocupat de pregătirile de înmormântare ale mamei lui. Atunci l‑am cunoscut. Mi s‑a părut... cam ciudat. Dar mi‑am închipuit că din pricina încordării şi a suferinţei. Era o persoană atât de importantă, o figură de marcă prin părţile noastre.
— Era rece, spuse Joshua. Un om extrem de rece şi de stăpânit. O fiară în afaceri. Nu‑i era de ajuns să înfrângă un concurent; dacă era posibil, prefera să‑l distrugă definitiv. Întotdeauna l‑am crezut în stare de cruzime şi de violenţă fizică. Dar tentativă de viol? Tentativă de asasinat?
Tannerton se uită la Joshua şi spuse:
— Domnule Rhinehart, de multe ori am avut impresia că spuneţi exact ce gândiţi. Sunteţi cunoscut şi admirat pentru faptul că nu vă ascundeţi gândurile, indiferent de riscuri. Dar...
— Dar ce?
— Dar când vorbiţi despre morţi, nu credeţi totuşi că s‑ar cuveni...
Joshua zâmbi.
— Fiule, sunt un bătrân arţăgos şi nu întru totul demn de admiraţie. Câtuşi de puţin! Atâta timp cât arma mea e adevărul, nu mă deranjează să rănesc simţămintele celor vii. Păi, am făcut copii să plângă, am făcut să plângă bunici cu părul alb. Nu mi‑e milă de proşti şi de ticăloşi, câtă vreme aceştia sunt în viaţă. De ce le‑aş arăta mai mult respect după ce‑au murit?
— Pur şi simplu, nu sunt obişnuit să...
— Bineînţeles că nu eşti obişnuit Meseria dumitale te obligă să vorbeşti frumos despre cei morţi, indiferent cine au fost ei şi câte mişelii au făcut în viaţă. Nu‑ţi port pică pentru asta. E de datoria dumitale.
Lui Tannerton nu‑i veni în minte nici un răspuns. Închise capacul sicriului.
Antreprenorul veni în faţa lui Joshua, pistruiat, roşcovan şi plin de energie.
— Cât de important este pentru dumneavoastră ca mortul să fie expus după datină?
— După datină?
— Într‑un sicriu deschis. V‑ar deranja dacă n‑am proceda astfel?
— Sincer să fiu, până acum nu m‑am gândit la asta, răspuse Joshua.
— Sincer să fiu, nu ştiu cât de... prezentabil l‑am putea face pe răposat, spuse Tannerton. Cei de la Angels' Hill nu i‑au dat o înfăţişare întru totul corespunzătoare când l‑au îmbălsămat. Obrazul pare cumva supt şi tras. Nu sunt mulţumit de ce au făcut Nu sunt câtuşi de puţin mulţumit. Aş putea încerca să obţin un oarecare tonus, dar asemenea cârpeli rareori dau rezultate. Cât despre cosmetizare... zău... repet că nu ştiu dacă nu cumva a trecut prea mult timp de la deces. Vreau să spun că, după toate aparenţele, cadavrul a fost expus la soare câteva ore după deces, înainte de a fi descoperit. Apoi a rămas optsprezece ore la congelator, până să fie efectuată îmbălsămarea. Fără îndoială că‑l pot face să arate mult mai bine decât acum. Dar dacă‑i vorba să readuc pe faţă sclipirea vieţii... Vedeţi, după condiţiile la care a fost supus, structura pielii s‑a schimbat substanţial, nu va mai accepta la fel de bine pudra şi fondul de ten. Cred că poate...
Simţind că‑i vine greaţă, Joshua îl întrerupse.
— Lasă‑l într‑un sicriu închis.
— Fără expunere?
— Fără.
— Sunteţi sigur?
— Absolut.
— Bine. Să vedem... Vreţi să fie înmormântat în costum?
— E necesar, dacă tot va rămâne în sicriu închis?
— Pentru mine ar fi mai simplu dacă l‑am pune într‑un giulgiu.
— Perfect.
— Alb sau un bleumarin frumos?
— N‑aveţi ceva în picăţele?
— În picăţele?
— Sau în dungi galben cu portocaliu?
Zâmbetul mereu la îndemână al lui Tannerton îşi făcu loc de sub expresia sobră de antreprenor de pompe funebre, dar tânărul se strădui să şi‑l ascundă la loc. Joshua bănuia că, în particular, Avril era un mare iubitor de distracţii, genul de băiat de treabă, cum nu se poate mai potrivit ca tovarăş de pahar. În acelaşi timp, Tannerton părea convins că imaginea sa publică îi cerea să fie sobru şi lipsit de simţul umorului în toate ocaziile. Îl deranja vizibil ca Avril cel de toate zilele să iasă la iveală când nu trebuia văzută decât persoana publică. Candidatul ideal pentru o eventuală criză de schizofrenie, se gândi Joshua.
— Un giulgiu alb, decise avocatul.
— Dar sicriul? Ce stil ar fi...
— Las alegerea în grija dumitale.
— Foarte bine. Cam la ce sumă?
— Poate să fie cel mai scump. Ne putem permite.
— Se zice că ar fi avut vreo două, trei milioane.
— Probabil, de două ori mai mult, spuse Joshua.
— N‑ai fi zis, după cum a trăit.
— Sau după cum a murit, completă Joshua.
Tannerton se gândi o clipă la cele auzite şi spuse:
— Slujbă religioasă?
— Nu mergea la biserică.
— Atunci, să preiau eu rolul preotului?
— Dacă doreşti.
— Vom ţine o scurtă slujbă la mormânt, zise Tannerton. Voi citi un pasaj din Biblie sau, poate, doar un text la inspiraţia momentului, ceva care să se potrivească la orice credinţă.
Căzură de acord asupra orei înhumării: duminică la orele două după‑amiază. Bruno avea să odihnească lângă Katherine, mama lui adoptivă, în cimitirul comitatului Napa.
Când Joshua se ridica să plece, Tannerton spuse:
— Sper din tot sufletul că, până în prezent, aţi apreciat serviciile mele şi vă asigur că voi face tot ce‑mi stă în putinţă ca totul să se desfăşoare bine până la capăt.
— Ei bine, spuse Joshua, de un lucru m‑ai convins. Mâine voi redacta un nou testament. Când îmi va bate ceasul, jur să las cu limbă de moarte să fiu incinerat.
Tannerton încuviinţă din cap.
— Ne putem ocupa noi de acest lucru.
— Nu mă zori, fiule. Nu mă zori.
Tannerton se îmbujoră la faţă.
— Oh, n‑am vrut să spun...
— Ştiu, ştiu. Linişteşte‑te.
Tannerton îşi drese glasul, stânjenit.
— Am... am să vă conduc până la uşă.
— Nu‑i nevoie. O găsesc şi singur.
Afară, în spatele firmei de pompe funebre, noaptea era foarte adâncă şi întunecoasă. Nu exista decât o singură lumină, un bec de o sută de waţi deasupra uşii din spate. Raza lui nu lumina decât la câţiva metri în bezna ca de catifea.
Târziu, spre seară, se pornise o adiere care, o dată cu lăsarea nopţii, se transformase în rafale de vânt. Aerul învolburat şi rece părea că şuieră şi geme.
Joshua se duse la maşina pe care o lăsase dincolo de cercul palid de lumină. Deschise portiera, cu sentimentul ciudat că cineva îl privea. Privi peste umăr, spre casa de pompe funebre, dar la ferestre nu era nimeni.
Ceva se mişcă prin întuneric. La zece metri depărtare. Lângă garajul pentru trei maşini. Joshua mai curând simţi decât văzu mişcarea. Îşi încordă privirea, dar văzul lui nu mai era la fel de bun ca altădată şi nu reuşi să desluşească nimic neobişnuit în întuneric.
Nu‑i decât vântul, se gândi el. Doar vântul care trece printre copaci şi tufe sau peste un ziar aruncat pe jos sau printr‑un boschet uscat.
Apoi mişcarea se repetă. De data aceasta o văzu. Acel ceva stătea ghemuit în dreptul şirului de tufe care străjuiau aleea spre garaj. Joshua nu putea vedea clar. Nu distingea decât o umbră, o pată neagră‑purpurie pe fundalul negru‑albăstrui al nopţii, la fel de neclară şi difuză ca oricare altă umbră — numai că umbra aceasta se mişca.
Nu‑i decât un câine, se gândi Joshua Un câine vagabond. Sau poate vreun copil pus pe şotii.
— E cineva acolo? Nici un răspuns.
Se depărtă de maşină câţiva paşi.
Umbra se trase repede înapoi vreo trei sau patru metri, ţinându‑se pe lângă tufe. Se opri într‑un petic de întuneric, rămânând ghemuită, la pândă.
Nu‑i un câine, îşi dădu seama Joshua. E prea mare pentru un câine. Trebuie să fie un copil. Probabil, pus pe rele. Vreun copil cu gânduri necurate.
— Cine‑i acolo? Tăcere. Hai, ieşi de acolo.
Nici un răspuns. Doar şoaptele vântului.
Joshua porni în direcţia umbrei ascunse printre umbre, dar se opri brusc, dându‑şi seama instinctiv că acel ceva era periculos. Cumplit de periculos. Fatal. Trăi toate reacţiile involuntare ale animalului confruntat cu o ameninţare: un fior pe şira spinării, pielea capului păru că i se mişcă şi se strânge pe craniu, inima începu să‑i bată nebuneşte, buzele i se uscară, degetele i se arcuiră ca nişte gheare, auzul îi deveni mai ascuţit decât cu câteva clipe în urmă. Îşi îndoi spatele şi‑şi cocoşă umerii, luând instinctiv o poziţie de apărare.
— Cine‑i acolo? repetă el.
Umbra se răsuci în loc şi o luă la fugă printre tufe. Traversă viile care mărgineau proprietatea lui Avril Tannerton. Câteva clipe Joshua continuă să audă zgomotul din ce în ce mai slab al paşilor care se îndepărtau în fugă, tap‑tap‑tap, paşi alergând greoi, şi o răsuflare şuierată din ce în ce mai slabă. Apoi nu se mai auzi decât vântul.
Privind peste umăr de câteva ori, se înapoie la maşină. Urcă la volan, trase portiera după el şi o încuie. Întâmplarea începea deja să‑i pară ireală. Semăna din ce în ce mai mult cu un vis. Oare chiar fusese cineva în întuneric, aşteptând, pândind? Existase acolo ceva periculos sau fusese doar închipuirea lui? După o jumătate de oră în macabra sală de lucru a lui Avril Tannerton te puteai aştepta să sari ca ars la zgomotele mai ciudate şi să începi să vezi creaturi monstruoase prin tufişuri. Pe măsură ce muşchii i se relaxau şi inima îşi domolea bătăile, Joshua începu să se convingă că se purtase ca un copil. Ameninţarea pe care o simţise atât de acut părea acum o năzărire, o creaţie a nopţii şi a vântului.
În cel mai rău caz, fusese un copil. Un derbedeu.
Demară şi porni spre casă, surprins şi amuzat de efectul sălii de lucru a lui Tannerton asupra lui.

Sâmbătă seara, la ora şapte fix, Anthony Clemenza sosi la locuinţa lui Hilary din Westwood, la volanul unui jeep.
Hilary îi ieşi în întâmpinare. Purta o rochie de mătase de culoarea smaraldului, mulată pe corp, cu mâneci lungi şi strâmte şi decolteu îndeajuns de adânc cât să atragă fără să provoace. Nu‑şi mai dăduse întâlnire de peste un an şi aproape uitase cum trebuia să se îmbrace pentru ritualul îndrăgostiţilor. Petrecuse două ore alegându‑şi toaleta, la fel de nehotărâtă ca o şcolăriţă. Acceptase invitaţia lui Tony fiindcă era cel mai interesant bărbat pe care‑l întâlnise în ani de zile — şi totodată fiindcă îşi dădea toată silinţa să‑şi învingă tendinţa de a se ascunde de restul lumii. O tulburase felul în care o analizase Wally Topelis: impresarul o prevenise că folosea încrederea în sine drept pretext pentru a se îndepărta de oameni, iar Hilary îşi dădea seama că Wally spusese adevărul.
Evita să‑şi facă prieteni şi să aibă relaţii cu bărbaţi, temându‑se de suferinţa pe care numai prietenii şi amanţii o puteau provoca prin trădare şi abandon. Dar în timp ce se apăra de această suferinţă, îşi refuza plăcerea unor relaţii frumoase cu persoane care n‑ar fi dezamăgit‑o. Crescând în preajma părinţilor ei alcoolici şi violenţi, învăţase că manifestările afective erau de regulă urmate de izbucniri furioase şi de pedepse neaşteptate.
Nu se temuse niciodată să rişte în munca ei şi în afaceri; acum sosise momentul să aducă acelaşi spirit de aventură şi în viaţa personală. Se îndreptă în pas vioi spre jeepul albastru, legănându‑şi uşor şoldurile, încordată la gândul că‑şi asuma riscurile emoţionale implicate de jocul dintre un bărbat şi o femeie, şi totodată simţindu‑se proaspătă şi feminină, infinit mai fericită decât fusese de multă vreme încoace.
Tony se grăbi să meargă la portiera din dreapta şi s‑o deschidă.
— Caleaşca regală vă aşteaptă, spuse el, făcând o plecăciune adâncă.
— Trebuie să fie o greşeală. Nu sunt regină.
— Pentru mine arăţi ca o regină.
— Nu sunt decât o umilă slujnică.
— Eşti de o mie de ori mai frumoasă decât regina.
— Ar fi de preferat să nu afle ce‑ai spus. Altfel, cu siguranţă ţi‑ar tăia capul.
— Prea târziu.
— Cum?
— Deja mi‑am pierdut capul pentru tine.
Hilary oftă.
— Prea siropos? întrebă el.
— După asta simt nevoie de lămâie.
— Dar ţi‑a plăcut.
— Da, recunosc că mi‑a plăcut. Probabil că mă dau în vânt după complimente, spuse ea, urcând în jeep într‑o învolburare de mătase verde.
În timp ce se îndreptau spre Wesrwood Boulevard, Tony o întrebă:
— Sper că nu te simţi jignită?
— De ce?
— De rabla mea.
— Cum să mă simt jignită de un jeep? Vorbeşte? Mă poate insulta?
— Nu‑i Mercedes.
— Un Mercedes nu‑i un Rolls. Iar un Rolls nu‑i o Toyota.
— Ce spui tu aduce a filozofie Zen.
— Dacă mă crezi snoabă, de ce m‑ai invitat în oraş?
— Nu te cred snoabă, răspunse el. Dar Frank spunea că ne vom simţi stânjeniţi, fiindcă tu ai mai mulţi bani decât mine.
— Păi, în urma experienţei pe care am avut‑o cu el, aş spune că aprecierile lui despre oameni nu se prea potrivesc.
— Are necazurile lui, încuviinţă Tony, cotind la stânga pe Wiltshire Boulevard. Dar încearcă să şi le rezolve.
— Recunosc că nu vezi multe maşini ca aceasta în Los Angeles.
— De regulă, femeile mă întreabă dacă mai am o maşină.
— Mie puţin îmi pasă dacă mai ai sau nu.
— În Los Angeles eşti judecat după maşina pe care o ai.
— Zău? Atunci tu eşti un jeep. Iar eu sunt un Mercedes. Suntem maşini, nu oameni. Ar trebui să mergem la garaj, să ne schimbăm uleiul, nu la restaurant pentru cină. Ţi se pare absurd?
— Absolut deloc, răspunse Tony. De fapt, mi‑am cumpărat un jeep fiindcă îmi place să merg la schi trei sau patru week‑end‑uri în fiecare iarnă. Cu rabla asta ştiu că n‑am niciodată probleme să străbat trecătorile din munţi, indiferent de vreme.
— Întotdeauna mi‑am dorit să ştiu să schiez.
— Am să te învăţ. Va trebui să mai aştepţi câteva săptămâni. Dar nu mai e mult şi va ninge în Mammoth.
— Pari foarte sigur că vom continua să rămânem prieteni şi peste câteva săptămâni.
— De ce nu? întrebă el.
— Poate că primul lucru pe care‑l vom face astă‑seară la restaurant va fi să ne certăm.
— Pe ce motiv?
— Politică.
— Părerea mea e că toţi politicienii sunt nişte nemernici însetaţi de putere, care nu se pricep să‑şi lege nici şireturile.
— Asta‑i şi părerea mea.
— Sunt adeptul principiului libertăţii de conştiinţă.
— Şi eu... Într‑un fel.
— Iar n‑avem motiv de ceartă.
— Poate ne vom certa pe teme religioase.
— Eu am fost crescută în credinţa catolică. Dar în prezent nu mai aparţin nici unei religii.
— La fel şi eu.
— Se pare că nu reuşim să ne certăm.
— Poate că suntem genul de persoane care se ceartă din fleacuri, din nimicuri, spuse ea.
— De pildă?
— De pildă, din moment ce mergem la un restaurant italienesc, poate că ţie îţi place pâinea cu usturoi, în timp ce eu nu pot s‑o sufăr.
— Şi ne vom certa din acest motiv?
— Pentru pâinea cu usturoi sau pentru fettucini sau pentru manicotti.
— Nu. Acolo unde te duc eu, îţi va plăcea totul, declară Tony. Aşteaptă şi ai să vezi.
O duse la Savatino's Ristorante de pe Santa Monica Boulevard. Era un local intim, cu o capacitate de cel mult şaizeci de locuri, dar care lăsa impresia că nu dispune decât de treizeci. Era un loc plăcut, confortabil, genul de restaurant în care uiţi când trece timpul şi petreci şase ore la cină, dacă chelnerii nu fac nimic să te zorească. Lumina era blândă şi caldă. Discurile de operă — în cea mai mare parte Gigli, Caruso şi Pavarotti — sunau suficient de tare cât să poată fi auzite şi apreciate, fără însă să deranjeze conversaţia. Poate că decorul era cam încărcat, dar o porţiune a lui, o frescă spectaculoasă, era, după părerea lui Hilary, absolut superbă. Pictura acoperea un întreg perete şi descria cele mai obişnuite plăceri ale stilului de viaţă italian: struguri, vin, paste făinoase, femei cu ochii negri, bărbaţi bruneţi şi frumoşi, o nonna durdulie şi afectuoasă, un grup de oameni dansând pe muzica unui acordeon, un picnic sub măslini şi multe altele. Hilary nu văzuse în viaţa ei ceva cât de cât asemănător, fiindcă pictura nu era nici complet realistă, nici stilizată, nici abstractă, nici impresionistă, ci un straniu copil vitreg al suprarealismului, o combinaţie deosebit de ingenioasă între Andrew Wyeth şi Salvador Dali.
Patronul localului, Michael Savatino, fost poliţist, era de o veselie debordantă. Îl strânse în braţe pe Tony, luă mâna lui Hilary şi o sărută, îl înghionti uşor pe Tony în burtă şi‑i recomandă paste făinoase, ca să se mai împlinească la trup, apoi insistă ca amândoi să‑l însoţească la bucătărie, să vadă noul aparat de cappuccino. La ieşirea din bucătărie, îşi făcu apariţia soţia lui Michael, o blondă uluitoare, pe nume Paula, aşa că îmbrăţişările, sărutările şi complimentele reîncepură. În cele din urmă, Michael o luă de braţ pe Hilary şi‑i însoţi, pe ea şi pe Tony, într‑un separeu dintr‑un colţ. Spuse şefului de sală să aducă două sticle de Brunello di Montelcino de la Biondi Santi, aşteptă vinul şi‑l destupă el însuşi. După ce paharele fură umplute şi se rostiră urările de rigoare, îi lăsă pe cei doi oaspeţi, făcându‑i cu ochiul lui Tony în semn de aprobare. Văzând că Hilary remarcase gestul, râse şi‑i făcu şi ei cu ochiul.
— Pare un om foarte drăguţ, spuse ea după ce Michael îi lăsă singuri.
— E un tip nemaipomenit, încuviinţă Tony.
— Am impresia că ţii mult la el.
— Mi‑e tare drag. A fost un partener perfect pe vremea când lucram împreună la criminalistică.
Pe nesimţite, discuţia lunecă spre munca de poliţist, apoi spre scrierea de scenarii. Tony era un interlocutor atât de agreabil, încât Hilary avea impresia că‑l cunoştea de ani întregi. Între ei nu exista nici cea mai mică urmă de stânjeneală, cum se întâmplă de obicei la prima întâlnire.
La un moment dat el o surprinse admirând pictura de pe perete.
— Îţi place fresca? întrebă Tony.
— E superbă.
— Zău?
— Nu eşti de aceeaşi părere?
— E destul de bună, încuviinţă el.
— E puţin spus. Cine a pictat‑o? Ştii?
— Un artist fără noroc, răspunse Tony. A pictat‑o în schimbul a cincizeci de mese gratuite.
— Numai cincizeci? Michael a făcut o afacere grozavă.
Începură să discute despre filme, cărţi, muzică şi teatru.
Mâncarea era aproape la fel de bună ca şi conversaţia. Aperitivele uşoare constau din două clătite dolofane, una umplută cu brânză ricotta naturală, cealaltă, cu o tocătură picantă din carne de vită, ceapă, ardei gras, ciuperci şi usturoi. Salatele uriaşe şi fragede erau acoperite din belşug cu lamele de ciuperci crude. Tony alese felul întâi, viţel Savatino, specialitatea casei, o felie de carne de viţel incredibil de fragedă şi albă, cu un sos subţire de culoare brună, ceapă peştişori şi şuviţe de dovlecei prăjiţi. Cappuccino era excelent.
Când terminară masa şi Hilary se uită la ceas, descoperi cu uimire că era ora unsprezece şi zece.
Michael Savatino se opri la masa lor să‑şi savureze laudele, apoi îi spuse lui Tony:
— Numărul douăzeci şi unu.
— Ba nu. Douăzeci şi trei.
— După socotelile mele, te înşeli.
— Socotelile tale sunt greşite.
— Douăzeci şi unu, insistă Michael.
— Douăzeci şi trei, repetă Tony. Şi ar trebui, de fapt, să fie douăzeci şi trei şi douăzeci şi patru. În definitiv, suntem două persoane.
— Nu, nu! protestă Michael. Număram ocaziile, nu persoanele.
Uimită, Hilary întrebă:
— Nu mai sunt eu în toate minţile sau conversaţia voastră e cu totul aberantă?
Michael clătină din cap, exasperat de încăpăţânarea lui Tony.
— Când mi‑a pictat fresca, i se adresă el lui Hilary, am vrut să‑i plătesc cu bani, dar m‑a refuzat. A spus că‑mi vinde pictura în schimbul câtorva mese gratuite. Eu am insistat să fie o sută. El a zis douăzeci şi cinci. Până la urmă, am căzut de acord pentru cincizeci. Îşi subevaluează munca, şi asta mă scoate din sărite.
— Tony a pictat fresca? întrebă Hilary.
— Nu ţi‑a spus?
— Nu.
Hilary se uită la Tony, care zâmbi fâstâcit.
— De aceea conduce un jeep, explică Michael. Când vrea să meargă în munţi să picteze un studiu de natură, jeepul îl poate duce oriunde vrea.
— Mie mi‑a spus că are jeep fiindcă îi place să schieze.
— Şi asta. Dar, în primul rând, ca să meargă în munţi şi să picteze. Ar trebui să fie mândru de munca lui. Dar mai lesne smulgi dinţii unui crocodil decât să îl faci pe Tony să vorbească despre arta lui.
— Sunt amator, interveni Tony. Nimic nu‑i mai plicticos decât un amator care perorează despre "arta" lui.
— Fresca asta nu‑i opera unui amator, spuse Michael.
— Absolut, întări Hilary.
— Sunteţi prietenii mei, spuse Tony, aşa că‑i firesc să mă copleşiţi cu laude. Dar nici unul din voi nu are competenţa unui critic de artă.
— A câştigat două premii, îi spuse Michael lui Hilary.
— Premii? se întoarse ea spre Tony.
— Nimic important.
— În amândouă cazurile a câştigat premiul întâi, nu se lăsă Michael.
— Ce expoziţii? întrebă Hilary.
— Unele fără importanţă, răspunse Tony.
— Visează să‑şi câştige existenţa prin pictură, dar nu mişcă un deget pentru asta, declară Michael.
— Fiindcă e un simplu vis, explică Tony. Aş fi un neghiob dacă aş crede cu adevărat că aş putea avea succes cu pictura mea.
— Nici n‑a încercat vreodată serios, i se adresă Michael lui Hilary.
— Un pictor nu primeşte salariu în fiecare săptămână, spuse Tony. Nici asigurări de sănătate. Nici pensie.
— Dar, dacă ai vinde două tablouri pe lună la jumătate din cât valorează, ai câştiga mai mult decât ca poliţist, nu se lăsă Michael.
— Iar dacă n‑aş vinde nimic timp de o lună, două sau şase, replică Tony, cine mi‑ar plăti chiria?
Michael se întoarse din nou spre Hilary.
— Are apartamentul ticsit de tablouri, unul lângă altul. Stă pe o avere şi nu face nimic s‑o valorifice.
— Exagerează, interveni Tony.
— Ah, am renunţat! exclamă Michael. Poate reuşeşti să‑i vâri minţile în cap, Hilary. Se îndepărtă de masa lor, repetând: Douăzeci şi unu.
— Douăzeci şi trei, îl contrazise Tony.
Mai târziu, în jeep, în timp ce Tony o conducea acasă, Hilary întrebă:
— De ce nu încerci măcar să‑ţi duci tablourile la o galerie, să vezi dacă‑i interesează?
— Nu‑i va interesa.
— Ai putea cel puţin să întrebi.
— Hilary, nu sunt suficient de bun.
— Fresca aceea este excelentă.
— E o mare diferenţă între o frescă de restaurant şi artele frumoase.
— Fresca aceea este artă.
— Trebuie să‑ţi reamintesc că nu eşti expertă în pictură.
— Cumpăr tablouri din plăcere şi ca investiţie.
— Cu ajutorul directorului galeriei, în ce priveşte investiţia? întrebă el.
— Întocmai. Wyant Stevens din Beverly Hills.
— Atunci, el e expertul, nu tu.
— De ce nu‑i arăţi lui o parte din lucrări?
— Nu suport să fiu respins.
— Te asigur că nu te va respinge.
— Nu vrei să nu discutăm despre tablourile mele?
— De ce?
— Sunt sătul de subiect.
— Eşti un om dificil.
— Şi plictisit, adăugă el.
— Atunci, despre ce să discutăm?
— Ei bine, ce‑ar fi să discutăm dacă ai de gând sau nu să mă inviţi la un coniac?
— Vrei să vii să bei un coniac?
— Coniac?
— Asta am.
— Ce marcă?
— Remy Martin.
— Cel mai bun. Zâmbi larg. Zău că nu ştiu. S‑a făcut teribil de târziu.
— Dacă nu vii, spuse ea, va trebui să beau de una singură.
O amuza acel joc copilăresc.
— Nu te pot lăsa să bei de una singură, zise el.
— Ar fi semn de alcoolism.
— Fără îndoială.
— Dacă nu vii să bem un coniac împreună, mă vei împinge pe panta beţiei şi a ruinei totale.
— Ceea ce nu mi‑aş ierta o viaţă întreagă.
Un sfert de oră mai târziu şedeau alături pe canapea, în faţa şemineului, cu ochii la flăcări şi sorbind coniac Remy Martin.
Hilary se simţea uşor ameţită, nu din pricina coniacului, ci datorită prezenţei lui şi fiindcă se întreba dacă vor face dragoste. Niciodată nu se culcase cu un bărbat de la prima întâlnire. De regulă era circumspectă şi ezita să se angajeze într‑o relaţie înainte de câteva săptămâni — uneori chiar câteva luni — timp în care să‑l cunoască mai bine. De multe ori îi luase atât de mult timp ca să se hotărască, încât pierduse bărbaţi care ar fi putut deveni amanţi minunaţi şi prieteni de o viaţă. Dar după o singură seară petrecută cu Tony Clemenza se simţea în largul ei şi în deplină siguranţă alături de el. Era un bărbat extrem de atrăgător. Înalt. Brunet. O frumuseţe aspră. Cu autoritatea şi siguranţa de sine a unui poliţist. Şi totuşi blând. Surprinzător de blând. Şi sensibil. Trecuse atâta timp de când nu se mai lăsase atinsă şi posedată, de când iubise şi fusese iubită, de când împărţise ceva cu un bărbat. Cum de lăsase să treacă atâta timp? Se imagina cu uşurinţă în braţele lui, goală sub trupul lui, apoi deasupra lui şi, pe când acele imagini încântătoare îi invadau mintea, îşi dădu seama că, probabil, şi el împărtăşea aceleaşi gânduri.
În clipa aceea sună telefonul.
— La dracu'! exclamă ea.
— Cineva cu care nu voiai să vorbeşti?
Ea întoarse capul şi se uită la telefon, un model de culoare castanie, aşezat pe un birou din colţ. Telefonul continua să sune insistent.
— Hilary?
— Pun prinsoare că e el, spuse femeia.
— Care el?
— Am primit mereu astfel de telefoane...
Ţârâitul strident nu înceta.
— Ce fel de telefoane? întrebă Tony.
— În ultimele zile cineva m‑a sunat mereu şi, de fiecare dată când ridic receptorul, nu scoate o vorbă. S‑a întâmplat de şase sau opt ori.
— Şi nu spune nimic?
— Nu face decât să asculte, spuse ea. Trebuie să fie vreun ţicnit care s‑a inspirat din relatările ziarelor despre Bruno Frye.
Ţârâitul insistent o făcu să scrâşnească din dinţi.
Se ridică şi se apropie, şovăind, de aparat.
Tony se duse lângă ea.
— Numărul tău figurează în cartea de telefon?
— Săptămâna viitoare voi avea un număr nou. La neinformabili.
Ajunseră lângă birou şi se opriră cu ochii la telefon. Acesta continua să sune la nesfârşit.
— El e, spuse Hilary. Cine altcineva ar suna atâta timp?
Tony ridică brusc receptorul.
— Alo? Nici un răspuns. Casa Thomas, vorbi Tony în receptor. La telefon locotenent de poliţie Clemenza.
Clic.
Tony puse receptorul în furcă şi spuse:
— A închis. Poate l‑am speriat definitiv.
— Sper.
— Totuşi, e mai bine să‑ţi treci numărul la neinformabili.
— Oh, sunt ferm hotărâtă.
— Luni dimineaţă la prima oră voi suna la compania de telefoane şi le voi spune că poliţia din Los Angeles le cere să urgenteze operaţiunea.
— Poţi face acest lucru?
— Bineînţeles.
— Mulţumesc, Tony.
Îşi înlănţui trupul cu braţele. Îi era frig.
— Încearcă să nu‑ţi mai faci griji, spuse el. Studiile demonstrează că genul de indivizi care se ocupă cu telefoane de ameninţare de regulă se mulţumesc cu atât. De obicei, îi satisface telefonul în sine. Nu sunt violenţi.
— De regulă?
— Aproape niciodată.
Ea zâmbi vag.
— Tot nu‑i suficient.
Telefonul le stricase orice şansă de a‑şi petrece noaptea împreună. Hilary nu mai avea chef de seducţie, şi Tony sesiză schimbarea.
— Vrei să mai rămân puţin, să văd dacă mai sună o dată?
— Eşti foarte amabil, răspunse ea. Dar cred că ai dreptate. Nu‑i periculos. Altfel, ar veni aici, în loc să telefoneze. În orice caz, se pare că l‑ai speriat. Probabil, îşi închipuie că poliţia e aici şi că‑l aşteaptă.
— Ţi‑ai luat pistolul înapoi?
Ea încuviinţă din cap.
— Ieri m‑am dus la poliţie şi am completat formularul, aşa cum ar fi trebuit s‑o fac când m‑am mutat în oraş. Dacă tipul de la telefon va veni aici, îl voi putea lichida legal.
— Nu cred că te va mai deranja în noaptea aceasta.
— Nu mă îndoiesc că ai dreptate.
Pentru prima oară în acea seară se simţeau stânjeniţi unul de prezenţa celuilalt.
— Cred că ar fi mai bine să plec.
— E târziu, încuviinţă ea.
— Mulţumesc pentru coniac.
— Iar eu îţi mulţumesc pentru o cină minunată.
— Ai vreun program mâine seară? întrebă el din prag.
Ea era pe punctul de a refuza, când deodată îşi aminti cât de bine se simţise alături de Tony, pe canapea. Se gândi la Wally Topelis, care o prevenise că era pe cale să devină o pustnică. Zâmbi şi spuse:
— Sunt liberă.
— Grozav. Ce‑ai vrea să facem?
— Orice propui.
El se gândi o clipă.
— Ce‑ar fi să petrecem o zi întreagă împreună?
— Păi... de ce nu?
— Începem cu prânzul. Vin să te iau la amiază.
— Te voi aştepta.
El o sărută uşor şi afectuos pe buze.
— Pe mâine.
— Pe mâine.
Hilary îl urmări plecând, apoi închise uşa şi o încuie.
Toată ziua de sâmbătă, dimineaţă, după‑amiaza şi seara, cadavrul lui Bruno Frye rămase singur în Casa de Pompe Funebre Forever View, nevăzut şi nepăzit.

Vineri noaptea, după plecarea lui Joshua Rhinehart, Avril Tannerton şi Gary Olmstead mutară corpul în alt sicriu, placat cu alamă şi frumos ornat, căptuşit cu catifea şi mătase. Vârâră mortul într‑un giulgiu alb, cu braţele întinse pe lângă corp, şi‑l acoperiră până la mijlocul pieptului cu o învelitoare albă. Întrucât cadavrul nu se găsea în stare prea bună, Tannerton decise să nu mai piardă timpul ca să‑l facă prezentabil. Gary Olmstead considera că era meschin şi lipsit de respect să trimiţi un mort la groapă fără să‑l machiezi şi să‑l aranjezi. Dar Tannerton îl convinse că nici cosmetica nu oferea prea multe şanse obrazului supt şi galben‑cenuşiu al lui Bruno Frye.
— Oricum, îi spuse Tannerton, tu şi cu mine vom fi ultimii care‑l vom vedea la faţă. Diseară vom închide sicriul o dată pentru totdeauna.
Vineri noaptea, la ora 9:45, puseră capacul şi prinseră încuietoarea care‑l fixa de sicriu. Treaba fiind făcută, Olmstead se duse acasă, la soţia lui cea palidă şi mică de statură şi la fiul lui tăcut şi sensibil. Avril urcă la etaj; locuia în încăperile de deasupra sălilor mortuare.
Sâmbătă dimineaţă, la prima oră, Tannerton se duse la Santa Rosa la volanul limuzinei sale Lincoln de culoare cenuşie. Luă cu el un sac de voiaj, întrucât nu avea de gând să se întoarcă înainte de duminică la ora zece dimineaţă. Înmormântarea lui Bruno Frye era singura de care se ocupa în acel moment. Cum mortul nu urma să fie expus, Tannerton nu avea nici un motiv să rămână la Forever View; nu va fi nevoie de el până la slujba de duminică.
La Santa Rosa avea o prietenă. Ultima dintr‑o lungă serie de femei. Avril adora diversitatea. Fata se numea Helen Virtillion. Era frumoasă, abia trecută de treizeci de ani, foarte zveltă, cu carnea tare, cu sâni voluptoşi şi fermi, de care Avril nu se mai sătura.
Multe femei se simţeau atrase de Avril Tannerton, nu în ciuda meseriei sale, ci tocmai datorită ei. Bineînţeles, unele băteau în retragere când descopereau că aveau de a face cu un antreprenor de pompe funebre. Dar uimitor de multe femei deveneau curioase şi chiar atrase de această meserie neobişnuită.
Avril înţelegea ce‑l făcea atât de fascinant în ochii lor. Când cineva lucra cu cadavre, ducea cu el o parte din misterul morţii.
În ciuda pistruilor şi a înfăţişării tinereşti, în ciuda surâsului cuceritor, a umorului ieşit din comun şi a felului de‑a fi deschis, unele femei ghiceau în el ceva misterios şi enigmatic. Fără voia lor, gândeau că atâta vreme cât se aflau în braţele lui erau nemuritoare, ca şi cum serviciile aduse de el morţilor i‑ar fi conferit (lui şi celor din preajmă) anumite privilegii. Această fantezie atavică semăna cu speranţa tainică a multor femei care se măritau cu medici, convinse în subconştientul lor că soţii le vor putea apăra de toate bolile din lume.
Prin urmare, toată ziua de sâmbătă, în timp ce Avril Tannerton era la Santa Rosa, făcând dragoste cu Helen Virtillion, cadavrul lui Bruno Frye rămase singur într‑o casă pustie.
Duminică dimineaţă, cu două ore înainte de răsăritul soarelui, în casa de pompe funebre se simţi deodată mişcare, dar Tannerton nu era acolo ca s‑o observe.
Luminile din tavanul sălii de lucru lipsite de ferestre se aprinseră dintr‑o dată, dar Tannerton nu era acolo să le vadă.
Încuietoarea de la capacul sicriului fu deschisă şi capacul ridicat. Sala răsună de ţipete de furie şi durere, dar Tannerton nu era acolo să le audă.

Duminică dimineaţă, la ora zece, în timp ce Tony se găsea în bucătărie bând un pahar cu suc de fructe, se auzi telefonul. Era Janet Yamada, femeia cu care se întâlnise Frank cu o seară în urmă.
— Cum a mers? o întrebă el.
— A fost o seară absolut superbă.
— Zău?
— Absolut. E un scump.
— Frank e un scump?
— Spuneai că s‑ar putea arăta distant, greu de descifrat, dar n‑a fost deloc aşa.
— Nu?
— În plus, e atât de romantic!
— Frank?
— Cine altul?
— Frank Howard e romantic?
— În zilele noastre nu găseşti mulţi bărbaţi cu înclinaţii romantice, spuse Janet. Uneori ai impresia că romantismul şi cavalerismul au fost aruncate pe fereastră o dată cu revoluţia sexuală şi cu introducerea drepturilor femeilor. Dar Frank e genul de bărbat care îţi ţine haina, îţi deschide uşa, îţi trage scaunul ca să te aşezi, şi aşa mai departe. Mi‑a cumpărat chiar şi un buchet de trandafiri. O minunăţie!
— Mi‑am închipuit că o să‑ţi fie greu să legi o conversaţie cu el.
— Oh, nu. Avem o mulţime de lucruri în comun.
— De pildă?
— De pildă, base‑ball‑ul.
— Adevărat! Uitasem că‑ţi place base‑ball‑ul.
— Sunt moartă după el.
— Prin urmare, toată seara aţi discutat despre base‑ball.
— Oh, nu! exclamă ea. Am discutat despre o sumedenie de alte lucruri. Despre filme...
— Despre filme? Vrei să spui că Frank e un mare cinefil?
— Cunoaşte vechile filme ale lui Bogart aproape replică de replică. Ne‑am amintit replici din dialogurile noastre preferate.
— Eu am vorbit despre filme vreme de trei luni, dar el nici n‑a deschis gura, se miră Tony.
— N‑a văzut multe filme noi, explică Jane, dar diseară mergem la cinema.
— Vă întâlniţi din nou?
— Da. Am vrut să‑ţi telefonez şi să‑ţi mulţumesc că m‑ai pus în legătură cu el.
— Sunt chiar atât de bun ca intermediar?
— În acelaşi timp, am vrut să‑ţi spun că, dacă relaţia nu va merge, mă voi purta frumos cu el. Mi‑a povestit despre Wilma. Ce porcărie! Voiam să‑ţi spun că‑mi dau seama că s‑a purtat urât cu el şi că nu‑l voi face niciodată să sufere.
Tony era uluit.
— Ţi‑a povestit despre Wilma din prima seară în care v‑aţi întâlnit?
— Mi‑a spus că multă vreme nu s‑a simţit în stare să vorbească despre asta, dar că tu i‑ai arătat cum să‑şi învingă resentimentele.
— Eu?
— Mi‑a spus că, după ce tu l‑ai ajutat să accepte ce i s‑a întâmplat şi să ia lucrurile aşa cum sunt, a putut să vorbească despre acest episod fără să‑l doară.
— Eu n‑am făcut decât să stau şi să ascult, când a simţit nevoia să‑şi descarce inima.
— Te consideră un tip nemaipomenit.
— Frank se pricepe grozav la oameni, nu‑i aşa?
Mai târziu, încântat de impresia excelentă făcută de Frank asupra lui Janet Yamada, încrezător în propriile lui şanse de a trăi o poveste de dragoste, Tony porni cu maşina spre West‑wood, la întâlnirea cu Hilary. Ea îl aştepta. Ieşi din casă în clipa în care el apăru pe alee. Arăta proaspătă şi atrăgătoare în pantaloni negri, o bluză frumoasă de un albastru transparent şi o haină albastră de catifea reiată. Când el îi deschise portiera, Hilary îl sărută fugar, aproape timid, pe obraz, şi el simţi în nări o undă de parfum de lămâie.
Ziua se anunţa excelentă.

Epuizat după o noapte aproape albă în dormitorul lui Helen Virtillion, Avril Tannerton se înapoie de la Santa Rosa duminică dimineaţă, puţin după ora zece.
Nu se uită în sicriu.
Împreună cu Gary Olmstead, Tannerton se duse la cimitir şi pregăti locul de înhumare pentru ceremonia de la ora două. Pregătiră echipamentul cu care urma să fie coborât sicriul în mormânt. Folosind flori şi verdeaţă, făcură locul cât mai agreabil cu putinţă.
La 12.30 Tannerton se întoarse la casa de pompe funebre şi şterse cu o bucată de piele de căprioară praful şi urmele de degete de pe sicriul placat cu alamă al lui Bruno Frye. În timp ce‑şi trecea degetele peste muchiile rotunjite ale coşciugului, se gândi la sânii superbi ai lui Helen Virtillion.
Nu se uită în sicriu.
La ora unu, Tannerton şi Olmstead urcară mortul pe dric.
Nici unul din ei nu se uită în sicriu.
La unu şi jumătate porniră spre cimitirul comitatului Napa. Joshua Rhinehart şi câţiva localnici veneau în urma dricului cu maşinile proprii. Pentru un om atât de bogat şi de influent, convoiul era penibil de puţin numeros.
Ziua era senină şi răcoroasă. Copacii înalţi aruncau umbre drepte de‑a curmezişul drumului şi dricul trecea alternativ prin porţiuni de umbre şi lumini.
La cimitir, sicriul fu suspendat cu frânghii deasupra gropii şi cincisprezece persoane se adunară în jur pentru o scurtă slujbă funerară. Gary Olmstead se aşeză lângă cutia de control, bine mascată cu flori, care acţiona scripetele ce urma să coboare mortul în groapă. Avril se postă în faţa mormântului şi citi dintr‑o carte subţire de versuri înălţătoare, pentru toate confesiunile religioase. Joshua Rhinehart se găsea alături de antreprenor. Ceilalţi doisprezece oameni aflaţi de faţă se aşezaseră în jurul mormântului. Unii erau cultivatori de struguri, veniţi împreună cu soţiile. Se găseau acolo fiindcă îşi vânduseră recolta cramei lui Bruno Frye şi socoteau prezenţa lor acolo drept o obligaţie de serviciu. Ceilalţi erau directori la Podgoriile Shade Tree şi asistau la înmormântare împreună cu soţiile, motivul venirii lor nefiind cu nimic mai personal decât cel al podgorenilor. Nimeni nu vărsă o lacrimă.
Şi nimeni nu avu prilejul sau dorinţa să se uite în sicriu.
Tannerton termină de citit din cărţulia lui neagră. Aruncă o privire spre Gary Olmstead şi încuviinţă din cap.
Olmstead apăsă un buton al cutiei de control. Micul motor electric începu să bâzâie. Sicriul fu coborât încet şi lin în groapa care se căsca dedesubt.

Hilary nu‑şi amintea să fi trăit o altă zi la fel de amuzantă ca acea duminică petrecută împreună cu Tony Clemenza.
Pentru masa de prânz se duseră la Yamashiro Skyroom, sus, pe dealurile de la Hollywood. Mâncarea de acolo nu era deosebită, ba chiar comună, însă ambianţa şi priveliştea uluitoare făceau din restaurant un loc superb pentru o gustare uşoară sau o cină. Restaurantul, local autentic japonez, fusese cândva proprietate particulară. Era înconjurat de zece acri de superbe grădini ornamentale. Din vârful colinei, Yamashiro oferea o perspectivă ameţitoare asupra întregului Los Angeles. Ziua era atât de senină, încât Hilary vedea până departe spre Long Beach şi Palos Verdes.
După masa de prânz se duseră în Griffith Park. Timp de o oră se plimbară prin grădina zoologică din Los Angeles, unde hrăniră urşii, iar Tony încercă unele imitaţii hazlii ale animalelor. De la grădina zoologică se duseră la o reprezentaţie specială de după‑amiază, cu strălucitorul spectacol de holograme al Observatorului din Griffith Park.
Mai târziu petrecură o oră pe Melrose Avenue, între Doheny Drive şi La Cienega Boulevard, plimbându‑se de la un magazin de curiozităţi la altul, fără să cumpere, pur şi simplu, uitându‑se la mărfuri şi stând de vorbă cu patronii.
Când se făcu ora pentru cocteil, merseră cu maşina la Malibu ca să ia un Mai Tais la Tonga Lei. Admirară soarele care apunea în ocean şi se relaxară în foşnetul cadenţat al valurilor care se spărgeau la ţărm.
Deşi Hilary locuia de câtva timp la Los Angeles universul ei se limitase numai la meserie, casă, grădina cu trandafiri, iarăşi muncă, studiourile de film, iarăşi muncă şi la cele câteva restaurante elegante în care cei din lumea filmului şi a televiziunii se întâlneau ca să discute afaceri. Nu fusese niciodată La Yamashiro Skyroom, la grădina zoologică, la spectacolul de holograme, la magazinele de curiozităţi de pe Melrose Avenue sau la Tonga Lei. Toate acestea erau o noutate pentru ea. Se simţea ca o turistă uimită — sau, mai bine‑zis, ca o deţinută care tocmai terminase de ispăşit o condamnare foarte lungă, petrecută în bună parte în singurătate absolută.
Dar nu numai locurile în care se duseră făceau ca acea zi să fie specială. Nici unul dintre acele locuri n‑ar fi fost nici pe jumătate atât de interesant sau de amuzant dacă Hilary ar fi fost însoţită de altcineva, nu de Tony. Era atât de fermecător, de spiritual, de hazliu şi plin de energie, încât preschimba o zi superbă într‑una excepţională.
După ce degustară pe îndelete câte două cocteiluri Mai Tais, îşi dădură seama că le era o foame de lup. Se înapoiară la Sepulveda şi porniră spre nord, spre Fernando Valley, ca să ia cina în localul lui Mei, alt loc necunoscut lui Hilary. Era un local fără pretenţii, cu preţuri moderate, şi oferea unele dintre cele mai proaspete şi mai gustoase specialităţi de scoici din câte gustase ea vreodată.
În timp ce Hilary şi Tony savurau scoici fierte în abur, discutând despre alte localuri preferate, Hilary descoperi că Tony cunoştea de zece ori mai multe decât ea. Cunoştinţele ei nu depăşeau cele câteva localuri de lux care deserveau personalităţile din industria spectacolului. Restaurantele intime, cafenelele anonime cu uimitoare specialităţi ale casei, micile restaurante "ca la mama acasă", cu mâncăruri simple, dar delicioase, reprezentau o faţetă a oraşului pe care niciodată nu‑şi găsise timp s‑o cunoască. Îşi dădea seama că devenise bogată fără să descopere cum să folosească şi cum să se bucure din plin de libertatea pe care i‑o puteau oferi banii.
Mâncară prea multe scoici la Mei, prea mult peşte şi prea multe crevete malaeziene. De asemenea, băură prea mult vin alb.
La atâta mâncare şi băutură, se gândi Hilary, era de mirare că avuseseră timp de conversaţie, printre înghiţituri. Dar nu se opreau o clipă din vorbit. De regulă, ea se arăta reticentă la primele întâlniri cu un bărbat, nu însă şi cu Tony. Voia să audă părerea lui despre orice, de la Mork şi Mindy la drama shakespeariană, de la politică la artă. Oameni, câini, religie, arhitectură, sport, Bach, modă, mâncare, emanciparea femeilor, desenele animate de sâmbăta dimineaţă — i se părea necesar şi vital să afle ce credea el despre toate acestea şi despre un milion de alte lucruri. Totodată ţinea să‑i spună şi părerea ei despre fiecare, apoi să afle ce credea el despre părerea ei, ca apoi să‑i spună ce credea ea despre părerea lui despre părerea ei. Discutau de parcă tocmai ar fi aflat că în zorii zilei Dumnezeu avea de gând să facă toată omenirea surdomută. Hilary era ameţită, nu din pricina vinului, ci datorită fluenţei şi intimităţii conversaţiei; era ameţită de posibilitatea de a comunica, o băutură tare cu care nu se obişnuise în decursul anilor.
Când el o conduse acasă şi acceptă invitaţia de a intra pentru un pahar înainte de culcare, Hilary era convinsă că aveau să facă dragoste. Îl dorea nespus de mult; gândul la el o încălzea şi o făcea să tremure de aşteptare. Ştia că şi el o doreşte. Îi citea dorinţa în ochi. Aveau nevoie să aştepte puţin, ca să se aşeze mâncarea, şi, cu acest gând în minte, turnă crème de menthe cu gheaţă pentru fiecare.
Nici nu apucară să se aşeze că sună telefonul.
— Oh, nu! exclamă ea.
— Te‑a mai deranjat de aseară?
— Nu.
— Nici azi‑dimineaţă?
— Nu.
— Poate că nu‑i el.
Amândoi se duseră la telefon.
Ea şovăi, apoi ridică receptorul.
— Alo?
Tăcere.
— Lua‑te‑ar dracu'! izbucni ea şi trânti receptorul cu atâta putere, încât se întrebă dacă nu cumva îl spărsese.
— Nu‑l lăsa să vadă că‑ţi pierzi cumpătul.
— Nu mă pot stăpâni, răspunse Hilary.
— Nu‑i decât o jigodie care nu ştie cum să se poarte cu femeile. Am văzut destule specimene în viaţa mea. Dacă i s‑ar ivi vreodată ocazia să aibă de a face cu o femeie, dacă o femeie i s‑ar oferi pe un platou de argint, ar lua‑o la fugă, urlând înspăimântat.
— Cu toate acestea, mă sperie.
— Nu‑i periculos. Vino înapoi pe canapea. Stai jos. Încearcă să uiţi de el.
Se întoarseră la canapea şi un minut sau două sorbiră băutura în tăcere.
— La dracu'! murmură ea într‑un târziu.
— Până mâine după‑amiază vei figura pe lista abonaţilor nein‑formabili. Din acel moment nu‑ţi va mai da bătaie de cap.
— Dar cu siguranţă că ne‑a stricat seara. Mă simţeam atât de bine.
— Eu continuu să mă simt bine.
— E vorba că... mi‑am imaginat ceva mai mult decât un pahar de băutură în faţa şemineului.
El o privi în ochi.
— Adevărat?
— Tu nu?
Zâmbetul lui avea ceva aparte, fiindcă nu plutea numai pe buze, ci îi cuprindea tot chipul, precum şi ochii negri şi expresivi; era de departe cel mai sincer şi mai atrăgător surâs pe care îl văzuse Hilary vreodată.
— Trebuie să recunosc că am sperat să gust mai mult decât crème de menthe.
— Lua‑l‑ar dracu' de telefon.
El se aplecă şi o sărută. Ea îşi întredeschise buzele şi, pentru o clipă de extaz, limbile li se întâlniră. El se trase înapoi şi o privi, apoi îşi puse mâna pe obrazul ei, de parcă ar fi atins un bibelou delicat de porţelan.
— Cred că nu ne‑am pierdut starea de spirit de adineauri.
— Dacă telefonul sună din nou...
— Nu va suna.
El îi sărută ochii, buzele, apoi îi atinse uşor sânul.
Ea se lăsă pe spate şi el se aplecă deasupra ei. Ea îşi puse o mână pe braţul lui şi‑i simţi muşchii pe sub cămaşă.
Continuând s‑o sărute, Tony îi mângâie gâtul catifelat cu vârful degetelor, apoi începu să‑i descheie bluza.
Hilary îşi puse mâna pe coapsa lui, unde muşchii erau încordaţi pe sub pantaloni. Era zvelt şi numai muşchi. Îşi plimbă palma în sus, spre sexul lui şi‑i simţi erecţia, mare şi fierbinte. Gândul la momentul în care o va pătrunde şi va începe să se mişte fierbinte în trupul ei o făcu să se cutremure de aşteptare.
El îi simţi dorinţa şi încetă să‑i mai descheie bluza, începând să‑i mângâie rotunjimea sânilor deasupra cupelor sutienului. Degetele lui păreau să lase dâre reci pe pielea ei fierbinte; urma atingerii lui era la fel de prezentă ca şi atingerea în sine.
În clipa aceea sună telefonul.
— Nu‑i da atenţie, o îndemnă el.
Ea încercă să‑i urmeze sfatul. Îl înlănţui cu braţele şi se culcă pe canapea, trăgându‑l peste ea. Îl sărută cu patimă, strivindu‑i gura cu a ei, lingându‑i şi sugându‑i buzele.
Telefonul continuă să sune iar şi iar.
— La dracu'!
Se ridicară în capul oaselor.
Telefonul suna la nesfârşit.
Hilary se ridică în picioare.
— Nu, o opri Tony. Faptul că ai vorbit cu el n‑a slujit la nimic. Lasă‑mă să încerc altă metodă şi să vedem ce se întâmplă.
Se ridică de pe canapea şi se duse la biroul din colţ. Ridică receptorul dar nu spuse nimic. Se mulţumi să asculte.
După expresia de pe chipul lui, Hilary îşi dădu seama că celălalt nu scosese o vorbă.
Tony era decis să aştepte până la capăt. Se uită la ceas.
Trecură treizeci de secunde. Un minut. Două minute.
Războiul nervilor dintre cei doi bărbaţi semăna bizar de mult cu înfruntarea din priviri din jocurile copiilor, numai că acest joc nu avea în el nimic copilăresc. Era straniu. Hilary simţi că i se face pielea de găină.
Două minute şi jumătate.
I se părea că trecuse o oră.
În cele din urmă, Tony puse receptorul în furcă.
— A închis.
— Fără să spună nimic?
— Nici un cuvânt. Dar a închis primul, şi cred că asta‑i foarte important. Mi‑am imaginat că, dacă am să‑i răspund cu aceeaşi monedă, n‑o să‑i prea placă. Îşi închipuia că te va speria. Dar tu te aşteptai să te sune şi atunci te‑ai mulţumit să asculţi, exact cum face el. La început a crezut că faci pe isteaţa şi a fost convins că vei închide prima. Dar cu cât ai tăcut mai mult, cu atât a început să se întrebe dacă nu cumva urmăreai ceva. Dacă ai telefonul pus sub urmărire? Nu cumva îl reţii, ca poliţia să depisteze de unde te sună? Oare tu eşti cea care ai ridicat receptorul? Gândindu‑se la toate acestea, a început să‑i fie teamă şi a închis.
— Lui să‑i fie teamă? Ei, iată un gând care‑mi face plăcere, declară ea.
— Mă îndoiesc că va avea curaj să sune iar. Cel puţin, nu până mâine, când vei avea alt număr. Atunci, va fi prea târziu.
— Totuşi, voi sta cu nervii întinşi la maximum până când cei de la telefoane îşi vor termina treaba.
Tony întinse braţele şi ea se ghemui la pieptul lui. Se sărutară din nou. Sărutul lor era la fel de dulce, de bun şi de adevărat, dar pasiunea năvalnică dispăruse. Amândoi erau extrem de conştienţi de schimbarea survenită. Se întoarseră la canapea, dar numai ca să‑şi termine băutura şi să stea de vorbă. La douăsprezece şi jumătate, când el se ridică să plece acasă, deciseră să‑şi petreacă următorul sfârşit de săptămână vizitând muzee. Sâmbătă aranjară să meargă la Muzeul Norton Simon din Pasadena, ca să admire picturile impresioniste germane şi tapiseriile renascentiste. Cea mai mare parte a zilei de duminică intenţionau s‑o petreacă la Muzeul J. Paul Getty, care se mândrea cu o colecţie de artă mai bogată decât oricare alta din lume. Bineînţeles, între două muzee, intenţionau să ia mese bogate şi gustoase, să stea de vorbă pe teme interesante şi (sperau din tot sufletul) să reia totul din punctul în care se opriseră, pe canapea.
În prag, la plecarea lui Tony, Hilary simţi dintr‑o dată că nu va suporta să treacă cinci zile fără să‑l vadă.
— Dar miercuri? întrebă ea.
— Ce‑i cu miercuri?
— Ai aranjat unde iei cina?
— Oh, probabil, am să‑mi prăjesc câteva ouă care se învechesc în frigider.
— Colesterolul îţi face rău.
— Poate am să tai coaja mucegăită de la pâine, ca să‑mi prăjesc câteva felii. În încheiere am să beau un suc de fructe pe care l‑am cumpărat acum două săptămâni.
— Bietul de tine!
— Viaţă de burlac.
— Nu te pot lăsa să mănânci ouă stricate şi pâine mucegăită. Nu când mă pricep să fac o salată nemaipomenită şi fileu de peşte.
— O cină gustoasă şi uşoară, spuse el.
— Nu vrem să ne ghiftuim şi să ne apuce somnul.
— Nu se ştie niciodată când ai nevoie să te mişti repede.
Ea zâmbi larg.
— Tocmai.
— Atunci, pe miercuri.
— La şapte?
— La şapte fix.
Se sărutară şi el se îndepărtă de uşă. O rafală de vânt rece de noapte îi luă locul. În clipa următoare Tony se pierdu în întuneric.
Jumătate de oră mai târziu, în pat, Hilary simţi că o doare trupul de dorinţa neîmplinită. Avea sânii plini şi grei. Tânjea să‑i simtă mâinile pe ei, degetele lui mângâindu‑i şi frământându‑i cu blândeţe. Dacă închidea ochii îi simţea buzele pe sfârcurile întărite. Pântecele începu să‑i tremure când şi‑l imagină deasupra ei, proptit în braţele puternice, apoi ea deasupra lui, mişcându‑se lent, în cercuri senzuale. Îşi simţi sexul umed şi fierbinte, în aşteptare. Se frământă şi se răsuci în pat aproape o oră. Într‑un târziu se ridică şi luă un sedativ.
Pe măsură ce se lăsa furată de somn, purtă un dialog somnoros cu ea însăşi.
Oare sântpe cale să mă îndrăgostesc?
— Nu. Bineînţeles că nu.
Poate. Poate că da.
— Nu. Dragostea e riscantă.
Poate cu el va fi altfel.
— Aminteşte‑ţi de Earl şi Emma.
Tony e altfel.
— Îl doreşti. Asta‑i tot. Îl doreşti.
Adevărat.
Adormi şi visă. Unele vise erau frumoase şi uşor confuze. Într‑unul dintre ele era goală împreună cu Tony, într‑o poiană în care iarba era ca penele, sus, deasupra lumii, o poiană din vârful unui munte uriaş, iar vântul cald era mai curat decât lumina soarelui, decât curentul electric dintr‑un fulger, decât orice pe lume.
Avu şi coşmaruri. La un moment dat, visă că se găsea în vechiul apartament din Chicago şi că pereţii se strângeau în jurul ei, iar când privea în sus, apartamentul nu avea tavan, iar Earl şi Emma se uitau în jos, spre ea, cu feţe uriaşe ca faţa lui Dumnezeu, zâmbind pe măsură ce pereţii o striveau. Când deschise uşa să fugă din casă, se izbi de un gândac enorm, o insectă monstruoasă, mai mare decât ea şi vădit pornit s‑o mănânce de vie.

La ora trei dimineaţa Joshua Rhinehart se trezi gemând şi se răsuci scurt în aşternuturile adunate sub el. La cină băuse cam mult vin, lucru care nu‑i stătea în fire. Capul nu‑i mai vâjâia, în schimb îşi simţea vezica plină. Dar nu numai nevoia de a urina îi stricase somnul. Avusese un vis îngrozitor, legat de sala de lucru a lui Tannerton. În acel coşmar câţiva morţi — toţi duplicate ale lui Bruno Frye — se ridicaseră din sicrie şi de pe mesele de îmbălsămare din oţel inoxidabil. El ieşise afară în noapte pe uşa din spate de la Forever View, dar morţii veniseră după el, căutându‑l prin întuneric cu mişcări spasmodice, chemându‑l pe nume cu vocile lor albe şi moarte.
Rămase culcat pe spate în întuneric, cu ochii pironiţi într‑un tavan pe care nu‑l putea vedea. Singurul sunet era ticăitul abia auzit al ceasului electronic de pe noptieră.
Până la moartea soţiei, survenită cu trei ani în urmă, lui Joshua rareori i se întâmplase să viseze. Şi niciodată nu avusese coşmaruri. Niciodată în cincizeci şi opt de ani. După moartea Corei totul se schimbase. Acum visa o dată sau de două ori pe săptămână şi de cele mai multe ori avea un vis urât. De multe ori visa că pierde ceva grozav de important, dar imposibil de descris, şi întotdeauna pornea într‑o căutare înfrigurată şi disperată a ceea ce pierduse. Nu avea nevoie de un psihiatru plătit cu cincizeci de dolari pe oră, ca să ştie că acele vise se refereau la Cora şi la moartea ei prematură. Încă nu se obişnuise să trăiască fără ea. Poate că nu avea să reuşească niciodată. Celelalte coşmaruri erau pline de morţi pe picioare, care adesea semănau cu el, simboluri ale propriei naturi muritoare. Dar în noaptea aceasta toţi morţii semănau izbitor cu Bruno Frye.
Se ridică din pat, se întinse şi căscă. Se duse la baie, târşâind picioarele, fără să aprindă lumina.
Câteva minute mai târziu, în drum spre pat, se opri la fereastră. Geamul era rece la atingere. Un vânt aspru lovea în ferestre, scâncind ca un animal care cerea să fie lăsat înăuntru. Valea era tăcută şi cufundată în beznă, cu excepţia luminilor de la crame. Putea vedea Podgoriile Shade Tree la nord, sus, pe coline.
Deodată privirea îi fu atrasă de un punct alb şi ceţos la sud de cramă, o singură pată de lumină în mijlocul viei, cam pe unde se găsea casa lui Frye. Lumini la casa lui Frye? Dar acolo nu locuia nimeni. Bruno trăise singur. Joshua îşi încordă privirea, dar fără ochelari imaginea îndepărtată devenea tot mai neclară, pe măsură ce încerca să se concentreze asupra ei. Nu‑şi dădea seama dacă lumina era la casa lui Frye sau la una dintre clădirile administraţiei, aflate între casă şi corpul principal al cramei. De fapt, cu cât se uita mai insistent, cu atât se convingea că nu fusese o lumină; poate doar o reflexie a lunii.
Se duse la noptieră şi, fără să aprindă lumina, ca să nu‑şi strice vederea pe timp de noapte, bâjbâi prin întuneric după ochelari. Îi găsi, în sfârşit, după ce mai întâi răsturnă un pahar de apă gol.
Când se înapoie lângă fereastră şi privi din nou spre dealuri, lumina misterioasă dispăruse. Cu toate acestea, mai rămase mult timp pe loc, ca un paznic vigilent. Ca executor al domeniului Frye, era de datoria lui să‑l păzească în vederea lichidării finale, conform testamentului. Dacă niscaiva spărgători jefuiau casa, voia să fie în temă. Timp de un sfert de oră aşteptă, cu ochii la pândă, dar lumina nu mai apăru.
În cele din urmă, convins că‑l înşelase vederea‑i slabă, se urcă din nou în pat.

Luni dimineaţă, în timp ce Tony şi Frank cercetau o serie de fire care i‑ar fi putut conduce la Bobby Valdez, Frank vorbi însufleţit despre Janet Yamada. Janet era foarte drăguţă. Janet era foarte inteligentă. Janet era foarte înţelegătoare. Janet era aşa şi pe dincolo. Nu vorbea decât despre ea, însă Tony îl lăsă să povestească după placul inimii. Era o plăcere să‑l vadă pe Frank povestind şi comportându‑se ca un om normal.
Înainte să‑şi ia din garaj maşina fără însemne de poliţie şi să pornească pe străzi, Tony şi Frank discutară cu doi oameni din brigada de droguri, Eddie Quevedo şi Carl Hammerstein. Aceştia le spuseră că era mai mult decât probabil ca Bobby să vândă cocaină sau PCP ca să câştige bani, în timp ce‑şi urma vocaţia neplătită de violator. Cele mai mari sume de bani de pe piaţa drogurilor din Los Angeles erau de regulă obţinute din comerţul cu acele două substanţe interzise de lege, dar extrem de solicitate. Un traficant putea face avere şi din vânzarea heroinei sau marijuanei, dar acestea nu reprezentau marfa cea mai profitabilă în comerţul ilegal. Din spusele celor doi de la secţia narcotice, dacă Bobby era implicat în traficul de droguri, probabil că le vindea direct clienţilor, aflându‑se deci pe treapta cea mai de jos a structurii de producţie şi comercializare. Când ieşise din închisoare în luna aprilie a anului precedent, nu avusese, practic, nici un fel de resurse financiare şi i‑ar fi trebuit un capital substanţial ca să devină fie producător, fie importator de droguri. "Tipul pe care‑l căutaţi este vânzător de stradă", le spuse Quevedo lui Tony şi Frank. "Staţi de vorbă cu alţi traficanţi", îi sfătui Hammerstein. "Vă dăm o listă de nume şi adrese. Toţi sunt indivizi care au făcut puşcărie pentru trafic de droguri. Majoritatea s‑au reîntors, probabil, la vechea îndeletnicire. Încă n‑au fost prinşi asupra faptului. Strângeţi‑i puţin cu uşa. Mai curând sau mai târziu, veţi da de unul care l‑a întâlnit pe Bobby pe stradă şi ştie unde se ascunde." Lista dată de Quevedo şi Hammerstein cuprindea douăzeci şi patru de nume.
Trei dintre primii şase nu erau acasă. Ceilalţi trei jurară că nu‑l cunoşteau pe Bobby Valdez sau Juan Mazquezza, sau pe altcineva care să arate ca bărbatul din fotografie.
Cel de al şaptelea nume de pe listă era Eugene Tucker, care le furniză relaţii utile. Nici măcar nu avură nevoie să‑l supună la presiuni.
Majoritatea negrilor aveau pielea mai mult sau mai puţin închisă la culoare, dar Tucker era negru cu adevărat. Avea o faţă lată, netedă şi neagră ca smoala. Ochii căprui închis erau mult mai deschişi la culoare decât pielea. Avea o barbă neagră şi stufoasă, înspicată şi cârlionţată, firele albe şi albul ochilor fiindu‑i singurele detalii care nu erau absolut negre. Chiar pantalonii şi cămaşa erau de culoare neagră. Era un bărbat vânjos, cu pieptul lat şi braţe puternice, cu gâtul gros ca un pilon de pod. Arăta de parcă s‑ar fi antrenat — sau distrat — îndoind şine de cale ferată.
Tucker locuia într‑o casă cu chirie piperată din Hollywood Hills, o locuinţă spaţioasă, cu mobilier puţin, dar de bun gust. Sufrageria avea doar patru piese: o canapea, două scaune şi o măsuţă de cafea. Nici o masă de perete sau alte corpuri de mobilier fanteziste. Nu exista combină muzicală. Nu exista televizor. Nu existau nici lămpi; noaptea singura lumină provenea din dispozitivul din tavan. Însă cele patru piese pe care le avea erau de o calitate remarcabilă şi fiecare piesă de mobilier le punea în valoare pe celelalte. Tucker era pasionat de obiectele de artă chinezeşti. Canapeaua şi scaunele recent retapiţate cu catifea de culoarea jadului erau confecţionate din lemn de trandafir curbat manual, vechi de o sută de ani, poate chiar două sute, extrem de masive şi bine păstrate, exemple impecabile ale perioadei şi stilului cărora aparţineau. Masa joasă era tot din lemn de trandafir, cu o margine îngustă de fildeş. Tony şi Frank luară loc pe canapea, iar Eugene Tucker se instală pe marginea scaunului din faţa lor.
Tony îşi trecu palma peste braţul din lemn de trandafir al canapelei şi spuse:
— Domnule Tucker, e o minunăţie.
Tucker ridică din sprâncene.
— Ştiţi ce sunt?
— Nu ştiu perioada exactă, răspunse Tony, dar cunosc suficient de bine arta chineză ca să‑mi dau seama că acest obiect nu‑i o simplă imitaţie cumpărată de ocazie la Sears.
Tucker râse, încântat că Tony recunoscuse valoarea mobilierului.
— Ştiu la ce vă gândiţi, spuse el bine dispus. Vă întrebaţi cum se face că un fost puşcăriaş, pus în libertate cu numai doi ani în urmă, îşi poate permite aşa ceva. O casă în oraş, cu o chirie de o mie două sute de dolari pe lună. Obiecte de artă chinezească. Vă întrebaţi dacă nu cumva m‑am reîntors la traficul de heroină sau la ceva asemănător.
— De fapt, spuse Tony, nu mă gândeam deloc la aşa ceva. Ceea ce mă miră într‑adevăr este cum dracu' ai reuşit. Un lucru ştiu: nu poate fi din vânzarea drogurilor.
Tucker zâmbi.
— Cum puteţi fi atât de sigur?
— Dacă ai fi un traficant de droguri pasionat de arta chineză, răspunse Tony, pur şi simplu, ţi‑ai mobila dintr‑o dată întreaga casă, în loc să achiziţionezi pe rând câte o piesă sau două. E clar că te ocupi cu ceva care‑ţi aduce bani frumoşi, dar nu chiar atât de mulţi cât ai câştiga din vânzarea drogurilor, cum făceai înainte.
Tucker râse din nou şi bătu din palme apreciativ. Apoi se întoarse către Frank şi zise:
— Colegul dumneavoastră e foarte perspicace.
Frank zâmbi.
— Un adevărat Sherlock Holmes.
— Ca să‑mi satisfaci şi mie curiozitatea, i se adresă Tony lui Tucker. Cu ce te ocupi?
Tucker se aplecă în faţă, încruntându‑se brusc şi scuturând în aer pumnul uriaş, cu o expresie rea, dominatoare şi foarte periculoasă. Răspunse cu glas mârâit:
— Creez modele de rochii.
Tony clipi de câteva ori.
Tucker se trânti în fotoliu, izbucnind din nou în râs. Era unul dintre cei mai veseli oameni din câţi întâlnise Tony în viaţa lui.
— Creez modele de rochii pentru femei, spuse el. Zău că da. Numele meu începe deja să fie cunoscut în lumea creatorilor de modă din California şi într‑o zi va fi pe buzele tuturor. Vă promit.
— Din spusele dumitale, interveni Frank intrigat, ai executat patru din opt ani de detenţie, pentru trafic de heroină şi cocaină. Cum ai trecut de la asta la moda feminină?
— Cândva am fost un mare ticălos, răspunse Tucker, iar în primele luni de închisoare am fost mai ticălos decât oricând. Acuzam societatea pentru tot ce mi se întâmplase. Îi acuzam pe albii din structurile de putere. Acuzam lumea întreagă, numai pe mine nu. Mă credeam un tip dur, când în realitate încă nu mă maturizasem. Nu eşti un om în toată firea decât când accepţi responsabilitatea propriei existenţe. Mulţi nu ajung niciodată în acest stadiu.
— Deci, ce anume te‑a făcut să te schimbi? întrebă Frank.
— Un incident mărunt, răspunse Tucker. Doamne, uneori sunt uimit cum un asemenea fleac poate ajunge să schimbe viaţa unui om. În cazul meu, a fost vorba de o emisiune de televiziune. După ştirile de la ora şase, unul dintre posturile de televiziune din Los Angeles a transmis un serial din cinci episoade despre oameni de culoare care au reuşit în oraşul nostru.
— Le‑am văzut, încuviinţă Tony. Au fost transmise cu peste cinci ani în urmă, dar mi le amintesc.
— Au fost emisiuni fascinante, continuă Tucker. O imagine a omului de culoare pe care nu ajungi s‑o cunoşti niciodată. Înainte de începerea serialului, toţi cei de la puşcărie îşi închipuiau că va fi o mare porcărie. Ne imaginam că reporterul va pune mereu aceeaşi întrebare stupidă: "Oare de ce nu pot aceşti sărmani negri să muncească din greu şi să devină celebri şi bogaţi în Las Vegas, ca Sammy Davis Junior?" Însă realizatorii n‑au stat de vorbă nici cu vedete din lumea spectacolului, nici cu celebrităţi din lumea sportului.
Tony îşi aminti că emisiunea fusese o uluitoare mostră de talent reportericesc, îndeosebi pentru televiziune, unde ştirile —ândeosebi cele de interes uman — nu erau decât de suprafaţă. Reporterii intervievaseră bărbaţi şi femei de culoare care se realizaseră cu succes în afaceri, oameni care porniseră de la zero ca, în cele din urmă, să devină milionari. Unii intraseră în afaceri cu proprietăţi mobiliare. Unul îşi făcuse un restaurant. Altul avea un lanţ de magazine de produse cosmetice. În total vreo douăsprezece persoane. Toţi fuseseră de acord că era mai greu să te îmbogăţeşti dacă erai negru, dar în acelaşi timp recunoşteau că nu era chiar atât de greu pe cât îşi imaginaseră în momentul în care se apucaseră de treabă. Cei intervievaţi adăugau că la Los Angeles era mai uşor decât în Alabama sau în Mississippi, sau chiar în Boston, sau New York. În Los Angeles existau mai mulţi milionari negri decât în restul Californiei şi în toate celelalte patruzeci şi nouă de state la un loc. În Los Angeles aproape toată lumea ducea o viaţă trepidantă. Californianul de rând nu numai că se adapta la schimbare, dar o căuta activ şi se bucura de ea. Această atmosferă de mişcare continuă şi de permanentă experimentare atrăgea în aceste locuri o sumedenie de persoane la limita sănătăţii mentale sau chiar ţicnite de‑a binelea, dar în acelaşi timp şi unele dintre cele mai strălucite şi mai ingenioase creiere din ţară, motiv pentru care multe curente culturale, ştiinţifice şi industriale luau naştere în această zonă. Foarte puţini locuitori din sudul Californiei aveau timp sau răbdare pentru atitudinile depăşite, printre care prejudecăţile rasiale. Bineînţeles, în Los Angeles exista şi bigotism. Dar în timp ce o familie de albi proprietari de pământuri din Georgia putea avea nevoie de şase până la opt generaţii ca să‑şi învingă prejudecăţile rasiale, o familie din sudul Californiei realiza aceeaşi metamorfoză în decursul unei singure generaţii. După cum declarase unul dintre oamenii de afaceri de culoare la emisiunea de televiziune: "De multă vreme mexicanii au fost negrii oraşului Los Angeles." Dar şi această stare de lucruri era pe cale să se schimbe. Cultura hispanică era privită cu un respect crescând, iar mexicanii începeau să‑şi aibă propriile lor poveşti de succes. Câteva persoane intervievate în cadrul acelei emisiuni speciale oferiseră aceeaşi explicaţie pentru fluiditatea ieşită din comun a structurilor sociale din sudul Californiei şi pentru disponibilitatea oamenilor pentru schimbare; în bună parte, spuneau ei, faptul se datorează geologiei. Când locuieşti pe una dintre cele mai periculoase falii de pe glob, când pământul s‑ar putea cutremura şi schimba fără veste sub picioarele tale, nu cumva conştiinţa efemerului avea o influenţă subtilă asupra atitudinii oamenilor faţă de schimbările mai puţin catastrofale? O parte dintre milionarii de culoare considerau că da, iar Tony tindea să le dea dreptate.
— În acea emisiune au apărut vreo doisprezece negri bogaţi, continuă Eugene Tucker. O mulţime de deţinuţi au început să‑i fluiere pe cei de la televiziune şi să‑i numească pe toţi Unchiul Tom. Dar pe mine m‑a pus pe gânduri. Dacă unii dintre cei apăruţi pe ecran reuşiseră într‑o lume a albilor, de ce n‑aş fi reuşit şi eu? Eram la fel de isteţ ca oricare dintre ei, poate chiar mai deştept decât câţiva pe care‑i văzusem acolo. Pentru mine era o imagine cu totul nouă a omului de culoare, o idee cu totul nouă, ca un bec aprins în mintea mea. Los Angeles era oraşul în care locuiam. Dacă într‑adevăr oferea mai multe şanse, de ce n‑aş fi profitat de ele? Sigur, poate că unii dintre oamenii aceia fuseseră nevoiţi să procedeze ca Unchiul Tom în drumul lor spre succes. Dar după ce reuşeai, după ce aveai un milion în bancă, nu mai aparţineai nimănui, îţi aparţineai doar ţie însuţi. Râse larg. Aşa că am hotărât să mă îmbogăţesc.
— Nici mai mult, nici mai puţin, spuse Frank impresionat.
— Nici mai mult, nici mai puţin.
— Forţa gândirii pozitive.
— A gândirii realiste, îl corectă Tucker.
— De ce tocmai creator de modă? întrebă Tony.
— Am dat probe de aptitudini, din care a reieşit că m‑aş descurca frumos în această meserie sau în oricare altă meserie legată de artă. Prin urmare, am încercat să decid ce anume îmi plăcea mai mult să concep. Întotdeauna mi‑a făcut plăcere să aleg rochiile prietenelor mele. Îmi place să merg cu ele la cumpărături. Când acestea se îmbracă în ceva ales de mine, primesc mai multe complimente decât când poartă ceva ales de ele însele. Prin urmare, m‑am înscris la un curs pentru deţinuţi şi am studiat creaţia de modă. Am urmat şi o serie de cursuri de afaceri. Când, în cele din urmă, am fost eliberat pe cauţiune, am lucrat un timp la un fast food. Am locuit într‑o pensiune ieftină şi m‑am străduit să economisesc. Am desenat câte ceva, am plătit croitorese ca să coasă modelele şi am început să‑mi vând marfa. La început n‑a fost deloc uşor. Ba chiar al dracului de greu! De fiecare dată când primeam comandă de la un magazin, mă duceam la bancă şi împrumutam bani, ca să execut comanda Doamne, am tras cu dinţii ca să rezist. Dar lucrurile au mers din ce în ce mai bine. Acum mă descurc chiar frumos. Peste un an am să‑mi deschid propriul meu magazin într‑un vad bun. Şi, într‑un târziu, veţi vedea în Beverly Hills o firmă cu numele Eugene Tucker. Vă promit.
Tony clătină din cap.
— Eşti un om deosebit.
— Nu cine ştie ce, răspunse Tucker. Pur şi simplu, trăiesc într‑un loc deosebit şi într‑un moment deosebit.
Frank ţinea în mână plicul gălbui cu fotografiile lui Bobby Valdez "Îngerul". Se lovi uşor cu plicul peste genunchi, apoi se uită la Tony şi spuse:
— Am impresia că, de data aceasta, ne‑am adresat cui nu trebuie.
— Aşa se pare, întări Tony.
Tucker se trase puţin în faţă pe fotoliul lui.
— Ce voiaţi, de fapt, de la mine?
Tony îi povesti despre Bobby Valdez.
— Ei bine, spuse Tucker, nu mai frecventez acelaşi anturaj ca odinioară, dar nici n‑am rupt legăturile complet. În fiecare săptămână dedic activităţilor Self‑Pride între cincisprezece şi douăzeci de ore din timpul meu. E vorba de o campanie orăşenească împotriva drogurilor. Am sentimentul că s‑ar cuveni să‑mi plătesc unele datorii, înţelegeţi? Un voluntar la Self‑Pride îşi petrece aproape jumătate din timp stând de vorbă cu copiii, iar în rest lucrează la un program de strângere a informaţiilor, ceva în genul TIP. Ştiţi despre TIP?
— Denunţaţi traficanţii, spuse Tony.
— Exact. Există un număr de telefon la care poţi suna, ca să dai informaţii anonime despre traficanţii de droguri din zonă. Ei bine, noi nu aşteptăm ca oamenii să ne sune la Self‑Pride. Noi cercetăm zonele în care ştim că acţionează traficanţii. Mergem din uşă în uşă, stăm de vorbă cu părinţii şi cu copiii, încercăm să scoatem de la ei tot ce ştiu. Facem dosare despre traficanţi, până când considerăm că am adunat suficiente probe, apoi înaintăm dosarele la secţia de poliţie a oraşului Los Angeles. Prin urmare, dacă acest Bobby Valdez se ocupă de trafic de droguri, există o şansă să cunosc câte ceva despre el.
— Trebuie să fiu de acord cu Tony, spuse Frank. Eşti un om deosebit.
— Hei, ascultaţi, nu merit să mă bateţi pe spate fiindcă lucrez la Self‑Pride. Nu umblu după complimente. Odinioară am corupt cu droguri suficienţi copii care ar fi ajuns oameni cumsecade, dacă n‑aş fi fost eu ca să‑i abat din drumul lor. Îmi va lua mult, foarte mult timp, până voi ajuta destui copii ca să simt că am echilibrat balanţa.
Frank scoase fotografiile din plic şi i le întinse lui Tucker.
Negrul se uită la fiecare în parte.
— Îl cunosc pe nemernic. E unul dintre cei treizeci despre care adunăm probe în momentul de faţă.
Inima lui Tony îşi acceleră bătăile la gândul vânătorii care se anunţa.
— Numai că nu foloseşte numele de Valdez, adăugă Tucker.
— Dar care, Juan Mazquezza?
— Nici acesta. Cred că se numeşte Ortiz.
— Ştii unde l‑am putea găsi?
Tucker se ridică în picioare.
— Daţi‑mi voie să sun la centrul de informaţii de la Self‑Pride. S‑ar putea să aibă o adresă.
— Grozav! se bucură Frank.
Tucker porni spre bucătărie, cu gând să vorbească la telefonul de acolo, apoi se opri şi întoarse capul către cei doi poliţişti.
— Ar putea dura câteva minute. Dacă vreţi să vă omorâţi timpul uitându‑vă la desenele mele, vă puteţi duce în birou. Arătă spre uşa dublă care lega biroul de sufragerie.
— Bineînţeles, exclamă Tony. Mi‑ar face plăcere să le văd.
Intră în birou împreună cu Frank şi constată că încăperea era mobilată şi mai auster decât sufrageria. O masă de desen, mare şi scumpă, cu o lampă pe ea. Lângă masă era tras un scaun înalt, cu pernă şi spătar cu arc, lângă care se găsea un dulăpior pe rotile cu toate instrumentele de lucru. Lângă o fereastră stătea un manechin de magazin, cu capul înclinat timid şi cu braţele netede şi lucitoare întinse în lături. La picioarele manechinului se vedeau cupoane de materiale în culori vii. Nu existau rafturi sau dulapuri. Vrafurile de schiţe, blocuri şi ustensile de desen erau aliniate pe podea, lângă perete. Se vedea limpede că Eugene Tucker era convins că, într‑o bună zi, va reuşi să‑şi mobileze întreaga casă cu piese la fel de rare ca cele din sufragerie şi, între timp, oricât i‑ar fi de incomod, nu ar voi să cheltuiască bani pe mobilă ieftină, de folosinţă temporară.
Chintesenţa optimismului californian, se gândi Tony.
Pe un perete erau prinse, în piuneze, schiţe în creion şi alte câteva în culori. Rochiile, taioarele şi bluzele erau sofisticate, totuşi naturale, feminine, dar nu înzorzonate. Avea un excelent simţ al culorii şi intuia genul de detaliu care oferea originalitate unui anumit obiect vestimentar. Fiecare dintre desene luat în parte era, fără îndoială, creaţia unui talent de excepţie.
Lui Tony încă nu‑i venea să creadă că negrul acela uriaş şi înăsprit de viaţă putea crea îmbrăcăminte femeiască pentru a‑şi câştiga existenţa. Apoi îşi dădu seama că şi în cazul lui funcţiona acelaşi paradox ca în cazul lui Tucker. Ziua era poliţist criminalist, înăsprit de toate violenţele la care era martor, iar noaptea devenea artist, aplecat asupra unei pânze din apartamentul transformat în studio, unde picta, picta şi iar picta. Într‑un fel ciudat, se simţea frate cu Eugene, în ciuda culorii pielii.
În timp ce Frank şi Tony admirau ultima schiţă, Tucker se înapoie din bucătărie. '
— Ei bine, ce părere aveţi?
— Minunat! îl felicită Tony. Ai un extraordinar simţ al liniei şi al culorii.
— Eşti, într‑adevăr, foarte bun, spuse şi Frank.
— Ştiu, încuviinţă Tucker şi râse.
— Există la Self‑Pride un dosar despre Bobby Valdez? întrebă Tony.
— Da. Dar acum îşi spune Ortiz, cum am bănuit. Din câte date am reuşit să adunăm până acum, nu vinde decât PCP. Ştiu că n‑ar fi cazul să arăt cu degetul spre alţii... dar, din experienţa mea, traficantul de PCP este cel mai josnic specimen din branşa drogurilor. Vreau să spun că PCP este o otravă. Distruge celulele creierului mai rapid decât oricare alt drog. Nu deţinem încă suficiente informaţii ca să înaintăm dosarul la poliţie, dar lucrăm la el.
— Există şi o adresă? întrebă Tony.
Tucker îi întinse o bucată de hârtie pe care adresa era notată cu litere frumos caligrafiate.
— E un bloc de apartamente scumpe, cu un cvartal mai la sud de Sunset şi la câteva cvartale de La Cienega.
— Îl găsim noi, îl asigură Tony.
— Din câte mi‑aţi povestit despre el, spuse Tucker, şi din câte am aflat noi despre el, la Self‑Pride, aş zice că nu‑i genul care să aibă mustrări de conştiinţă şi care să încerce să se îndrepte. Ar fi bine să‑l ţineţi la răcoare cât mai mult.
— Fii sigur că vom face tot posibilul, spuse Frank.
Tucker îi însoţi până la uşa din faţă, apoi ieşi cu ei afară, unde curtea pavată din faţa casei oferea o privelişte panoramică asupra oraşului Los Angeles, aflat la picioarele lor.
— Nu‑i aşa că‑i superb? îi întrebă Tucker. Nu‑i nemaipomenit?
— Frumoasă panoramă, încuviinţă Tony.
— Ce oraş mare, mare şi frumos, spuse Tucker, pe un ton de mândrie şi afecţiune, ca şi cum el însuşi ar fi creat metropola. Ştiţi, de curând am aflat că birocraţii de la Washington au efectuat un studiu al posibilităţilor de transport în comun în oraşul Los Angeles. Erau ferm decişi să ne vâre pe gât nu ştiu ce sistem, dar au descoperit cu surprindere că ar costa cel puţin o sută de miliarde de dolari ca să construiască o reţea de cale ferată pentru tranzit rapid, reţea care ar deservi numai zece sau doisprezece la sută din traficul navetei cotidiene. Încă nu‑şi dau seama cât de întins este vestul. Era înclinat spre poezie, chipul lui lat se luminase de plăcere, mâinile puternice gesticulau neîncetat. Ei nu înţeleg că semnificaţia oraşului Los Angeles este spaţiul — spaţiul, mobilitatea şi libertatea. E un oraş unde ai spaţiu să te mişti. Fizic şi emoţional. Psihologic. La Los Angeles ai şansa să fii aproape orice vrei. Aici îţi poţi lua viitorul din mâinile altora, ca să ţi‑l modelezi tu însuţi. E fantastic. Îl iubesc. Doamne, cât îl iubesc.
Tony era atât de mişcat de profunzimea sentimentelor lui Tucker pentru Los Angeles, încât îi dezvălui propriul său vis ascuns.
— Întotdeauna mi‑am dorit să fiu artist, să‑mi câştig existenţa din arta mea. Pictez.
— Atunci, de ce eşti poliţist? întrebă Tucker.
— E o slujbă sigură.
— Dă‑o dracului de slujbă sigură!
— Sunt un bun poliţist. Îmi place meseria mea destul de mult.
— Eşti un pictor bun?
— Cred că destul de bun.
— Atunci fă pasul, îl sfătui Tucker. Doamne, trăieşti la marginea lumii occidentale, la limita posibilului. Adună‑ţi curajul. Ia‑ţi zborul. E o senzaţie teribilă, dar fundul prăpastiei e atât de departe, încât niciodată n‑ai să te izbeşti de ceva tare sau ascuţit De fapt, probabil vei descoperi exact ce am descoperit şi eu. Că nu‑i deloc vorba de o cădere. Vei avea senzaţia de cădere în sus!
Tony şi Frank porniră pe lângă zidul de cărămidă până în alee, trecând de gardul viu cu frunze groase şi cărnoase. Limuzina fără însemne de poliţie era parcată la umbra unui curmal stufos.
Când Tony deschise portiera din dreapta, Tucker strigă după el din curtea pavată:
— Fă pasul! Ia‑ţi avânt şi zboară!
— Mare figură! spuse Frank, în timp ce se îndepărtau de casa lui Tucker.
— Da, da, încuviinţă Tony, întrebându‑se ce senzaţie dădea zborul.
În timp ce se îndreptau spre adresa dată de Tucker, Frank vorbi puţin despre negru, apoi mult despre Janet Yamada. Continuând să se gândească la sfatul lui Eugene Tucker, Tony nu era decât pe jumătate atent la ce‑i spunea colegul lui. Frank nu observă că Tony era cu gândul în altă parte. Când vorbea despre Janet Yamada, nu încerca să aibă o conversaţie, ţinea un monolog.
Un sfert de oră mai târziu, găsiră blocul de apartamente în care locuia Jimmy Ortiz. Garajul era subteran, păzit de o poartă de fier care se deschidea numai la un semnal electronic, aşa că nu putură afla dacă înăuntru se găsea un Jaguar negru.
Apartamentele ocupau două etaje, în aripi construite separat, cu scări exterioare şi pasarele. Complexul era structurat în jurul unei piscine imense, înconjurată de verdeaţă abundentă şi luxuriantă. Exista şi un bazin jacuzzi. Două fete în costume de baie şi un tânăr păros şedeau în bazin, bând martini şi râzând, în timp ce jeturile de abur se învolburau în jurul lor.
Frank se opri la marginea bazinului jacuzzi şi‑i întrebă unde locuia Jimmy Ortiz.
— Tipul acela drăguţ cu mustaţă? întrebă una din fete.
— Cu o figură de copil, spuse Tony.
— Da, el, încuviinţă fata.
— Acum poartă mustaţă?
— Da, dacă‑i aceeaşi persoană, răspunse fata. Cel despre care vorbesc eu are un Jaguar mortal.
— El e, confirmă Frank.
— Cred că stă acolo, spuse fata. În corpul patru, la etajul al doilea, tocmai în capăt.
— E acasă? întrebă Frank.
Nici unul dintre tineri nu ştia.
În corpul patru Tony şi Frank urcară scările până la etajul al doilea. Un balcon deschis se întindea pe toată lungimea clădirii, aparţinând celor patru apartamente cu vedere spre curtea interioară. De‑a lungul balustradei, pe partea opusă primelor trei uşi, fuseseră puse ghivece cu iederă şi alte plante agăţătoare, pentru a da etajului acelaşi aspect agreabil şi verde de care se bucurau locatarii de la parter. În dreptul ultimului apartament nu existau plante.
Uşa era întredeschisă.
Tony schimbă o privire cu Frank. În ochii fiecăruia se citea îngrijorarea.
De ce uşa era întredeschisă?
Oare Bobby ştia că vor veni?
Se postară de o parte şi de alta a intrării. Aşteptară. Cu urechile la pândă.
Singurul sunet era pălăvrăgeala veselă a celor trei de la piscină.
Frank înălţă întrebător din sprâncene.
Tony îi arătă soneria.
După o scurtă ezitare, Frank apăsă butonul.
Înăuntru se auzi un sunet discret: Bong‑bing‑bong.
Aşteptară un răspuns, cu ochii la uşă.
Deodată aerul încremeni, devenind insuportabil de apăsător. Umed. Dens. Cleios. Tony abia putea respira. Se simţea de parcă ar fi tras lichid în plămâni.
Nimeni nu răspunse la sonerie.
Frank apăsă butonul încă o dată.
Cum nici de astă dată nu răspunse nimeni, Tony vârî mâna sub haină şi‑şi scoase revolverul din tocul de la umăr. Îşi simţea picioarele fără vlagă. Stomacul îl ardea.
Frank îşi scoase şi el arma, ascultă atent să vadă dacă se auzea vreo mişcare înăuntru, apoi izbi uşa de perete.
Apartamentul era gol.
Tony se aplecă într‑o parte, să poată privi mai bine înăuntru. Sufrageria, din care nu vedea decât o mică porţiune, era cufundată în umbră şi tăcere.
— Poliţia! strigă Tony.
Vocea lui stârni ecouri sub acoperişul balconului.
O pasăre ciripi într‑un măslin.
— Ieşi afară cu mâinile ridicate, Bobby!
Pe stradă se auzi claxonul unei maşini.
— Bobby! strigă Frank. Ai auzit ce‑am spus? Suntem de la poliţie. S‑a terminat. Aşa că fă bine şi ieşi afară. Haide! În clipa asta!
Jos, în curte, cei trei tineri încetaseră să mai sporovăiască.
Tony avea senzaţia bizară că‑i auzea pe locatarii din douăsprezece apartamente furişându‑se la ferestre.
Frank ridică şi mai mult glasul:
— Nu vrem să‑ţi facem nici un rău, Bobby!
— Ascultă ce ţi se spune! strigă şi Tony spre interiorul apartamentului. Nu ne forţa să‑ţi facem rău. Ieşi liniştit de acolo.
Bobby nu răspundea.
— Dacă ar fi înăuntru, spuse Frank, măcar ne‑ar înjura de mamă.
— Şi acum ce facem? întrebă Tony.
— Eu zic să intrăm.
— Iisuse, detest chestia asta. Poate ar trebui să chemăm ajutoare.
— Probabil că nu‑i înarmat, spuse Frank.
— Glumeşti.
— Nu are cazier pentru port de armă. Afară de cazul în care urmăreşte o femeie, e o lichea josnică şi laşă.
— E un ucigaş.
— De femei. Nu‑i periculos decât pentru femei.
Tony strigă din nou:
— Bobby, e ultima ta şansă! Ieşi chiar în clipa asta, lua‑te‑ar dracu'! Ieşi de acolo încet şi fără şmecherii!
Tăcere.
Inima lui Tony bătea furios, ca un ciocan.
— OK, spuse Frank. Hai să isprăvim odată.
— Dacă nu mă înşală memoria, la ultima operaţiune de acest gen tu ai fost cel care a intrat primul.
— Da. Cazul Wilkie‑Pomeroy.
— Atunci cred că‑i rândul meu, spuse Tony.
— Ştiu că aştepţi de mult ocazia.
— Oh, da.
— Din toată inima.
— Care acum îmi stă în gât.
— Atunci, du‑te şi înşfacă‑l, tigrule.
— Acoperă‑mă.
— Holul e prea îngust, ca să‑ţi asigur spatele aşa cum trebuie. După ce intri, n‑am să mai pot vedea dincolo de tine.
— Am să stau cât mai aplecat cu putinţă, spuse Tony.
— Stai îndoit de mijloc. Am să încerc să mă uit pe deasupra ta.
— Fă tot posibilul.
Tony simţea un ghem în stomac. Trase aer în piept de câteva ori, încercând să se liniştească. Trucul nu avu alt efect decât să‑i facă inima să bată mai tare şi mai repede decât până atunci. În cele din urmă, se aplecă şi se repezi prin uşa deschisă, cu revolverul întins în faţă. Alergă pe pardoseala lunecoasă de gresie şi se opri în pragul sufrageriei, scrutând umbrele, atent la cea mai mică mişcare, aşteptându‑se în fiecare clipă să primească un glonţ între ochi.
Sufrageria era luminată slab de raze subţiri de soare strecurate pe la marginile draperiilor groase. Din câte îşi dădea seama Tony, formele din jur nu erau altceva decât canapele, scaune şi mese. Locul părea ticsit de mobilă mediteraneană americanizată, masivă, scumpă şi total lipsită de gust. O şuviţă subţire de soare cădea pe canapeaua de catifea roşie, cu o floare de crin uriaşă şi absolut grotescă cioplită pe braţele din imitaţie de stejar.
— Bobby?
Nici un răspuns.
Undeva se auzea ticăitul unui ceas.
— Nu vrem să‑ţi facem nici un rău, Bobby.
Aceeaşi tăcere.
Tony îşi ţinu respiraţia.
Auzea răsuflarea lui Frank.
Nimic altceva.
Încet şi cu băgare de seamă îşi îndreptă spatele.
Nimeni nu trase în el.
Pipăi peretele până când găsi comutatorul. Într‑un colţ se aprinse o lampă cu un abajur pe care era pictată o scenă extravagantă de coridă. Tony îşi putu da seama că atât sufrageria, cât şi prelungirea ei erau pustii. Frank veni lângă el şi făcu semn spre uşa debaralei din hol.
Tony se trase un pas înapoi, ferindu‑se din faţa lui.
Cu revolverul la înălţimea abdomenului, Frank deschise cu prudenţă uşa glisantă. În debara nu se aflau decât câteva bluzoane subţiri şi mai multe cutii de pantofi.
Păstrând distanţa între ei, ca să nu fie ţinte uşoare, cei doi poliţişti traversară sufrageria. Văzură un dulăpior bar cu balamale de fier negru, ridicol de voluminoase. Uşile de sticlă ale micului bar erau vopsite în galben. În mijlocul camerei se găsea o masă de cafea, imensă, cu opt laturi, având în centrul tăbliei un inutil vas pentru jeratic, cu ornamente de aramă. Canapeaua şi scaunele cu spătar înalt erau tapiţate cu catifea stacojie, cu o mulţime de franjuri aurii şi ciucuri negri. Draperiile erau din brocart galben şi portocaliu intens. Covorul era o cergă miţoasă de culoare verde. O locuinţă de o urâţenie ieşită din comun.
Totodată, se gândi Tony, un loc absurd în care să‑ţi găseşti sfârşitul.
Străbătură sufrageria şi cercetară mica bucătărie. Acolo era o murdărie fără seamăn. Frigiderul şi cele câteva dulapuri erau deschise. Conserve, borcane şi cutii fuseseră scoase de pe rafturi şi aruncate pe podea. Unele păreau aruncate într‑un acces de furie. Câteva borcane erau sparte şi cioburile sclipeau în mijlocul mizeriei. O baltă de lichior de vişine se întindea pe gresia galbenă, ca o ameobă roşietică; vişinele de un roşu strălucitor erau împrăştiate prin toată încăperea. Aragazul era mânjit cu cremă de ciocolată. Peste tot fulgi de porumb. Murături cu mărar. Măsline. Spaghete crude. Cineva folosise muştar şi jeleu de struguri pentru a mâzgăli acelaşi cuvânt de patru ori pe singurul perete gol din bucătărie:

Cocodrilos
Cocodrilos
Cocodrilos
Cocodrilos

— Ce limbă e asta? întrebă unul din ei în şoaptă.
— Spaniolă.
— Şi ce înseamnă?
— Crocodili.
— De ce tocmai crocodili?
— Nu ştiu.
— Sinistru, se strâmbă Frank.
Tony încuviinţă. Se găseau într‑o situaţie bizară. Deşi nu înţelegea ce se întâmplă, Tony simţea că îi pândea un mare pericol. Ar fi vrut să ştie din spatele cărei uşi avea să apară.
Căutară şi în dormitor, la fel de plin de mobilă ca şi celelalte două încăperi. Bobby nu era nici aici, nici în debara.
Porniră agale pe hol, spre cele două dormitoare cu baie. Mergeau fără să scoată un sunet.
În primul dormitor şi în prima baie nu găsiră nimic neobişnuit.
În dormitorul mare domnea aceeaşi harababură. Toate hainele fuseseră scoase din dulap şi aruncate peste tot. Zăceau îngrămădite pe podea, adunate ghem pe pat, peste măsuţa de toaletă, unde căzuseră când fuseseră aruncate — cele mai multe, dacă nu chiar toate, distruse aproape complet. Mânecile şi gulerele cămăşilor fuseseră smulse. Reverele bluzoanelor şi ale costumelor fuseseră rupte. Tivurile pantalonilor fuseseră descusute. Cel care făcuse aşa ceva acţionase într‑o pornire de furie oarbă, dar, cu toate acestea, lucrase uimitor de metodic.
Cine să fi făcut una ca asta? Cineva care‑i purta pică lui Bobby?
Bobby însuşi? De ce să‑şi fi distrus bucătăria şi hainele?
Şi ce legătură aveau toate acestea cu crocodilii?
Tony avu sentimentul îngrijorător că se mişcau prea repede prin apartament şi că treceau cu vederea ceva important. Undeva în mintea lui încerca să prindă contur o explicaţie pentru lucrurile ciudate pe care le descoperiseră, însă nu reuşea să‑şi clarifice ideea.
Uşa băii de alături era închisă. Singura încăpere pe care n‑o cercetaseră.
Frank îşi aţinti revolverul asupra uşii şi, fără s‑o scape din ochi, i se adresă lui Tony:
— Dacă n‑a plecat înainte de venirea noastră, atunci trebuie să fie în baie.
— Cine?
Frank îi aruncă o privire rapidă şi perplexă.
— Bobby. Cine altul?
— Crezi că şi‑a distrus propria locuinţă?
— Păi... tu ce părere ai?
— Ne scapă ceva.
— Da? Ce anume?
— Nu ştiu.
Frank porni spre uşa de la baie.
Tony şovăi, ciulind urechile ca să prindă un eventual zgomot din apartament.
Locul era tăcut ca un mormânt.
— În baia asta trebuie să fie cineva, spuse Frank.
Amândoi se postară de o parte şi de alta a uşii.
— Bobby! Mă auzi? strigă Frank. Nu poţi sta o veşnicie acolo. Ieşi afară cu mâinile ridicate!
Nimeni nu ieşi din baie.
— Chiar dacă nu eşti Bobby Valdez, oricine ai fi, trebuie să ieşi de acolo, spuse Tony.
Zece secunde. Douăzeci. Treizeci.
Frank puse mâna pe clanţă şi o răsuci încet, până când uşa se deschise cu un clinchet uşor. O trânti de perete şi, în aceeaşi clipă, se trase de cealaltă parte a ei, ca să evite eventuale gloanţe, cuţite sau alte semne că prezenţa lui acolo era nedorită.
Nici un foc de armă. Nici o mişcare.
Singurul lucru care venea din baie era o duhoare insuportabilă. Urină. Excremente.
Tony începu să tuşească.
— Iisuse!
Frank îşi acoperi gura şi nasul.
Baia era pustie. Podeaua era acoperită cu bălţi de urină de un galben strălucitor, iar dulăpiorul, chiuveta şi sticla cabinei de duş erau mânjite cu fecale.
— Ce Dumnezeu se petrece aici? întrebă Frank printre degete.
Pe peretele băii era mâzgălit cu fecale acelaşi cuvânt, de două ori.

Cocodrilos.
Cocodrilos.

Tony şi Frank se retraseră în grabă în mijlocul dormitorului, călcând pe cămăşi sfâşiate şi costume distruse. Acum, că uşa de la baie fusese deschisă, nu puteau scăpa de duhoare decât dacă părăseau încăperea, aşa că ieşiră pe hol.
— Cine a făcut asta îl urăşte de moarte pe Bobby, spuse Frank.
— Deci nu mai crezi că e opera lui Bobby?
— De ce‑ar face una ca asta? Ar fi absurd. Iisuse, e cumplit de straniu. Simt că mi se face pielea de găină.
— Sinistru, încuviinţă Tony.
Încă îl dureau muşchii stomacului de încordare şi inima nu bătea cu mult mai încet decât în clipa în care se strecurase în apartament.
Amândoi tăcură câteva momente, încercând să prindă paşii unor fantome. Tony urmări din ochi un păianjen mic şi cafeniu care urca pe peretele holului.
În cele din urmă, Frank îşi puse arma deoparte, îşi scoase batista şi‑şi şterse obrazul transpirat.
Tony îşi puse, la rândul lui, revolverul în toc şi spuse:
— Nu putem, pur şi simplu, să plecăm şi să punem locuinţa sub supraveghere. Vreau să spun că am mers prea departe pentru aşa ceva. Am descoperit prea multe lucruri care au nevoie de o explicaţie.
— De acord, răspunse Frank. Va trebui să chemăm ajutoare, să obţinem un mandat şi să facem o percheziţie ca la carte.
— Sertar cu sertar.
— Ce crezi că vom găsi?
— Dumnezeu ştie.
— Am văzut un telefon în bucătărie, spuse Frank.
Porni pe hol, spre sufragerie, apoi coti către bucătărie. Tony nici nu trecuse pragul sufrageriei că Frank exclamă "Oh, Iisuse!" şi vru să iasă cu spatele din bucătărie.
— Ce s‑a întâmplat?
Nu apucă să pună întrebarea că se auzi un pocnet răsunător.
Frank scoase un ţipăt şi căzu pe o parte, prinzându‑se cu mâna de muchia mesei şi străduindu‑se să rămână în picioare.
Alt pocnet stârni ecouri în apartament, reverberând din perete în perete, şi Tony îşi dădu seama că fusese un foc de armă.
Dar bucătăria fusese pustie!
Tony duse mâna la revolver, cu sentimentul straniu că se mişca cu încetinitorul, în timp ce restul lumii se năpustea pe lângă el cu o viteză ameţitoare.
Al doilea glonţ îl nimeri pe Frank în umăr, făcându‑l să se răsucească în loc. Poliţistul se prăvăli în amestecul de lichior de vişine, spaghete nefierte, fulgi de porumb şi cioburi.
În clipa în care Frank se prăbuşi, Tony putu să vadă dincolo de el pentru prima oară şi dădu cu ochii de Bobby Valdez. Acesta tocmai se strecura afară din masca de chiuvetă, loc pe care nu‑l cercetaseră, fiindcă li se păruse prea îngust ca să ascundă un om. Bobby tocmai ieşea de acolo, răsucindu‑şi trupul ca un şarpe ce se târăşte afară dintr‑o gaură micuţă. Numai picioarele rămăseseră sub chiuvetă. Întors pe o parte, se trăgea afară, proptindu‑se într‑un singur braţ, în timp ce în mâna cealaltă ţinea un pistol calibrul 6,32. Era în pielea goală. Părea bolnav. Ochii larg deschişi, cu privirea rătăcită, erau înconjuraţi de cearcăne adânci şi maronii. Era şocant de palid, cu buzele golite de sânge. Tony înregistră toate aceste detalii într‑o fracţiune de secundă, cu simţurile ascuţite de invazia adrenalinei.
În clipa în care Frank se prăbuşi pe podea, iar Tony îşi duse mâna la armă, Bobby trase pentru a treia oară. Glonţul ricoşă de muchia zidului cu arcadă. O explozie de fărâme de moloz înţepară obrazul lui Tony.
Se trase în spate şi se trânti la podea, rostogolindu‑se pe jos, se lovi tare la umăr, icni de durere, apoi se rostogoli afară din sufragerie şi din bătaia armei lui Bobby. Se târî până în spatele unui scaun din salon şi, în sfârşit, îşi scoase arma din toc.
Trecuseră poate şase sau şapte secunde de când Bobby trăsese primul foc. Cineva repeta, Iisuse, Iisuse, Iisuse, Iisuse" pe un ton ascuţit şi tremurat.
Deodată, Tony îşi dădu seama că era propriul său glas. Îşi muşcă buza şi se luptă să‑şi stăpânească o criză de isterie.
Descoperi amănuntul care nu‑i dăduse pace: acum ştia ce anume le scăpase din vedere. Bobby Valdez vindea PCP, fapt care ar fi trebuit să le reţină atenţia în momentul în care văzuseră în ce hal era apartamentul. Ar fi trebuit să‑şi amintească de faptul că uneori traficanţii erau îndeajuns de idioţi ca să folosească marfa pe care o vindeau. PCP, numit şi praful îngerilor, era un tranchilizant de uz veterinar, cu efect previzibil asupra cailor şi taurilor. Dar, consumat de oameni, reacţiile variau de la transa placidă la halucinaţii stranii şi la crize bruşte de furie şi violenţă. După cum spusese Eugene Tucker, PCP era otravă; pur şi simplu, distrugea celulele creierului şi gândirea. Datorită excesului de PCP, încărcat de energie negativă, Bobby îşi distrusese bucătăria şi întregul apartament. Urmărit de crocodili sălbatici, dar imaginari, căutând cu disperare să se ferească de fălcile lor lacome, se strecurase în masca de chiuvetă, trăgând uşile după el. Tony nu se gândise să caute acolo, fiindcă nu‑şi dăduse seama că, de fapt, încercau să dea de urma unui dement. Cercetaseră cu atenţie apartamentul, pregătiţi să facă faţă reacţiilor unui violator psihopat şi asasin ocazional, însă total nepregătiţi în faţa actelor bizare ale unui nebun incapabil de vorbire articulată. Distrugerea dementă din bucătărie şi dormitorul mare, scrisul aparent fără sens de pe pereţi, mizeria dezgustătoare din baie, toate acestea erau semne cunoscute ale isteriei cauzate de PCP. Tony nu lucrase niciodată la secţia narcotice, totuşi simţea că ar fi trebuit să recunoască aceste semne. Dacă le‑ar fi interpretat corect, probabil ar fi căutat şi sub chiuvetă, precum şi în toate celelalte locuri suficient de mari ca să servească drept ascunzători, chiar dacă total incomode, fiindcă nu era lucru neobişnuit ca cineva suferind de o criză deosebit de gravă, în urma consumului de PCP, să cadă pradă în întregime paranoiei şi să încerce să se ascundă de lumea ostilă, în special în locuri înghesuite şi întunecoase, asemănătoare pântecelui mamei. Dar el şi Frank interpretaseră greşit indiciile şi acum iată că se găseau într‑o situaţie extrem de critică.
Frank fusese împuşcat de două ori. Era grav rănit. Poate pe moarte. Poate chiar mort.
Nu!
Tony încercă să‑şi alunge gândul şi să găsească o cale de a prelua iniţiativa.
În bucătărie Bobby începu să ţipe înspăimântat de moarte:
— Hay muchos cocodrilos!
Tony traduse: O mulţime de crocodili!
Cocodrilos! Cocodrilos! Cocodrilos! Ah! Ah! Ahhh!
Ţipatul îngrozit şi repetat se preschimbă rapid într‑un vaier jalnic, fără cuvinte.
Ţipă de parcă într‑adevăr ar fi sfâşiat de viu, se gândi Tony înfiorat.
Continuând să urle, Bobby se năpusti afară din bucătărie. Trase un glonţ în podea, după toate aparenţele încercând să ucidă un crocodil.
Tony se ghemui în spatele scaunului. Se temea că, dacă s‑ar fi ridicat şi ar fi ochit, ar fi fost doborât înainte de a apuca să apese pe trăgaci.
Zvâcnind disperat, ca să‑şi ferească picioarele goale de colţii crocodililor, Bobby trase în podea o dată, apoi încă o dată.
Şase gloanţe până acum, socoti Tony. Trei în bucătărie, trei aici. Câte să fie în încărcător? Opt? Poate zece.
Bobby trase din nou, o dată, de două, de trei ori. Unul dintre gloanţe ricoşă în ceva. Trăsese nouă focuri. Mai avea unul.
Cocodrilos!
Cea de‑a zecea împuşcătură răsună asurzitor în spaţiul închis şi glonţul ricoşă din nou cu un şuierat ascuţit.
Tony se ridică din locul în care se ascunsese. Bobby se găsea la nici trei metri de el. Tony ţinea revolverul cu amândouă mâinile, cu ţeava îndreptată spre pieptul spânatic al omului în pielea goală.
— OK, Bobby. Linişteşte‑te. S‑a terminat.
Bobby păru surprins să dea cu ochii de el. Se vedea limpede că era atât de absorbit de halucinaţiile cauzate de PCP, încât nu‑şi amintea că Tony fusese în pragul bucătăriei cu mai puţin de un minut în urmă.
— Crocodili, spuse el gâfâind, de astă dată în engleză.
— Nu există nici un crocodil, răspunse Tony.
— Crocodili mari.
— Nu. Nu există nici un crocodil.
Bobby ţipă, sări, se răsuci în loc şi încercă să tragă în podea, dar pistolul nu mai avea gloanţe.
— Bobby, spuse Tony. Scâncind, Bobby se întoarse şi se uită la el. Bobby, vreau să te culci la podea cu faţa în jos.
— Or să mă înşface, se văicări Bobby. Avea ochii ieşiţi din orbite. Irişii închişi la culoare erau înconjuraţi cu cercuri mari albe. Tremura din toate încheieturile. Or să mă sfâşie.
— Ascultă‑mă, Bobby. Ascultă‑mă cu atenţie. Nu există nici un crocodil. Toţi sunt în imaginaţia ta. Mă auzi?
— Au ieşit din toalete, rosti Bobby cu glas tremurat. Şi din gurile de scurgere de la duş. Şi din cea de la chiuvetă. Oh, Doamne, ce mari sunt. Grozav de mari. Şi toţi vor să mă muşte de sex. Spaima lui începea să se preschimbe în furie. Chipul palid se îmbujoră şi buzele îi dezgoliră dinţii într‑un rânjet ca de lup. Dar n‑am să‑i las. N‑am să‑i las să mă muşte de sex. Am să‑i ucid pe toţi!
Tony era disperat de neputinţa de a se face ascultat de Bobby şi disperarea lui creştea la gândul că, poate, Frank sângera, fiind la un pas de moarte, pierzându‑şi puterile cu fiecare clipă, având urgent nevoie de îngrijire medicală. Decis să intre în fantezia obscură a lui Bobby astfel încât s‑o poată controla, Tony vorbi cu glas blând şi liniştitor:
— Ascultă‑mă. Toţi crocodilii s‑au târât înapoi de unde au venit, în toalete şi în gurile de scurgere. Nu i‑ai văzut plecând? Nu i‑ai auzit strecurându‑se pe ţevi şi plecând din clădire? Au văzut că noi am venit să te ajutăm şi au înţeles că suntem mai puternici decât ei. Au plecat toţi, până la unul.
Bobby se holbă la el cu ochi inexpresivi, care nu mai aveau în ei nimic omenesc.
— Au plecat toţi, repetă Tony.
— Au plecat?
— Nici unul nu‑ţi mai poate face rău.
— Minţi!
— Nu. Spun adevărul. Toţi crocodilii s‑au strecurat pe...
Bobby îşi aruncă pistolul descărcat.
Tony se aplecă şi pistolul îi zbură pe deasupra capului.
— Ticălosule!
— Stai liniştit, Bobby!
Bobby porni spre el.
Tony se trase înapoi din faţa omului în pielea goală. Bobby nu ocoli scaunul. Se năpusti spre el, răsturnându‑l într‑o parte, deşi era destul de greu.
Tony îşi aminti că un om cuprins de furia cauzată de praful îngerilor dădea deseori dovadă de puteri supraomeneşti. Nu rar se întâmpla ca patru‑cinci poliţişti vânjoşi să lupte din greu pentru a domoli un singur om drogat cu PCP. Existau mai multe teorii medicale referitoare la cauza acestei bizare creşteri a forţei fizice, dar nici o teorie nu folosea unui poliţist aflat faţă în faţă cu un nebun furios, puternic cât cinci sau şase oameni laolaltă. Tony îşi închipui că, probabil, nu va fi în stare să‑l ţină în frâu pe Bobby decât cu revolverul, deşi în principiu era împotriva folosirii forţei.
— Am să te ucid, spuse Bobby. Degetele i se încleştaseră ca nişte gheare. Era roşu ca racul la faţă şi saliva i se adunase la colţurile gurii.
Tony împinse masa de cafea octogonală, punând‑o între ei.
— Stai pe loc, fir‑ai al dracului!
Nu voia să fie pus în situaţia de a‑l ucide pe Bobby Valdez. În toţi anii de când lucra la poliţia din Los Angeles, nu împuşcase decât trei persoane, de fiecare dată în exerciţiul funcţiunii şi în legitimă apărare. Nici unul dintre cei trei nu murise.
Bobby vru să ocolească masa de cafea.
Tony începu şi el să ocolească masa, în sens opus.
— Acum eu sunt crocodilul, spuse rânjind Bobby.
— Nu mă sili să‑ţi fac rău.
Bobby se opri şi, apucând muchia mesei de cafea, o răsturnă, dând‑o la o parte din cale. Tony se lipi cu spatele de perete şi Bobby se năpusti asupra lui, strigând ceva neinteligibil. Tony apăsă pe trăgaci şi glonţul sfâşie umărul stâng al lui Bobby, răsucindu‑l în loc. Bobby căzu în genunchi, apoi, incredibil, se ridică din nou, cu braţul stâng însângerat şi atârnând inutil pe lângă corp. Urlând mai curând de furie decât de durere, se repezi la şemineu şi înşfacă o lopăţică de alamă, pe care o azvârli spre Tony. Tony se feri şi deodată Bobby se repezi spre el cu un vătrai ridicat deasupra capului. Obiectul îl lovi pe Tony în coapsă şi tânărul scoase un ţipăt, săgetat de durere în tot piciorul. Lovitura nu fusese îndeajuns de puternică pentru a rupe osul. Tony nu căzu, dar se lăsă în jos când Bobby îşi făcu vânt din nou cu vătraiul, cu şi mai mare forţă, ţintind de astă dată capul. În aceeaşi clipă Tony trase cu pistolul în sus şi de aproape în pieptul gol al atacatorului, şi Bobby fu proiectat spre spate, cu un ultim urlet sălbatic. Se prăbuşi pe un scaun, apoi pe podea, sângerând ca o fântână a morţii, zvârcolindu‑se, bolborosind, înfigându‑şi degetele în covor, muşcându‑şi braţul rănit, până când, în cele din urmă, rămase nemişcat.
Gâfâind, tremurând, blestemând, Tony îşi vârî revolverul în toc şi se duse, poticnindu‑se, la telefonul pe care‑l văzuse pe o măsuţă de lângă perete. Formă 0 şi spuse operatoarei cine era, unde se găsea şi ce voia.
— Întâi ambulanţa, apoi poliţia, ceru el.
— Bine, domnule.
Închise telefonul şi se duse, şchiopătând, în bucătărie.
Frank Howard continua să zacă pe podea, în mijlocul mormanului de gunoi. Reuşise să se rostogolească cu faţa în sus, dar nu mai mult de atât.
Tony îngenunche lângă el.
Frank deschise ochii.
— Eşti rănit? întrebă el fără vlagă.
— Nu, răspunse Tony.
— L‑ai prins?
— Da.
— E mort?
— Da.
— Bravo.
Frank arăta îngrozitor. Avea obrazul alb ca varul şi unsuros de transpiraţie. Albul ochilor căpătase o nuanţă gălbuie, bolnăvicioasă, pe care n‑o avusese mai înainte, iar ochiul drept era teribil de injectat. Buzele erau vinete. Umărul şi mâneca dreaptă a costumului erau îmbibate de sânge. Îşi ţinea mâna stângă încleştată peste rana din stomac, dar printre degetele albite se scursese mult sânge; cămaşa şi partea de sus a pantalonilor erau umede şi lipicioase.
— Te doare tare? întrebă Tony.
— La început m‑a durut. Nu mi‑am putut opri gemetele. Dar începe să devină suportabil. Doar o arsură uşoară şi un zvâcnet surd.
Tony se concentrase atât de mult asupra lui Bobby Valdez, încât nu auzise gemetele lui Frank.
— Oare te‑ar ajuta un garou la braţ?
— Nu. Rana e prea sus. La umăr. N‑ai unde să pui garou.
— Ambulanţa e pe drum, spuse Tony. Am dat telefon.
În depărtare se auzi sirena maşinii de salvare. Era prea curând pentru ambulanţa sau maşinile de poliţie cerute de Tony. Probabil, cineva telefonase când începuseră focurile de armă.
— Trebuie să fie poliţia, spuse Tony. Am să cobor să‑i întâmpin. Probabil că au o trusă completă de prim ajutor.
— Nu mă lăsa singur.
— Dar dacă au trusă de prim ajutor...
— Am nevoie de mai mult decât de un prim ajutor. Nu mă lăsa singur, repetă rugător Frank.
— OK.
— Te rog.
— OK, Frank.
Amândoi tremurau.
— Nu vreau să rămân singur, spuse Frank.
— Stau cu tine.
— Am încercat să mă ridic în capul oaselor, spuse Frank.
— Rămâi aşa cum eşti.
— N‑am reuşit.
— Totul va fi bine.
— Poate sunt paralizat.
— Corpul tău a suferit un şoc foarte puternic, atâta tot. Ai pierdut sânge. E firesc să te simţi slăbit.
Vaierul sirenelor sfâşie tăcerea în dreptul blocului de apartamente.
— Ambulanţa nu poate să mai întârzie mult, spuse Tony.
Frank închise ochii, făcu o grimasă de durere şi gemu.
— Ai să te faci bine, prietene.
Frank deschise ochii.
— Vino la spital cu mine.
— Nu ştiu dacă‑mi vor da voie.
— Spune‑le să te lase.
— Bine. Sigur.
— Nu vreau să fiu singur.
— OK, încuviinţă Tony. Am să‑i oblig să‑mi dea voie în ambulanţa aia afurisită, chiar de‑ar fi să‑i ameninţ cu pistolul.
Frank zâmbi şters, dar în clipa următoare durerea îl săgetă şi‑i şterse zâmbetul de pe chip.
— Tony?
— Ce este, Frank?
— Vrei să... vrei să mă ţii de mână?
Tony luă mâna dreaptă a colegului său. Glonţul se înfipsese în umărul drept şi Tony îşi închipuia că Frank nu‑şi mai simţea braţul, dar degetele reci se încleştară peste mâna lui Tony cu o forţă ieşită din comun.
— Ştii ceva? întrebă Frank.
— Ce?
— Trebuie să faci cum a spus el.
— Cum a spus cine?
— Eugene Tucker. Trebuie să‑ţi iei zborul. Să‑ţi încerci norocul. Fă ce vrei cu adevărat să faci în viaţa ta.
— Nu te frământa pentru mine. Trebuie să‑ţi păstrezi forţele ca să te faci bine.
Frank deveni neliniştit. Clătină din cap.
— Nu, nu, nu. Trebuie să mă asculţi. E important... ce încerc să‑ţi spun. Al dracului de important.
— OK, acceptă Tony. Linişteşte‑te. Nu face prea mult efort.
Frank tuşi şi pe buzele lui vinete apărură câţiva stropi de sânge.
Inima lui Tony bătea ca un ciocan. Unde era blestemata de ambulanţă? De ce dracu' le trebuia atât de mult nenorociţilor ca să ajungă acolo?
Frank începu să vorbească răguşit şi să facă pauze dese ca să‑şi recapete suflul.
— Dacă vrei să fii pictor... atunci fii pictor. Eşti încă suficient de tânăr... ca să‑ţi încerci norocul.
— Frank, te implor, pentru numele lui Dumnezeu, păstrează‑ţi forţele.
— Ascultă‑mă! Nu mai irosi... timp. Viaţa e al dracului de scurtă... ca s‑o laşi să‑ţi scape printre degete.
— Nu mai vorbi aşa. Am ani întregi în faţă, ca şi tine.
— Anii trec atât de repede... al dracului de repede. Nici n‑apuci să‑ţi dai seama.
Frank icni după aer. Mâna i se încleştă şi mai tare peste degetele lui Tony.
— Frank? Ce s‑a întâmplat?
Frank nu răspunse. Se cutremură de un fior. Apoi începu să plângă.
— Lasă‑mă să văd ce‑i cu trusa aia de prim ajutor, spuse Tony.
— Nu mă lăsa singur. Mi‑e frică.
— Nu lipsesc decât o clipă.
— Nu mă lăsa singur.
Lacrimi i se rostogoliră pe obraz.
— OK, am să aştept. Vor fi aici în câteva secunde.
— Oh, Iisuse, gemu Frank deznădăjduit.
— Dar dacă durerea se înrăutăţeşte...
— Nu... mă doare prea tare.
— Atunci ce este? Ceva nu‑i în regulă.
— Mi‑e ruşine. Nu vreau să... ştie nimeni.
— Ce să ştie?
— Că mi‑am pierdut controlul. Adineauri... am făcut pe mine. Tony nu ştia ce să‑i răspundă. Nu vreau să râdă lumea de mine, spuse Frank.
— Nimeni nu va râde de tine.
— Dar, Iisuse, am făcut... În pantaloni... ca un copil.
— Cu toată mizeria asta de pe jos, cine‑şi va da seama?
Frank râse şi chipul i se crispă de durere. Strânse mâna lui Tony cu şi mai multă forţă.
Altă sirenă. La o distanţă de câteva cvartale. Din ce în ce  mai aproape.
— Ambulanţa, spuse Tony. Va fi aici într‑un minut.
Vocea lui Frank devenea din ce în ce mai înceată şi mai slabă.
— Mi‑e frică, Tony.
— Te rog, Frank. Te implor, nu‑ţi fie frică. Sunt aici. Totul va fi bine.
— Vreau... ca cineva să‑şi amintească de mine, spuse Frank.
— Ce vrei să spui?
— După ce nu voi mai fi... vreau ca cineva să ţină minte că am existat.
— Vei mai exista mult timp de aici înainte.
— Cine îşi va aminti de mine?
— Eu, răspunse Tony, abia reuşind să articuleze cuvântul. Eu îmi voi aminti de tine.
Noua sirenă răsună la numai un cvartal distanţă, aproape în dreptul lor.
— Ştii ceva? spuse Frank. Cred că... poate am să scap. Durerea a dispărut dintr‑o dată.
— Zău?
— Semn bun, nu‑i aşa?
— Sigur.
Sirena se opri o dată cu ambulanţa, care trase chiar sub ferestrele apartamentului, scrâşnind din frâne.
Vocea lui Frank devenise atât de slabă, încât Tony fu nevoit să se aplece ca să‑l audă.
— Tony... ia‑mă în braţe. Strânsoarea mâinii lui slăbi. Degetele reci se descleştară. Ia‑mă în braţe. Iisuse. Ia‑mă în braţe, Tony. Te rog.
O clipă Tony se temu să nu‑i facă mai mult rău rănitului, apoi îşi dădu seama intuitiv că nu mai conta. Se aşeză pe podea, pe sânge şi gunoi. Îşi trecu un braţ pe sub Frank şi‑l săltă în capul oaselor. Frank tuşi fără vlagă şi mâna stângă lunecă de pe stomac, dând la iveală rana, o gaură hidoasă şi ireparabilă, prin care se vedeau intestinele. Din clipa în care Bobby apăsase pentru prima oară pe trăgaci, Frank începuse să moară; nu avusese nici o şansă de supravieţuire.
— Ia‑mă în braţe.
Tony îl strânse în braţe cum putu mai bine, îl strânse la piept ca un părinte care‑şi îmbrăţişează copilul înfricoşat, îl strânse la piept şi‑l legănă încetişor, murmurându‑i cuvinte blânde şi liniştitoare. Continuă să murmure şi după ce‑şi dădu seama că Frank murise. Murmura şi‑l legăna încetişor, cu blândeţe şi seninătate, îl legăna, îl legăna şi iar îl legăna.

Luni după‑amiază, la ora patru, omul trimis de compania de telefoane îşi făcu apariţia la locuinţa lui Hilary. Ea îi arătă unde se aflau amplasate cele cinci derivaţii. În momentul în care tehnicianul companiei de telefoane se pregătea să înceapă lucrul, telefonul începu să sune.
Hilary se temea să nu fie acelaşi necunoscut care o suna mereu. N‑ar fi vrut să răspundă, dar omul de la telefoane o privea întrebător, aşa că la cel de‑al cincilea apel îşi învinse teama şi ridică receptorul.
— Alo?
— Hilary Thomas?
— Da.
— Sunt Michael Savatino. De la Savatino's Ristorante.
— Oh, nu‑i nevoie să‑mi reaminteşti. Nu te‑am uitat nici pe dumneata, nici minunatul dumitale restaurant. A fost o cină de pomină.
— Mulţumesc. Ne dăm toată silinţa. Ascultaţi, domnişoară Thomas...
— Te rog să‑mi spui Hilary.
— Atunci, Hilary. Ai primit azi vreo veste de la Tony?
Brusc ea intui încordarea din glasul lui Michael. Înţelese aproape ca o ghicitoare că lui Tony i se întâmplase ceva îngrozitor. O clipă i se tăie răsuflarea şi o perdea de ceaţă i se aşternu în faţa ochilor.
— Hilary? Eşti la telefon?
— N‑am primit nici o veste de la el de aseară. De ce?
— Nu vreau să te alarmez. A avut loc un incident...
— Oh, Doamne!
— ...dar Tony n‑a fost rănit.
— Eşti sigur?
— N‑are decât nişte vânătăi.
— E la spital?
— Oh, nu. E absolut teafăr.
Hilary se destinse puţin.
— Ce fel de incident? întrebă ea.
În câteva cuvinte Michael îi povesti întâmplarea.
Tony ar fi putut să nu mai existe. Simţi că o părăsesc puterile.
— Tony e şocat, îi spuse Michael. Extrem de afectat. Când a început să lucreze cu Frank, nu se împăcau prea grozav. Dar lucrurile au evoluat în bine. În ultimele câteva zile ajunseseră să se cunoască mai bine unul pe celălalt. De fapt, ajunseseră foarte apropiaţi.
— Unde‑i Tony acum?
— Acasă. Schimbul de focuri a avut loc azi‑dimineaţă, la unsprezece şi jumătate. E acasă de la ora două. Am stat cu el până acum câteva minute. Am vrut să mai rămân, dar a insistat să mă duc la restaurant, ca de obicei. I‑am spus să vină cu mine, însă m‑a refuzat. Nu vrea să recunoască, dar are nevoie să fie cineva cu el.
— Mă duc la el, spuse Hilary.
— Asta speram să aud.
Hilary se spălă şi‑şi schimbă hainele. Fu gata cu cincisprezece minute înainte ca depanatorul să termine lucrul la telefon, iar cele cincisprezece minute rămase fură cele mai lungi din viaţa ei.
În maşină, în drum spre locuinţa lui Tony, îşi aminti ce simţise în clipa aceea cumplită în care îşi închipuise că Tony era grav rănit, poate chiar mort Aproape i se făcuse rău. O copleşise un insuportabil sentiment de pierdere.
Cu o seară în urmă, în timp ce aştepta să adoarmă, stătuse de vorbă cu ea însăşi dacă îl iubea sau nu pe Tony. Oare era cu putinţă să iubească pe cineva după tortura fizică şi psihică îndurată în copilărie, după câte aflase despre firea duplicitară a majorităţii oamenilor? Oare putea iubi un bărbat pe care‑l cunoştea doar de câteva zile? Încă nu ajunsese la o concluzie. Acum însă ştia că se temea să nu‑l piardă pe Tony Clemenza, aşa cum nu se temuse pentru nimeni în toată viaţa ei.
Ajunsă în dreptul blocului în care locuia Tony, parcă alături de jeepul albastru.
El locuia la etaj, într‑o clădire cu două niveluri. La un balcon erau agăţaţi clopoţei de sticlă, care scoteau un clinchet jalnic în adierea brizei de seară.
Tony veni să deschidă, deloc surprins la vederea ei.
— Presupun că ţi‑a telefonat Michael.
— Adevărat. De ce nu m‑ai sunat tu? întrebă Hilary.
— Probabil, ţi‑a spus că sunt la pământ. După cum vezi, exagerează.
— Era îngrijorat pentru tine.
— Mă descurc, spuse el, silindu‑se să zâmbească. Totul e în regulă.
Cu tot efortul lui de a minimaliza reacţia faţă de moartea lui Frank Howard, Hilary îi remarcă expresia rătăcită şi privirea în gol.
Ar fi vrut să‑l strângă în braţe şi să‑l consoleze, dar nu ştia să fie bună cu oamenii în împrejurări obişnuite, cu atât mai puţin într‑o asemenea situaţie. În plus, simţea că, înainte de a se oferi să‑l consoleze, el trebuia să fie pregătit pentru aşa ceva, ceea ce nu părea să fie cazul.
— Încerc să depăşesc momentul, spuse Tony.
— Pot intra?
— Oh, sigur. Iartă‑mă.
Locuia într‑un apartament de burlac, cu un singur dormitor, însă cel puţin sufrageria era mare şi aerisită. Avea un tavan înalt şi un rând de ferestre în peretele dinspre nord.
— Lumină dinspre nord, bună pentru pictat, spuse Hilary.
— De aceea am închiriat apartamentul.
Arăta mai curând a studio decât a sufragerie. Pe pereţi erau agăţate vreo douăsprezece tablouri de‑ale lui, care atrăgeau privirea. O parte din pânze stăteau pe podea, sprijinite de pereţi, altele, stivuite în diverse locuri, în total vreo şaizeci‑şaptezeci. Pe două şevalete se găseau tablouri în lucru. În încăpere mai existau o masă mare de desen, un scăunel fără spătar şi o trusă cu uneltele de lucru ale artistului. Rafturile înalte erau ticsite cu albume groase de artă. Singurele concesii făcute decorului obişnuit al unei sufragerii erau două canapele scurte, două mese la perete, două lămpi, o măsuţă de cafea — toate aranjate în aşa fel, încât să formeze un colţ confortabil şi intim, unde să se poată sta de vorbă. Cu tot aranjamentul bizar, sufrageria degaja o atmosferă de căldură şi confort.
— Am decis să mă îmbăt, spuse Tony în timp ce închidea uşa. Să mă îmbăt criţă. Să nu mai ştiu de mine. Tocmai îmi umpleam primul pahar când ai sunat tu. Vrei să bei ceva?
— Tu ce ţi‑ai luat? întrebă ea.
— Bourbon cu gheaţă.
— Dă‑mi şi mie acelaşi lucru.
În timp ce Tony se duse la bucătărie ca să pregătească băuturile, Hilary se uită mai îndeaproape la tablouri. Unele erau ultrarealiste; în acestea detaliul era atât de minuţios, dovedind un ascuţit simţ de observaţie, atât de perfect redat în termeni de realism, încât picturile depăşeau simpla fotografie. Câteva pânze erau suprarealiste, într‑un stil nou şi original, care nu amintea prin nimic de Dali, Ernst, Miro sau Tanguy. Erau mai aproape de lucrările lui Rene Magritte, îndeosebi Magritte din Domeniul Arnheim şi Buchet de gata. Dar Magritte nu folosise niciodată detalii atât de meticuloase în tablourile sale şi tocmai această realitate mai reală decât realitatea propriu‑zisă făcea elementele suprarealiste atât de uimitoare şi de unice.
Tony se înapoie din bucătărie cu două pahare de bourbon. Hilary îşi luă băutura şi spuse:
— Lucrările tale sunt extrem de originale şi interesante.
— Zău?
— Michael are dreptate. Picturile tale se vor vinde la fel de repede pe cât le realizezi.
— Frumos din partea ta că gândeşti astfel. Merită să visezi aşa frumos.
— Dacă cel puţin le‑ai da o şansă...
— După cum ţi‑am spus şi mai înainte, eşti foarte amabilă, dar nu eşti critic de artă.
Nu mai era el însuşi. Glasul îi devenise sec şi plictisit. Era opac, tern, deprimat.
Ea îl îmboldi puţin, sperând să‑l readucă la viaţă.
— Te crezi isteţ, spuse Hilary. Dar nu eşti. Când vine vorba de creaţia ta, nu eşti deloc isteţ. Eşti orb la posibilităţile care ţi se oferă.
— Nu sunt decât un amator.
— Prostii!
— Un amator destul de bun.
— Uneori mă calci pe nervi, spuse ea.
— Nu vreau să vorbesc despre artă, replică Tony.
Deschise combina muzicală: Beethoven interpretat de Ormandy. Apoi se duse la o canapea din celălalt capăt al sufrageriei.
Ea îl urmă şi se aşeză alături.
— Despre ce vrei să vorbim?
— Despre filme.
— Serios?
— Sau, poate, despre cărţi.
— Serios?
— Sau, poate, despre teatru.
— Ceea ce vrei tu să discuţi, de fapt, este ce ţi s‑a întâmplat astăzi.
— Nu. E ultimul lucru despre care doresc să stau de vorbă.
— Ai nevoie să vorbeşti despre asta, chiar dacă nu vrei.
— Am nevoie să uit tot, să‑mi şterg totul din minte.
— Prin urmare, vrei să faci ca broasca ţestoasă, spuse ea. Crezi că‑ţi poţi vârî capul în carapace, ca să te ascunzi acolo.
— Exact, zise Tony.
— Săptămâna trecută, când încercam să mă ascund de toţi şi când tu voiai să ies cu tine în lume, mi‑ai spus că nu e sănătos ca cineva să se închidă în sine după o experienţă tulburătoare. Spuneai că e mai bine să‑ţi împărtăşeşti sentimentele cuiva.
— Mă înşelam, spuse el.
— Aveai dreptate.
El închise ochii şi tăcu.
— Vrei să plec? întrebă Hilary.
— Nu.
— Dacă vrei, plec. Nu mă supăr.
— Te rog să rămâi, spuse el.
— Bine. Despre ce vrei să vorbim?
— Despre Beethoven şi despre bourbon.
— Am priceput aluzia, zise ea.
Rămaseră tăcuţi unul lângă altul pe canapea, cu ochii închişi, cu capetele lăsate pe spate, ascultând muzică, sorbind din băuturi, până când lumina soarelui apăru la ferestrele înalte, mai întâi arămie, apoi portocaliu murdar. Încet-încet, camera se umplu de umbre.

Devreme, luni dimineaţa, Avril Tannerton descoperi că cineva intrase în lipsa lui la Forever View. Făcu descoperirea când coborî în pivniţă, unde avea un atelier de tâmplărie bine utilat. Aici văzu că unul dintre geamurile de la subsol fusese acoperit cu grijă cu bandă adezivă şi apoi spart, pentru a permite spărgătorului să ajungă la încuietoare. Era o fereastră mai mică decât cele obişnuite, cu balamale în partea de sus, dar chiar şi un om solid s‑ar fi putut strecura înăuntru, dacă ar fi ţinut cu orice preţ.
Avril era convins că în acel moment în casă nu exista nici un intrus. Mai mult decât atât, ştia că fereastra nu fusese spartă vineri noaptea, fiindcă ar fi observat‑o când îşi petrecuse o oră în atelier, lucrând la ultimul său proiect — un dulap pentru trei puşti de vânătoare şi alte două arme de foc. Nu‑i venea să creadă că cineva ar fi avut curajul să spargă fereastra ziua în amiaza mare sau când el, Avril Tannerton, se găsea acasă, cum se întâmplase în noaptea precedentă. Prin urmare, trase concluzia că spargerea se petrecuse, probabil, sâmbătă noaptea, când el era la Helen Vir‑ tillion, la Santa Rosa. Cu excepţia cadavrului lui Bruno Frye, Forever View fusese pustie sâmbătă. Era evident că spărgătorul ştiuse că clădirea era nepăzită şi profitase de prilej.
Spărgător.
Nu cumva era absurd?
Un spărgător?
Nu credea să se fi furat ceva din sălile de expunere de la primul etaj sau din apartamentul său de la etajul al doilea. Era convins că ar fi descoperit urme ale furtului imediat după înapoierea sa, duminică dimineaţă. În plus, armele se găseau tot în birou, la fel ca bogata lui colecţie de monede; fără îndoială că astfel de obiecte ar fi fost ţinta predilectă a unui hoţ.
În atelierul de tâmplărie, în dreapta ferestrei sparte de la subsol, se găseau unelte de calitate, atât manuale, cât şi electrice, în valoare de câteva mii de dolari. Câteva atârnau frumos de cârlige bătute în perete, altele erau aranjate în rafturi anume confecţionate, proiectate şi construite de el însuşi. Îşi dăduse seama dintr‑o ochire că nu lipsea nimic.
Nu i se furase nimic.
Nimic nu fusese distrus.
Ce fel de spărgător ar fi intrat într‑o casă doar ca să se uite la lucrurile dinăuntru?
Avril privi ţintă cioburile şi banda adezivă de pe podea, apoi ridică ochii la fereastra spartă şi se uită de jur împrejur prin subsol, cântărind situaţia, până când îşi dădu seama că ceva fusese totuşi luat. Trei pungi de mortar a câte douăzeci şi cinci de kilograme fiecare dispăruseră. Cu o primăvară în urmă, el şi Gary Olmstead desfiinţaseră vechea terasă de lemn din faţa casei de pompe funebre şi ridicaseră terenul cu ajutorul câtorva camioane de pământ, după care terasaseră cu îndemânare şi construiseră o nouă verandă din cărămidă. În acelaşi timp, desfiinţaseră trotuarele crăpate şi lăsate într‑o parte, înlocuindu‑le cu dale din cărămidă. La sfârşitul unei trude de cinci săptămâni le rămăseseră trei saci de mortar pe care însă nu‑i înapoiaseră la magazin, ca să‑şi recupereze banii, întrucât în vara următoare Avril intenţiona să construiască o spaţioasă curte interioară în spatele casei. Şi iată că cei trei saci de mortar dispăruseră.
Departe de a constitui o explicaţie, descoperirea nu făcea decât să sporească misterul. Uimit şi perplex, Avril continuă să privească ţintă locul în care fuseseră depozitaţi sacii.
De ce un spărgător n‑ar acorda atenţie unor puşti scumpe, unor monede valoroase şi altor obiecte demne de luat în seamă, ca să sustragă numai trei saci de mortar, care nu valorau mare lucru?
Tannerton se scărpină în cap.
— Bizară chestie! murmură el.

După ce rămase un sfert de oră lângă Hilary, în întunericul tot mai dens, după ce ascultă Beethoven, după ce bău două trei degete de bourbon şi după ce Hilary umplu din nou amândouă paharele, Tony se pomeni vorbind despre Frank Howard. Nu‑şi dădu seama că‑şi deschidea sufletul faţă de ea decât după ce începuse deja să vorbească. Se surprinse în mijlocul unei fraze, apoi cuvintele începură să curgă unul după altul. Timp de o jumătate de oră vorbi încontinuu, oprindu‑se doar cât să ia o înghiţitură de bourbon. Îşi aminti prima lui impresie despre Frank, neînţelegerile de la începutul colaborării lor, incidente dramatice sau amuzante din timpul serviciului, seara de pomină de la The Bolt Hole, întâlnirea cu Janet Yamada, afecţiunea şi înţelegerea înfiripate între ei cu puţin timp în urmă. În sfârşit, când începu să povestească cele întâmplate în apartamentul lui Bobby Valdez, începu să vorbească cu glas coborât şi şovăielnic. Când închidea pleoapele, revedea atât de clar bucătăria plină de gunoi şi sânge de parcă ar fi privit aievea propria‑i sufragerie. Când încercă să‑i explice lui Hilary ce simţise ţinându‑şi în braţe prietenul muribund, începu să tremure. Îi era îngrozitor de frig, simţea fiori de gheaţă în carne, în oase şi în inimă. Îi clănţăneau dinţii. Ghemuit pe canapea, ascuns în umbrele purpurii, vărsă primele lacrimi pentru Frank Howard, lacrimi fierbinţi pe pielea înfrigurată.
Văzându‑l că plânge, Hilary îl prinse de mână, ţinându‑l aproape la fel cum îl ţinuse el pe Frank. Îi şterse obrazul cu un şerveţel. Îi sărută obrajii, apoi ochii.
La început îi oferi numai consolare. Nici el nu avea nevoie de mai mult. Apoi însă, fără ca vreunul din ei să dea, conştient, un înţeles îmbrăţişării, ea căpătă un sens cu totul nou. Tony o înlănţui cu braţele. Acum nu se mai ştia cine pe cine căuta să îmbărbăteze. Tony îşi plimba mâinile în sus şi în jos pe spatele ei neted, mirându‑se de rotunjimile ei perfecte. Îl fermeca trupul ei suplu, puternic şi ferm, aşa cum îl simţea sub bluză. Mâinile lui Hilary lunecau la rândul lor pe trupul lui Tony, mângâindu‑l, strângându‑l în braţe şi admirându‑i muşchii tari. Îi sărută colţurile buzelor şi el îi răspunse, sărutând‑o pe buze, plin de dorinţă. Limbile li se întâlniră şi sărutul deveni fierbinte, pătimaş şi umed, lăsându‑i pe amândoi fără suflare, mai ameţiţi decât când buzele li se atinseseră pentru prima oară.
Înţeleseră amândoi în acelaşi timp ce se întâmpla şi se opriră brusc, amintindu‑şi ruşinaţi de prietenul mort pe care abia începuseră să‑l jelească. Dacă şi‑ar fi dăruit unul celuilalt plăcerea pe care o doreau şi după care tânjeau atât de mult, ar fi fost ca şi cum ar fi chicotit la o înmormântare. O clipă simţiră că erau pe punctul de a comite un act necugetat, o blasfemie.
Dar dorinţa lor era atât de puternică, încât nu se mai întrebară dacă se cuvenea să facă sau nu dragoste tocmai în seara aceea. Se sărutară timid, apoi cu pasiune, un sărut mai dulce decât oricând. Mâinile ei lunecară dornice pe trupul lui, şi el îi răspunse la atingere, apoi ea răspunse la atingerea lui. El îşi dădu seama că era bine şi drept să‑şi caute bucuria împreună. Acum actul dragostei nu mai însemna lipsă de respect faţă de un mort, ci o reacţie la nedreptatea morţii ca atare. Dorinţa lor nepotolită era consecinţa multor lucruri, printre care o profundă şi firească necesitate de a dovedi că erau vii şi de a afirma certitudinea că trăiau fericiţi şi din plin.
Într‑o înţelegere tacită, amândoi se ridicară de pe canapea şi merseră în dormitor.
Când ieşiră, Tony aprinse o lampă în salon şi raza ei se strecură dincolo de prag, singura lumină care cădea asupra patului. O penumbră blândă. O lumină aurie şi caldă. Lumina părea îndrăgostită de Hilary, fiindcă nu se revărsa indiferentă peste ea, peste pat şi peste Tony; o mângâia, subliniindu‑i drăgăstoasă nuanţa arămie a pielii fără cusur, adăugând strălucire părului negru ca abanosul şi sclipind în ochii ei mari.
Rămaseră în picioare lângă pat, îmbrăţişaţi şi sărutându‑se, apoi el începu s‑o dezbrace. Îi descheie bluza şi i‑o scoase. Îi desprinse sutienul şi ea îşi petrecu braţele prin el şi‑l lăsă să cadă la podea. Avea sâni frumoşi — rotunzi, plini şi ridicaţi în sus. Cu sfârcurile mari şi întărite; el se aplecă şi‑i sărută. Ea îi luă capul în palme, îi ridică obrazul înspre ea şi‑i căută buzele, scoţând un suspin. Cu mâinile tremurând de emoţie, el îi desfăcu catarama, apoi îi descheie nasturele şi‑i trase fermoarul de la blugi. Aceştia lunecară în jos, dezvelindu‑i picioarele lungi, şi Hilary îşi scoase pantofii şi‑şi trase picioarele din pantaloni.
Tony îngenunche în faţa ei, cu gând să‑i scoată chiloţii, când văzu o cicatrice lungă de patru centimetri pe şoldul drept. Cicatricea începea într‑o parte a pântecelui neted şi se pierdea spre spate. Nu provenea de la o operaţie; nu era acea linie subţire pe care ar fi reuşit‑o chiar şi un chirurg mai puţin îndemânatic. Tony văzuse, în viaţa lui, răni de glonţ şi de cuţit frumos vindecate şi, deşi lumina nu era prea puternică, nu se îndoi că semnul se datora fie unui glonţ, fie unei lame de cuţit. Cu mult timp în urmă, Hilary fusese grav rănită. Gândul că ea îndurase atâta suferinţă îi trezi dorinţa de‑a o apăra şi proteja. Ar fi vrut să‑i pună zeci de întrebări în legătură cu cicatricea, dar nu era momentul cel mai potrivit. Sărută cu tandreţe carnea încreţită şi o simţi cum se crispează. Îşi dădu seama că lui Hilary îi era ruşine de cicatrice. Ar fi vrut să‑i spună că vechea rană nu‑i răpea din frumuseţe şi din puterea de seducţie şi că, de fapt, acel defect neînsemnat îi sublinia perfecţiunea trupului.
Singurul mod de a‑i înlătura temerile erau gesturile, nu cuvintele. Îi trase chiloţii, şi ea îşi scoase, pe rând, picioarele din ei. Încet, foarte încet, el îşi plimbă palmele în sus pe picioarele ei superbe, peste rotunjimile încântătoare ale gambelor, peste coapsele catifelate. Îi sărută părul negru şi strălucitor de pe pubis, simţindu‑l aspru pe obraz. Se ridică, îi prinse fesele tari cu amândouă mâinile şi începu să‑i frământe cu blândeţe carnea tare. Hilary se lipi de el şi buzele li se atinseră din nou. Sărutul dură câteva secunde sau câteva minute, apoi Hilary şopti:
— Grăbeşte‑te.
În timp ce ea trăgea cuvertura deoparte şi se lungea pe pat, Tony se dezbrăcă la rândul lui. Se întinse gol alături de ea şi o luă în braţe.
Începură să se mângâie unul pe celălalt, fascinaţi la nesfârşit de rotunjimile, contururile, dimensiunile, fermitatea şi elasticitatea trupurilor lor. Ea îi mângâie sexul, simţindu‑l cum zvâcneşte în mâna ei.
După un timp, cu mult înainte de a o pătrunde, el avu senzaţia ciudată că se topeşte în trupul ei, că deveneau o singură fiinţă, nu atât fizic sau sexual, cât spiritual, contopindu‑se printr‑o miraculoasă osmoză sufletească. Copleşit de căldura ei şi excitat de făgăduinţa trupului superb de lângă el, dar în primul rând mişcat de şoaptele şi gesturile unice, de mişcarea şi reacţiile care o făceau să fie Hilary şi numai Hilary, Tony trăia senzaţia că gustase un drog necunoscut şi straniu. Percepţiile lui păreau să depăşească limitele propriilor simţuri: avea senzaţia că putea privi cu ochii lui Hilary, ca şi cum ar fi fost ai lui, că putea pipăi în acelaşi timp cu mâinile lui şi cu ale ei, că putea simţi gustul buzelor ei pe ale lui şi gustul buzelor lui pe ale ei. Două minţi îngemănate. Două inimi bătând în acelaşi ritm.
Sărutările ei fierbinţi îi stârniră dorinţa de a gusta fiecare parte a trupului ei, fiecare părticică apetisantă. Începu s‑o sărute pe tot trupul, până când, în sfârşit, ajunse în locul fierbinte dintre coapse. Îi desfăcu picioarele frumoase şi‑i atinse cu limba miezul umed, despărţindu‑i pliurile tainice până întâlni mugurele ascuns care, la o atingere uşoară, o făcu să geamă de plăcere.
Hilary începu să geamă şi să se zvârcolească sub atingerea lui iubitoare.
— Tony! El o iubea cu limba, cu dinţii şi cu buzele. Ea îşi arcui spatele şi Tony îşi trecu palmele pe sub ea şi‑o ridică spre el. Oh, Tony! Da, da, da!
Începu să răsufle adânc şi precipitat. Când plăcerea deveni prea intensă, încercă să se smulgă de lângă el, dar în clipa următoare se arcui spre el, căutându‑i şi mai mult atingerea. Deodată începu să tremure din tot trupul şi primii fiori uşori se transformară într‑o superbă zvârcolire de plăcere pură. Gâfâia, îşi răsucea capul dintr‑o parte în alta, ţipând în extaz, lăsându‑se purtată de explozia din ea, descătuşându‑se iar şi iar, muşchii plini de dorinţă se contractau, se relaxau, iar se contractau şi iar se relaxau. Într‑un târziu, se linişti, epuizată. Rămase nemişcată, scoţând un suspin adânc.
El înălţă capul, îi sărută pântecele care se ridica şi cobora rapid, apoi începu să‑i sărute sfârcurile sânilor.
Ea întinse mâna şi‑i prinse în palmă sexul tare. Dintr‑o dată, anticipând împreunarea lor finală, contopirea totală, simţi cum i se trezeşte din nou dorinţa.
Tony o deschise cu degetele, ea îi eliberă sexul şi el îşi făcu loc în trupul ei.
— Da, da, da, şopti Hilary, în timp ce bărbatul pătrundea în trupul ei. Tony, iubitul meu. Iubitul meu, iubitul meu, iubitul meu Tony.
— Ce frumoasă eşti...
Niciodată nu se simţise mai bine în trupul unei femei. Se ridică deasupra ei, proptindu‑se în amândouă braţele şi‑i privi chipul frumos. Ochii lor se întâlniră şi, după o clipă, el avu senzaţia că n‑o privea pe ea, ci prin fereastra ochilor, privea înlăuntrul ei, în adâncurile fiinţei lui Hilary Thomas, în sufletul ei. Ea închise ochii şi în clipa următoare îi închise şi el, descoperind că acea legătură extraordinară nu dispărea când nu se mai priveau în ochi.
Tony făcuse dragoste şi cu alte femei, dar nu se simţise faţă de nici una atât de apropiat cum se simţea faţă de Hilary Thomas. Şi fiindcă aceste momente erau deosebite, voia ca ele să dureze cât mai mult, s‑o aducă în pragul descărcării, să se elibereze împreună. Însă de data aceasta nu se mai putea controla ca de obicei. Se năpustea spre marginea abisului şi nu putea face nimic să se oprească. Nu numai fiindcă ea era mai strâmtă, mai lunecoasă şi mai fierbinte decât alte femei pe care le cunoscuse; nu era vorba numai de un truc al muşchilor vaginali bine antrenaţi; nu numai fiindcă sânii ei perfecţi îl scoteau din minţi şi nici fiindcă pielea ei mătăsoasă era mai catifelată decât a tuturor femeilor pe care le cunoscuse. Toate acestea erau adevărate, dar pentru el Hilary era unică, deosebită într‑un fel pe care încă nu reuşise să‑l definească şi care făcea din contopirea lor un moment de plăcere aproape insuportabilă.
Ea îl simţi că era pe punctul de‑a se elibera şi‑i puse mâinile pe spate, trăgându‑l înspre ea. Tony nu voia să se sprijine pe ea cu toată greutatea, dar lui Hilary nu părea să‑i pese. Tony se lăsă peste trupul ei, strivindu‑i sânii sub pieptul lui. Ea îşi ridică şoldurile, frecându‑şi bazinul de al lui, iar bărbatul se împinse în ea mai repede şi cu mai multă forţă. Incredibil, ea explodă din nou exact în clipa în care şi el ejacula nestăpânit. Îl strânse în braţe, îl strânse cu putere, şoptindu‑i numele iar şi iar, în timp ce el se elibera iar şi iar, mult, dens şi exploziv, în cel mai adânc şi mai întunecat ungher al fiinţei ei. Pe măsură ce se elibera, îl inundă un imens val de tandreţe, afecţiune şi dorinţă şi înţelese că niciodată nu va fi în stare s‑o lase să plece de lângă el.

Rămaseră în pat, lungiţi unul lângă celălalt, mână în mână, în timp ce inimile lor îşi domoleau treptat bătăile.
Hilary era zguduită fizic şi emoţional de experienţa trăită. Numărul şi intensitatea descărcărilor o cutremura. Niciodată nu trăise asemenea senzaţii. Fiecare orgasm fusese ca un fulger săgetând‑o până în străfundurile fiinţei, zguduindu‑i fiecare fibră de fiorii unei plăceri cu neputinţă de descris. Dar Tony îi dăruise mult mai mult decât satisfacţie sexuală; simţise şi altceva, ceva cu totul nou pentru ea, ceva minunat şi intens, cu neputinţă de pus în cuvinte.
Îşi dădea seama că mulţi ar fi socotit sentimentele ei ca fiind perfect descrise prin cuvântul "dragoste", dar Hilary nu era dispusă să accepte acea definiţie care o tulbura. Timp îndelungat, încă din copilărie, cuvintele "dragoste" şi "durere" fuseseră strâns asociate în mintea ei. Nu‑i venea să creadă că era îndrăgostită de Tony Clemenza (şi el de ea), nu îndrăznea să creadă, fiindcă, altfel, ar fi devenit vulnerabilă, ar fi rămas lipsită de apărare.
Pe de altă parte, îi venea greu să creadă că Tony ar fi în stare să‑i facă rău cu bună ştiinţă. Tony nu era ca Earl, tatăl ei. Tony nu semăna cu nici un bărbat pe care‑l întâlnise până atunci. Era atât de tandru şi de blând, încât o făcea să creadă că lângă el se afla în deplină siguranţă. Poate ar trebui să‑şi încerce norocul alături de el. Poate că el era bărbatul pentru care merita să‑şi asume riscul.
Apoi înţelese ce ar simţi dacă legătura lor ar eşua după ce ea s‑ar fi implicat sufleteşte. Ar suferi cumplit. Şi nu ştia dacă de data aceasta ar fi fost în stare să‑şi revină.
Era o mare problemă.
Iar soluţia nu era deloc simplă.
Nu voia să se gândească la ea pentru moment. Nu voia decât să stea întinsă lângă el, bucurându‑se de fericirea creată împreună.
Începu să‑şi amintească cum făcuseră dragoste, senzaţiile erotice care o sleiseră de puteri, unele încă vii şi calde în carnea ei.
Tony se întoarse pe o parte, cu faţa către ea. O sărută pe gât, apoi pe obraz.
— Dau un bănuţ dacă‑mi spui ce gândeşti.
— Valorează mai mult decât atât, răspunse Hilary.
— Un dolar.
— Şi mai mult.
— O sută de dolari?
— Poate o sută de mii.
— Cam scumpe gândurile tale!
— De fapt, nu sunt gânduri. Mai curând amintiri.
— Amintiri în valoare de o sută de mii de dolari? —Hm‑hm.
— Despre ce?
— Despre ceea ce s‑a întâmplat cu câteva minute în urmă.
— Ştii, spuse el, m‑ai uimit. Pari atât de pură şi de cuviincioasă — aproape angelică — dar ai o minunată înclinaţie spre desfrâu.
— Pot fi şi desfrânată, spuse ea.
— Chiar foarte desfrânată.
— Îţi place corpul meu?
— E superb.
Un timp discutară mai mult despre nimicuri, cum fac îndrăgostiţii, murmurând visător. Erau atât de extaziaţi, încât totul li se părea amuzant.
Apoi, vorbind încet, dar pe un ton mai serios, Tony spuse:
— Sper că ai înţeles că niciodată n‑am să te las să pleci de lângă mine.
Ea îşi dădu seama că Tony era pe cale să facă o promisiune dacă intuia că şi ea ar fi pregătită să facă acelaşi lucru. Tocmai aici era problema. Hilary nu era pregătită. Nu ştia dacă va fi vreodată. Îl dorea. Oh, Doamne, cât îl dorea! Nimic pe lume nu i se părea mai minunat şi mai binefăcător decât să trăiască împreună, îmbogăţindu‑şi reciproc existenţa prin talentele şi pasiunile lor. Dar se temea de deziluzia şi durerea pe care ar simţi‑o dacă vreodată el ar ajunge să n‑o mai dorească. Reuşise să dea uitării toţi anii de coşmar trăiţi alături de Earl şi Emma, dar nu putea uita uşor lecţiile de viaţă învăţate în acel apartament cu multă vreme în urmă. Se temea de promisiuni.
Încercă să ocolească întrebarea subînţeleasă din afirmaţia lui şi, sperând să menţină conversaţia la un nivel superficial, spuse:
— N‑ai să mă laşi să plec de lângă tine niciodată?
— Niciodată.
— Nu‑ţi va fi greu să‑ţi faci meseria de poliţist dacă mă ţii în braţe? Tony o privi în ochi, încercând să‑şi dea seama dacă ea înţelesese ce voise el să spună. Nu mă zori, Tony, îl rugă Hilary neliniştită. Am nevoie de timp. Doar de puţin timp.
— Îţi las tot timpul de care ai nevoie.
— În clipa asta sunt atât de fericită, încât nu doresc decât să mă comport copilăreşte. Nu‑i momentul să fim serioşi.
— Atunci, am să încerc să mă comport şi eu copilăreşte, spuse el.
— Despre ce vrei să vorbim?
— Vreau să ştiu totul despre tine.
— Asta‑i ceva serios, nu‑i o copilărie.
— Uite ce e. Fii tu pe jumătate serioasă, iar eu voi fi pe jumătate copilăros. Pe urmă schimbăm rolurile.
— Bine. Prima întrebare.
— Care‑i mâncarea ta preferată la micul dejun?
— Fulgi de porumb, răspunse ea.
— Dar la cină?
— Fulgi de porumb.
— Aşteaptă o clipă, o rugă Tony.
— Ce s‑a întâmplat?
— Cred că în ce priveşte micul dejun vorbeai serios. După aceea mi‑ai dat două răspunsuri copilăreşti unul după altul.
— Ador fulgii de porumb.
— Acum îmi datorezi două răspunsuri serioase.
— Întreabă‑mă.
— Unde te‑ai născut?
— La Chicago.
— Acolo ai crescut?
— Da.
— Ce poţi să‑mi spui despre părinţii tăi?
— Nu ştiu cine sunt părinţii mei. Am ieşit dintr‑un ou. Un ou de raţă. Un adevărat miracol. Probabil, ai citit în ziare. La Chicago există şi o biserică catolică botezată în cinstea acestui eveniment. Sfânta Fecioară a Oului de Raţă.
— Într‑adevăr, foarte copilăros.
— Mulţumesc.
— Ce‑mi poţi spune despre părinţii tăi? repetă el întrebarea.
— Nu‑i corect, protestă ea. Nu mă poţi întreba de două ori acelaşi lucru.
— Cine a zis că nu?
— Eu.
— E chiar atât de grav?
— Ce anume?
— Ce au făcut părinţii tăi.
Ea încercă să ocolească întrebarea.
— De unde ţi‑a venit ideea că au făcut ceva grav?
— Te‑am mai întrebat despre ei. Te‑am mai întrebat şi despre copilăria ta. De fiecare dată ai evitat să‑mi răspunzi. Ai fost foarte abilă şi ai schimbat subiectul pe nesimţite. Ţi‑ai închipuit că n‑am observat, dar mi‑am dat seama.
Avea privirea cea mai pătrunzătoare pe care o întâlnise Hilary în viaţa ei. Aproape că o speria.
Închise ochii, ca să nu‑i poată citi în străfundul sufletului.
— Spune‑mi, o îndemnă Tony.
— Erau alcoolici.
— Amândoi?
— Da.
— Convinşi?
— Oh, da.
— Violenţi?   
—Da.
— Şi?
— Şi nu mai vreau să vorbesc despre asta acum.
— Poate că ţi‑ar face bine.
— Nu. Te rog, Tony, sunt fericită. Dacă îmi ceri să vorbesc despre... ei, această fericire va dispărea. Până acum a fost o seară frumoasă. Nu mi‑o strica.
— Mai curând sau mai târziu vreau să‑mi povesteşti.
— OK, acceptă Hilary. Dar nu în astă‑seară.
El oftă.
— Bine. Să vedem... Cine e persoana pe care o preferi din lumea televiziunii?
— Broscoiul Kermit, răspunse ea.
— Am spus persoana.
— Mie mi se pare mai uman decât toţi cei din televiziune.
— Bravo. Dar cum e cu cicatricea?
— Kermit are cicatrice?
— Mă refer la cicatricea ta.
— Te deranjează? întrebă ea, încercând să abată sensul întrebării.
— Nu, răspunse Tony. Te face şi mai frumoasă.
— Nu zău!
— Vorbesc serios.
— Ai ceva împotrivă dacă verific, cu detectorul meu de minciuni, ce mi‑ai spus?
— Ai un detector de minciuni aici?
— Bineînţeles. Întinse mâna şi‑i apucă penisul flasc. Detectorul meu de minciuni funcţionează foarte simplu. Nu există nici un risc de a‑l interpreta greşit. Nu trebuie decât să iau ştecherul principal — îi strânse uşor penisul — şi să‑l introduc în priza B.
— În priza B?
Ea se lăsă în jos pe pat şi‑i prinse penisul între buze. În câteva secunde sexul lui crescu la loc, redevenind rigid şi începând să zvâcnească. Peste câteva minute abia se mai putea abţine.
Ea ridică privirea şi râse.
— Să ştii că nu minţeai.
— Mă văd nevoit să repet ce am spus adineauri. Eşti o femeie neaşteptat de desfrânată.
— Îmi doreşti trupul din nou?
— Îţi doresc trupul din nou.
— Dar mintea mea?
— Se livrează împreună?
De astă dată ea se urcă deasupra, călare peste trupul lui, mişcându‑se înainte şi înapoi, dintr‑o parte într‑alta, în sus şi în jos. Îi zâmbi când el întinse palmele ca să‑i mângâie sânii care se legănau, apoi nu mai reuşi să distingă mişcări sau mângâieri izolate; totul se contopi într‑o mişcare continuă, fluidă, pasionată, fără început şi fără sfârşit.
La miezul nopţii se duseră în bucătărie şi pregătiră o cină foarte târzie, alcătuită din hrană rece — brânză, friptură de pui, fructe şi vin la gheaţă. Aduseră mâncarea în dormitor şi mâncară, hrănindu‑se unul pe celălalt. Dar îşi pierdură interesul pentru mâncare înainte de a mânca prea mult.
Erau ca o pereche de adolescenţi, obsedaţi de trupurile lor şi binecuvântaţi cu rezistenţă aparent fără limite. În timp ce se legănau ritmic, cuprinşi de extaz, Hilary era perfect conştientă că nu executau doar o serie de acte sexuale, ci un ritual important, o ceremonie încărcată de semnificaţii, care o purifica de vechile ei temeri. Se încredinţa altei fiinţe umane, într‑un fel pe care numai cu o săptămână în urmă l‑ar fi considerat imposibil, fiindcă îşi lăsa mândria la o parte, se dăruia, se oferea lui, riscând să fie respinsă, umilită şi înjosită, dar cu speranţa timidă că el nu va abuza de ea. Şi, într‑adevăr, nu abuza. Multe dintre lucrurile făcute de ei ar fi fost degradante în compania altui partener, dar cu Tony totul era frumos, înălţător, minunat. Cu toate acestea, Hilary nu se simţea încă în măsură să‑i spună că‑l iubea, nu în cuvinte, însă afirma acelaşi lucru în pat, când îl implora să facă ce voia cu ea, lipsindu‑se de apărare, deschizându‑se total, până când, îngenunchind în faţa lui, supsese cu buzele şi limba ultimul strop de nectar dintre coapsele lui.
Ura faţă de Earl şi Emma era acum la fel de neîmpăcată ca pe vremea când părinţii ei trăiau, fiindcă din pricina influenţei lor nu reuşea să‑şi exprime sentimentele faţă de Tony. Se întrebă ce va trebui să facă pentru a rupe lanţurile în care o ferecaseră.
Un timp, rămaseră în pat înlănţuiţi, fără un cuvânt, fiindcă nu era nevoie de cuvinte.
Zece minute mai târziu, la patru şi jumătate dimineaţa, ea spuse:
— Ar fi cazul să mă duc acasă.
— Rămâi.
— Eşti în stare de mai mult?
— Doamne, nu! Sunt terminat. Nu vreau decât să te strâng în braţe. Rămâi să dormi aici, o rugă el.
— Dacă rămân, nu vom dormi.
— Tu eşti în stare de mai mult?
— Din păcate nu, iubitule. Dar mâine am de lucru, ca şi tine. Şi suntem prea excitaţi şi prea plini unul de celălalt ca să ne odihnim câtă vreme împărţim acelaşi pat. Vom continua să ne atingem, să stăm de vorbă şi să ne împotrivim somnului, exact cum facem acum.
— Păi, trebuie să ne obişnuim să petrecem noaptea împreună, spuse el. Vreau să spun că vom petrece multe nopţi în acelaşi pat, nu crezi?
— Multe, multe, încuviinţă ea. Prima e cea mai grea. Ne vom adapta când totul va înceta să mai fie o noutate. Când am să mă urc în pat cu bigudiuri şi cremă pe faţă.
— Iar eu am să încep să fumez trabuc şi să mă uit la filme cu Johnny Carson.
— Mare păcat! spuse ea.
— Desigur, va dura un timp până când noutatea va dispărea.
— Da, va trece o vreme, încuviinţă Hilary.
— Vreo cincizeci de ani.
— Sau şaizeci.
Amânară plecarea ei încă un sfert de oră, apoi, într‑un târziu, ea se sculă şi se îmbrăcă. Tony îşi trase o pereche de blugi.
În sufragerie, în timp ce se îndreptau spre uşă, ea se opri şi privi unul dintre tablouri.
— Vreau să duc şase dintre cele mai bune tablouri ale tale la Wyant Stevens în Beverly Hills, să văd dacă acceptă să se ocupe de tine.
— Nu va accepta să se ocupe.
— Vreau să încerc.
— E una dintre cele mai bune galerii de pictură.
— De ce ai un început umil?
El o privi în ochi, ca şi cum ar fi văzut altă persoană. În cele din urmă, spuse:
— Poate ar trebui să‑mi iau zborul.
— Să‑ţi iei zborul?
Tony îi povesti despre sfatul plin de entuziasm primit de la Eugene Tucker, fostul deţinut de culoare ajuns creator de modă feminină.
— Tucker are dreptate, întări ea. Şi nici măcar nu‑i vorba să‑ţi iei zborul. E doar un mic salt. Nu renunţi la slujba de poliţist, nu renunţi la nimic. Nu faci decât să încerci marea cu degetul.
Tony ridică din umeri.
— Wyant Stevens mă va refuza scurt, dar presupun că nu pierd nimic dacă‑i dau ocazia să mă refuze.
— Nu te va refuza, îl contrazise ea. Alege şase tablouri, cele pe care le socoteşti tu reprezentative. Voi încerca să obţin o întâlnire cu Wyant, fie mai târziu în cursul zilei, fie mâine.
— Alege‑le chiar tu, o îndemnă el. Ia‑le cu tine. Când ai prilejul să‑l vezi pe Stevens, arată‑i‑le.
— Dar sunt convinsă că va vrea să te cunoască.
— Dacă‑i va plăcea ce vede, atunci va dori să facem cunoştinţă. Şi dacă îi va plăcea cu adevărat, voi fi încântat să merg să‑l întâlnesc.
— Tony, zău...
— Nu vreau să fiu de faţă când îţi va spune că tablourile sunt foarte frumoase, dar că reprezintă creaţia unui amator de talent.
— Eşti imposibil.
— Sunt prudent.
— Un pesimist incorigibil.
— Un realist.
Ea nu avea timp să cerceteze toate cele şaizeci de pânze adunate în sufragerie. Află, cu surprindere, că mai existau peste cincizeci, păstrate în debarale, precum şi vreo sută de desene în creion sau peniţă şi tot atâtea acuarele, plus nenumărate schiţe preliminare. Voia să le vadă pe toate, dar numai când avea să fie odihnită şi capabilă să le admire pe îndelete. Alese şase dintre cele douăsprezece tablouri atârnate pe pereţii din sufragerie. Pentru a le proteja, le înveliră în cearşafuri vechi, rupte fâşii de Tony în acest scop.
El îşi puse cămaşa şi pantofii şi o ajută să transporte tablourile până la maşină, unde le aşezară în portbagaj.
Ea închise şi încuie portbagajul, apoi se uitară unul la celălalt, nevrând să‑şi ia rămas‑bun.
Stăteau la marginea unui cerc de lumină aruncat de o lampă de neon de pe un stâlp înalt de şase metri. El o sărută cast pe obraz.
Noaptea era răcoroasă şi tăcută. Stelele străluceau pe cer.
— Nu mai e mult până în zori, spuse Tony.
— Vrei să cântăm împreună "Doi somnoroşi"?
— Am o voce de speriat, spuse Tony.
— Mă îndoiesc, îl contrazise Hilary. Se aplecă spre el. Din experienţa mea, pot afirma că eşti excelent în tot ce faci.
— Desfrânato!
— Mă străduiesc.
Se sărutară din nou, apoi el îi deschise portiera.
— Azi nu te duci la lucru? întrebă Hilary.
— Nu. Nu după ce... s‑a întâmplat cu Frank. Trebuie să mă prezint şi să redactez un raport, dar nu va dura mai mult de o oră. Îmi iau câteva zile libere. Am de recuperat o mulţime de zile libere.
— Am să‑ţi telefonez după‑amiază.
— Aştept telefonul tău, răspunse el.
Ea demară şi se pierdu pe străzile pustii, dinaintea zorilor. După ce depăşi câteva cvartale, stomacul începu să‑i chiorăie de foame şi‑şi aminti că acasă nu avea nimic pregătit pentru micul dejun. Avusese de gând să‑şi facă cumpărăturile după plecarea tehnicianului de la telefoane, dar o sunase Michael Savatino şi pornise în grabă spre locuinţa lui Tony. La primul colţ coti la stânga şi se duse la un magazin cu program de noapte, ca să cumpere ouă şi lapte.

Tony socoti că Hilary nu va face mai mult de zece minute până acasă, mergând pe străzile pustii, totuşi lăsă să treacă un sfert de oră înainte de a‑i telefona ca să afle dacă ajunsese cu bine. Telefonul ei nu suna. Nu se auzeau decât sunete ca de computer — o serie de bipuri şi bâzâituri care alcătuiau limbajul maşinilor inteligente — apoi câteva clinchete, păcănituri şi trosnete, după care urmă fâşâitul sec şi înfricoşător al legăturii întrerupte. Închise, formă numărul din nou, atent la fiecare cifră, dar nici de astă dată telefonul nu făcu apel.
Era convins că noul număr neinformabil era corect. Când îl primise de la Hilary, îl verificase de două ori, să fie sigur că nu greşea. Ea scosese din poşetă copia deciziei companiei de telefoane şi i‑o citise, deci nu se punea problema să‑i fi dat numărul greşit.
Formă centrala şi‑i spuse ce se întâmpla. Centralista încercă să prindă legătura, dar nici ea nu reuşi.
— Nu‑i bine pus în furcă? întrebă el.
— Nu cred.
— Ce puteţi face în acest caz?
— Voi anunţa numărul la deranjamente, răspunse femeia. Deranjamentele se vor ocupa de el.
— Când?
— Numărul e al unui invalid sau al unei persoane în vârstă?
— Nu, răspunse Tony.
— Atunci se aplică procedura normală, explică centralista. Unul dintre oamenii noştri se va ocupa de el în această dimineaţă după ora opt.
— Mulţumesc.
Tony puse receptorul în furcă. Şedea pe marginea patului. Privi gânditor aşternutul mototolit pe care fusese culcată Hilary, apoi bucata de hârtie pe care era scris noul ei număr.
Deranjament?
Presupuse că era posibil ca lucrătorul să fi comis o greşeală în după‑amiaza zilei precedente, când schimbase numărul lui Hilary. Posibil. Dar nu şi probabil. De fapt, chiar foarte puţin probabil.
Deodată îşi aminti de telefoanele anonime care o deranjaseră. Cine făcea astfel de lucruri era de regulă o persoană slabă, lipsită de iniţiativă şi suferind de inhibiţii sexuale; aproape fără excepţii, astfel de indivizi erau incapabili de o relaţie normală cu o femeie şi, în general, erau prea speriaţi şi prea introvertiţi ca să comită o tentativă de viol. De regulă. Aproape fără excepţie. În general. Dar nu cumva acest nebun era unicul specimen între alţi o mie, cu adevărat periculos?
Tony îşi puse o mână pe stomac. Îl încercă o senzaţie de greaţă.
Dacă agenţii de pariuri din Las Vegas ar fi mizat pe posibilitatea ca Hilary Thomas să devină ţinta a doi asasini psihopaţi distincţi în mai puţin de o săptămână, şansele împotrivă ar fi fost astronomice. Pe de altă parte, în decursul anilor de când lucra la poliţia din Los Angeles, Tony întâlnise în nenumărate rânduri improbabilitatea; şi de multă vreme învăţase să se aştepte la ce era mai neaşteptat.
Îi veni în minte Bobby Valdez. Gol. Târându‑se afară din masca de chiuvetă. Cu privirea rătăcită. Cu pistolul în mână.
La fereastra dormitorului se auzi un ţipăt de pasăre, deşi la răsărit nu se ivise nici o geană de lumină. Un ţipăt ascuţit, crescând şi scăzând în intensitate pe măsură ce pasărea zbura dintr‑un copac într‑altul. Ca şi cum ar fi fost urmărită de o creatură rapidă, rapace şi necruţătoare.
Fruntea lui Tony se acoperi de broboane de sudoare.
Se ridică de pe pat.
Ceva se întâmpla acasă la Hilary. Ceva nu era în regulă. Ceva grav.

Fiindcă se oprise la magazin ca să cumpere lapte, ouă, unt şi alte câteva articole, Hilary nu ajunse acasă decât la peste jumătate de oră după ce plecase de la locuinţa lui Tony. Îi era foame şi o încerca o oboseală plăcută. Abia aştepta să‑şi pregătească o omletă cu brânză şi cu mult pătrunjel tocat mărunt, ca apoi să doarmă cel puţin şase ore de somn foarte adânc şi neîntrerupt. Era mult prea obosită ca să ducă Mercedesul în garaj, aşa că îl parcă pe aleea circulară.
Aspersoarele automate împrăştiau apa peste gazonul întunecat, cu un şuierat răcoros. O briză făcu să foşnească frunzele de palmieri de deasupra capului.
Intră în casă pe uşa din faţă. Salonul era cufundat în întuneric. Dar cum se aşteptase să se întoarcă târziu, la plecare lăsase aprinsă lumina din hol. O dată intrată, ţinu coşul de cumpărături cu o mână, în timp ce cu cealaltă închise uşa şi o încuie de două ori.
Aprinse plafoniera din salon şi făcu doi paşi pe hol. În clipa următoare îşi dădu seama că întreaga locuinţă era distrusă. Două veioze fuseseră sfărâmate şi abajururile sfâşiate. Vitrina zăcea pe covor, sfărâmată în mii de cioburi ascuţite; porţelanurile scumpe, serie mică, aflate în vitrină fuseseră făcute fărâme, izbite de şemineul de piatră şi călcate în picioare. Tapiţeria canapelei şi a fotoliilor fusese sfâşiată şi pe toată podeaua era împrăştiat buret şi şomoioage de bumbac. Două scaune de lemn, care se pare că fuseseră izbite de perete în repetate rânduri, ajunseseră lemne de foc, iar peretele era plin de spărturi. Biroul frumos din colţ avea picioarele rupte; toate sertarele fuseseră scoase şi desfundate. Toate tablourile rămăseseră la locul lor, dar fiecare atârna în zdrenţe. Cenuşa fusese scoasă din şemineu şi întinsă peste frumosul covor Edward Fields. Nici o piesă de mobilier nu scăpase intactă; până şi paravanul şemineului fusese dezmembrat, iar plantele fuseseră toate smulse din ghivece şi făcute bucăţele.
La început Hilary încremeni, apoi şocul se preschimbă în furie faţă de vandalii care‑i distruseseră casa.
— Ticălosul! scrâşni ea printre dinţi.
Petrecuse multe ceasuri fericite, alegând, personal, fiecare dintre obiectele existente în acea încăpere. Cheltuise pe ele o mică avere, dar nu valoarea pagubei o supăra; cea mai mare parte era acoperită de asigurare. Valoarea sentimentală însă nu putea fi înlocuită, fiindcă acelea fuseseră primele lucruri frumoase pe care reuşise să le achiziţioneze, şi o durea pierderea lor. Lacrimi îi sclipiră în colţul ochilor.
Amorţită, nevenindu‑i să creadă, înaintă în mijlocul dezastrului şi abia după aceea îi trecu prin minte că poate se găsea în pericol. Se opri, încordându‑şi auzul. Casa era cufundată în tăcere.
Un fior de gheaţă o săgetă pe şira spinării şi, pentru o clipă de groază, i se păru că simte pe ceafă o răsuflare. Se răsuci brusc şi privi în spate.
Nu era nimeni.
Debaraua din hol, care fusese închisă la venirea ei, continua să rămână închisă. O clipă o fixă cu privirea, aşteptând, temându‑se că se va deschide. Dar, dacă cineva s‑ar fi ascuns acolo, aşteptând sosirea ei, şi‑ar fi făcut apariţia până atunci.
Era o nebunie. Nu se putea întâmpla de două ori. Pur şi simplu, nu se putea.
Era ridicol, nu?
Auzi un zgomot în spate.
Cu un ţipăt înfundat, se răsuci cu braţul întins, ca să pareze atacul.
Dar n‑o atacase nimeni. Continua să fie singură în salon.
Cu toate acestea, era convinsă că ceea ce auzise nu era un zgomot firesc, ca trosnetul unei bârne sau al podelei. Acum ştia că nu era singură în casă. Simţi o prezenţă străină.
Zgomotul se auzi din nou.
În sufragerie.
Un trosnet. Un clinchet. Ca şi cum cineva păşea pe sticlă spartă sau pe porţelan sfărâmat.
Încă un pas.
Sufrageria se deschidea dincolo de arcadă, la şase metri de Hilary. Înăuntru era întuneric beznă.
Alt pas: trosc‑clang.
Hilary începu să se dea înapoi, îndepărtându‑se cu prudenţă de sursa zgomotului şi apropiindu‑se de uşa de la intrare, care acum părea să fie la o depărtare de un kilometru. Regreta amarnic că o încuiase.
Din bezna sufrageriei îşi făcu apariţia un bărbat, înaintând în penumbra arcadei: un bărbat solid, înalt şi lat în umeri. Necunoscutul se opri o clipă în semiântuneric, apoi păşi în lumina strălucitoare a salonului.
— Nu! urlă Hilary.
Năucită, încetă să se mai retragă spre uşă. Inima îi zvâcni năvalnic, buzele i se uscară şi începu să‑şi clatine capul dintr‑o parte într‑alta, iar şi iar: nu, nu, nu.
Bărbatul ţinea în mână un cuţit mare şi foarte ascuţit. Deodată rânji spre ea. Era Bruno Frye.

Tony mulţumi lui Dumnezeu că străzile erau pustii, fiindcă n‑ar fi suportat nici o clipă de întârziere. Se temea să nu fie deja prea târziu.
Goni în mare viteză spre nord pe Santa Monica, apoi spre vest pe Wiltshire. Coborând prima pantă la ieşirea din Beverly Hills, jeepul atinse suta de kilometri la oră. Motorul urla, geamurile şi butoanele slăbite de la bord vibrau cu un clinchet metalic. La poalele colinei semaforul era roşu. Tony nu frână. Apăsă pe claxon în semn de avertisment şi trecu ca fulgerul prin intersecţie. Săltă peste un canal de scurgere puţin adânc, o adâncitură lată, aproape insesizabilă la cincizeci de kilometri la oră, dar care la viteza jeepului păruse o prăpastie căscată sub maşină. O fracţiune de secundă pluti, literalmente, în aer, lovindu‑se cu capul de tavan, deşi purta centura de siguranţă. Jeepul ateriză pe asfalt într‑un concert de zăngănituri, scrâşnete şi huruieli, însoţite de scrâşnetul ascuţit al unui cauciuc. Se răsuci spre stânga, partea din spate a maşinii rotindu‑se cu un scrâşnet înfiorător, cu cauciucurile fumegând în semn de protest. O fracţiune de secundă se îngrozi la gândul că nu va reuşi să stăpânească jeepul, dar brusc îşi simţi mâinile sigure pe volan şi se trezi la mai mult de jumătatea pantei următoare, fără să‑şi dea seama cum ajunsese acolo.
Redusese viteza la şaizeci de kilometri pe oră, iar acum acceleră la optzeci. Era decis să nu depăşească această limită. Nu trebuia să exagereze. Dacă intra cu jeepul într‑un stâlp sau se răsturna şi murea, nu i‑ar mai fi fost de nici un folos lui Hilary.
Continua să încalce regulile de circulaţie. Lua mult prea repede şi prea pe margine puţinele viraje de pe traseu, încadrându‑se pe benzile care duceau spre est, din nou recunoscător că nu circulau alte maşini. Toate semafoarele erau împotriva lui, o glumă perversă a sorţii, dar Tony nu ţinea cont de nici unul. Nu‑şi făcea griji că va fi amendat pentru exces de viteză sau pentru neglijenţă la volan. Dacă ar fi oprit, ar prezenta legitimaţia şi i‑ar lua cu el pe poliţiştii în uniformă, ducându‑i la locuinţa lui Hilary. Spera însă să nu‑i iasă în cale astfel de întăriri, fiindcă în acest caz ar fi nevoit să oprească, să se legitimeze şi să le explice în ce consta urgenţa. Dacă i s‑ar cere să tragă pe dreapta, ar pierde cel puţin un minut.
Or, intuia că pentru Hilary acel minut putea însemna diferenţa dintre viaţă şi moarte.

Privindu‑l pe Bruno Frye cum păşeşte pe sub arcadă, Hilary îşi închipui că era pe cale să‑şi piardă minţile. Omul murise. Era mort! Ea însăşi îl înjunghiase de două ori, îi văzuse sângele. Îl văzuse şi la morgă, rece, galben la faţă şi lipsit de viaţă. I se făcuse autopsie. Fusese semnat un certificat de deces. Morţii nu umblă. Cu toate acestea, iată că se întorsese din mormânt, ieşind din întunericul sufrageriei, oaspete nepoftit, cu un cuţit uriaş în mâna înmănuşată, gata să sfârşească ce începuse cu o săptămână în urmă; cu toate acestea, era, pur şi simplu, imposibil ca el să se afle acolo.
Hilary închise ochii, încercând să gonească vedenia. Dar în clipa următoare, când se sili să deschidă ochii din nou, năluca era tot acolo.
Hilary nu se putea urni din loc. Ar fi vrut să fugă, dar toate încheieturile — şoldurile, genunchii, gleznele — erau rigide, înţepenite, şi nu avea puterea să le pună în mişcare. Se simţea sfârşită, plăpândă ca o femeie foarte, foarte bătrână. Era convinsă că, dacă ar reuşi cumva să‑şi dezmorţească încheieturile şi să facă un pas, s‑ar prăbuşi.
Nu putea scoate un sunet, dar în străfundurile fiinţei ei urla.
Frye se opri la mai puţin de cinci metri de ea, cu un picior pe o grămadă de bumbac sau umplutură smulsă dintr‑un fotoliu distrus. Era umflat la faţă şi tremura violent, vizibil în pragul unei crize de isterie.
Oare un mort putea fi isteric?
Hilary se gândi că, probabil, îşi pierduse minţile. Nu se putea altfel. Era nebună de‑a binelea. În acelaşi timp, ştia că avea mintea întreagă.
Un strigoi? Dar ea nu credea în strigoi. În plus, se presupunea că o fantomă era lipsită de substanţă, transparentă sau, cel puţin, translucidă. Putea fi o nălucă la fel de compactă ca acest mort umblător, la fel de convingătoare şi înspăimântător de reală ca omul din faţa ei?
— Căţea! scrâşni el. Căţea împuţită!
Glasul lui jos, aspru şi răguşit era inconfundabil.
Dar, se gândi înnebunită Hilary, acele corzi vocale ar fi trebuit deja să înceapă să putrezească. Gâtlejul lui ar trebui să fie deja înfundat de putreziciune.
Simţi cum creşte în ea un râs ascuţit şi isteric şi se luptă să‑şi păstreze cumpătul. Dacă ar începe să râdă, nu s‑ar mai opri.
— M‑ai ucis, mârâi el, încă tremurând în pragul isteriei.
— Nu, protestă ea. Oh, nu. Nu.
— Ba da! urlă omul, agitând cuţitul prin aer. M‑ai ucis! Să nu minţi! Ştiu. Nu crezi că ştiu? Oh, Iisuse! Acum mă simt atât de ciudat, de singur, de pustiit. Glasul lui trăda un amestec de furie şi suferinţă sufletească autentică. Mă simt atât de gol şi de înfricoşat. Şi totul din cauza ta.
Parcurse încet cei câţiva metri care îl despărţeau de ea, călcând cu grijă printre sfărâmături.
Hilary văzu că ochii mortului nu erau albi şi nici nu aveau pete lăptoase. Ochii lui erau albaştri‑cenuşii, foarte vii şi scăpărau de o furie rece şi distrugătoare.
— De data aceasta, ai să rămâi printre cei morţi, o ameninţă Frye, apropiindu‑se. De data aceasta, n‑ai să te mai întorci.
Hilary încerca să se tragă înapoi din faţa lui. Făcu un pas şovăielnic, dar genunchii aproape refuzau s‑o susţină. Cu toate acestea, nu căzu. Puterile n‑o părăsiseră atât pe cât crezuse.
— De data aceasta, continuă Frye, îmi voi lua toate măsurile de siguranţă. Nu‑ţi voi lăsa nici o şansă să te întorci. Am să‑ţi smulg inima ta blestemată.
Ea mai făcu un pas înapoi, dar nu avea nici o importanţă: oricum, nu exista cale de scăpare. N‑avea timp să ajungă la uşă şi să deschidă amândouă zăvoarele. Dacă ar încerca, el ar fi lângă ea dintr‑un singur salt şi i‑ar înfige cuţitul între umeri.
Dacă ar alerga spre scări şi ar încerca să‑şi ia pistolul din dormitor, cu siguranţă că n‑ar mai avea norocul de data trecută. De data aceasta, Frye ar prinde‑o înainte de‑a ajunge la etajul al doilea.
— Am să‑ţi retez capul tău afurisit.
Ajunse în faţa ei: o putea atinge cu mâna.
Hilary nu avea unde să fugă, unde să se ascundă.
— Am să‑ţi tai limba. Am să‑ţi umplu gura cu usturoi. Am să ţi‑o înfund cu usturoi, să nu mai poţi ademeni pe nimeni, ca să te întorci din iad.
Hilary îşi putea auzi bătăile năprasnice ale inimii. Nici nu putea respira, atât era de înspăimântată.
— Am să‑ţi scot ochii tăi blestemaţi.
Ea îngheţă din nou, incapabilă să se urnească din loc.
— Am să‑ţi scot ochii şi am să‑i strivesc, ca să nu mai vezi drumul înapoi.
Frye ridică cuţitul sus, deasupra capului.
— Am să‑ţi retez mâinile, ca să nu‑ţi mai cauţi drumul înapoi din iad.
Cuţitul rămase în aer o veşnicie: teroarea dădea timpului altfel de dimensiuni. Vârful ascuţit atrăgea privirea femeii, aproape hipnotizând‑o.
— Nu!
Lama tăioasă scânteie în lumină.
— Căţea!
Apoi cuţitul se repezi în jos, direct spre obrazul ei, cu lama sclipind în lumină, din ce în ce mai jos, într‑un arc lung, neted şi ucigător.
Hilary ţinea sub braţ punga cu cumpărături. Pe negândite, dintr‑o mişcare rapidă şi instinctivă, apucă punga cu amândouă mâinile şi o ridică în sus, în calea cuţitului care cobora, într‑o încercare disperată de a opri lovitura fatală.
Lama trecu prin punga cu alimente, tăind cutia de lapte.
Frye urlă înfuriat.
Punga sfâşiată zbură din mâinile lui Hilary şi căzu pe podea. Lapte, ouă, verdeaţă şi bucăţele de unt se împrăştiară pe covor.
Cuţitul fusese smuls din mâna mortului. El se aplecă să‑l ridice.
Hilary alergă spre scări. Ştia că nu făcea decât să amâne inevitabilul. Câştigase două‑trei secunde, nu mai mult, nu îndeajuns cât să se salveze.
Deodată se auzi soneria de la intrare.
Uimită, Hilary se opri în capătul de jos al scării şi întoarse capul.
Frye se ridică în picioare, cu cuţitul în mână.
Privirile lor se întâlniră, şi Hilary citi în ochii lui un licăr de nehotărâre.
Frye făcu un pas spre ea, dar mai puţin sigur pe el decât până atunci. Aruncă o privire neliniştită spre hol şi spre uşa de la intrare.
Soneria se auzi din nou.
Ţinându‑se de balustradă şi urcând treptele cu spatele, Hilary strigă după ajutor, ţipând cât putea de tare.
— Poliţia! se auzi afară un glas de bărbat. Era Tony. Poliţia! Deschide uşa!
Hilary nu‑şi putea imagina de ce venise. Niciodată nu fusese atât de fericită să audă vocea cuiva ca în acest moment, când o auzea pe a lui.
Auzind cuvântul "poliţie", Frye se opri, ridică ochii spre Hilary, privi către uşă, apoi din nou la Hilary, calculându‑şi şansele.
Ea continua să ţipe.
Geamul explodă cu un zăngănit care‑l făcu pe Frye să tresară speriat şi cioburi ascuţite căzură cu zgomot pe dalele din hol.
Deşi din locul în care se afla, pe trepte, nu vedea până în hol, Hilary înţelese că Tony spărsese geamul ferestrei înguste de lângă uşă.
— Poliţia!
Frye o fulgeră cu o privire furioasă. În viaţa ei nu văzuse o ură ca cea care schimonosea obrazul lui Frye, aducându‑i în ochi o sclipire dementă.
— Hilary! strigă Tony.
— Am să mă întorc! o ameninţă Frye.
Mortul îi întoarse spatele şi traversă în fugă salonul, în direcţia sufrageriei, cu intenţia vădită de a fugi prin bucătărie.
Icnind spasmodic, Hilary coborî în goană cele câteva trepte pe care le urcase. Se repezi la uşa de la intrare, de unde Tony o striga prin fereastra cu geamul spart.

Vârându‑şi pistolul în toc, Tony se înapoie de pe gazonul din spatele casei şi intră în bucătăria puternic luminată.
Hilary stătea lângă masa de serviciu din mijlocul încăperii. Pe masa de lucru se găsea un cuţit, la câţiva centimetri de mâna ei dreaptă.
El închise uşa şi spuse:
— Nu‑i nimeni în grădina cu trandafiri.
— Încuie uşa, îl rugă ea
— Poftim?
— Uşa. Încuie‑o.
El îi împlini dorinţa.
— Ai căutat peste tot? întrebă ea.
— În fiecare colţişor.
— Pe toate laturile casei?
— Da.
— Printre tufişuri?
— Sub fiecare în parte.
— Şi acum? întrebă ea.
— Am să telefonez la secţie şi am să chem aici câţiva poliţişti, care să întocmească un raport.
— Nu va servi la nimic, spuse ea.
— Nu se ştie niciodată. Poate că un vecin a văzut pe cineva dând târcoale mai devreme. Sau, poate, cineva l‑a văzut fugind.
— Oare un mort trebuie să fugă? Nu poate o fantomă să dispară, pur şi simplu, la dorinţă?
— Doar nu crezi în fantome?
— Poate nu era o fantomă, spuse Hilary. Poate era un cadavru umblător. Cât se poate de firesc, cum întâlneşti zi de zi pe toate drumurile.
— Sper că nu crezi nici în zombie.
— Nu?
— Eşti prea raţională pentru asta.
Ea închise ochii şi clătină din cap.
— Nici nu ştiu ce să mai cred.
Glasul ei avea un tremur care‑l tulbură profund. Hilary era la un pas de a face criză de nervi.
— Hilary... eşti sigură de ceea ce ai văzut?
— A fost el.
— Dar cum e cu putinţă?
— A fost Frye, insistă ea.
— Dar l‑ai văzut la morgă joia trecută.
— Era mort?
— Bineînţeles că era mort.
— Cine a spus asta?
— Doctorii. Legiştii.
— S‑au mai văzut şi cazuri în care doctorii s‑au înşelat.
— În privinţa unui deces?
— Din când în când citeşti în ziare despre astfel de cazuri, spuse ea. Medicii declară că cineva a decedat, semnează un certificat de deces, apoi deodată mortul se ridică în capul oaselor pe masa antreprenorului de pompe funebre. Se întâmplă. Nu foarte des, recunosc că nu în fiecare zi. Ştiu bine că astfel de cazuri sunt poate unul la un milion.
— Mai curând unul la zece milioane.
— Totuşi, se întâmplă.
— Nu şi în cazul acesta.
— Dar l‑am văzut! Aici. Chiar aici. În astă‑seară.
Tony veni lângă ea, o sărută pe obraz, o luă de mână, care era rece ca gheaţa.
— Ascultă, Hilary, Frye e mort. Din pricina rănilor cauzate de tine, Frye a pierdut jumătate din cantitatea de sânge din corp. A fost găsit într‑o baltă de sânge. A pierdut tot acel sânge, apoi a zăcut sub soarele fierbinte, lipsit de îngrijire medicală, vreme de câteva ore. Pur şi simplu, nu avea cum să supravieţuiască.
— Poate că a reuşit.
Tony îi duse mâna la buze şi‑i sărută degetele albe.
— Nu, spuse el liniştit, dar ferm. Frye a murit cu certitudine în urma unei asemenea hemoragii.
Tony îşi închipuia că Hilary suferea de un uşor şoc, probabil cauza scurtcircuitului temporar al gândirii lucide, care determinase o scurtă confuzie de amintiri. Pur şi simplu, confunda atacul de acum cu cel din săptămâna precedentă. Într‑un minut‑două, când îşi va reveni, mintea i se va limpezi şi‑şi va da seama că bărbatul care pătrunsese în locuinţa ei în acea seară nu era Bruno Frye. Nu era nevoie decât s‑o mângâie puţin, să‑i vorbească pe un ton calm, să‑i răspundă la toate întrebările, la toate presupunerile absurde, cât mai rezonabil cu putinţă, până când ea avea să redevină cea dintotdeauna.
— Poate că Frye nu era mort când a fost găsit în parcarea de lângă supermagazin, spuse ea. Poate era doar în comă.
— Legistul şi‑ar fi dat seama la autopsie.
— Poate nu i‑a făcut autopsie.
— Dacă nu el, atunci a făcut‑o alt medic din echipa lui.
— Ei bine, nu se lăsă Hilary, poate că în ziua aceea erau din cale afară de ocupaţi — un număr mare de cadavre aduse aproape în acelaşi timp sau ceva asemănător — şi au decis să redacteze un scurt raport, fără să fi efectuat autopsia propriu‑zisă.
— Imposibil, protestă Tony. Secţia de medicină legală are cel mai înalt standard profesional din câte există.
— Am putea, cel puţin, verifica? întrebă ea.
El încuviinţă din cap.
— Bineînţeles. Se poate. Dar uiţi că Frye trebuie să fi trecut prin mâinile a cel puţin un antreprenor de pompe funebre. Probabil, chiar doi. Şi că puţinul sânge rămas a fost extras şi înlocuit cu lichid de îmbălsămare.
— Eşti sigur?
— Ca să fie expediat la St. Helena trebuia fie îmbălsămat, fie incinerat. Aşa e legea.
Ea chibzui o clipă, apoi spuse:
— Dar dacă este unul dintre acele bizare cazuri, acel unu la un milion? Dacă a fost declarat decedat dintr‑o greşeală? Dacă legistul a redactat un raport de autopsie fictiv? Şi dacă Frye s‑a ridicat în capul oaselor pe masa antreprenorului de pompe funebre în clipa în care acesta începea să se ocupe de el?
— Te agăţi de himere, Hilary. Nu mă îndoiesc că‑ţi dai seama că, dacă s‑ar fi întâmplat aşa, am fi aflat. Dacă un antreprenor de pompe funebre s‑ar trezi în faţa unui corp care să nu fie al unui mort, ci al unui om aproape golit de sânge şi având nevoie urgentă de îngrijire medicală, fii sigură că respectivul antreprenor l‑ar duce imediat la cel mai apropiat spital. Totodată, ar suna la secţia de medicină legală. Sau dacă nu el, atunci spitalul. Am fi aflat imediat.
Ea cugetă la cele auzite. Privi ţintă podeaua bucătăriei şi‑şi muşcă buza de jos. În cele din urmă spuse:
— Cum rămâne cu şeriful Laurenski din comitatul Napa?
— Încă n‑am reuşit să obţinem o declaraţie de la el.
— De ce nu?
— A evitat să ne răspundă la întrebări. Refuză să vorbească la telefon cu noi sau să ne sune.
— Atunci, nu ţi se pare că aici se ascunde ceva mai grav decât pare la prima vedere? întrebă ea. Trebuie să fie o conspiraţie, în care este implicat şi şeriful din Napa.
— La ce fel de conspiraţie te gândeşti?
— Eu... nu ştiu.
Continuând să vorbească pe un ton liniştit şi calm, convins şi acum că, până la urmă, ea va reacţiona la argumentele lui blânde şi rezonabile, Tony spuse:
— O conspiraţie între Frye, Laurenski şi poate însuşi Satan? O conspiraţie ca să înşele Moartea, determinând‑o să nu‑şi facă datoria? O conspiraţie malefică, pentru a se întoarce din mormânt? O conspiraţie ca să trăiască o veşnicie? Mie toate acestea mi se par absurde. Ţie nu?
— Ba da, răspunse ea, agasată. Şi mie mi se par absurde.
— Bun. Mă bucur să aud asta. Dacă ai fi răspuns că nu ţi se par absurde, mi‑aş fi făcut griji pentru tine.
— Dar, la dracu', aici se întâmplă ceva complet ieşit din comun. Ceva neobişnuit. Şi mie mi se pare că şeriful Laurenski e cumva implicat. În definitiv, el l‑a apărat pe Frye acum o săptămână. De fapt, a minţit pentru el. Iar acum vă evită, fiindcă nu poate oferi o explicaţie acceptabilă pentru ce a făcut. Tu n‑ai impresia că dă dovadă de un comportament suspect? Nu ţi se pare că ai de a face cu un om profund implicat într‑o conspiraţie?
— Nu, răspunse Tony. Mie îmi sugerează un poliţist pus într‑o situaţie extrem de stânjenitoare. Ca slujitoral legii, a comis o greşeală gravă. A acoperit un grangure local, închipuindu‑şi că acesta nu avea cum să fie implicat într‑o tentativă de viol şi crimă. Nu l‑a putut găsi pe Frye în seara de miercuri, săptămâna trecută, dar a susţinut că a vorbit cu el. Era absolut convins că Frye nu era omul pe care‑l căutam. Însă s‑a înşelat. Iar acum îi este teribil de ruşine.
— Aşa crezi tu? întrebă ea.
— Aşa crede toată lumea de la secţie.
— Ei bine, eu nu sunt de aceeaşi părere.
— Hilary...
— În astă‑seară l‑am văzut pe Bruno Frye!
În loc să‑şi vină încet-încet în fire, după cum sperase Tony, starea lui Hilary se agrava, degenerând din ce în ce mai mult într‑o închipuire macabră, cu morţi pe picioare şi conspiraţii stranii. Decise să ia taurul de coarne.
— Hilary, nu l‑ai văzut pe Bruno Frye. Nu el a fost aici. Nu în astă‑seară. Omul acela e mort. Mort şi îngropat. Cel care a venit aici în astă‑seară a fost altă persoană. Ai suferit un uşor şoc. Eşti tulburată. E absolut explicabil. Totuşi...
Ea îşi smulse mâna dintr‑a lui şi făcu un pas înapoi.
— Nu sunt tulburată. Frye a fost aici. Şi m‑a ameninţat că se va întoarce.
— Acum câteva clipe ai recunoscut singură că povestea asta e absurdă. Nu‑i aşa?
— Da, încuviinţă ea fără prea mare tragere de inimă. Aşa am afirmat. E absurd. Şi totuşi, s‑a întâmplat!
— Crede‑mă, am văzut cum se comportă cineva în stare de şoc, spuse Tony. Şocul distorsionează percepţiile, amintirile şi...
— Ai de gând să mă ajuţi sau nu? întrebă ea.
— Bineînţeles că am să te ajut.
— Cum? Ce vom face?
— Pentru început, vom anunţa intrarea prin efracţie şi atacul.
— Nu va fi teribil de jenant? întrebă ea cu acreală. Când le voi spune că un mort a încercat să mă ucidă, nu crezi că vor vrea să mă reţină câteva zile, până mi se face un control psihiatric? Tu mă cunoşti de o mie de ori mai bine decât oricine, şi totuşi mă crezi nebună.
— Nu te cred nebună, protestă el, întristat de tonul vocii ei. Cred că eşti copleşită de întâmplare.
— Pe dracu'!
— E lesne de înţeles.
— Pedracu'!
— Hilary, ascultă‑mă. Când poliţia va ajunge aici, nu vei sufla o vorbă despre Bruno Frye. Te vei calma şi vei încerca să fii stăpână pe tine...
— Dar sunt stăpână pe mine!
— ...şi vei încerca să‑ţi aminteşti exact cum arăta atacatorul. Dacă îţi linişteşti nervii, dacă îţi acorzi cât de cât o şansă, sunt sigur că vei fi surprinsă de ce‑ţi vei aminti. Când vei fi mai calmă, mai raţională în legătură cu această întâmplare, îţi vei da seama că n‑a fost Bruno Frye.
— Ba a fost.
— Poate semăna cu Frye, dar...
— Faci exact ca Frank Howard mai deunăzi, spuse ea supărată.
Tony se arătă răbdător.
— Cel puţin, mai deunăzi acuzai un om nu.
— Atunci, te porţi exact ca toţi ceilalţi în care am avut încredere, spuse ea, simţind că‑i tremură vocea.
— Vreau să te ajut.
— Rahat!
— Hilary, nu te îndepărta de mine.
— Tu eşti cel care‑mi întoarce spatele.
— Ţin la tine.
— Atunci, dovedeşte‑mi‑o.
— Sunt aici, nu? Ce altă dovadă îţi mai trebuie?
Îşi dădea seama că Hilary se simţea extrem de vulnerabilă şi îşi imagina că acest lucru se datora experienţelor triste cu oameni pe care îi iubise şi în care avusese încredere. Într‑adevăr, probabil că fusese înşelată şi rănită cu cruzime, fiindcă o dezamăgire obişnuită n‑ar fi făcut‑o atât de susceptibilă. Încă suferind de pe urma acelor vechi răni sufleteşti, pretindea în prezent încredere şi devotament fanatic. În clipa în care Tony se îndoise de povestea ei, Hilary începuse să se îndepărteze de el, deşi Tony nu punea la îndoială buna ei credinţă. Dar, la dracu', ştia că nu era deloc bine să se joace cu deziluziile ei, cel mai bun lucru pe care‑l putea face pentru ea era s‑o readucă, cu blândeţe, la realitate.
— Frye a fost aici în astă‑seară, insistă Hilary. Frye şi nimeni altul. Dar nu voi declara poliţiei acest lucru.
— Bine, încuviinţă el, răsuflând uşurat.
— Fiindcă nu am de gând să chem poliţia.
— Cum?
Fără nici o explicaţie, ea îi întoarse spatele şi ieşi din bucătărie.
El o urmă în sufrageria distrusă şi‑i spuse:
— Totuşi, va trebui să anunţi asta.
— Nu trebuie să fac nimic.
— Compania ta de asigurări nu va plăti, dacă nu faci o declaraţie la poliţie.
— De asta am să mă ocup mai târziu, replică Hilary, trecând din sufragerie în salon.
Tony veni în urma ei. Ea ocoli mormanele de sfărâmături din salon şi se îndreptă spre scări.
— Ai uitat ceva, spuse el.
— Ce anume?
— Că şi eu sunt poliţist.
— Şi?
— Şi că, din moment ce cunosc situaţia, este de datoria mea să anunţ poliţia.
— Atunci, anunţ‑o.
— O parte a raportului va fi o declaraţie dată de tine.
— Nu mă poţi obliga să cooperez. Nu dau nici o declaraţie.
Ajunşi la piciorul scărilor, el o prinse de braţ. Spaima ei se preschimbase în mânie.
— Dă‑mi drumul.
— Unde te duci?
— Sus.
— Ce vrei să faci?
— Să‑mi fac valiza şi să mă duc la un hotel.
— Poţi rămâne la mine, spuse el.
— Doar nu vrei să oferi adăpost unei ţicnite ca mine, replică ea sarcastic.
— Hilary, nu te purta aşa.
— Poate o iau razna şi te omor în somn.
— Nu cred că eşti nebună.
— Oh, perfect. Crezi doar că am luat‑o razna Poate sunt doar un pic ţicnită. Dar nu periculoasă.
— Nu încerc decât să te ajut.
— Ciudat mod de a mă ajuta.
— Nu poţi rămâne o veşnicie la hotel.
— Mă voi întoarce acasă de îndată ce Frye va fi prins.
— Dacă nu faci o plângere oficială, nimeni nu‑l va căuta.
— Îl voi căuta eu.
— Tu?
— Eu.
Era rândul lui Tony să‑şi iasă din fire.
— Ce ai de gând, Hilary Thomas? Te joci de‑a detectivul?
— Aş putea angaja detectivi particulari.
— Oh, zău? exclamă el dispreţuitor, conştient că astfel risca s‑o îndepărteze şi mai mult, dar prea supărat ca să‑şi păstreze calmul.
— Întocmai! încuviinţă ea. Detectivi particulari.
— Pe cine? Pe Philip Marlowe? Jim Rockford? Sam Spade?
— Te pricepi al dracului să fii sarcastic.
— Tu mă obligi să fiu. Poate că sarcasmul te va scoate din starea asta.
— Din întâmplare, impresarul meu cunoaşte o firmă de detectivi particulari de prima mână.
— Îţi spun că nu e genul de probleme cu care se ocupă detectivii.
— Vor face orice li se cere, atâta timp cât sunt plătiţi s‑o facă.
— Nu chiar orice.
— Asta vor face.
— Este un caz de competenţa poliţiei oraşului Los Angeles.
— Poliţia îşi pierde vremea căutând spărgători cunoscuţi, violatori cu cazier...
— E o metodă de investigare foarte bună, verificată şi eficientă, spuse Tony.
— Dar, de data aceasta, nu va da rezultate.
— De ce? Fiindcă atacatorul a fost un mort pe picioare?
— Exact.
— Atunci, poate eşti de părere că poliţia ar trebui să caute violatori şi spărgători cu cazier, dar decedaţi?
Ea îi aruncă o privire încărcată de dispreţ, în care se citea un amestec de furie şi dezgust.
— Pentru a aborda acest caz, spuse ea, trebuie ca poliţia să afle cum e posibil ca Bruno Frye să fi fost mort şi ţeapăn săptămâna trecută... şi bine mersi în astă‑seară.
— Tu eşti atentă la ce spui, pentru numele lui Dumnezeu?
Tony începea să se îngrijoreze pentru ea. Încăpăţânarea şi lipsa ei de raţiune îl înspăimântau.
— Ştiu bine ce am spus, declară Hilary. La fel cum ştiu şi ce am văzut. Nu numai că l‑am văzut pe Bruno Frye în casa mea cu puţin timp în urmă, dar l‑am şi auzit. Era acea voce guturală şi inconfundabilă. A fost el. El şi nimeni altul. L‑am văzut şi l‑am auzit ameninţând că‑mi va tăia capul şi‑mi va umple gura cu usturoi, ca şi cum m‑ar fi crezut vampir sau mai ştiu eu ce.
Vampir.
Cuvântul îl şocă pe Tony, deoarece se lega, în mod uluitor şi incredibil, de cele câteva obiecte găsite în ziua de joi a săptămânii precedente în furgoneta cenuşie a lui Bruno Frye — obiecte stranii, despre care Hilary nu avea cunoştinţă şi de care Tony uitase până în această dimineaţă. Simţi un fior de gheaţă în tot trupul.
— Usturoi? întrebă el. Vampiri? Hilary, ce tot spui? Hilary se smulse din mâna lui şi urcă în grabă scările. Tony alergă după ea. Ce‑i cu povestea asta cu vampiri?
Continuând să urce treptele şi refuzând să‑l privească sau să‑i răspundă la întrebări, Hilary zise:
— Nu‑i aşa că am de istorisit o poveste colosală? Am fost atacată de un mort viu, care credea că eu aş fi vampir. Oh, grozav! Acum eşti convins că mi‑am pierdut minţile! Hai, cheamă duba! Pune‑o pe sărmana femeie în cămaşă de forţă înainte să păţească ceva! Vâr‑o imediat într‑o cameră cu pereţii căptuşiţi cu saltele! încuie uşa şi aruncă cheia!
Pe coridorul de la etajul al doilea, când el se afla la câţiva metri de capătul de sus al scărilor, iar Hilary se îndrepta spre uşa dormitorului, Tony o ajunse din urmă şi o prinse iar de braţ.
— Dă‑mi drumul, fir‑ar al dracului!
— Povesteşte‑mi ce ţi‑a spus!
— Mă duc la un hotel şi apoi am de gând să lămuresc povestea asta eu însămi.
— Vreau să aud fiecare cuvânt pe care ţi l‑a spus.
— Nu poţi face nimic ca să mă opreşti, spuse ea. Şi acum, dă‑mi drumul.
El strigă, vrând să se facă ascultat:
— La dracu', trebuie să ştiu ce‑a spus despre vampiri!
Privirile li se întâlniră. Ea păru să citească în ochii lui teama şi nedumerirea, fiindcă nu mai încercă să se elibereze din strânsoare.
— Ce dracu' e aşa de important?
— Chestia cu vampiri.
— De ce?
— Din câte se pare, Frye era obsedat de chestiuni oculte.
— De unde ştii?
— În furgoneta lui au fost găsite anumite obiecte.
— Ce fel de obiecte?
— Nu‑mi amintesc chiar tot. Un pachet de cărţi de tarot, o masă de spiritism, mai mult de douăsprezece crucifixe...
— În ziare n‑am citit nimic despre toate acestea.
— Nu s‑a făcut o declaraţie de presă în acest sens, explică Tony. În plus, până când poliţia a terminat de cercetat furgoneta şi de inventariat conţinutul, şi tocmai se pregătea să facă o declaraţie, toate ziarele îşi publicaseră deja articolele de senzaţie, iar reporterii îşi trimiseseră comentariile suplimentare la redacţie. Cazul nu era suficient de palpitant ca să garanteze succesul unor relatări după trei zile. Dar stai să‑ţi spun ce mai era în furgonetă. Săculeţi din pânză plini cu usturoi, prinşi deasupra fiecărei portiere. Doi ţăruşi cu vârfuri foarte ascuţite. Şase cărţi despre vampiri şi zombie şi alte tipuri de aşa‑numiţi "morţi vii".
Hilary se cutremură.
— Mi‑a spus că îmi va smulge inima şi că‑mi va înfige un ţăruş în ea.
— Iisuse!
— Voia să‑mi scoată şi ochii, ca să nu mai găsesc drumul înapoi din iad. Aşa spunea. Sunt cuvintele lui. Se temea că, după ce mă va ucide, am să mă scol din morţi. Aiura ca un dement. Totuşi, el e cel întors din groapă, nu? Râse ascuţit, fără pic de umor, un râs aproape isteric. Voia să‑mi reteze amândouă mâinile, ca să nu mai pot căuta drumul înapoi.
Tony se gândi că omul acela fusese la un pas de a‑şi aduce ameninţările la îndeplinire şi simţi că i se face rău.
— El a fost, repetă Hilary. Acum înţelegi? A fost Frye.
— Nu putea fi machiat?
— Cum?
— Nu putea fi machiat ca să semene cu Frye?
— Ce sens ar avea?
— Nu ştiu.
— Ce ar avea de câştigat?
— Nu ştiu.
— M‑ai acuzat că mă agăţ de un pai. Ei bine, tu nu te agăţi nici de un pai. E un miraj. Adică nimic.
— Dar e posibil să fi fost altă persoană, machiată? insistă Tony.
— Cu neputinţă. Nici un machiaj nu poate fi convingător de la o distanţă atât de mică. Iar trupul era identic cu al lui Frye. Aceeaşi greutate şi înălţime. Aceeaşi osatură. Aceiaşi muşchi.
— Dar dacă era cineva deghizat, imitând vocea lui Frye...
— Ar fi mai simplu pentru tine, replică ea cu răceală. O deghizare inteligentă, indiferent cât de bizară şi inexplicabilă, e mai uşor de acceptat decât povestea mea despre un mort ridicat din groapă. Ai pomenit de vocea lui, iată altă fisură în teoria ta. Nimeni n‑ar putea imita o asemenea voce. Oh, un ventriloc excelent ar putea realiza tonul grav, frazarea şi accentul, nu însă şi acel timbru răguşit, hârşâit. Nu poţi vorbi aşa decât dacă ai un laringe anormal sau corzi vocale bolnave. Frye s‑a născut cu o malformaţie a sistemului fonator. Sau, poate, a suferit de o gravă afecţiune a gâtului când era mic. Sau, poate, şi una, şi alta. Oricum, cel care mi‑a vorbit în astă‑seară a fost Bruno Frye, nu o imitaţie reuşită. Pun prinsoare pe tot ce am mai scump.
Tony îşi dădea seama că lui Hilary nu‑i trecuse încă supărarea, dar nu putea spune dacă ea suferea de o criză de isterie sau dacă era uşor confuză. Ochii ei întunecaţi aveau o privire foarte limpede. Vorbea în fraze scurte şi precise. Arăta perfect stăpână pe ea însăşi.
— Dar Frye e mort, spuse Tony neconvins.
— A fost aici.
— Cum se poate aşa ceva?
— Ţi‑am mai spus că asta am de gând să aflu şi eu.
Tony intrase într‑o încăpere stranie, o încăpere a minţii, construită din imposibilităţi. Îşi amintea vag ceva dintr‑o povestire cu Sherlock Holmes. Holmes îi spusese o dată lui Watson că în munca de investigaţie, o dată ce eliminai toate posibilităţile, cu excepţia uneia singure, unica rămasă, oricât de absurdă sau de incredibilă, aceea trebuia să fie adevărată.
Oare era imposibilul posibil?
Putea un mort să meargă pe picioare?
Se gândi la inexplicabila legătură dintre ameninţările lansate de atacator şi obiectele găsite în furgoneta lui Bruno Frye. Se gândi la Sherlock Holmes şi, în cele din urmă, spuse:
— Bine.
— Bine ce? întrebă ea.
— Bine, poate a fost Frye.
— El a fost.
— Cumva... Într‑un fel... Dumnezeu ştie cum... dar poate a supravieţuit rănilor prin înjunghiere. Pare absolut imposibil, dar cred că trebuie să iau în consideraţie şi această posibilitate.
— Câtă înţelegere! exclamă ea.
Încă nu‑i trecuse supărarea. Nu era dispusă să‑l ierte prea uşor.
Se smulse din nou de lângă el şi intră în dormitorul mare.
Tony veni după ea.
Se simţea uşor amorţit. Sherlock Holmes nu pomenea nimic despre efectul gândului tulburător că nimic nu era imposibil.
Hilary scoase din debara un geamantan şi începu să‑l umple cu haine.
Tony se duse la telefonul de pe noptieră şi ridică receptorul.
— E mort. Probabil că a tăiat firele afară. Va trebui să anunţăm poliţia de la un vecin.
— Nu anunţ nimic.
— Nu‑ţi face griji, o linişti el. Situaţia s‑a schimbat. De data aceasta, îţi voi susţine eu povestea.
— Prea târziu, replică ea cu asprime.
— Ce vrei să spui? Ea nu răspunse. Smulse o bluză de pe umeraş, atât de furioasă, încât umeraşul căzu cu zgomot pe podeaua debaralei. Sper că nu mai vrei şi acum să te ascunzi într‑un hotel şi să angajezi detectivi particulari.
— Ba da. Exact asta am de gând să fac.
— Dar ţi‑am spus că te cred.
— Iar eu ţi‑am răspuns că‑i prea târziu. Prea târziu ca să mai aibă vreo importanţă.
— De ce eşti atât de dificilă?
Hilary nu‑i răspunse. Puse bluza împăturită în valiză şi se întoarse la debara, să ia alte haine.
— Ascultă‑mă, spuse Tony. Eu n‑am făcut decât să dau glas câtorva îndoieli perfect rezonabile. Aceleaşi îndoieli pe care le‑ar manifesta oricine într‑o asemenea situaţie. De fapt, aceleaşi îndoieli pe care le‑ai fi exprimat şi tu dacă eu ţi‑aş fi povestit că văzusem un mort viu. Dacă rolurile noastre s‑ar inversa, m‑aş aştepta să fii sceptică. Nu m‑aş înfuria pe tine. De ce naiba eşti aşa de irascibilă?
Hilary se înapoie de la debara, ţinând în mână alte două bluze, şi începu să împăturească una din ele. Evita să se uite la Tony.
— Am avut încredere în tine... din toate punctele de vedere, spuse ea.
— Nu ţi‑am înşelat în nici un chip încrederea.
— Eşti la fel ca toţi ceilalţi.
— Ce s‑a întâmplat mai devreme la mine acasă... n‑a fost ceva deosebit? Ea nu‑i răspunse. Ai să‑mi spui că ceea ce ai simţit astă‑seară — nu numai cu trupul, ci cu sufletul, cu mintea — ai să‑mi spui că a fost la fel cu ce ai simţi alături de oricare alt bărbat?
Hilary încercă să‑l ţină la distanţă.
Nu‑şi lua ochii de la ceea ce făcea. Puse cea de a doua bluză în valiză şi începu s‑o împăturească pe a treia. Mâinile îi tremurau.
— Ei bine, pentru mine a fost ceva deosebit, continuă Tony, decis s‑o îmblânzească. A fost perfect. Mai bine decât mi‑am închipuit vreodată că ar putea să fie. Nu numai actul sexual în sine. Faptul de a fi împreună. De a simţi aceleaşi lucruri. Ai pătruns în sufletul meu cum n‑a făcut‑o până acum nici o femeie. Când ai plecat de la mine, ai luat cu tine o parte din fiinţa mea, din sufletul meu, din inima mea, o parte vitală. Cât voi trăi, nu mă voi simţi întreg decât alături de tine. Prin urmare, dacă îţi închipui că am să te las să pleci, te înşeli amarnic. Am să mă lupt cu toată fiinţa ca să te reţin, doamna mea.
Hilary încetase să mai împăturească bluza. Stătea cu ea în mână, privind‑o ţintă.
Nimic în viaţa lui nu i păruse nici pe jumătate atât de important cât ar fi fost să ştie la ce se gândea ea.
— Te iubesc, spuse Tony.
Fără să‑şi ia privirea de la bluză, ea îi răspunse cu tremur în glas:
— Oare jurămintele sunt respectate? Sunt respectate vreodată jurămintele dintre doi oameni? Acest fel de jurăminte? Când cineva spune "Te iubesc", oare chiar gândeşte astfel? Dacă părinţii mei mă puteau sufoca cu dragostea câteva clipe, ca apoi să mă bată până mă umpleau de sânge, în cine dracu' să mai am încredere? În tine? De ce m‑aş încrede în tine? Nu se va sfârşi totul în dezamăgire şi suferinţă? Nu se întâmplă întotdeauna aşa? Mi‑e mai bine singură. Pot să‑mi port singură de grijă. Nu mi se va întâmpla nimic. Atâta doar că nu mai vreau să sufăr. M‑am săturat să sufăr. M‑am săturat definitiv! N‑am de gând să mai fac jurăminte şi să risc. Nu pot. Pur şi simplu, nu pot.
Tony se duse la ea, o prinse de umeri şi o sili să‑l privească în ochi. Buza de jos a lui Hilary tremura. Lacrimi se adunară în colţul ochilor ei frumoşi, dar ea îşi înfrână plânsul.
— Îmi porţi exact aceleaşi sentimente pe care ţi le port şi eu, spuse el. Ştiu. Simt. Sunt sigur. Nu‑mi întorci spatele, fiindcă m‑am îndoit oarecum de povestea ta. Nu acesta e motivul. Îmi întorci spatele, fiindcă începi să te îndrăgosteşti şi asta te înspăimântă de moarte. Te înspăimântă din pricina părinţilor tăi. Din pricina a ceea ce ţi‑au făcut. Din pricina bătăilor pe care le‑ai luat de la ei. Din pricina a multe alte lucruri despre care nu mi‑ai povestit până acum. Fugi de sentimentele pe care mi le porţi, fiindcă suferinţele din copilărie te‑au distrus sufleteşte. Dar mă iubeşti. Da, da, mă iubeşti. Şi tu ştii asta foarte bine. Ea nu putea vorbi. Clătină din cap: nu, nu, nu. Nu‑mi spune că nu‑i adevărat, continuă Tony. Avem nevoie unul de celălalt, Hilary. Eu am nevoie de tine, fiindcă toată viaţa m‑am temut să risc în legătură cu lucrurile: cu banii, cu cariera mea, cu arta mea. Întotdeauna am fost deschis faţă de oameni, faţă de relaţiile schimbătoare, dar niciodată faţă de situaţiile schimbătoare. Cu tine şi datorită ţie, pentru prima oară sunt dispus să mă îndepărtez câţiva paşi de siguranţa unui salariu în serviciul public. Iar acum, când mă gândesc serios să pictez ca să‑mi câştig existenţa, nu mă simt vinovat şi leneş ca altădată. Nu mă mai gândesc la discursurile tatei despre bani, răspundere şi cruzimea sorţii, ca odinioară. Când visez la o viaţă de artist, nu‑mi mai fuge gândul la crizele financiare suferite de familia noastră, la vremurile când nu aveam suficientă hrană, când uneori eram la un pas de‑a nu mai avea un acoperiş deasupra capului. În sfârşit, sunt capabil să dau uitării toate acestea. Încă nu sunt într‑atât de puternic, încât să renunţ la slujbă şi să‑mi iau zborul. Dumnezeule, nu. Nu încă. Dar, datorită ţie, mă pot vedea practicând pictura ca meserie, pot anticipa în mod serios această zi, lucru pe care nu‑l puteam face cu o săptămână în urmă.
Pe obrajii ei se prelingeau lacrimi.
— Eşti atât de bun la suflet, spuse ea. Eşti un artist minunat şi sensibil.
— Iar tu ai nevoie de mine la fel de mult cum am şi eu nevoie de tine, zise el. Fără mine ai să‑ţi clădeşti o cochilie mai groasă şi mai rezistentă. Ai să sfârşeşti în singurătate şi amărăciune. Tu ai fost întotdeauna în stare să rişti în materie de lucruri — bani, carieră. În schimb, n‑ai fost capabilă să rişti cu oamenii. Vezi? Din acest punct de vedere, ne deosebim. Ne completăm. Putem învăţa unul de la celălalt. Ne putem ajuta să evoluăm. Ca şi cum fiecare din noi ar fi numai jumătate de om, iar acum amândoi ne‑am găsit jumătatea lipsă. Sunt al tău. Tu eşti a mea. Toată viaţa noastră am căutat, am bâjbâit prin întuneric, încercând să ne găsim unul pe celălalt.
Hilary scăpă din mâini bluza galbenă pe care voia să‑o pună în valiză şi se aruncă de gâtul lui.
Tony o strânse la piept şi‑i sărută buzele sărate.
Câteva clipe rămaseră înlănţuiţi. Nici unul nu reuşea să scoată o vorbă.
În cele din urmă, el spuse:
— Priveşte‑mă în ochi.
Ea îşi ridică fruntea.
— Ai ochi atât de negri.
— Spune‑mi, o îndemnă el.
— Ce să‑ţi spun?
— Ceea ce vreau să aud. Ea îi sărută colţurile buzelor. Spune‑mi, repetă el.
— Te... te iubesc.
— Încă o dată.
— Te iubesc, Tony. Te iubesc. Te iubesc cu adevărat.
— A fost chiar aşa de greu?
— Da. Pentru mine a fost.
— Îţi va fi din ce în ce mai uşor, pe măsură ce vei repeta aceste cuvinte.
— Voi avea grijă să exersez cât mai mult, spuse ea.
Zâmbea şi plângea în acelaşi timp.
Tony era conştient că inima îi creştea în piept, ca un balon din ce în ce mai mare, şi se simţea pe punctul de a exploda de fericire. În ciuda nopţii nedormite, se simţea plin de energie, perfect treaz şi extrem de conştient de femeia deosebită pe care o strângea în braţe, de căldura ei, de rotunjimile ei încântătoare, de moliciunea înşelătoare, de elasticitatea minţii şi cărnii ei, de parfumul ei vag, de parfumul natural şi tentant al părului şi al pielii ei curate.
— Acum, că ne‑am regăsit unul pe celălalt, totul va fi bine, spuse el.
— Nu înainte de a afla despre Bruno Frye. Sau cine o fi el. Sau ce‑o fi el. Nimic nu va fi bine până nu vom şti că este mort şi îngropat o dată pentru totdeauna.
— Dacă vom rămâne împreună, spuse Tony, vom trece cu bine peste toate încercările. Nu se va atinge de tine atâta timp cât îţi voi sta alături. Îţi făgăduiesc.
— Am încredere în tine. Şi... totuşi... mă înspăimântă.
— Nu‑ţi fie teamă.
— Nu mă pot stăpâni, zise ea. În plus, mi se pare mai normal să mă înspăimânte.
Tony se gândi la distrugerile de la parter, la ţăruşii ascuţiţi şi la săculeţii cu usturoi găsiţi în furgoneta lui Frye şi trase concluzia că Hilary avea dreptate. Era mai normal să‑i fie frică de Bruno Frye.
Un mort viu?
Ea se cutremură de un fior, pe care i‑l transmise şi lui Tony.

II
Morţii şi morţii vii

Bunătatea vorbeşte în şoaptă.
Răul urlă.
Proverb tibetan

Bunătatea vorbeşte în şoaptă.
Răul vorbeşte în şoaptă.
Proverb din Bali

5

Marţi dimineaţă oraşul Los Angeles fusese zguduit de un cutremur de intensitate medie pentru a doua oară în opt zile. Cutremurul atinsese 4,6 grade pe scara Richter, după cum se înregistrase la Cal Tech, şi durase douăzeci şi trei de secunde.
Nu se produseseră pagube mari şi majoritatea locuitorilor oraşului aminteau despre cutremur doar ca subiect de glume. Spuneau în glumă că arabii ar fi intrat în posesia unei părţi a ţării, acea parte care nu reuşise să‑şi plătească datoriile la petrol. În seara aceea la televiziune Johnny Carson avea să declare că Dolly Parton provocase seismul, dându‑se jos din pat prea brusc. Cu toate acestea, pentru persoanele mutate recent în oraş cele douăzeci şi trei de secunde nu fuseseră câtuşi de puţin amuzante şi nu le venea să creadă că vor ajunge vreodată să privească cu nepăsare pământul care li se mişca sub tălpi. Fireşte, peste un an aveau şi ei să facă glume despre alte cutremure.
Până la cutremurul cel mare.
Ceea ce‑i făcea pe californieni să glumească pe seama zguduiturilor şi a zgâlţâielilor mai mici era o spaimă nerostită, profund ascunsă în subconştient, în legătură cu acel uriaş cutremur care avea să pună capăt tuturor cutremurelor. Dacă te gândeai prea mult la posibilitatea unui cataclism, la pământul care ţi‑ar putea fugi de sub picioare, ajungeai să fii paralizat de spaimă. Viaţa trebuie să continue, oricare ar fi riscurile. În definitiv, cutremurul cel mare s‑ar putea produce abia după o sută de ani. Sau poate niciodată. Iernile din est, cu zăpadă abundentă şi temperaturi sub zero grade, făceau mai multe victime decât cutremurele din California. Viaţa în ţinutul bântuit de uragane al Floridei şi în câmpiile măturate de tornade din Vestul Mijlociu era deopotrivă de riscantă ca şi cea de pe falia San Andreas. Iar când fiecare naţiune a globului îşi procura sau încerca să‑şi procure armament nuclear, furia pământului părea mai puţin înfricoşătoare decât furia agresivă a oamenilor. Alungând ameninţarea cutremurului undeva în viitor, californienii reuşeau să atenueze sentimentul pericolului, găsind o sursă de umor în potenţialul dezastru şi pretinzând că viaţa pe pământul instabil nu‑i afecta în nici un fel.
Dar în acea zi de marţi, la fel ca în toate celelalte zile în care pământul se mişca simţitor, mai mulţi oameni decât de obicei aveau să depăşească viteza limită pe autostrăzi, grăbindu‑se la lucru sau la distracţii, mergând acasă sau la prieteni, la iubiţi, nici unul dintre ei nu era conştient că trăia într‑un ritm ceva mai rapid decât cu o zi în urmă. Un număr mai mare de bărbaţi cereau divorţ decât într‑o zi fără cutremure. Mai multe soţii îşi părăseau bărbaţii decât în ziua precedentă. Mai multe persoane hotărau să se căsătorească. Un număr mai mare de amatori de jocuri de noroc făceau planuri să‑şi petreacă sfârşitul de săptămână la Las Vegas. Prostituatele aveau clienţi noi. Şi, fără îndoială, exista o creştere substanţială a activităţii sexuale între soţi şi soţii, între îndrăgostiţi, între adolescenţi fără experienţă, aflaţi la primele tentative stângace. Nu existau dovezi incontestabile ale aspectului erotic al activităţii seismice. Dar în decursul anilor, la mai multe grădini zoologice, numeroşi sociologi şi psihologi behaviorişti observaseră că primatele — gorile, cimpanzei şi urangutani — se angajau într‑un număr anormal de mare de acuplări frenetice în orele de după un cutremur de intensitate mare sau mijlocie, şi era logic să se presupună că, cel puţin în materie de organe reproducătoare, omul nu se deosebea prea mult de rudele lui mai primitive.
Majoritatea californienilor nutreau convingerea orgolioasă că erau adaptaţi perfect la viaţa dintr‑un ţinut al cutremurelor, dar în moduri de care nu erau conştienţi, tensiunea psihologică îi modela şi‑i schimba continuu. Teama de catastrofa iminentă era ca o şoaptă omniprezentă care bântuia subconştientul, o şoaptă extrem de obsedantă, care modela comportamentul şi caracterul oamenilor mai mult decât îşi dădeau ei seama.
Fireşte, nu era decât o şoaptă între multe altele.
Pe Hilary n‑o surprinse reacţia poliţiei la povestea ei şi încercă să nu se lase impresionată.
La mai puţin de cinci minute după ce Tony anunţase poliţia de la locuinţa unui vecin şi la aproximativ treizeci şi cinci de minute înainte de cutremurul de dimineaţă, doi poliţişti în uniformă se prezentară la locuinţa lui Hilary într‑o maşină alb cu negru, clipind din girofar, fără sirenă. Cu politeţe şi superficialitate plictisită, tipică profesiei, îşi notară conştiincioşi versiunea lui Hilary asupra incidentului, identificară locul prin care intrusul pătrunsese în casă (tot o fereastră de la birou), întocmiră o listă generală a distrugerilor din salon şi din sufragerie şi adunară celelalte informaţii necesare pentru redactarea corectă a unui raport cu privire la infracţiune. Întrucât Hilary declarase că atacatorul purta mănuşi, cei doi poliţişti deciseră să nu se mai complice chemând specialişti care să caute amprente.
Îi surprinse insistenţa ei că bărbatul care o atacase era acelaşi pe care credea că‑l ucisese joia trecută. Interesul lor nu avea nimic de‑a face cu dorinţa de a determina dacă ea identificase în mod corect făptaşul, îşi formară o opinie de îndată ce auziră relatarea ei. În ceea ce‑i privea pe ei, era cu neputinţă ca atacatorul să fi fost Bruno Frye. Îi cerură să relateze atacul de mai multe ori şi o întrerupseră frecvent, pentru a‑i pune întrebări, dar nu voiau decât să‑şi dea seama dacă se înşela, dacă era isterică, dacă avea mintea tulburată sau dacă minţea. După un timp, traseră concluzia că era vag tulburată în urma şocului, confuzia datorându‑se asemănării dintre intrus şi Bruno Frye.
— Vom porni de la descrierea pe care ne‑aţi dat‑o, îi spuse unul din poliţişti.
— Totuşi, nu putem da un mort în urmărire generală, preciză celălalt. Nu mă îndoiesc că înţelegeţi.
— A fost Bruno Frye, declară cu încăpăţânare Hilary.
— Ei bine, aşa nu putem continua, domnişoară Thomas.
Deşi Tony îi susţinu relatarea cum se pricepu mai bine, având în vedere că nu‑l văzuse pe atacator, argumentele şi poziţia lui în cadrul poliţiei din Los Angeles nu‑i impresiona prea mult, sau chiar deloc, pe poliţiştii în uniformă. Cei doi ascultară politicoşi, încuviinţând din cap tot timpul, dar rămaseră la părerea lor.
La douăzeci de minute după cutremurul de dimineaţă Tony şi Hilary rămaseră în pragul uşii de la intrare, urmărind din ochi limuzina negru cu alb a poliţiei, care ieşea de pe alee.
— Şi acum? întrebă ea dezamăgită.
— Şi acum, îţi vei termina de făcut valiza, apoi vom merge la mine acasă. După aceea voi suna la birou şi voi sta de vorbă cu Harry Lubbock.
— Despre cine e vorba?
— Despre şeful meu. Căpitanul Lubbock. Mă cunoaşte foarte bine şi ne respectăm unul pe celălalt. Harry ştie că nu mă lansez pe o pistă dacă nu am motive temeinice. Am să‑i cer să‑l mai cerceteze o dată pe Bruno Frye, să caute să obţină mai multe date despre el. La rândul lui, Harry îl poate constrânge pe şeriful Laurenski mai mult decât a făcut‑o până acum. Nu‑ţi face griji. Într‑un fel sau altul, voi iniţia o cercetare.
Cu toate acestea, trei sferturi de oră mai târziu, în bucătăria lui Tony, când acesta sună la birou, nu reuşi să obţină de la Harry Lubbock ceea ce dorea. Căpitanul îl ascultă până la capăt şi spuse că nu se îndoia că Hilary era convinsă că‑l văzuse pe Bruno Frye, dar că el nu vedea nici un motiv pentru care să deschidă o investigare a lui Frye în legătură cu o infracţiune comisă la câteva zile după decesul respectivului. Nu era dispus să accepte nici şansa de unu la un milion ca legistul să se fi înşelat şi ca Frye să fi supravieţuit unei hemoragii masive, unei autopsii şi unei congelări în morgă. Harry se arătă înţelegător, blând, extrem de răbdător, dar era limpede că nu socotea datele oferite de Hilary ca fiind demne de încredere, închipuindu‑şi că percepţia ei era deformată de spaimă şi isterie.
Tony se aşeză lângă ea pe unul dintre cele trei scaune de bar şi‑i povesti ce spusese Lubbock.
— Isterie! exclamă Hilary. Doamne, m‑am săturat de acest cuvânt! Toată lumea crede că mi‑am ieşit din minţi de spaimă. Toţi sunt perfect convinşi că am ajuns o epavă care nu mai ştie ce vorbeşte. Ei bine, dintre toate femeile pe care le cunosc, sunt ultima care şi‑ar pierde capul într‑o asemenea situaţie.
— Sunt de acord cu tine, spuse Tony. Eu n‑am făcut decât să‑ţi spun cum vede lucrurile Harry.
— La dracu'!
— Întocmai.
— Dar sprijinul tău nu înseamnă nimic?
Tony schiţă o grimasă.
— Harry crede că nici eu nu sunt perfect lucid, după cele întâmplate cu Frank.
— Cu alte cuvinte, eşti şi tu isteric.
— Doar zguduit. Oarecum tulburat.
— Chiar aşa a spus?
— Da.
— Poate că meritai, zise Hilary, amintindu‑şi cum Tony descrisese starea ei în exact aceleaşi cuvinte, după ce auzise, pentru prima oară, povestea despre mortul revenit la viaţă.
— Poate că meritam.
— Ce‑a spus Lubbock când i‑ai pomenit despre ameninţări: ţăruşul bătut în inimă, gura umplută cu usturoi şi toate celelalte?
— A fost de acord că‑i vorba de o uluitoare coincidenţă.
— Numai atât? O simplă coincidenţă?
— Deocamdată, asta‑i părerea lui, răspunse Tony.
— La dracu'!
— Nu mi‑a spus de la obraz, dar sunt convins că‑şi închipuie că săptămâna trecută ţi‑am destăinuit ce s‑a găsit în furgoneta lui Frye.
— Dar tu nu mi‑ai spus nimic.
— Ştii bine că nu, la fel cum ştiu şi eu. Dar presupun că toţi ceilalţi vor crede altceva.
— Parcă spuneai că eşti în relaţii bune cu Lubbock şi că vă respectaţi reciproc.
— Adevărat, încuviinţă Tony. Dar, după cum ţi‑am spus, Harry crede că nici eu nu sunt în apele mele. După părerea lui, îmi voi reveni în câteva zile, o săptămână, când voi depăşi şocul provocat de moartea colegului meu. Îşi închipuie că atunci voi renunţa să‑ţi mai susţin versiunea. Eu sunt convins că nu voi renunţa, fiindcă ştiu că nu aveai cunoştinţă de cărţile oculte şi de celelalte obiecte din furgoneta lui Frye. Totodată, am o foarte mare bănuială că, într‑un fel sau altul, Frye s‑a întors. Dumnezeu ştie cum. Dar, pentru a‑l convinge pe Harry, am nevoie de ceva mai mult decât de o simplă bănuială, aşa că nu‑l pot învinovăţi că se arată sceptic.
— Şi până atunci?
— Până atunci cazul nu prezintă interes pentru secţia de criminalistică. Nu e de competenţa noastră. Va fi investigat ca oricare alt caz de intrare prin efracţie şi tentativă de atac cu unul sau mai mulţi autori necunoscuţi.
Hilary se încruntă.
— Ceea ce înseamnă că nu se va face mare lucru.
— Din păcate, mă tem că aşa stau lucrurile. Poliţia nu poate face mai nimic în cazul unei astfel de reclamaţii. Astfel de cazuri se rezolvă de obicei — dacă se rezolvă — după mult timp, dacă individul este prins asupra faptei, adică spărgând altă locuinţă sau atacând altă femeie, şi dacă mărturiseşte şi alte infracţiuni, reprezentând cazuri nerezolvate până în acel moment.
Hilary se ridică de pe scaun şi începu să se plimbe prin mica bucătărie.
— Aici se întâmplă ceva straniu şi înfricoşător. Nu pot aştepta o săptămână, până îl vei convinge tu pe Lubbock. Frye m‑a ameninţat că se va întoarce. Va încerca în continuare să mă ucidă, până când unul din noi va fi mort. Definitiv şi irevocabil. Şi‑ar putea face apariţia oriunde şi oricând.
— Nu vei fi în pericol dacă vei rămâne aici până când vom rezolva misterul, spuse Tony. Sau, cel puţin, până vom obţine o dovadă care să‑l convingă pe Harry Lubbock. Aici vei fi în siguranţă. Frye — dacă despre el e vorba — nu va şti unde să te găsească.
— De unde eşti atât de sigur? întrebă ea.
— Doar nu‑i atotştiutor.
— Nu?
Tony se încruntă.
— Ia stai puţin. Doar nu vrei să spui că are puteri supranaturale sau vedere interioară, sau mai ştiu eu ce.
— N‑am să afirm aşa ceva, dar nici nu elimin posibilitatea, răspunse Hilary. Uite ce e, o dată ce ai acceptat posibilitatea ca, într‑un fel sau altul, Frye să fie încă în viaţă, cum poţi să elimini orice altă eventualitate? Aş putea să încep să cred chiar în spiriduşi, în pitici şi în Moş Crăciun. Însă ceea ce voiam să spun este că, poate, pur şi simplu, ne‑a urmărit până aici.
Tony ridică din sprâncene.
— Să ne urmărească de la tine de acasă?
— Este o posibilitate.
— Nu. Nu este.
— Eşti absolut convins?
— Când am sosit eu la tine acasă, el a fugit.
Ea se opri în loc şi rămase în mijlocul bucătăriei, înconjurându‑şi trupul cu braţele.
— Poate a rămas undeva prin apropiere, la pândă, aşteptând să vadă ce vom face şi unde ne vom duce.
— Foarte puţin probabil. Chiar dacă ar fi rămas pe aproape după venirea mea, nu mă îndoiesc că a şters‑o când a văzut venind maşina de poliţie.
— Nu poţi merge pe această presupunere, îl contrazise Hilary. În cazul cel mai fericit, avem de a face cu un nebun. În cel mai rău caz, ne confruntăm cu necunoscutul, cu ceva care depăşeşte atât de mult puterea noastră de înţelegere, încât pericolul e greu de imaginat. Oricare ar fi situaţia, nu te poţi aştepta ca Frye să gândească şi să se comporte ca un om normal. Orice ar fi el, cu siguranţă că nu‑i un om ca toţi ceilalţi.
Tony o privi fix un moment, apoi îşi trecu palma peste faţă cu un gest obosit.
— Ai dreptate.
— Deci, eşti chiar atât de sigur că n‑am fost urmăriţi până aici?
— Păi... n‑am verificat, mărturisi Tony. Nu mi‑a dat prin gând.
— Nici mie. Până în clipa aceasta. Deci, din câte ne putem da seama, în momentul de faţă ar putea fi afară, supraveghind apartamentul.
Gândul îl tulbură pe Tony. Se ridică în picioare.
— Ar trebui să fie al dracului de îndrăzneţ ca să se aventureze până aici.
— Dar este îndrăzneţ!
Tony încuviinţă din cap.
— Da. Ai dreptate şi de astă dată.
Rămase o clipă pe loc, căzând pe gânduri, apoi ieşi din bucătărie.
Ea îl urmă.
— Unde te duci?
El străbătu salonul, îndreptându‑se spre ieşire.
— Rămâi aici. Mă duc să arunc o privire prin împrejurimi.
— Nici vorbă, protestă categoric Hilary. Merg cu tine.
El se opri cu mâna pe clanţă.
— Dacă Frye e afară, cu ochii pe noi, vei fi mult mai în siguranţă rămânând aici.
— Dar dacă eu te aştept pe tine... şi se întoarce altcineva?
— E ziua în amiaza mare, o linişti Tony. Nu mi se va întâmpla nimic rău.
— Violenţa nu ţine numai de întuneric, îl preveni Hilary. Oamenii sunt ucişi ziua în amiaza mare la tot pasul. Eşti poliţist. Ştii asta foarte bine.
— Am la mine revolverul. Îmi pot purta singur de grijă.
Hilary clătină din cap, neclintită în hotărârea ei.
— Nu stau aici, rozându‑mi unghiile. Să mergem.
Afară se opriră lângă balustrada terasei şi priviră în jos, la vehiculele din parcarea complexului de apartamente. La ora aceea în parcare nu erau prea multe maşini. Cei mai mulţi locatari plecaseră la serviciu cu peste o oră în urmă. În afară de jeepul albastru al lui Tony mai erau şapte maşini. Lumina strălucitoare a soarelui se răsfrângea pe crom, preschimbând o parte din geamuri în oglinzi.
— Cred că toate îmi sunt cunoscute, spuse Tony. Aparţin vecinilor.
— Eşti absolut convins?
— Nu chiar.
— Vezi pe careva în vreo maşină?
El îşi încordă privirea.
— Nu‑mi dau seama. Bate soarele în geamuri.
— Să mergem să ne uităm mai de aproape, îl îndemnă ea.
Jos, în parcare, văzură că în maşini nu era nimeni. Prin preajmă nu se zărea nici o figură necunoscută.
— Bineînţeles, spuse Tony, oricât de îndrăzneţ ar fi, e puţin probabil să ne pândească chiar din pragul casei. Şi cum nu există decât un singur drum de acces spre şi dinspre complexul de apartamente, ne‑ar putea urmări de la distanţă.
Ieşiră dintre zidurile complexului şi porniră pe alee. Se uitară spre nord, apoi spre sud, pe toată lungimea străzii umbrite de copaci. Era un cartier de blocuri, case şi vile împrejmuite de grădini, aproape toate lipsite de spaţii de parcare, prin urmare, chiar şi la acea oră de dimineaţă, într‑o zi de lucru, multe maşini se găseau parcate de‑a lungul ambelor borduri.
— Vrei să le verifici? întrebă Hilary.
— E pierdere de timp. Dacă are binoclu, poate supraveghea aleea de la o depărtare de patru cvartale. Ar trebui să mergem cale de patru cvartale în toate direcţiile, dar chiar şi atunci, ar putea demara şi pleca înainte de venirea noastră.
— Dar, dacă pleacă, îl putem vedea. Bineînţeles că nu‑l vom putea opri, însă, cel puţin, vom şti precis că ne‑a urmărit. Şi vom şti ce maşină conduce.
— Nu şi dacă e la distanţă de trei cvartale, o contrazise Tony. N‑am fi suficient de aproape ca să fim siguri că e el. În plus, ar putea, pur şi simplu, să coboare din maşină şi să pornească pe jos, ca apoi să revină după plecarea noastră.
Lui Hilary aerul îi părea sufocant, era chinuitor să‑l tragă adânc în piept. Ziua promitea să fie caniculară, mai ales pentru un sfârşit de septembrie, totodată, avea să fie o zi umedă, îndeosebi în Los Angeles, unde aerul era aproape întotdeauna uscat. Cerul era adânc şi senin, de un albastru intens. Deja din pavaj se ridicau aburi de căldură, ca nişte şerpi încolăciţi. Adierea molcomă aducea râsete ascuţite şi melodioase, copiii se jucau în piscina de peste drum.
Într‑o astfel de zi era greu să‑ţi păstrezi credinţa în morţi reveniţi printre cei vii.
Hilary oftă şi spuse:
— Deci, cum aflăm dacă‑i pe aproape şi dacă ne pândeşte?
— Nu avem cum să fim siguri.
— Mă temeam că asta ai să spui.
Hilary privi în lungul străzii, pe care se amestecau lumini şi umbre. Spaimă ascunsă în lumina soarelui. Teroare pândind din spatele frumoşilor palmieri, a zidurilor strălucitoare de stuc şi a acoperişurilor cu ţiglă spaniolă.
— Paranoia Avenue, spuse ea.
— Paranoia City până se termină asta.
Se întoarseră de la stradă şi traversară parcarea pietruită din faţa complexului de apartamente.
— Şi acum ce facem? întrebă ea.
— Cred că amândoi avem nevoie de puţină odihnă.
Hilary nu se simţise niciodată atât de istovită. Ochii o usturau de nesomn şi aproape că nu suporta lumina puternică a soarelui. Îşi simţea gura năclăită şi avea pe limbă un gust ca de rumeguş, pe dinţi i se aşternuse o peliculă neplăcută de tartru şi‑şi simţea limba încărcată. O dureau toate oasele, muşchii şi tendoanele, din cap până în picioare, iar faptul că‑şi dădea seama că această stare se datora cel puţin pe jumătate tensiunii psihice mai curând decât epuizării fizice nu ajuta la mare lucru.
— Ştiu că avem nevoie de odihnă, încuviinţă ea. Dar tu chiar crezi că ai să poţi dormi?
— Înţeleg ce vrei să spui. Sunt frânt de oboseală, dar gândurile nu‑mi dau pace. Nu‑mi va fi uşor să adorm.
— Aş vrea să pun expertului legist o întrebare, două, spuse Hilary. Sau cui a făcut autopsia. Poate că, după ce voi avea unele răspunsuri, voi reuşi să aţipesc puţin.
— OK, se învoi Tony. Să încuiem apartamentul şi să plecăm la morgă chiar acum.
Câteva minute mai târziu, plecară de la locuinţa lui Tony în jeepul cel albastru, verificând dacă nu cumva erau urmăriţi, dar nu venea nimeni pe urmele lor. Bineînţeles, aceasta nu însemna că Frye nu se găsea într‑una dintre maşinile parcate de‑a lungul străzii străjuite de copaci. Dacă mai devreme îi urmărise de la casa lui Hilary, nu avea de ce să mai pornească după ei, fiindcă deja aflase unde se ascundeau.
— Dacă intră în casă în absenţa noastră? întrebă Hilary. Dacă se ascunde în apartament, aşteptând să ne întoarcem?
— Am două încuietori la uşă, îi explică Tony. Una din ele e cea mai sigură din câte există în comerţ. Va trebui să spargă uşa cu toporul. Singura cale ar fi să spargă o fereastră de la balcon. Iar dacă ne aşteaptă înăuntru, vom şti cu mult înainte să punem piciorul în casă.
— Dar dacă găseşte altă cale de acces?
— Nu există altă cale, insistă Tony. Ca să pătrundă pe una dintre celelalte ferestre, ar trebui să urce până la etajul al doilea pe un zid neted ca în palmă şi să se caţere în văzul tuturor. Cu siguranţă că cineva l‑ar observa. Nu te frământa. Locuinţa mea e un adăpost sigur.
— Poate e în stare să treacă prin uşă. Înţelegi? insistă ea pe un ton nu prea convins. Ca o fantomă. Sau, poate, e în stare să se transforme în abur şi să treacă prin gaura cheii.
— Doar nu crezi în astfel de prostii, exclamă Tony.
Ea încuviinţă din cap.
— Ai dreptate.
— Nu are nici un fel de putere supranaturală. Azi‑noapte a fost nevoit să spargă un geam ca să pătrundă în locuinţa ta.
Porniră spre centru, prin circulaţia intensă de la acea oră. Epuizarea fizică afecta raţiunea de regulă puternică a lui Hilary, care o ferea de boala primejdioasă a neîncrederii în sine, lăsând‑o astfel neobişnuit de vulnerabilă. Pentru prima oară de când dăduse cu ochii de Frye ieşind din sufragerie, începu să se întrebe dacă într‑adevăr văzuse ceea ce‑şi închipuia că văzuse.
— Oare nu sunt în toate minţile? îl întrebă ea pe Tony.
El îi aruncă o privire, apoi îşi concentră din nou atenţia la trafic.
— Ba eşti. Eşti în toate minţile. Ai văzut ceva. Doar nu ţi‑ai distrus singură casa. Nu ţi‑ai imaginat, pur şi simplu, că intrusul semăna cu Bruno Frye. Recunosc că, la început, aşa am crezut şi eu. Acum însă ştiu că nu ai mintea tulburată.
— Bine, dar... un mort care umblă? Nu‑i mai mult decât se poate accepta?
— E la fel de dificil de acceptat ca şi cealaltă teorie: doi psihopaţi distincţi, amândoi suferind de aceleaşi năluciri, amândoi obsedaţi de o teamă exagerată de vampiri, şi care te atacă în decursul aceleiaşi săptămâni. De fapt, cred că‑i oarecum mai uşor de crezut că, într‑un fel sau altul, Frye trăieşte.
— Poate te‑ai molipsit şi tu de la mine.
— De ce anume să mă molipsesc?
— De ţicneală.
El zâmbi.
— Ţicneala nu‑i ca o răceală oarecare. Nu te poţi molipsi prin tuse... sau printr‑un sărut
— N‑ai auzit de "psihoză în masă"?
Tony frână la semafor şi spuse:
— "Psihoză în masă"? Nu‑i cumva un program de bunăstare socială pentru nebunii privaţi de drepturi şi care nu‑şi pot permite o ţicneală proprie?
— Îţi arde de glume tocmai acum?
— Mai ales acum!
— Dar de isterie în masă ai auzit?
— Nu se numără printre distracţiile mele preferate.
— Vreau să spun că, poate, avem de a face cu aşa ceva.
— Nu. Imposibil, spuse el. Nu suntem decât doi. Nu‑i suficient ca să ne putem numi mase.
Ea zâmbi.
— Doamne, ce fericită sunt că eşti aici. Ar fi cumplit să lupt de una singură.
— De acum încolo nu vei mai fi niciodată singură.
Ea îi puse o mână pe umăr.
La unsprezece şi un sfert ajunseră la morgă.ân biroul medicului legist, Hilary şi Tony aflară de la secretară că şeful secţiei de medicină legală nu efectuase autopsia pe cadavrul lui Bruno Frye. În zilele de joi şi vineri ale săptămânii precedente şeful secţiei plecase la San Francisco, la o conferinţă. Autopsia fusese lăsată în seama asistentului, care făcea parte din echipa şefului.
Vestea îi dădu lui Hilary speranţa că, poate, exista o soluţie simplă la întoarcerea din mormânt a lui Bruno Frye. Poate că asistentul căruia îi fusese încredinţată autopsia nu‑şi făcuse datoria, poate era un om comod care, o dată scăpat de sub supravegherea permanentă a şefului, sărise peste autopsia propriu‑zisă şi întocmise un raport fictiv.
Speranţa i se spulberă când îl întâlni pe Ira Goldfield, tânărul medic care răspunsese de autopsie. Abia trecut de treizeci de ani, doctorul Goldfield era un bărbat frumos, cu ochi albaştri şi pătrunzători, cu păr bogat şi cârlionţat. Medicul se arătă prietenos, energic, isteţ, vădit interesat de munca lui şi mult prea devotat meseriei ca să nu facă o treabă perfectă.
Goldfield îi conduse într‑o mică sală de şedinţe ce mirosea a dezinfectant cu parfum de brad şi a fum de ţigară. Se aşezară la o masă dreptunghiulară, pe care se găseau vreo şase cărţi medicale, pagini de rapoarte de laborator şi foi trase la imprimantă.
— Cum să nu! confirmă Goldfield. Îmi amintesc de el. Bruno Graham... ba nu... Gunther. Bruno Gunther Frye. Două răni prin înjunghiere, una din ele superficială, cealaltă foarte profundă şi fatală. Muşchi abdominali cum rar mi‑a fost dat să văd în viaţa mea. Clipi spre Hilary şi spuse: Oh, da... Sunteţi femeia care... l‑a înjunghiat.
— În legitimă apărare, interveni Tony.
— Nu m‑am îndoit nici o clipă, îl linişti doctorul Goldfield. După opinia mea de specialist, ar fi fost puţin probabil ca domnişoara Thomas să învingă într‑un atac împotriva acestui om. Era un uriaş. Ar fi dat‑o deoparte ca pe un copil. Goldfield se uită din nou la Hilary. Din câte scrie în raportul poliţiei şi în relatările din presă, Frye v‑a atacat fără să ştie că aveaţi în mână un cuţit.
— Adevărat. Credea că nu sunt înarmată.
Goldfield încuviinţă din cap.
— Mi‑am închipuit. Dată fiind diferenţa de înălţime şi de forţă, era singura posibilitate de a‑i veni de hac, fără să vi se întâmple nimic grav. Vreau să spun că omul acela avea bicepşi, tricepşi şi antebraţe ieşite din comun. Cu zece sau cincisprezece ani în urmă ar fi putut participa cu succes la concursuri de culturism. Mare noroc aţi avut, domnişoară Thomas. Dacă nu l‑aţi fi luat prin surprindere, v‑ar fi putut frânge în două. La propriu. Şi încă fără prea mare efort. Clătină din cap, încă impresionat de trupul lui Frye. Ce doreaţi să mă întrebaţi în legătură cu el?
Tony aruncă o privire către Hilary, care ridică din umeri.
— Acum, că suntem aici, pare un lucru fără sens.
Goldfield se uită de la unul la celălalt cu un zâmbet curios, vag şi încurajator pe chipul său frumos.
Tony îşi drese glasul.
— Sunt de acord cu Hilary. Pare de prisos, acum că v‑am cunoscut.
— Aţi intrat cu un aer atât de sumbru şi misterios, spuse binevoitor Goldfield. Mi‑aţi stârnit curiozitatea. Nu mă puteţi lăsa astfel.
— Ei bine, se hotărî Tony, am venit ca să aflăm dacă, de fapt, autopsia a fost efectuată.
Goldfield nu înţelese.
— Dar ştiaţi dinainte de a mă întreba pe mine. Agnes, secretara şefului de secţie, trebuie să vă fi informat...
— Voiam să auzim acest lucru chiar din gura dumneavoastră, spuse Hilary.
— Tot nu înţeleg.
— Ştiam că a fost redactat un raport de autopsie, explică Tony. Dar nu ştiam precis dacă a fost efectuată şi autopsia pro‑priu‑zisă.
— Acum însă, după ce v‑am cunoscut, se grăbi să adauge Hilary, nu mai avem nici o îndoială.
Goldfield îşi lăsă capul într‑o parte.
— Adică... v‑aţi închipuit că am înaintat un raport fictiv, fără să mă mai obosesc să deschid cadavrul?
Nu părea jignit, ci doar uimit.
— Am sperat să existe această şansă, recunoscu Tony. Dar era greu de crezut.
— Nu în această secţie, spuse Goldfield. Şeful e un bătrân al dracului de sever. Ne obligă să ne facem datoria. Dacă vreunul dintre noi nu şi‑ar face treaba, ne‑ar jupui de vii.
Din tonul afectuos al lui Goldfield se vedea limpede că îl admira mult pe medicul legist.
— Prin urmare, nu aveţi nici o îndoială că Bruno Frye era... mort? întrebă Hilary.
Goldfield o privi cu gura căscată, de parcă tocmai i se ceruse să stea în cap şi să recite o poezie.
— Mort? Cum aşa, bineînţeles că era mort!
— Aţi efectuat autopsia completă? întrebă Tony.
— Da. L‑am tăiat... Goldfield se opri brusc, se gândi o clipă, două, apoi continuă: Nu. N‑a fost o autopsie completă, în sensul la care probabil vă referiţi. Nu o disecţie a fiecărei părţi a corpului, ca la lecţiile de anatomie. Ziua aceea a fost extrem de plină. Au fost aduse multe cadavre. Şi nu aveam prea mulţi oameni disponibili. Oricum, n‑a fost nevoie să‑l deschid complet pe Frye. Rana din abdomen era fatală. N‑avea rost să‑i deschid toracele şi să mă uit la inimă. N‑aş fi aflat nimic nou dacă i‑aş fi cântărit organele interne şi dacă i‑aş fi scormonit în craniu. Am făcut o examinare exterioară foarte amănunţită, apoi am deschis şi mai mult cele două răni, ca să stabilesc amploarea distrugerii şi să mă asigur că cel puţin una din ele fusese cauzatoare de moarte. Dacă n‑ar fi fost înjunghiat în casa dumneavoastră, în timp ce vă ataca... dacă împrejurările morţii lui ar fi fost mai puţin clare, poate aş fi făcut mai multe investigaţii. Dar era limpede că, în cazul în speţă, nu avea să fie formulată acuzaţia de crimă. În plus, sunt absolut convins că rana abdominală a fost cauza morţii.
— E cu putinţă ca omul să se fi aflat doar într‑o comă profundă când l‑aţi examinat? întrebă Hilary.
— Comă? Dumnezeule, nu! Oh, Iisuse, nu! Goldfield se ridică şi începu să se plimbe cu paşi mari prin încăpere. I s‑a verificat pulsul, respiraţia, reflexele pupilare, chiar şi undele cerebrale. Omul era, fără doar şi poate, mort, domnişoară Thomas. Se întoarse lângă masă şi se uită în jos, către cei doi. Mort de‑a binelea. Când l‑am văzut, nu mai avea sânge în el nici cât să se menţină la limita dintre viaţă şi moarte. Cadavrul prezenta lividitate accentuată, ceea ce însemna că sângele rămas în ţesuturi se oprise în punctele cele mai coborâte ale corpului: în cazul nostru, cele mai coborâte pentru poziţia în care se afla când a murit. În acele puncte ţesuturile erau cumva mai moi şi purpurii. Nu poate fi vorba de greşeală şi nici de omisiune.
Tony îşi împinse scaunul şi se ridică.
— Îmi cer scuze că v‑am făcut să pierdeţi timpul inutil, domnule doctor Goldfield.
— Iar eu îmi cer iertare că v‑am bănuit de superficialitate, adăugă Hilary, ridicându‑se şi ea.
— O clipă, îi opri Goldfield. Nu mă puteţi lăsa aşa, în ceaţă. Ce s‑a întâmplat, de fapt?
Hilary se uită la Tony. Acesta părea la fel de puţin dornic să aducă vorba despre morţi vii în prezenţa unui doctor.
— Haideţi, îi îndemnă Goldfield. Amândoi păreţi oameni cu judecată. Probabil aţi avut motive întemeiate ca să veniţi aici.
— Noaptea trecută un alt bărbat a intrat în apartamentul lui Hilary şi a încercat s‑o ucidă. Omul semăna izbitor cu Bruno Frye.
— Vorbiţi serios? întrebă Goldfield.
— Da, încuviinţă Hilary. Cât se poate de serios.
— Şi v‑aţi închipuit...?
— Da.
— Doamne, trebuie să fi fost un şoc teribil să daţi cu ochii de el şi să vă imaginaţi că s‑a sculat din mormânt! exclamă Goldfield. Tot ce vă pot spune este că asemănarea trebuie să fi fost absolut întâmplătoare. Fiindcă Frye e mort. Cum nu se poate mai mort.
Îi mulţumiră doctorului Goldfield pentru timpul şi înţelegerea acordată, iar el îi însoţi până în holul de la recepţie.
Se opriră la birou şi o întrebară pe Agnes, secretara, numele casei de pompe funebre care ridicase cadavrul lui Frye.
Ea căută în registre şi răspunse:
— Casa de Pompe Funebre Angels' Hill.
Hilary îşi notă adresa.
— Doar nu credeţi şi acum..., începu să spună Goldfield.
— Nu, răspunse Tony. Pe de altă parte, trebuie să cercetăm fiecare fir. Cel puţin, aşa am învăţat la Academia de Poliţie.
Încruntat, cu o privire întunecată, Goldfield îi urmări din ochi până când ieşiră.

La Casa de Pompe Funebre Angels' Hill, Hilary rămase să aştepte în jeep, iar Tony intră ca să discute cu antreprenorul care se ocupase de cadavrul lui Bruno Frye. Amândoi căzuseră de acord că Tony va obţine mai uşor informaţiile dacă se ducea singur şi dacă folosea legitimaţia de poliţist.
Angels' Hill era o antrepriză prosperă, cu o mulţime de maşini funerare, cu douăsprezece capele spaţioase şi o echipă numeroasă de tehnicieni şi antreprenori. Chiar şi în biroul administrativ lumina era indirectă şi liniştitoare, culorile sobre, şi totuşi bogate, iar podeaua acoperită în întregime cu un covor de pluş. Decorul era menit să sugereze o înţelegere discretă a misterului morţii, pentru Tony, însă, era o dovadă clară şi incontestabilă a profitabilităţii meseriei de antreprenor.
Recepţionera era o blondă drăguţă, îmbrăcată cu o fustă cenuşie şi o bluză maro. Avea un glas blând, melodios, aproape şoptit, dar fără urmă de sugestie sau invitaţie erotică. Era o voce îndelung exersată ca să exprime consolare, mângâiere, respect şi înţelegere discretă şi neprefăcută. Tony se întrebă dacă fata folosea acelaşi glas detaşat şi funebru când îşi încuraja iubitul în pat şi gândul îl făcu să se înfioare.
Fata găsi dosarul Bruno Frye şi numele tehnicianului care se ocupase de cadavru.
— Sam Hardesty. Cred că în momentul de faţă se află într‑o sală de lucru. Am primit de curând câteva persoane, adăugă ea, de parcă ar fi lucrat într‑un spital, nu într‑o casă de pompe funebre. Am să întreb dacă vă poate acorda câteva minute. Nu ştiu în ce stadiu de lucru se găseşte. Dacă poate lipsi puţin, va veni în salonul angajaţilor.
Îl conduse pe Tony în salon şi‑l rugă să aştepte. Încăperea era mică, dar agreabilă. Lângă perete se vedeau scaune confortabile. Existau scrumiere şi tot felul de reviste. Un filtru de cafea. Un aparat de băuturi răcoritoare. Un avizier cu anunţuri despre ligi de popice, vânzări de garaje şi pariuri automobilistice.
Tony tocmai răsfoia un exemplar de patru pagini reprodus la mimeograf al Ştirilor pentru angajaţii de la Angels' Hill, când îşi făcu apariţia Sam Hardesty, venind dintr‑una din sălile de lucru. Aducea descurajant de mult cu un mecanic auto. Purta o salopetă albă şi boţită, cu fermoar în faţă, în buzunarul de la piept se vedeau câteva mici instrumente (despre a căror întrebuinţare Tony nu ţinea neapărat să ştie). Era tânăr, spre treizeci de ani, cu păr lung, şaten şi trăsături bine conturate.
— Domnul locotenent Clemenza?
— Da.
Hardesty îi întinse mâna şi Tony i‑o strânse cu oarecare reţinere, întrebându‑se ce anume atinsese tânărul cu câteva momente în urmă.
— Suzy mi‑a spus că doriţi să discutaţi cu mine în legătură cu unul dintre dosare.
Hardesty se pregătise cu acelaşi profesor de vorbire ca şi Suzy, recepţionera cea blondă.
— Înţeleg că dumneata te‑ai ocupat de pregătirea cadavrului lui Bruno Frye înainte de a fi trimis la Santa Rosa joia trecută, spuse Tony.
— Întocmai. Am colaborat cu o casă de pompe funebre din Santa Helena.
— Îmi poţi spune cu exactitate ce anume ai făcut cu cadavrul după ce a fost adus de la morgă?
Hardesty îl privi ciudat.
— Păi, am adus mortul aici şi l‑am tratat.
— Nu v‑aţi oprit nicăieri de la morgă până aici?
— Nu.
— Din momentul în care aţi preluat cadavrul şi până când l‑aţi încredinţat celeilalte echipe la aeroport, a existat vreo clipă când a rămas singur?
— Singur? Poate o clipă, două. Am lucrat în grabă, fiindcă trebuia să‑l urcăm la bordul cursei de vineri după‑amiază. Îmi puteţi spune şi mie despre ce e vorba? Ce anume vreţi să ştiţi?
— Nici eu nu‑mi dau seama, răspunse Tony. Dar, poate, dacă pun suficiente întrebări, voi ajunge să aflu. L‑aţi îmbălsămat?
— Bineînţeles, răspunse Hardesty. Eram obligaţi, fiindcă urma să fie dus cu un mijloc de transport public. Legea ne cere să extirpăm organele interne şi să îmbălsămăm cadavrul înainte de a fi urcat într‑un mijloc de transport în comun.
— Să le extirpaţi? întrebă Tony.
— Mă tem că nu‑i tocmai plăcut, răspunse Hardesty. Dar intestinele, stomacul şi alte organe reprezintă pentru noi o mare problemă. Cum sunt pline de produse aflate în putrefacţie, aceste părţi ale corpului omenesc tind să se degradeze mult mai rapid decât alte ţesuturi. Pentru a preveni mirosul neplăcut şi acumularea dezagreabilă de gaze la expunerea cadavrului, precum şi pentru păstrarea cât mai bună a cadavrului chiar şi după înmormântare, e necesar să îndepărtăm cât mai multe dintre aceste organe. Folosim un fel de instrument telescopic, cu un cârlig în capăt. Inserăm instrumentul în anus şi...
Tony simţi că obrazul i se goleşte de sânge şi ridică repede mâna, ca să‑l oprească pe Hardesty.
— Mulţumesc. Cred că e tot ce trebuia să aud. Îmi imaginez restul.
— V‑am prevenit că nu‑i tocmai plăcut.
— Nu tocmai, încuviinţă Tony. Avea un nod în gât. Tuşi în palma făcută căuş. Nodul refuza să dispară. Probabil că nu avea să dispară până când nu va pleca din locul acela. Ei bine, i se adresă el lui Hardesty, cred că mi‑ai spus tot ce trebuia să ştiu.
Încruntându‑se gânditor, Hardesty spuse:
— Nu ştiu ce anume căutaţi, dar a existat ceva neobişnuit legat de cazul Frye.
— Ce anume?
— S‑a întâmplat la două zile după ce am expediat cadavrul la Santa Rosa, spuse Hardesty. Era duminică după‑amiază. Un tip a telefonat şi a vrut să stea de vorbă cu tehnicianul care se ocupase de Bruno Frye. Eram aici, fiindcă zilele mele libere sunt miercurea şi joia, aşa că am venit la telefon. Tipul era foarte furios. M‑a acuzat că am lucrat în grabă şi de mântuială. Nu era adevărat. Mi‑am dat toată silinţa, având în vedere împrejurările. Dar mortul zăcuse sub arşiţa soarelui câteva ore, după care fusese congelat. Mai erau şi rănile de cuţit şi inciziile legistului. Daţi‑mi voie să vă spun, domnule Clemenza, că atunci când l‑am primit, ţesuturile nu erau într‑o stare prea bună. Vreau să spun că nu‑l puteam face să arate ca şi cum ar mai fi fost în viaţă. În plus, nu eu m‑am ocupat de partea cosmetică. Această sarcină i‑a revenit antreprenorului de la St. Helena. Am încercat să‑i spun tipului că nu era vina mea, dar nu m‑a lăsat să scot un cuvânt.
— Şi‑a spus numele? întrebă Tony.
— Nu. Dar se înfuria din ce în ce mai mult. Ţipa la mine şi plângea, aiurând ca un nebun. Suferea cu adevărat. Am crezut că e vreo rudă a răposatului, cineva aproape înnebunit de durere. De aceea m‑am arătat atât de răbdător. Apoi a devenit de‑a dreptul isteric şi mi‑a declarat că el era Bruno Frye.
— Cum?
— Exact cum aţi auzit. A spus că el era Bruno Frye şi că într‑o bună zi ar putea bate drumul până aici să mă sfâşie pentru ce‑i făcusem.
— Ce a mai spus?
— Atât. Când a început cu asemenea tâmpenii, mi‑am dat seama că aveam de a face cu un ţicnit şi i‑am închis telefonul.
Tony se simţea de parcă tocmai i se făcuse o transfuzie cu apă îngheţată, îi era cumplit de frig, atât pe dinafară, cât şi pe dinăuntru.
Sam Hardesty îşi dădu seama că locotenentul era şocat.
— Ce s‑a întâmplat?
— Mă întrebam dacă trei oameni justifică ideea de isterie în masă.
— Poftim?
— Aţi sesizat ceva neobişnuit în vocea lui?
— De unde ştiţi?
— O voce foarte gravă.
— Ca un bubuit de tunet, spuse Hardesty.
— Şi aspră, răguşită?
— Întocmai. Îl cunoaşteţi?
— Mă tem că da.
— Cine e?
— Dacă ţi‑aş spune, nu m‑ai crede.
— Puneţi‑mă la încercare, replică Hardesty.
Tony clătină din cap.
— Îmi pare rău. E o chestiune a poliţiei.
Hardesty era dezamăgit, zâmbetul încurajator de pe chipul lui se topi.
— Domnule Hardesty, mi‑ai fost de mare ajutor. Îţi mulţumesc pentru timpul şi bunăvoinţa acordată.
Hardesty ridică din umeri.
— N‑aveţi pentru ce.
Ba am pentru ce, se gândi Tony. Într‑adevăr, am pentru ce. Dar să fiu al dracului dacă înţeleg ce înseamnă toate acestea.
Pe holul îngust din faţa salonului pentru angajaţi, apucară în direcţii diferite. După câţiva paşi Tony întoarse capul.
— Domnule Hardesty?
Hardesty se opri şi privi peste umăr.
— Da?
— Pot să‑ţi pun o întrebare personală?
— Şi anume?
— Ce te‑a făcut să‑ţi alegi... această meserie?
— Unchiul meu preferat a fost antreprenor de pompe funebre.
— Înţeleg.
— Era un om nemaipomenit. Îndeosebi cu copiii. Iubea copiii. Mi‑am dorit să fiu ca el, explică Hardesty. Întotdeauna aveai impresia că unchiul Alex ştia un secret teribil şi extrem de important. Făcea o sumedenie de scamatorii pentru noi, copiii, dar nu era numai atât. Întotdeauna mi‑am închipuit că felul lui de a‑şi câştiga existenţa era magic şi misterios şi că, datorită meseriei, aflase ceva ce nimeni altul nu ştia.
— Ai descoperit acest secret?
— Da, răspunse Hardesty. Cred că l‑am descoperit.
— Mi‑l poţi spune şi mie?
— Cum să nu! Ceea ce ştia unchiul Alex şi ceea ce am ajuns să ştiu şi eu este că faţă de morţi trebuie să arăţi la fel de mult respect şi grijă ca şi faţă de cei vii. Nu ţi‑i poţi scoate din minte, nu‑i poţi înmormânta ca apoi să uiţi de ei. Ceea ce învăţăm de la ei atâta timp cât sunt în viaţă nu dispare. Tot ce au făcut cu noi sau pentru noi continuă să existe în mintea noastră, modelându‑ne şi schimbându‑ne în permanenţă. Datorită modului în care ne influenţează, la rândul nostru şi noi vom exercita o anumită influenţă asupra celor rămaşi în viaţă, mult timp după ce nu vom mai fi. Deci, într‑un fel, morţii nu mor cu adevărat. Nu fac decât să trăiască la infinit. Iată care era secretul unchiului Alex: şi morţii sunt oameni.
Tony îl privi fix un moment, neştiind ce să‑i răspundă. Apoi întrebarea îi veni pe negândite:
— Eşti credincios, domnule Hardesty?
— Când m‑am apucat de meseria asta, nu eram, răspunse tânărul. Dar acum sunt, fără îndoială că sunt.
— Da, aşa gândeam şi eu.
După ce se urcă la volanul jeepului şi închise portiera, Hilary îl întrebă:
— Ei bine? El l‑a îmbălsămat pe Frye?
— Mai rău decât atât.
— Ce poate fi mai rău decât atât?
— Cred că ai prefera să nu‑ţi spun.
Îi povesti despre telefonul primit de Hardesty de la omul care pretinsese a fi Bruno Frye.
— Aaah, exclamă ea încetişor. Uită ce ţi‑am spus despre psihoza colectivă. Iată o dovadă!
— O dovadă a ce? Că Frye trăieşte? Dar e imposibil. Pe lângă alte lucruri, prea dezgustătoare ca să le pomenesc, a fost îmbălsămat. Nimeni nu poate rămâne în comă, nici chiar într‑una profundă, când venele şi arterele sunt pline de lichid de îmbălsămare în loc de sânge.
— Dar cel puţin telefonul este o dovadă că se întâmplă ceva ieşit din comun.
— Nu chiar, spuse Tony.
— Poţi spune asta şefului tău?
— N‑are nici un rost. Pentru Harry Lubbock nu va fi decât gestul unui maniac, o farsă.
— Dar vocea!
— Nu va fi suficient ca să‑l convingă pe Harry.
Ea oftă.
— Atunci, care‑i următorul pas?
— Trebuie să ne gândim foarte bine, spuse Tony. Trebuie să studiem situaţia din toate punctele de vedere şi să vedem dacă nu cumva ne‑a scăpat ceva.
— Nu putem face asta în timpul prânzului? întrebă ea. Mor de foame.
— Unde vrei să mănânci?
— Fiindcă amândoi suntem sfârşiţi şi cu hainele şifonate, îţi propun un loc mai întunecos şi mai intim.
— Un separeu la Casey's Bar?
— Perfect, acceptă ea.
În timp ce se îndrepta spre Westwood, Tony se gândi la Hardesty şi la vorbele acestuia că, într‑un fel, morţii nu mureau.

Bruno Frye se lungi în partea din spate a furgonetei Dodge şi încercă să adoarmă.
Furgoneta nu era cea cu care venise la Los Angeles cu o săptămână în urmă. Aceea fusese confiscată de poliţie. Apoi fusese reclamată de un reprezentant al lui Joshua Rhinehart, executorul domeniului Frye, care răspundea de lichidarea corectă a proprietăţii. Această furgonetă nu era cenuşie ca prima, ci de un albastru închis, cu muchii albe. Frye o plătise cu bani gheaţă, cu o zi în urmă, la o reprezentanţă Dodge din suburbiile oraşului San Francisco. Era o maşină pe cinste.
Îşi petrecuse aproape toată ziua precedentă pe drum şi sosise în Los Angeles în seara precedentă. Se dusese direct la locuinţa Katherinei din Westwood.
De data aceasta, ea se ascundea sub numele de Hilary Thomas, dar el ştia că era vorba de Katherine.
Katherine.
Întoarsă iarăşi din mormânt.
Căţeaua afurisită.
Intrase pe furiş în casă, dar Katherine nu era acolo. Se înapoiase cu puţin înaintea zorilor, şi Frye fusese la un pas de‑a pune mâna pe ea. Nu înţelegea cum de apăruse poliţia.
În ultimele patru ore trecuse prin faţa casei lui Katherine de cinci ori, dar nu observase nimic important. Nu ştia dacă ea era acasă sau nu.
Era nedumerit. Confuz. Şi speriat. Nu ştia ce să facă de acum încolo, nu ştia dacă era cazul să încerce să‑i dea de urmă. Gândurile lui deveneau din ce în ce mai ciudate, mai fragmentare, mai greu de stăpânit. Se simţea mahmur, ameţit, nesigur pe picioare, deşi nu băuse nimic.
Era obosit. Extrem de obosit. Nu dormise de duminică noaptea. Şi nici atunci suficient. Dacă ar reuşi să recupereze din orele de somn pierdute, ar putea gândi limpede din nou.
Apoi putea porni iarăşi în căutarea ei.
Ca să‑i reteze capul.
Să‑i smulgă inima. Să înfigă un ţăruş în ea.
S‑o ucidă. S‑o ucidă o dată pentru totdeauna.
Dar, mai întâi, să doarmă.
Se întinse pe podeaua furgonetei, recunoscător pentru lumina soarelui care se strecura prin parbriz, pe deasupra scaunelor din faţă, până în spatele vehiculului. Îi era teamă să doarmă pe întuneric.
Alături de el avea un crucifix.
Şi doi ţăruşi ascuţiţi.
Umpluse nişte săculeţi cu usturoi şi prinsese câte unul deasupra fiecărei portiere.
Poate că aceste obiecte îl vor apăra de Katherine. Ştia însă că nu‑l vor apăra şi de coşmaruri. Coşmarul va începe, ca de fiecare dată, la scurt timp după ce va adormi, aşa cum se întâmplase toată viaţa lui, şi se va trezi cu un ţipăt îngheţat în fundul gâtlejului. Ca de fiecare dată, nu va fi în stare să‑şi amintească ce visase. Dar la trezire va auzi şoaptele, şoaptele acelea perceptibile, dar de neînţeles, şi va simţi ceva mişcându‑i‑se pe trup, pe tot trupul şi pe faţă, încercând să‑i intre în gură, ceva oribil, şi timp de un minut sau două, până când senzaţiile vor dispărea, îşi va dori cu înfrigurare să fie mort.
Se temea de somn, dar avea nevoie de el.
Închise ochii.

Ca de obicei, la ora prânzului, în sala mare de mese de la Casey's Bar, hărmălaia era asurzitoare.
Dar în cealaltă parte a restaurantului, în spatele barului oval, existau câteva separeuri închise, fiecare împrejmuit pe trei laturi, ca un confesional, locuri în care zvonul distant de conversaţie din sala de mese devenea suportabil, astfel, pereţii aveau rolul unui paravan care asigura o şi mai mare intimitate decât confortabilele separeuri ca atare.
Pe la jumătatea mesei de prânz, Hilary ridică ochii din farfurie şi spuse:
— Asta e!
Tony lăsă sandvişul din mână.
— Ce anume?
— Probabil că Frye are un frate.
— Un frate?
— Asta explică tot.
— Crezi că joia trecută l‑ai ucis pe Frye şi apoi fratele lui te‑a atacat azi‑noapte?
— O astfel de asemănare nu poate fi întâlnită decât la fraţi.
— Dar vocea?
— Poate au moştenit aceeaşi voce.
— Se prea poate ca o voce gravă să fie moştenită, spuse Tony. Dar cum rămâne cu acel timbru găunos despre care ai pomenit? Şi el putea fi moştenit?
— De ce nu?
— Aseară, spuneai că singurul mod de a căpăta o astfel de voce ar fi o afecţiune gravă a gâtului sau un laringe cu malformaţii congenitale.
— M‑am înşelat, răspunse ea. Sau poate că ambii fraţi s‑au născut cu aceeaşi afecţiune.
— O şansă de unu la un milion.
— Dar nu‑i imposibil.
Tony sorbi din bere, apoi spuse:
— Poate că fraţii moştenesc aceeaşi conformaţie a corpului, aceeaşi fizionomie, aceeaşi culoare a ochilor, aceeaşi voce. Dar oare e posibil să manifeste şi acelaşi tip de boală psihică?
Hilary îşi muie buzele în paharul cu bere din faţa ei şi cugetă o clipă la cele auzite.
— Bolile mentale grave sunt consecinţa mediului.
— Aceasta era o teorie veche. În prezent există anumite dubii.
— Ei bine, de dragul teoriei mele, presupune că acel comportament psihopat este produsul mediului. Fraţi crescuţi în aceeaşi casă de către aceiaşi părinţi, în exact acelaşi mediu. Nu este posibil să dezvolte psihoze identice?
El îşi scărpină bărbia.
— Poate. Ţin minte...
— Ce?
— Am urmat un curs de psihologie deviantă, ca parte a programului de studii superioare de criminalistică, spuse Tony. Acolo încercau să ne înveţe cum să recunoaştem diverse tipuri de psihopaţi şi cum să ne purtăm cu ei. Ideea era bună. Dacă un poliţist poate identifica tipul specific de boală mintală când îi iese în cale un psihopat, şi dacă înţelege cât de cât cum gândeşte şi reacţionează acel tip de psihopat, atunci are mai multe şanse să pună mâna pe el, rapid şi fără riscuri. Am vizionat o sumedenie de filme cu bolnavi mintali. Unul dintre ele era un studiu incredibil despre o mamă şi despre fiica ei, amândouă suferind de schizofrenie paranoică. Aveau aceleaşi năluciri.
— Vezi? exclamă entuziasmată Hilary.
— Însă era un caz extrem de rar.
— Ca şi al nostru.
— Nu ştiu precis, dar poate că era singurul de acest tip pe care‑l descoperiseră până atunci.
— Deci este posibil.
— Cred că ipoteza merită luată în consideraţie.
— Un frate...
Îşi luară din nou sandvişurile şi reîncepură să mănânce, fiecare privindu‑l fix pe al său, cu un aer gânditor.
— La dracu'! exclamă deodată Tony. Tocmai mi‑am amintit ceva care reprezintă o fisură serioasă în teoria cu fraţii.
— Ce anume?
— Presupun că ai citit relatările din presă vinerea şi sâmbăta trecută.
— Nu pe toate, răspunse ea. E cumva... nu ştiu... penibil să citeşti despre propria persoană în postura de victimă. Am parcurs un articol şi mi‑a fost de ajuns.
— Şi nu‑ţi aminteşti ce scria în el?
Hilary se încruntă, încercând să‑şi dea seama la ce se referea Tony. Deodată înţelese.
— Oh, da. Frye nu avea nici un frate.
— Nici frate, nici soră. Nu avea pe nimeni. La moartea mamei lui, a rămas unicul moştenitor al podgoriilor, ultimul membru al familiei Frye, o dată cu el s‑a stins neamul.
Hilary refuza să renunţe la teoria fraţilor. Era singura explicaţie care justifica bizarele întâmplări petrecute nu de mult. Însă nu găsea nici o modalitate de a‑şi susţine teoria.
Terminară de mâncat în tăcere.
În cele din urmă, Tony spuse:
— Nu te poţi ascunde de el o veşnicie. Nici nu putem sta cu braţele încrucişate, aşteptând să te găsească.
— Nu‑mi place ideea de a fi momeala într‑o cursă.
— Oricum, răspunsul nu se află aici, în Los Angeles.
Ea încuviinţă din cap.
— Şi eu mă gândeam la acelaşi lucru.
— Trebuie să mergem la St. Helena.
— Şi să stăm de vorbă cu şeriful Laurenski.
— Cu Laurenski şi cu toţi cei care l‑au cunoscut pe Frye.
— Ar putea dura câteva zile, spuse ea
— După cum ţi‑am spus, am de luat multe zile de concediu de odihnă, plus concediul medical. În total câteva săptămâni. Pentru prima oară în viaţa mea nu ard de nerăbdare să mă întorc la lucru.
— OK, spuse ea. Când plecăm?
— Cu cât mai curând, cu atât mai bine.
— Nu astăzi, spuse ea. Suntem prea obosiţi. Avem nevoie de somn. În plus, vreau să duc tablourile tale la Wyatt Stevens. Trebuie să fac demersuri ca un expert de la asigurări să evalueze pagubele de la domiciliul meu şi mai vreau să rog femeia de serviciu să cureţe sfărâmăturile în timp ce sunt plecată. Şi, chiar dacă nu voi discuta săptămâna aceasta cu studiourile Warner Brothers despre The Hour of the Wolf, trebuie, cel puţin, să‑mi cer scuze sau să‑i spun lui Wally Topelis să‑mi găsească o scuză.
— Iar eu trebuie să redactez un raport final despre schimbul de focuri, spuse Tony. Ar fi trebuit să mă ocup de el în această dimineaţă. Fireşte, vor avea nevoie de mine pentru anchetă. De fiecare dată când este ucis un poliţist, se declanşează o anchetă, ca şi în cazul în care un poliţist ucide pe cineva. Presupun însă că ancheta a fost programată abia pentru săptămâna viitoare. În acest caz, voi reuşi, probabil, să‑i conving s‑o reprogrameze.
— Deci, când plecăm la Santa Helena?
— Mâine, răspunse el. Înmormântarea lui Frank are loc la ora nouă. Vreau să fiu de faţă. Prin urmare, să vedem dacă avem vreun avion în jurul orei prânzului.
— Aşa e bine.
— Avem multe de făcut. Ar fi cazul să mergem acasă.
— Încă ceva, îl opri Hilary. Cred că astă‑seară n‑ar trebui să rămânem la tine acasă.
El se întinse peste masă şi o luă de mână.
— Sunt convins că la mine acasă nu poate veni după tine. Dacă va încerca, mă ai pe mine, iar eu am revolverul din dotare. O fi el solid cât Mister Universe, dar o armă echilibrează şansele.
Hilary clătină din cap.
— Nu. Poate nu se va întâmpla nimic. Dar n‑aş putea dormi, Tony. Aş rămâne trează toată noaptea, ascultând diverse sunete pe la uşi şi pe la ferestre.
— Unde vrei să te duci?
— După‑amiază, după ce ne facem treburile, haide să ne pregătim de plecare, să plecăm din apartamentul tău, să ne asigurăm că nu suntem urmăriţi şi să luăm cameră la un hotel din apropierea aeroportului.
El o strânse de mână.
— OK. Dacă asta te face să te simţi mai bine.
— Mă face.
— Presupun că‑i de preferat să fim în siguranţă decât să regretăm.

La ora 4.10 după‑amiază, la St. Helena, Joshua Rhinehart puse în furcă receptorul telefonului din birou şi se lăsă pe spătarul scaunului, încântat de sine. În ultimele două zile realizase multe lucruri. Îşi răsuci scaunul ca să privească pe fereastră la munţii din depărtare şi la podgoriile de la poalele lor.
Aproape toată ziua de luni o petrecuse la telefon, vorbind cu bancherii, cu agenţii de bursă şi cu consilierii financiari ai lui Frye. Purtase discuţii îndelungi despre cum trebuia administrate bunurile până la lichidarea finală a proprietăţii şi dezbătuse pe larg cele mai profitabile căi de a dispune de acele bunuri când va veni momentul. Fusese o muncă plicticoasă şi de durată, deoarece existaseră numeroase conturi de diverse feluri, plasate în diverse bănci, plus investiţiile în acţiuni, o colecţie bogată de acţiuni, proprietăţi mobiliare şi multe altele.
Joshua îşi petrecu dimineaţa zilei de marţi şi partea cea mai frumoasă a după‑amiezii vorbind la telefon cu unii dintre cei mai apreciaţi experţi în artă din California şi aranjând ca aceştia să se deplaseze la St. Helena pentru a evalua şi cataloga colecţiile bogate şi diverse acumulate de familia Frye în decursul a şase sau şapte decenii. Leo, patriarhul, tatăl lui Katherine, mort cu patruzeci de ani în urmă, începuse simplu, făcând o pasiune pentru cepurile de lemn sculptate de mână cu migală şi folosite adesea la butoaiele de vin şi bere din unele ţări europene. Cele mai multe erau în formă de capete, capete de demoni rânjind, râzând, plângând, urlând sau mârâind, îngeri, clovni, lupi, spiriduşi, vrăjitoare, pitici şi alte creaturi. La moartea lui Leo colecţia număra peste două mii de astfel de cepuri. Katherine moştenise pasiunea colecţiilor încă de pe când trăia tatăl ei, iar după moartea lui colecţionarea de obiecte devenise patima vieţii ei. Dorinţa de a aduna obiecte frumoase devenise pasiune, iar pasiunea se transformase, în cele din urmă, în obsesie. (Joshua îşi amintea privirea strălucitoare a lui Katherine şi felul ei precipitat de a vorbi de fiecare dată când îi arăta o nouă achiziţie. Joshua ştia că disperarea ei de a umple fiecare încăpere, firidă şi sertar cu obiecte frumoase avea ceva nefiresc, dar bogaţii îşi puteau permite întotdeauna manii şi excentricităţi, atâta timp cât nu făceau rău nimănui.) Katherine cumpăra cutii smălţuite, peisaje de la începutul secolului, cristale Lalique, lămpi şi geamuri cu vitralii, medalioane cu camee şi multe alte lucruri, nu atât fiindcă reprezentau investiţii minunate (deşi erau), ci fiindcă le dorea, fiindcă avea nevoie de ele, aşa cum un drogat are nevoie de o nouă doză de narcotic. Îşi umplea uriaşa casă cu astfel de exponate, petrecea ceasuri întregi ştergând, lustruind şi având grijă de fiecare în parte. Bruno moştenise tradiţia de a achiziţiona aproape cu disperare, şi acum ambele case — cea construită de Leo în 1918 şi cea ridicată de Bruno cu cinci ani în urmă — erau ticsite cu astfel de comori. Marţi Joshua telefonă la galeriile de artă şi la prestigioase case de licitaţii din San Francisco şi Los Angeles. Toate se arătară dispuse să trimită experţi, întrucât din vânzarea colecţiilor Frye urma să obţină comisioane substanţiale. Doi oameni din San Francisco şi doi din Los Angeles aveau să sosească sâmbătă dimineaţă. Convins că vor avea nevoie de câteva zile ca să catalogheze bunurile familiei Frye, Joshua le rezervase camere la un han din partea locului.
Marţi după‑amiază, pe la 4:10, Joshua se simţi stăpân pe situaţie. Pentru prima oară de când aflase de moartea lui Bruno Frye începea să‑şi dea seama cât timp îi va lua ca să se achite de obligaţiile de executor. La început îşi făcuse griji că problemele proprietăţii erau atât de complexe, încât va avea de furcă ani de zile sau cel puţin câteva luni. Dar după ce revăzuse testamentul (redactat de el însuşi cu cinci ani în urmă) şi după ce descoperise unde‑l aduseseră pe Bruno competenţii săi consilieri financiari, era convins că toate problemele puteau fi rezolvate în câteva săptămâni. Munca îi era uşurată de trei elemente, rareori prezente în tranzacţiile cu proprietăţi în valoare de mai multe milioane de dolari: în primul rând, nu existau rude în viaţă care să conteste testamentul sau să creeze alte probleme, în al doilea rând, toată averea, scăzând impozitele, fusese lăsată unei singure misiuni de binefacere, menţionată în testament, în al treilea rând, pentru un om atât de bogat, Bruno Frye se limitase la investiţii simple, lăsând executorului un bilanţ destul de echilibrat de datorii şi credite lipsite de probleme. Trei săptămâni erau de ajuns. Cel mult patru.
De la moartea soţiei sale, Cora, cu trei ani în urmă, Joshua devenise extrem de conştient că viaţa este scurtă şi‑şi drămuia timpul cu zgârcenie. Nu voia să irosească nici o zi în plus şi simţea că fiecare minut dedicat proprietăţii Frye era un minut irosit. Fireşte, urma să primească un onorariu uriaş pentru serviciile sale în probleme juridice, însă avea deja mai mulţi bani decât i‑ar fi trebuit vreodată. Era deţinătorul unei substanţiale proprietăţi mobiliare în vale, la care se adăugau câteva hectare de vie de primă calitate, administrată în numele lui, şi care producea struguri pentru două crame importante, care‑i cereau tot timpul materie primă. Pentru scurt timp îi trecuse prin gând să ceară, în instanţă, să fie scutit de aceste îndatoriri, oricare dintre băncile lui Frye ar fi fost încântată să le preia. De asemenea, se gândise să lase munca pe seama lui Ken Gavins şi Roy Genelli, cei doi avocaţi tineri şi isteţi pe care şi‑i luase ca asociaţi cu şapte ani în urmă. Dar puternicul sentiment al loialităţii îl împiedicase să aleagă această cale simplă de a scăpa de răspundere. Întrucât Katherine Frye îl ajutase să‑şi înceapă cariera în Napa Valley cu treizeci şi cinci de ani în urmă, Joshua socotea că‑i datorează timpul în care se va ocupa personal de lichidarea civilizată şi ordonată a imperiului familiei Frye.
Trei săptămâni.
După aceea va putea dedica mai mult timp lucrurilor care‑i plăceau: cărţile bune, înotul, pilotarea noului avion pe care şi‑l cumpărase, experimentarea unor noi feluri de mâncare şi, din când în când, câte un week‑end la Reno. Ken şi Roy se ocupau de cea mai mare parte a afacerilor firmei şi făceau o treabă minunată. Joshua încă nu se retrăsese complet, însă se ţinea deoparte, bucurându‑se de timpul liber, pe care regreta că nu‑l găsise şi nu‑l folosise cât timp trăise Cora.
La 4:20, mulţumit de progresele făcute cu domeniul Frye şi relaxat de priveliştea magnifică a văii îmbrăcate în culori de toamnă, care se întindea dincolo de fereastră, se ridică din fotoliu şi se duse în holul de la recepţie. Karen Farr bătea de zor la o maşină de scris electrică IBM Selectric II, care ar fi reacţionat la fel de bine şi la atingerea unei pene. Karen era o fată subţirică, palidă, cu ochi albaştri şi voce blândă, dar care se apuca de orice treabă cu o energie şi un entuziasm de neînchipuit.
— Am să savurez un whiskey mai devreme decât de obicei, îi spuse Joshua. Dacă mă caută careva, te rog să spui că sunt beat mort şi că nu pot veni la telefon.
— La care mi se va răspunde: "Cum? Iarăşi?"
Joshua râse.
— Eşti o fată adorabilă şi încântătoare, domnişoară Farr. Ca să vezi ce minte ageră şi ce limbă ascuţită poate să aibă o zgâtie de fată.
— Şi câte trăsnăi poate să spună cineva care nici măcar nu‑i irlandez. Duceţi‑vă să vă beţi whiskey‑ul. Am să ţin la distanţă hoardele de intruşi.
Reîntors în birou, Joshua deschise barul din colţ, puse gheaţă într‑un pahar şi‑şi turnă o porţie generoasă de Jack Daniel's Black Label. Nu apucă să bea două înghiţituri, când se auzi o bătaie în uşă.
— Intră.
Karen deschise uşa.
— Vă caută cineva...
— Credeam că pot şi eu să beau în linişte...
— Nu fiţi aşa morocănos, spuse ea.
— Face parte din imaginea mea publică.
— I‑am spus că nu sunteţi acasă. Dar când am auzit ce doreşte, m‑am gândit că, poate, ar trebui să staţi de vorbă cu el. E ceva bizar.
— Cine‑i persoana?
— Un anume domn Preston de la First Pacific United Bank din San Francisco. În legătură cu domeniul Frye.
— Şi ce‑i aşa bizar?
— Mai bine să vă spună el, replică fata.
Joshua oftă.
— Bine.
— Vorbiţi pe linia doi.
Joshua se duse la birou, se aşeză şi ridică receptorul.
— Bună ziua, domnule Preston, vorbi el în receptor.
— Domnul Rhinehart?
— La telefon. Cu ce vă pot fi de folos?
— Departamentul afaceri al Podgoriilor Shade Tree m‑a informat că dumneavoastră sunteţi executorul proprietăţii Frye.
— Întocmai.
— Eraţi la curent cu faptul că Bruno Frye avea conturi la principala noastră sucursală din San Francisco?
— La First Pacific United? Nu, nu ştiam.
— Un cont de economii, unul de cecuri şi un seif, spuse Preston.
— Avea mai multe conturi, deschise la diverse bănci. Păstra o listă a lor. Dar banca dumneavoastră nu figura pe listă. În plus, n‑am găsit nici un carnet de conturi sau de cecuri anulate de banca dumneavoastră.
— Bănuiam eu, replică Preston.
Joshua se încruntă.
— Nu înţeleg. Există probleme cu conturile de la Pacific United?
Preston şovăi, apoi spuse:
— Domnule Rhinehart, domnul Frye avea un frate?
— Nu. De ce mă întrebaţi?
— A angajat vreodată o sosie?
— Poftim?
— A avut vreodată nevoie de o sosie, de cineva care să poată trece drept Bruno Frye, chiar şi la o cercetare mai atentă?
— Vă bateţi joc de mine, domnule Preston?
— Ştiu că este o întrebare destul de neobişnuită. Dar domnul Frye era un om bogat. În zilele noastre, când actele de terorism se înteţesc şi când fel şi fel de ţicniţi umblă în libertate, oamenii cu avere se văd adesea nevoiţi să‑şi angajeze gărzi de corp, iar uneori, nu prea frecvent, recunosc că e un lucru rar, dar în anumite cazuri consideră necesar să angajeze chiar sosii, din motive de securitate.
— Cu tot respectul cuvenit frumosului dumneavoastră oraş, spuse Joshua, daţi‑mi voie să vă amintesc că domnul Frye trăia aici, în Napa Valley, nu la San Francisco. Aici nu avem astfel de infracţiuni. Stilul nostru de viaţă este mult diferit faţă de cel de care... beneficiaţi dumneavoastră. Domnul Frye n‑ar fi avut nevoie de sosie şi sunt convins că nu a angajat nici una. Ce naiba înseamnă toate acestea, domnule Preston?
— Tocmai am aflat că domnul Frye a fost ucis joia trecută, spuse Preston.
— Şi ce‑i cu asta?
— Opinia consilierilor noştri este că banca nu poate fi socotită în nici un caz răspunzătoare.
— Pentru ce? întrebă Joshua.
— În calitate de executor al proprietăţii, era de datoria dumneavoastră să ne informaţi că depunătorul a decedat. Până la primirea respectivei înştiinţări — sau până la aflarea veştii prin intermediari, aşa cum s‑a întâmplat — nu am avut absolut nici un motiv să îngheţăm contul.
— Înţeleg. Prăbuşit în fotoliu, cu privirea ţintă la paharul cu whiskey de pe birou şi bănuind că Preston era pe punctul de a‑i spune ceva care urma să‑i tulbure liniştea sufletească, Joshua decise că un ton ceva mai arţăgos ar putea zori interlocutorul să treacă la subiect. Domnule Preston, spuse el, ştiu că munca într‑o bancă se desfăşoară lent şi atent, cum este şi normal pentru o instituţie care se ocupă de banii câştigaţi cu greu de clienţi. Dar aş dori să găsiţi un mod de a‑mi comunica mai pe scurt care‑i problema.
— Joia trecută, cu jumătate de oră înainte de închidere şi la câteva ore după ce domnul Frye a fost ucis la Los Angeles, un bărbat care semăna cu domnul Frye a venit la sucursala principală. Avea la el cecurile autentice ale domnului Frye. A completat un cec pentru bani gheaţă, lăsând în cont numai o sută de dolari.
Joshua îşi îndreptă brusc spatele.
— Cât a scos?
— Şase mii de dolari din contul de cecuri.
— Dumnezeule!
— Apoi şi‑a prezentat carnetul de conturi şi a retras bani din contul de economii, lăsând numai cinci sute de dolari.
— Adică ce sumă?
— Alte douăsprezece mii de dolari.
— În total optsprezece mii?
— Da. Plus ce‑o mai fi scos din seif.
— L‑a golit şi pe acela?
— Da. Bineînţeles, nu ştim ce anume a luat de acolo, spuse Preston. Poate că nimic, adăugă el, plin de speranţă.
Joshua era uluit.
— Cum a putut banca să elibereze o astfel de sumă, fără să‑i ceară actele?
— I le‑am cerut, răspunse Preston. Şi trebuie să înţelegeţi că arăta exact ca domnul Frye. În ultimii cinci ani domnul Frye a venit la noi de două‑trei ori pe lună, de fiecare dată a depus câteva mii de dolari în contul de cecuri. Prin aceasta s‑a făcut remarcat. Oamenii îşi aminteau de el. Joia trecută casiera noastră l‑a recunoscut şi nu a avut nici un motiv de suspiciune, mai ales că avea asupra lui cecurile autentice, carnetul de conturi şi...
— Acelea nu sunt acte, îl întrerupse Joshua.
— Casiera i‑a cerut actele, deşi îl recunoscuse. Aşa‑i regulamentul nostru în cazul retragerii unor sume substanţiale, şi femeia a acţionat conform dispoziţiilor. Omul i‑a arătat un permis auto în regulă, cu fotografie, eliberat de statul California şi completat pe numele de Bruno Frye. Vă asigur, domnule Rhine‑hart, că First Pacific United nu poate fi acuzată de iresponsabilitate în această chestiune.
— Intenţionaţi să discutaţi cu casiera? întrebă Joshua.
— Am şi început investigaţiile.
— Mă bucur să aud.
— Dar sunt convins că cercetările nu vor duce nicăieri, adăugă Preston. Femeia lucrează la noi de peste şaisprezece ani.
— E vorba de aceeaşi persoană care i‑a permis accesul la seif? întrebă Joshua.
— Nu. Aceea era altă angajată. Se află şi ea în cercetare.
— E o chestiune al dracului de gravă.
— Nu‑i cazul să mi‑o spuneţi, replică abătut Preston. În toţi anii de când lucrez la bancă, niciodată nu mi s‑a întâmplat una ca asta. Înainte de a vă telefona, am anunţat autorităţile, atât pe cele locale, cât şi pe cele federale, conducerea băncii şi juriştii de la First Pacific United.
— Cred că ar fi cazul să vin mâine până acolo, ca să discut cu angajaţii dumneavoastră.
— Aşa zic şi eu.
— La ora zece e bine?
— Oricând doriţi, răspunse Preston. Vă stau la dispoziţie toată ziua.
— Atunci rămâne la zece.
— Îmi pare foarte rău de cele întâmplate. Fireşte, pierderile vor fi acoperite de asigurările federale.
— Cu excepţia a ceea ce se afla în seif, spuse Joshua. Conţinutul seifului nu poate fi acoperit de nici o asigurare. Era exact lucrul de care se temea Preston şi amândoi erau conştienţi de acest lucru. E posibil ca în seif să se fi aflat valori mai mari decât în toate conturile de cecuri şi economii luate la un loc.
— Sau, poate, a fost golit înainte de venirea acestui om, spuse repede Preston.
— Ne vedem mâine dimineaţă, domnule Preston.
Joshua închise telefonul şi rămase cu ochii la aparat.
Într‑un târziu îşi muie buzele în whiskey.
O sosie a lui Bruno Frye? O dublură a lui?
Brusc, îşi aminti de lumina pe care i se păruse că o desluşeşte în casa lui Bruno Frye în noaptea de duminică spre luni, pe la ora trei. O zărise când se întorcea de la baie în dormitor, dar, când îşi pusese ochelarii, lumina dispăruse. Crezuse că‑l înşelaseră ochii. Poate că totuşi lumina existase. Poate că omul care jefuise Pacific United fusese în casa lui Bruno Frye, căutând ceva.
Joshua se dusese acolo cu o zi în urmă. Făcuse un scurt tur al locuinţei, ca să se asigure că totul era în regulă, şi nu remarcase nimic neobişnuit.
De ce să fi avut Bruno conturi secrete la banca din San Francisco?
Oare exista o dublură, o sosie?
Cine? Şi de ce?
La dracu'!
Era limpede că lichidarea completă şi definitivă a proprietăţii Frye nu avea să fie chiar atât de rapidă şi de simplă pe cât îşi închipuise.

Marţi seară, la ora şase, când Tony întoarse jeepul pe strada din faţa blocului său, Hilary se simţea mai trează decât fusese în tot cursul zilei. Intrase în acea stare de hiperexcitaţie cu usturimi sub pleoape, care apare după o zi şi jumătate de nesomn. Dintr‑o dată trupul şi mintea hotărâseră să profite la maximum de această luciditate impusă, printr‑o bizară reacţie chimică, trupul şi spiritul se regeneraseră. Nu mai căsca. Vederea, care mai înainte începuse să i se împăienjenească, redevenise limpede. Starea de sfârşeală dispăruse. Cu toate acestea, Hilary ştia că nu era decât un scurt răgaz, după care urma să se instaleze epuizarea fizică. Peste o oră sau două această excelentă stare fizică urma să ia sfârşit printr‑o cădere bruscă şi inevitabilă, nu cu mult diferită de prăbuşirea subită care se instalează după explozia de energie creată de amfetamine, moment în care se va simţi prea obosită ca să se poată ţine pe picioare.
Şi ea, şi Tony reuşiseră să‑şi rezolve toate problemele —expertul de la asigurări, serviciul de curăţenie, rapoartele la poliţie şi toate celelalte. Singurul lucru care ridicase unele probleme fusese vizita la Galeria lui Wyant Stevens din Beverly Hills. Nici Wyant, nici asistenta lui, Betty, nu era acolo, iar tânăra grăsuţă care era de serviciu refuzase să primească spre păstrare tablourile lui Tony. Nu voia să‑şi asume răspunderea, însă, până la urmă, Hilary o convinsese că nu va fi dată în judecată dacă, întâmplător, vreuna dintre pânze se murdărea sau se rupea. Hilary îi scrisese lui Wyant un bilet cu câteva date despre pictor, apoi se dusese împreună cu Tony la Topelis & Associates, ca să‑l roage pe Wally s‑o scuze la Warner Brothers. Nu mai rămăsese nimic de făcut. În ziua următoare, după înmormântarea lui Frank, hotărâseră să ia cursa aeriană de ora 11:55 spre San Francisco, care ajungea la destinaţie numai bine pentru a prinde legătura spre Napa.
După aceea intenţionau să închirieze o maşină până la St. Helena.
Până în ţinutul în care locuise Bruno Frye.
Apoi... ce?
Tony parcă jeepul şi opri motorul.
— Am uitat să te întreb dacă ai reuşit să rezervi cameră la hotel, spuse Hilary.
— A rezervat secretara lui Wally, în timp ce tu te giugiuleai cu el în birou.
— Lângă aeroport.
— Da.
— Sper că nu cu două paturi.
— Cu unul uriaş.
— Bine, încuviinţă ea. Vreau să mă ţii în braţe până adorm.
El se aplecă şi o sărută.
Le luă douăzeci de minute până când pregătiră două valize pentru el şi până transportară cele patru bagaje la jeep. În tot acest timp Hilary îşi simţi nervii încordaţi la maximum, aşteptându‑se în fiecare clipă ca Frye să apară din umbre sau să dea colţul, rânjind.
Dar Frye nu apăru.
Porniră spre aeroport pe un drum ocolit, plin de viraje şi de cotituri. Hilary era cu ochii la maşinile care veneau în spate.
Nu‑i urmărea nimeni.
Ajunseră la hotel la 7:30. Dintr‑o pornire de cavalerism de modă veche, care o amuză pe Hilary, Tony se trecu în registru ca fiind împreună cu soţia.
Camera lor se afla la etajul al optulea. Era o încăpere liniştită, decorată în nuanţe de verde şi albastru.
După plecarea băiatului care‑i ajutase la bagaje, rămaseră câteva minute în picioare lângă pat, îmbrăţişaţi, împărtăşindu‑şi în tăcere oboseala şi puterea care le mai rămăsese.
Nici unul nu se simţea în stare să iasă în oraş ca să ia cina. Tony comandă cina la cameră, şi centralista le spuse că va dura vreo jumătate de oră.
Hilary şi Tony făcură duş împreună. Se săpuniră şi se clătiră unul pe celălalt cu mare plăcere, dar plăcerea lor nu era întru totul sexuală. Erau prea istoviţi pentru pasiune. Baia în doi era, pur şi simplu, relaxantă, tandră, încântătoare.
Mâncară sandvişuri şi cartofi prăjiţi.
Băură jumătate de sticlă de Gamay rose de la Robert Mondavi.
Nu conversară prea mult.
Înfăşurară un prosop în jurul unei lămpi pe care o lăsară aprinsă, fiindcă pentru a doua oară în viaţa ei Hilary se temea să adoarmă cu lumina stinsă.
Adormiră.
Opt ore mai târziu, la 5:30 dimineaţa, ea se trezi dintr‑un coşmar în care Earl şi Emma se ridicaseră din morţi, la fel ca Bruno Frye. Toţi trei o urmăreau pe un coridor întunecos, care devenea din ce în ce mai îngust...
Nu mai reuşi să adoarmă la loc. Rămase trează în lumina aurie a lămpii de noapte improvizate, privindu‑l pe Tony cum dormea.
La 6:30 el se trezi, se răsuci spre ea, clipi, îi atinse faţa, sânii, apoi făcură dragoste. Pentru scurt timp Hilary uită de Bruno Frye, dar mai târziu, în timp ce se îmbrăcau pentru a merge la înmormântarea lui Frank, frica o năpădi din nou.
— Crezi că e cazul să mergem la St. Helena?
— Trebuie să mergem, răspunse Tony.
— Dar ce ni se va întâmpla acolo?
— Nimic, o linişti el. Nu vom păţi nimic.
— Nu sunt chiar atât de sigură, spuse ea.
— Vom afla ce se întâmplă.
— Tocmai despre asta‑i vorba, replică ea. Am sentimentul că ar fi de preferat să nu aflăm.

Katherine dispăruse.
Căţeaua dispăruse.
Căţeaua se ascundea.
Marţi seară, la 6:30 Bruno se trezise în furgoneta Dodge de culoare albastră, smuls din somn de coşmarul pe care niciodată nu reuşea să şi‑l amintească, ameninţat de şoapte fără înţeles. Ceva se târa pe trupul lui, pe braţe, pe obraz, prin păr, chiar pe sub haine, încercând să intre în trupul lui, să pătrundă prin urechi, prin gură şi prin nări, ceva indescriptibil de oribil şi de rău. Urlă şi începu să se scuture cu disperare, până când într‑un târziu îşi dădu seama că visase. Şoaptele acelea îngrozitoare dispărură treptat şi creaturile imaginare se făcură nevăzute. Timp de zece minute se ghemui pe o parte, în poziţia fătului, şi plânse de uşurare.
Peste o oră, după ce mâncase la MacDonald's, se dusese în Westwood. Trecuse prin faţa casei ei de peste zece ori, apoi parcase ceva mai încolo, în umbră, între stâlpii cu lămpi de neon. Toată noaptea supraveghease casa.
Femeia dispăruse.
El avea săculeţi de pânză plini cu usturoi, crucifixul şi sticluţa cu apă sfinţită. Avea cele două cuţite bine ascuţite şi o mică secure, cu care avea de gând să‑i taie capul. Avea curajul, voinţa şi hotărârea de a duce totul la îndeplinire.
Dar ea nu mai era acolo. Când începuse să înţeleagă că ea fugise şi că poate nu se va întoarce zile sau săptămâni la rând, îl cuprinsese furia. O blestemase şi plânsese de ciudă.
Apoi, treptat, îşi recăpătase controlul. Îşi spusese că nu era totul pierdut. Avea să dea de urma ei.
O regăsise de atâtea ori până atunci.

6

Miercuri dimineaţă, Joshua Rhinehart zbură la San Francisco în avionul personal, Cessna Turbo Skylane RG. Era o minunăţie de aparat, cu o viteză de croazieră de 173 de noduri şi o autonomie de zbor de peste o mie şase sute de kilometri.
Începuse să ia lecţii de zbor cu trei ani în urmă, la scurt timp după moartea Corei. În cea mai mare parte a vieţii lui visase să fie pilot, dar niciodată nu‑şi găsise timp să înveţe cum să piloteze până la vârsta de cincizeci şi opt de ani. Când o pierduse pe Cora într‑un mod atât de neaşteptat, înţelesese că era un naiv dacă‑şi închipuia că moartea era o nenorocire care se abătea numai asupra altora. Îşi dusese existenţa ca şi cum i‑ar fi fost dat să trăiască o eternitate, ca şi cum ar fi putut cheltui din ea la infinit. Îşi închipuise că avea tot timpul la dispoziţie ca să meargă în Europa şi în Orient, ca să se relaxeze, să călătorească şi să se distreze, aşadar, întotdeauna amânase croazierele şi vacanţele, le amânase până când îşi făcuse o carieră ca jurist, apoi până când reuşise să plătească toate ipotecile pentru vasta lor proprietate mobiliară, apoi până când afacerea cu viticultura se pusese pe picioare, apoi... Apoi deodată Cora nu mai avusese timp. Îi era îngrozitor de dor de ea şi încă îl chinuiau remuşcările când se gândea la toate acele lucruri amânate pentru prea mult timp. El şi Cora fuseseră fericiţi împreună. Din multe puncte de vedere, avuseseră parte de o viaţă conjugală frumoasă, ba chiar excelentă în raport cu alţii. Niciodată nu duseseră lipsă de nimic: nici de hrană, nici de adăpost, nici de lux. Întotdeauna avuseseră destui bani. Însă niciodată destul timp. Joshua nu se putea împiedica să nu se gândească la cum ar fi putut să fie. N‑o putea readuce pe Cora lângă el, însă, cel puţin, era ferm hotărât să se bucure de viaţă cât mai mult posibil în anii care‑i mai erau hărăziţi. Cum niciodată nu fusese sociabil şi fiindcă avea impresia că nouă din zece persoane erau teribil de ignorante sau răutăcioase, cele mai multe plăceri şi le afla în singurătate. Dar, cu toată preferinţa lui pentru singurătate, aproape nici una dintre acele plăceri nu‑i oferea mulţumirea pe care ar fi trăit‑o dacă le‑ar fi împărţit cu Cora. Zborul era una dintre puţinele excepţii. În avionul Cessna, sus deasupra solului, se simţea eliberat de toate constrângerile: nu numai de legile gravităţii, ci şi de lanţurile regretelor şi ale remuşcării.
Înviorat şi refăcut de zbor, Joshua ateriză la San Francisco puţin după ora nouă. În mai puţin de un ceas se găsea la First Pacific United Bank, dând mâna cu domnul Ronald Preston, cu care discutase la telefon marţi după‑amiază.
Preston era unul dintre vicepreşedinţii băncii şi avea un birou somptuos, cu mobilier tapiţat cu piele şi cu mult lemn de tec bine lustruit. Era un birou luxos, bine izolat şi confortabil.
În contrast cu biroul, Preston era un om înalt şi slab, cu un aer fragil şi vulnerabil. Avea obrazul foarte bronzat şi purta o mustaţă tunsă cu grijă. Vorbea prea repede, gesticulând grăbit, ca o maşină scurtcircuitată care arunca scântei în toate părţile.
În acelaşi timp, însă, era eficient. Pregătise un dosar amănunţit cu toate conturile lui Bruno Frye, pentru toţi cei cinci ani cât Frye făcuse afaceri cu First Pacific United. Dosarul conţinea o listă a depunerilor şi retragerilor din contul de economii, altă listă cu datele la care Frye vizitase seiful, fotocopii clare după evaluările lunare ale contului de cecuri, realizate după înregistrări pe microfilm, şi copii ale fiecărui cec completat pentru acest cont.
— La prima vedere, poate vi se pare că nu v‑am dat copii după toate cecurile scrise de domnul Frye. Dar vă asigur că nu este aşa. Pur şi simplu, n‑au existat prea multe. În cont au intrat şi au ieşit mulţi bani, dar în primii trei ani şi jumătate domnul Frye a completat numai două cecuri pe lună. În ultimul an şi jumătate au existat trei cecuri pe lună, de fiecare dată pentru aceleaşi persoane.
Joshua nu se obosi să deschidă dosarul.
— Am să‑l consult mai târziu. Acum aş vrea să stau de vorbă cu casiera care a plătit banii retraşi din contul de cecuri şi din cel de economii.
Într‑un colţ al încăperii se vedea o masă rotundă de şedinţe, cu şase scaune tapiţate şi confortabile aşezate de jur împrejur. Joshua îşi alese acest loc pentru a sta de vorbă cu angajaţii.
Cynthia Willis, casiera, era o negresă sigură pe ea şi destul de frumoasă, în vârstă de aproape patruzeci de ani. Purta o fustă albastră şi o bluză albă, apretată. Avea părul frumos coafat, unghiile frumos tăiate şi date cu lac strălucitor. Se mişca graţios şi elegant, iar când Joshua o invită să ia loc pe scaunul din faţa lui, se aşeză ţinându‑şi spatele foarte drept.
Preston rămase în picioare lângă birou, frământându‑se în tăcere.
Joshua deschise plicul adus de acasă, în care se găseau cincisprezece fotografii ale unor persoane care locuiau sau locuiseră la St. Helena. Le întinse pe masă şi spuse:
— Domnişoară Willis...
— Doamna Willis, îl corectă ea.
— Iertaţi‑mă, doamnă Willis. Aş dori să priviţi fiecare dintre aceste fotografii şi apoi să‑mi spuneţi care îl reprezintă pe Bruno Frye. Dar numai după ce le studiaţi pe toate.
Ea cercetă fotografiile preţ de un minut, apoi alese două dintre ele.
— Acestea două.
— Sunteţi sigură?
— Absolut, întări femeia. Nici nu‑i greu. Ceilalţi treisprezece nu seamănă deloc cu el.
Se descurcase minunat, mult mai bine decât se aşteptase Joshua. Multe fotografii erau înceţoşate, altele întunecate. Joshua se folosise cu bună ştiinţă de fotografii de slabă calitate, pentru a face identificarea mai dificilă, dar doamna Willis nu ezitase nici o clipă. Deşi afirmase că ceilalţi treisprezece nu semănau cu Frye, câţiva aduceau totuşi cu el. Joshua alesese câteva persoane care aduceau cu Frye, măcar pentru motivul că aparatul de fotografiat nu fusese bine reglat, dar şiretlicul nu avusese nici un efect asupra doamnei Willis, la fel de inoperant se dovedise şi trucul de a include două fotografii cu Frye, prim plan, dar foarte deosebite una de cealaltă.
Bătând uşor cu degetul arătător în cele două fotografii, doamna Willis spuse:
— Acesta a fost omul care a venit la bancă în după‑amiaza zilei de joi, săptămâna trecută.
— Joi dimineaţă, spuse Joshua, Frye a fost ucis în Los Angeles.
— Nu cred, răspunse ea categoric. Trebuie să fie o greşeală.
— I‑am văzut cadavrul, o asigură Joshua. L‑am îngropat la St Helena duminica trecută.
Ea clătină din cap.
— Atunci, probabil aţi îngropat pe altcineva. Aţi înmormântat altă persoană.
— Îl cunosc pe Bruno Frye de când avea cinci ani, îi explică Joshua. Cu neputinţă să mă fi înşelat.
— Iar eu ştiu bine pe cine am văzut, răspunse politicos, dar cu încăpăţânare femeia.
Nu aruncă nici o privire către Preston. Era prea mândră ca să‑şi adapteze răspunsurile la indicaţiile lui. Ştia că este o funcţionară capabilă şi nu se temea de şeful ei. Îndreptându‑şi spatele şi mai mult, spuse:
— Domnul Preston are dreptul la propria sa opinie. La urma urmei, nu dânsul l‑a văzut pe omul acela, ci eu. A fost domnul Frye. În ultimii cinci ani a venit la bancă de două, trei ori pe lună. Întotdeauna depunea cel puţin două mii de dolari în contul de cecuri, uneori chiar trei mii, numai bani gheaţă. Numerar. Este un lucru neobişnuit. S‑a făcut remarcat. La aceasta se adaugă înfăţişarea lui, musculatura şi...
— Sunt convins că nu făcea de fiecare dată depunerile la ghişeul dumneavoastră.
— Nu de fiecare dată, recunoscu ea. Dar de multe ori aşa s‑a întâmplat. Şi jur că el a fost acela care a operat retragerea de joi. Dacă îl cunoaşteţi cât de cât, domnule Rhinehart, ştiţi bine că nici n‑ar fi fost nevoie să‑l văd vreodată pe domnul Frye ca să ştiu că era el. L‑aş fi recunoscut şi legată la ochi, datorită vocii lui neobişnuite.
— O voce poate fi imitată, spuse Preston, intervenind pentru prima oară în discuţie.
— Nu şi vocea lui, replică doamna Willis.
— Ar putea fi imitată, spuse Joshua, dar nu cu uşurinţă.
— Apoi ochii lui, spuse doamna Willis. Ochii sunt, cel puţin, la fel de ciudaţi ca vocea.
Intrigat de remarca femeii, Joshua se aplecă spre ea şi întrebă:
— Ce‑i cu ochii lui?
— Avea o privire rece, răspunse ea. Nu din pricina culorii albastre‑cenuşii. Avea o privire foarte rece şi necruţătoare. De cele mai multe ori părea că nici nu te putea privi în ochi. Privirea îi luneca într‑o parte, ca şi cum s‑ar fi temut să nu‑i citeşti gândurile. Dar în acele rare ocazii când te privea în ochi, expresia din privirea lui te făcea să te gândeşti că... cel din faţa ta... nu‑i chiar în toate minţile.
În calitatea sa de bancher diplomat dintotdeauna, Preston se grăbi să intervină.
— Doamnă Willis, nu mă îndoiesc că domnul Rhinehart doreşte să vă menţineţi în limitele obiective ale cazului. Dacă veniţi cu păreri personale, ele nu vor face decât să complice cazul şi să‑i îngreuneze misiunea.
Doamna Willis clătină din cap.
— Tot ce ştiu eu este că omul care a fost aici joia trecută avea aceiaşi ochi.
Joshua era oarecum şocat de remarcă, fiindcă şi el se gândise adesea că ochii lui Bruno trădau un suflet chinuit. Privirea lui avea o expresie rătăcită, obsedată, dar şi o răceală de gheaţă sau de moarte, sesizată şi de Cynthia Willis.
În următoarele treizeci de minute Joshua îi puse mai multe întrebări, referitoare, printre altele, la omul care retrăsese banii lui Frye, la procedurile obişnuite cărora casiera trebuia să se conformeze când elibera mari sume de bani, la procedurile urmate în ziua de joi a săptămânii precedente, la tipul de act de identitate prezentat de impostor, la viaţa ei personală, la soţ, la copii, la cartea de muncă, la situaţia financiară curentă şi la alte câteva lucruri. Se arătă sever cu ea, ba chiar aspru, când socoti că o asemenea atitudine i‑ar fi fost utilă. Iritat la gândul că va pierde alte săptămâni cu lichidarea proprietăţii Frye, datorită situaţiei nou ivite, dornic să găsească explicaţia misterului cât mai curând, căuta un motiv ca s‑o acuze de complicitate la jefuirea conturilor Frye, dar, până la urmă, nu descoperi nimic suspect. Într‑adevăr, când termină cu întrebările, ajunse s‑o placă pe doamna Willis şi să aibă suficientă încredere în ea. Merse până într‑acolo, încât îşi ceru scuze că pe alocuri adoptase o atitudine aspră şi arţăgoasă, lucru pe care nu‑l făcea decât arareori.
După ce doamna Willis se înapoie la casierie, Ronald Preston o chemă în birou pe Jane Symmons. Era femeia care însoţise sosia lui Frye în seiful băncii, la cutia cu valori. Jane Symmons avea douăzeci şi şapte de ani, era roşcată cu ochii verzi, un nas turtit şi o fire irascibilă. Vocea ei plângăreaţă şi răspunsurile morocănoase stârniră în Joshua cele mai rele porniri, dar cu cât el devenea mai aspru, cu atât ea se făcea mai arţăgoasă. Jane Symmons nu era la fel de clară în exprimare ca Cynthia Willis, şi Joshua n‑o plăcu aşa cum o plăcuse pe negresă. Însă nu‑şi ceru scuze. Cu toate acestea, nu se îndoia că fata era la fel de sinceră ca doamna Willis, cel puţin în legătură cu problema în cauză.
După ce Jane Symmons ieşi din birou, Preston îl întrebă:
— Ei bine, ce părere aveţi?
— Nu cred ca vreuna din ele să fi fost implicată în vreo escrocherie, răspunse Joshua.
Preston răsuflă uşurat, dar se strădui să n‑o arate.
— Aceasta este şi concluzia noastră.
— Însă cel care s‑a dat drept Frye prezintă, probabil, o neobişnuită asemănare cu răposatul.
— Domnişoara Symmons este o tânără foarte isteaţă, spuse Preston. Dacă ea a afirmat că omul semăna perfect cu Frye, asemănarea trebuie să fi fost cu adevărat uluitoare.
— Domnişoara Symmons e o arţăgoasă incorigibilă, replică îmbufnat Joshua. Dacă ar fi fost singura martoră, nu ştiu ce m‑aş fi făcut. Preston clipi surprins. Totuşi, continuă Joshua, doamna Willis are un ascuţit simţ de observaţie. Şi e al naibii de inteligentă. Sigură pe sine, fără a fi încrezută. În locul dumitale, i‑aş încredinţa o slujbă mai importantă decât cea de casieră.
Preston îşi drese glasul.
— Păi... ăă... şi acum?
— Vreau să văd conţinutul seifului.
— Presupun că nu aveţi cheia domnului Frye.
— Nu. Încă nu s‑a întors din groapă ca să mi‑o dea.
— Mă gândeam că, poate, aţi găsit‑o printre lucrurile lui Frye, după discuţia noastră de ieri.
— Nu. Dacă impostorul s‑a folosit de cheia lui, presupun că se află şi acum la el.
— Cum o fi intrat în posesia cheii? se miră Preston. Dacă i‑a fost dată de domnul Frye, lucrurile apar în cu totul altă lumină. Banca şi‑ar putea schimba poziţia. Dacă domnul Frye a conspirat cu o sosie ca să ridice fonduri...
— Domnul Frye nu avea cum să conspire. Domnul Frye e mort. Acum ce‑ar fi să mergem să vedem ce se află în seif?
— Fără amândouă cheile, va trebui să spargem seiful.
— Atunci, vă rog s‑o faceţi, îi ceru Joshua.
Treizeci de minute mai târziu Joshua şi Preston se găseau în seiful băncii, inginerul băncii scoase încuietoarea sfărâmată, apoi trase toată cutia afară din peretele seifului. Îi înmână cutia lui Ronald Preston, care i‑o întinse lui Joshua.
— În mod obişnuit, spuse Preston oarecum înţepat, cineva v‑ar fi însoţit într‑un separeu, ca să puteţi cerceta conţinutul cutiei, fără să fiţi văzut de cineva. Totuşi, întrucât există mari şanse să ridicaţi pretenţii la unele valori scoase din seif pe căi ilegale şi întrucât banca ar putea fi implicată într‑un proces pornind de la aceste acuzaţii, insist să deschideţi cutia în prezenţa mea.
— Nu aveţi nici un temei legal să insistaţi asupra acestui lucru, replică acru Joshua. Dar nici prin gând nu‑mi trece să dau banca dumneavoastră în judecată pe motive imaginare, aşa că am să vă satisfac curiozitatea chiar acum.
Joshua săltă capacul cutiei de valori. Înăuntru nu se găsea nimic altceva decât un plic alb. Joshua îl luă. Îi înapoie cutia goală lui Preston şi deschise plicul. Înăuntru se afla o singură foaie de hârtie, cu o însemnare bătută la maşină, datată şi semnată.
Era cel mai bizar lucru pe care Joshua îl citise în viaţa lui. Nota părea scrisă de un om în delir.

Joi, 25 septembrie

Pentru oricine este interesat de această problemă:

Mama mea, Katherine Anne Frye, a murit acum cinci ani, dar mereu învie şi se întrupează în alte fiinţe omeneşti. A descoperit o cale de a se întoarce din mormânt şi încearcă să pună mâna pe mine. În momentul de faţă locuieşte în Los Angeles, sub numele de Hilary Thomas.
Azi‑dimineaţă m‑a înjunghiat şi am murit în Los Angeles. Am de gând să mă întorc acolo înainte ca ea să mă ucidă din nou. Fiindcă, dacă mă ucide de două ori, voi rămâne mort. Nu cunosc vrăjile ei. Nu mă pot întoarce din mormânt. Nu şi dacă mă ucide de două ori.
Mă simt atât de pustiit pe dinăuntru, atât de incomplet. M‑a ucis şi nu mai sunt om întreg.
Las acest bilet, în caz că ea va învinge iarăşi. Până când voi muri de două ori, acesta este micul meu război, al meu şi numai al meu. Nu pot da totul la iveală şi nu pot cere protecţia poliţiei. Dacă fac acest lucru, toată lumea va şti ce sunt şi cine sunt. Toţi vor afla ce am ascuns o viaţă întreagă şi mă vor linşa. Dar, dacă ea va pune din nou mâna pe mine, nu va mai conta dacă toată lumea află cine sunt, fiindcă deja voi fi mort de două ori. Dacă pune din nou mâna pe mine, atunci oricine va găsi această însemnare va trebui să‑şi asume răspunderea şi s‑o oprească.
Trebuie să i se reteze capul şi să i se umple gura cu usturoi. Să i se smulgă inima şi să i se înfigă un ţăruş în ea. Să i se îngroape capul şi inima în cimitire diferite. Nu‑i un vampir. Dar cred că aceste măsuri de prevedere vor da rezultat. Dacă e ucisă în acest fel, poate va rămâne moartă.
Mereu se întoarce din mormânt.

Sub notă era o semnătură a lui Bruno Frye, scrisă cu cerneală, un fals extrem de reuşit. Fără îndoială că era un fals. Frye era mort la ora când fuseseră scrise acele rânduri.
Joshua simţi cum i se zbârleşte părul la ceafă şi, fără un motiv anume, îi veni în gând noaptea de vineri, când ieşise din casa de pompe funebre a lui Avril Tannerton şi păşise în bezna de nepătruns, convins că în preajma lui se găsea ceva periculos, simţind prezenţa răului în întuneric, prezenţa a ceva care stătea ascuns şi aştepta.
— Despre ce‑i vorba? întrebă Preston.
Joshua îi întinse foaia de hârtie.
Preston o citi şi rămase uluit.
— Ce Dumnezeu înseamnă asta?
— Probabil că a fost pusă în cutie de către impostorul care a lichidat conturile, răspunse Joshua.
— Dar de ce să fi făcut aşa ceva?
— Poate e o farsă, îşi dădu cu părerea Joshua. Oricine ar fi, se vede clar că‑i plac poveştile cu strigoi. Ştia că vom descoperi că a lichidat conturile de cecuri şi economii, aşa că a hotărât să se amuze pe seama noastră.
— Dar e atât de... straniu, insistă Preston. Te‑ai aştepta ca din scrisoarea lui să răzbată un sentiment de satisfacţie, cumva să ne râdă în nas. Dar aşa? Nu pare să fie mâna unui farsor. Deşi bizară şi chiar absurdă pe alocuri, pare atât de... sinceră.
— Dacă n‑o socotiţi o simplă farsă, atunci ce credeţi că este? întrebă Joshua. Vreţi să‑mi spuneţi că Bruno Frye a scris această scrisoare şi a pus‑o în seif după ce a murit?
— Păi... nu. Bineînţeles că nu.
— Atunci, cum?
Bancherul privi scrisoarea pe care o ţinea în mână.
— Aş spune că impostorul, acest om care seamănă izbitor de mult cu domnul Frye şi care vorbeşte la fel cu domnul Frye, acest om care are permis de conducere pe numele domnului Frye şi care ştia că domnul Frye avea conturi la First Pacific United — nu numai că se dă drept domnul Frye. De fapt, chiar se crede domnul Frye. Ridică ochii spre Joshua. Nu cred că un hoţ de duzină, chiar şi pus pe şotii, ar scrie astfel de rânduri. Scrisoarea aceasta e rodul gândirii unui dement.
Joshua încuviinţă din cap.
— Mă tem că trebuie să vă dau dreptate. Dar de unde a apărut această stafie sosie? Cine este? De cât timp dă târcoale pe aici? Bruno ştia de existenţa ei? De ce ar împărtăşi această dublură fantomatică teama şi ura obsedantă a lui Bruno faţă de Katherine Frye? Cum ar putea să sufere amândoi de aceeaşi iluzie, de credinţa că ea s‑a întors din mormânt? Sunt mii de întrebări. Te doare mintea.
— Fără îndoială, întări Preston. Iar eu nu pot să vă ofer nici un răspuns. Totuşi, vin cu o sugestie. Această Hilary Thomas ar trebui anunţată că se găseşte în mare pericol.

După înmormântarea lui Frank Howard, desfăşurată cu toate onorurile poliţiei, Tony şi Hilary luară avionul de ora 11.55 cu plecare din Los Angeles. Pe timpul zborului Hilary se strădui să fie veselă şi amuzantă, ştiind că înmormântarea îl întristase pe Tony, trezindu‑i amintiri îngrozitoare, legate de schimbul de focuri de luni. La început, el se adânci în fotoliu, cufundat în gânduri, abia scoţând câte un cuvânt. După un timp păru să‑şi dea seama de efortul ei de a‑l înveseli şi, poate fiindcă nu voia ca Hilary să aibă impresia că nu‑i aprecia strădania, îşi regăsi zâmbetul pierdut şi începu să‑şi revină din tristeţe. Aterizară la ora fixată pe Aeroportul Internaţional San Francisco, însă cursa aeriană de ora două pentru Napa fusese amânată pentru ora trei, datorită unor probleme minore de ordin mecanic.
Fiindcă le rămânea ceva timp, luară prânzul la restaurantul aeroportului, care oferea o privelişte asupra pistelor în plină activitate. Cafeaua uimitor de bună era singurul articol care salva localul, sandvişurile parcă erau de cauciuc, iar cartofii prăjiţi erau sleiţi.
Pe măsură ce se apropia ora plecării spre Napa, Hilary începu să se teamă de călătoria pe care se pregăteau s‑o facă. Temerile ei sporeau cu fiecare clipă.
Tony remarcă schimbarea.
— Ce s‑a întâmplat?
— Nu ştiu precis. Mă simt ca şi cum..., în sfârşit, poate că nu‑i bine ce facem. Poate ne aventurăm singuri în vizuina leului.
— Frye e tocmai în Los Angeles. Nu are de unde şti că tu te duci la St. Helena, spuse Tony.
— Aşa să fie?
— Tot mai eşti convinsă că e vorba de ceva supranatural, spirite, fantome şi mai ştiu eu ce?
— Nu elimin nici o posibilitate.
— În cele din urmă, vom găsi o explicaţie raţională.
— Fie că o vom găsi sau nu, eu am acest sentiment... această presimţire.
— Ce fel de presimţire?
— Că răul abia începe, răspunse ea.

După un prânz grăbit, dar excelent, în sufrageria privată a First Pacific United Bank, Joshua Rhinehart şi Ronald Preston se întâlniră în biroul lui Preston cu câteva oficialităţi bancare locale şi federale. Birocraţii erau plicticoşi, slab pregătiţi şi vădit ineficienţi, dar Joshua îi suportă, răspunse la întrebări, completă formularele necesare, întrucât era de datoria lui să folosească sistemul federal de asigurări pentru a recupera fondurile furate, în beneficiul proprietăţii Frye.
În timp ce birocraţii se pregăteau de plecare, sosi agentul federal Warren Sackett. Întrucât banii fuseseră furaţi dintr‑o instituţie financiară aflată în evidenţa federală, infracţiunea intra sub jurisdicţia FBI. Sackett — un bărbat înalt, interiorizat, cu trăsături bine conturate — se aşeză la masa de conferinţe împreună cu Joshua şi Preston, cărora le ceru de două ori mai multe informaţii decât întreaga cohortă de birocraţi, în numai jumătate din timpul irosit de acei hârţogari. Agentul îl informă pe Joshua că ancheta implica şi o verificare amănunţită a persoanei lui, lucru pe care Joshua îl cunoştea şi de care nu avea motive să se teamă. Sackett se declară de acord cu ideea că Hilary Thomas se putea găsi în pericol şi‑şi asumă răspunderea de a anunţa poliţia din Los Angeles cu privire la situaţia neobişnuită care se crease, aşa încât şi poliţia şi secţia FBI din Los Angeles să fie pregătite să‑i ofere protecţie.
Deşi Sackett se arătă politicos, eficient şi meticulos, Joshua îşi dădu seama că FBI nu va rezolva problema în câteva zile — afară de cazul în care impostorul care se dăduse drept Bruno Frye venea la ei şi făcea mărturisiri complete. Pentru ei nu era o chestiune urgentă. Într‑o ţară infestată de diverse grupări de terorişti demenţi, de familii ale crimei organizate şi de politicieni corupţi, resursele FBI‑ului nu puteau fi solicitate pentru un caz implicând suma de optsprezece mii de dolari. Mai mult ca sigur, Sackett era singurul agent desemnat să se ocupe de incidentul de la bancă. Ancheta avea să demareze încet, prin verificarea atentă a tuturor persoanelor implicate, apoi agentul urma să desfăşoare o cercetare minuţioasă a tuturor băncilor din nordul Californiei, să vadă dacă Bruno Frye avea şi alte conturi secrete. Sackett nu avea să ajungă la St. Helena decât peste o zi sau două. Şi dacă nu avea să descopere vreun fir în următoarele şapte, zece zile, era posibil ca pe viitor să se ocupe de caz numai în paralel cu alte însărcinări.
Când agentul sfârşi cu întrebările, Joshua se întoarse spre Ronald Preston şi spuse:
— Domnule, sper ca cei optsprezece mii de dolari să fie recuperaţi cât mai curând.
— Păi... Preston îşi mângâie neliniştit mustăcioara bine îngrijită. Va trebui să aşteptăm până când FDIC aprobă cererea.
Joshua se uită la Sackett.
— E adevărat că FDIC va aştepta până când dumneavoastră îi veţi asigura că nici eu, nici alt beneficiar al proprietăţii nu suntem implicaţi în retragerea celor optsprezece mii de dolari?
— Posibil, încuviinţă Sackett. În definitiv, e un caz extrem de bizar.
— Dar până le veţi putea da aceste asigurări, e posibil să treacă multă vreme, insistă Joshua.
— Nu vă vom lăsa să aşteptaţi mai mult decât se cuvine, replică Sackett. Trei luni cel mult.
Joshua oftă.
— Speram să lichidez rapid proprietatea.
Sackett ridică din umeri.
— Poate nu va fi nevoie de trei luni. Poate că adevărul va ieşi repede la iveală. Nu se ştie niciodată. Într‑o zi, două e posibil să dau de urma acestui individ, dublura lui Frye. Atunci, aş putea anunţa FDIC‑ul să efectueze plăţile.
— Dar, de fapt, nu vă aşteptaţi să rezolvaţi chiar atât de repede.
— Situaţia e atât de bizară, încât nu‑mi pot fixa termene, răspunse Sackett.
— Afurisită treabă, exclamă obosit Joshua.
Câteva minute mai târziu, când Joshua străbătea holul răcoros, cu dale de marmură, îndreptându‑se spre ieşire, se auzi strigat de doamna Willis. Femeia era la postul ei, la casierie. Joshua se duse la ea.
— Ştiţi ce‑aş face dacă aş fi în locul dumneavoastră? îl întrebă doamna Willis.
— Ce? întrebă Joshua.
— L‑aş deshuma. Vorbesc de omul pe care l‑aţi îngropat. L‑aş deshuma.
— Pe Bruno Frye?
— Nu l‑aţi îngropat pe domnul Frye. Doamna Willis era categorică. Îşi strânse buzele şi clătină din cap absolut convinsă. Nu. Dacă există o sosie a domnului Frye, nu ea colindă de colo‑colo. Sosia se găseşte la doi metri sub pământ, cu lespede deasupra. Adevăratul domn Frye a fost aici joia trecută. Sunt gata să jur şi în tribunal. Jur pe viaţa mea.
— Dar dacă nu Frye a fost ucis în Los Angeles, unde‑i acum adevăratul Frye? De ce a fugit? Ce Dumnezeu se întâmplă?
— Asta nu mai ştiu, răspunse ea. Nu ştiu decât ce am văzut cu ochii mei. Deshumaţi‑l, domnule Rhinehart. Sunt convinsă că veţi descoperi că aţi îngropat pe altcineva.

Miercuri după‑amiază, la ora 3:20, Joshua ateriza pe aeroportul comitatului, aflat la marginea localităţii Napa. Cu o populaţie de patruzeci şi cinci de mii de locuitori, Napa era departe de a putea fi numit oraş, de fapt era atât de integrat ambianţei ţinutului de podgorii, încât părea mai mic şi mai intim decât în realitate, dar pentru Joshua, obişnuit de multă vreme cu tihna rurală a orăşelului St. Helena, Napa era la fel de zgomotos şi de stresant ca San Francisco, aşa că era nerăbdător să plece.
Maşina lui se găsea în parcarea aeroportului, unde o lăsase în aceeaşi dimineaţă. Nu se duse nici acasă, nici la birou. Se duse direct la casa lui Bruno Frye din St Helena.
De obicei, Joshua era extrem de atent la incredibila frumuseţe naturală a văii. Nu şi în ziua aceea. Conduse fără să vadă nimic în jur, până când ajunse pe proprietatea Frye.
O parte a Podgoriilor Shade Tree, aparţinând familiei Frye, ocupa un teren cu pământ negru şi fertil, însă cea mai mare parte se întindea pe pantele domoale ale colinelor de pe versantul vestic al văii. Crama, sala de degustare, vastele pivniţe şi celelalte clădiri ale firmei — toate construite din piatră de râu, sequoia şi stejar, părând crescute din pământ — erau situate pe un platou ceva mai înalt din apropierea hotarului vestic al proprietăţii Frye. Toate clădirile erau cu faţa către răsărit, spre şirurile ordonate de viţă‑de‑vie şi cu spatele la o stâncă înaltă de peste cincizeci de metri, formată în timpuri străvechi, când un cutremur de pământ retezase o porţiune a ultimului deal de la poalele lanţului abrupt al munţilor Mayacamas.
În vârful stâncii, pe un dâmb izolat, se găsea casa pe care Leo Frye, tatăl lui Katherine, o construise când se stabilise în ţinutul vinului, în 1918. Leo fusese un om sever şi mohorât, care preţuia singurătatea mai mult decât orice pe lume. Căutase un loc care să‑i ofere atât o panoramă vastă asupra văii cât şi singurătate absolută, iar vârful stâncii se dovedise a fi exact ce căuta. Deşi în 1918 Leo era deja văduv, cu un singur copil mic, şi departe de gândul de a se recăsători, totuşi îşi construise, în vârful stâncii, un vast conac victorian cu douăsprezece camere, cu nenumărate ferestre duble, frontoane şi ornamente exterioare. Casa avea vedere către cramă, pe care Leo o construise mai târziu, pe terenul de la poalele stâncii, unde se putea ajunge doar pe două căi. Prima era un sistem aerian alcătuit din cabluri, scripeţi, motoare electrice şi un vagonet cu patru locuri, care făcea legătura între staţia de jos (colţul unei camere de la etajul al doilea al principalei clădiri a cramei) şi staţia de sus (puţin mai la nord de casa din vârful stâncii). Cea de a doua cale de acces era o scară dublă, prinsă de suprafaţa stâncii. Cele trei sute douăzeci de trepte erau menite a fi utilizate în caz că telefericul s‑ar fi stricat — dar chiar şi atunci, doar dacă nu se putea aştepta până la terminarea reparaţiilor. Casa nu era numai singuratică. Era ruptă de restul lumii.
În timp ce părăsea şoseaua principală, angajându‑se pe un drum privat şi foarte lung care ducea la crama Shade Tree, Joshua încercă să‑şi amintească tot ce ştia despre Leo Frye. Nu ştia mare lucru. Katherine vorbise arareori despre tatăl ei, iar Leo nu avusese mulţi prieteni.
Cum Joshua nu venise în vale decât în 1945, la câţiva ani după moartea lui Leo, nu‑l cunoscuse, dar auzise destule despre el ca să şi‑l închipuie ca pe o persoană dornică să se rupă de lume mai mult decât era cazul, izolare întruchipată de casa din vârful stâncii. Leo Frye fusese un om rece, aspru, sumbru, calculat, încăpăţânat, inteligent, puţin egoist, autoritar şi intransigent. Destul de asemănător cu lorzii feudali din epocile îndepărtate, un aristocrat medieval care prefera să locuiască într‑un castel fortificat, departe de gloata nespălaţilor.
Katherine continuase să locuiască acolo după moartea tatălui ei. Îl crescuse pe Bruno în acele încăperi cu tavane înalte, într‑o lume total diferită de cea a altor copii de vârsta lui, o lume victoriană cu jiletci până la brâu, tapet înflorat, cornişe crenelate, taburete, ceasuri de consolă şi feţe de masă din dantelă. Mama şi fiul locuiseră împreună până când Katherine murise de inimă, băiatul fiind în vârstă de treizeci şi cinci de ani.
În timp ce conducea maşina pe drumul lung şi pietruit care ducea la cramă, Joshua ridică privirea spre clădirile construite din piatră de râu şi lemn. Privi în sus spre uriaşa casă înălţată ca un tumul uriaş în vârful stâncii.
Era straniu pentru un bărbat matur să locuiască împreună cu mama lui atâta vreme cât rămăsese Bruno cu Katherine. Fireşte, existaseră zvonuri, speculaţii. Părerea unanimă în St. Helena era că pe Bruno îl interesau prea puţin fetele şi că pasiunea şi afecţiunea sa se îndrepta, în taină, spre bărbaţi tineri. Se mai presupunea că‑şi satisfăcea dorinţele în cursul vizitelor ocazionale la San Francisco, departe de privirile vecinilor din ţinutul vinului. Posibila homosexualitate a lui Bruno nu era motiv de scandal în vale. Localnicii nu discutau prea mult pe această temă, de fapt, puţin le păsa Deşi St. Helena era un simplu târguşor, dădea dovadă de principii destul de înaintate, datorită ocupaţiei de producere a vinului.
Acum însă Joshua se întreba dacă nu cumva părerea unanimă a localnicilor despre Bruno era greşită. Date fiind întâmplările ieşite din comun din săptămâna ce trecuse, începea să creadă că taina lui Bruno fusese infinit mai cumplită şi mai înspăimântătoare decât simpla homosexualitate.
Imediat după înmormântarea lui Katherine, profund şocat de moartea ei, Bruno se mutase din casa de pe stâncă. Îşi luase hainele, precum şi numeroasele colecţii de tablouri, sculpturi în metal, cărţi achiziţionate de el însuşi. Lăsase în casă tot ce aparţinuse lui Katherine. Hainele ei fuseseră lăsate în debarale sau împăturite în sertare. Mobilierul ei vechi şi scump, picturile, porţelanurile, cristalurile, cutiile muzicale, casetele smălţuite — toate acele obiecte (şi multe altele) puteau fi vândute la licitaţie contra unor sume fabuloase. Dar Bruno insistase ca fiecare lucru să fie lăsat exact cum îl pusese Katherine, neatins, netulburat. Încuiase ferestrele, trăsese draperiile şi storurile, închisese şi încuiase obloanele exterioare de la primul şi al doilea etaj, încuiase uşile, ferecase locul ca pe o criptă în care ar fi putut păstra o veşnicie amintirea mamei sale adoptive.
Când Bruno închiriase un apartament şi începuse să facă planuri pentru a construi o nouă casă în mijlocul podgoriilor, Joshua încercase să‑l convingă că nu făcea bine să lase nesupravegheate lucrurile din casa de pe stâncă. Bruno insistase că, dimpotrivă, casa se găsea în siguranţă şi că, datorită izolării, era puţin probabil să devină ţinta spărgătorilor — mai ales că spargerea de locuinţe era o infracţiune necunoscută în Napa Valley. Cele două căi de acces la casă — scările şi telefericul — se găseau în inima proprietăţii Frye, în spatele cramei. Telefericul putea fi deschis numai cu cheia. În plus (argumentase Bruno), numai el şi Joshua ştiau câte obiecte de valoare rămăseseră în vechea casă. Bruno fusese neînduplecat, lucrurile lui Katherine nu trebuiau atinse. În cele din urmă, deloc încântat şi fără prea mare tragere de inimă, Joshua se conformase dorinţelor clientului său.
Din câte ştia Joshua, nimeni nu mai pusese piciorul în casa aceea de cinci ani, din ziua în care Bruno se mutase de acolo. Telefericul era bine întreţinut, deşi singura persoană care îl folosea era Gilbert Ulman, mecanicul care lucra la întreţinerea camioanelor şi utilajelor de la Podgoriile Shade Tree. Gil mai avea şi misiunea de a verifica şi repara cu regularitate telefericul, sarcină care nu‑i lua decât câteva ore pe lună. A doua zi sau cel târziu vineri, Joshua urma să urce cu telefericul până în vârful stâncii şi să descuie casa, să deschidă toate uşile şi ferestrele, să aerisească înainte de sosirea experţilor de la San Francisco şi Los Angeles, sâmbătă dimineaţă.
Pentru moment, pe Joshua nu‑l interesa câtuşi de puţin singuratica redută victoriană a lui Leo Frye, el avea treabă la casa mai modernă şi mult mai accesibilă a lui Bruno. În apropiere de capătul drumului care ducea la parcarea publică a cramei, coti la stânga pe un drumeag extrem de îngust, care înainta spre sud printre viile însorite. Viţa‑de‑vie creştea de o parte şi de alta a stâncii negre, colţuroase şi crăpate. Drumul cobora un deal, trecea printr‑o poieniţă, apoi urca din nou, ajungând la două sute de metri mai la sud de cramă, într‑un luminiş. Acolo se înălţa casa lui Bruno, înconjurată din toate părţile de viţă‑de‑vie. Era o clădire mare, cu un singur nivel, stil fermă, construită din piatră de râu şi sequoia şi adăpostită la umbra unuia dintre cei nouă stejari uriaşi răspândiţi pe întinsa proprietate, stejari de la care se trăgea şi numele firmei Frye.
Joshua coborî din maşină şi se duse la uşa din faţă. Pe cerul de un albastru intens pluteau doar câţiva nori înalţi şi albicioşi. De pe înălţimile munţilor Mayacamas venea un aer proaspăt şi tare, cu aromă de pin.
Descuie uşa, păşi înăuntru şi rămase o clipă în hol, ascultând. Nici el nu ştia ce se aştepta să audă.
Poate paşi.
Sau, poate, vocea lui Bruno Frye. Dar nu‑l întâmpină decât tăcerea.
Străbătu toată casa, îndreptându‑se spre biroul lui Frye. Aspectul casei dovedea că Bruno moştenise obsesia lui Katherine de a aduna şi înghesui laolaltă obiecte de artă. Pe unii pereţi erau agăţate la un loc atâtea tablouri frumoase, încât ramele li se atingeau, dar nici una nu atrăgea privirea în acea aglomerare de forme şi culori. Pretutindeni se vedeau vitrine ticsite cu obiecte de artă din sticlă, cu sculpturi în bronz, greutăţi pentru hârtie făcute din cristal şi statuete precolumbiene. Fiecare încăpere conţinea mobilier în exces, dar fiecare piesă era un exemplar fără egal pentru perioada şi stilul din care făcea parte. Într‑un birou uriaş se găseau cinci sau şase sute de cărţi rare, multe dintre ele în ediţii limitate şi legate în piele, într‑o vitrină erau câteva zeci de mici figurine încrustate, de asemenea, şase superbe globuri de cristal, extrem de scumpe, cel mai mic fiind cât o portocală, iar cel mai mare cât o minge de baschet.
Joshua trase draperiile de la fereastră, lăsând să pătrundă puţină lumină, apoi aprinse o veioză de alamă şi se aşeză într‑un fotoliu modern, în spatele unui enorm birou din secolul al optsprezecelea. Dintr‑un buzunar al sacoului scoase strania scrisoare găsită în seiful de la First Pacific United. De fapt, era o copie xerox, Warren Sackett, agentul FBI, insistase să păstreze originalul. Joshua despături foaia şi o propti într‑un loc de unde o putea vedea. Se răsuci spre măsuţa joasă de dactilografie de lângă masa de lucru, trase maşina de scris pe genunchi, puse în maşină o foaie albă şi bătu repede prima propoziţie din scrisoare.

Mama mea, Katherine Anne Frye, a murit acum cinci ani, iar mereu învie şi se întrupează în alte fiinţe omeneşti.

Ţinu copia xerox lângă mostra dactilografiată şi le compară. Era vorba de aceeaşi maşină. În ambele versiuni bucla literei "e" era umplută cu cerneală, fiindcă tasta nu mai fusese curăţată de mult timp. În amândouă versiunile bucla literei "a" era parţial astupată, iar "d" mic era bătut ceva mai sus decât celelalte caractere. Scrisoarea fusese bătută în biroul lui Bruno Frye, la maşina de scris a lui Bruno Frye.
Se părea că sosia, omul care se dăduse drept Bruno Frye la banca din San Francisco în ziua de joi a săptămânii precedente avea cheia casei. Dar cum făcuse rost de ea? Cel mai logic răspuns era că o primise de la Bruno, ceea ce însemna că omul fusese un angajat, o sosie plătită.
Joshua se lăsă pe spate în fotoliu, privind ţintă copia xerox a scrisorii şi o sumedenie de întrebări explodară în mintea lui, ca un foc de artificii. De ce simţise Bruno nevoia să angajeze o sosie? Unde găsise pe cineva care să‑i semene atât de mult? De cât timp se afla sosia în slujba lui? Cu ce anume se îndeletnicea? De câte ori el, Joshua, stătuse de vorbă cu acea dublură, convins fiind că era vorba de adevăratul Frye? Probabil că nu numai o dată. Poate chiar mai des decât discutase cu adevăratul Bruno. Nu avea de unde şti. Oare sosia se aflase aici, în casă, joi dimineaţă, când Bruno murise la Los Angeles? Foarte probabil. În definitiv, aici dactilografiase scrisoarea pe care o pusese în seif, prin urmare fusese aici când aflase vestea. Dar cum de aflase atât de repede? Cadavrul lui Bruno fusese găsit lângă o cabină telefonică... Era oare cu putinţă ca ultima iniţiativă a lui Bruno să fi fost aceea de a telefona acasă, pentru a sta de vorbă cu sosia? Da. Posibil. Ba chiar probabil. Trebuia să verifice înregistrarea de la compania de telefoane. Dar ce‑şi spuseseră cei doi în timp ce unul din ei trăgea să moară? Era de închipuit că sufereau de aceeaşi psihoză, convingerea că Katherine se întorsese din mormânt?
Joshua se cutremură.
Împături scrisoarea şi o puse la loc în buzunarul hainei.
Pentru prima oară îşi dădu seama cât de sumbre erau acele încăperi, ticsite cu mobilă şi decoraţiuni scumpe, cu ferestrele acoperite de draperii grele, cu covoare în culori întunecate. Deodată, locul i se păru mai izolat decât refugiul singuratic al lui Leo de pe vârful stâncii.
Un zgomot. În altă cameră.
Joshua, care tocmai ocolea masa de lucru, încremeni în loc.
"Nu‑i decât închipuirea mea", zise el, încercând să‑şi dea curaj.
Străbătu în grabă casa până la uşa din faţă şi înţelese că zgomotul fusese, într‑adevăr, imaginar. Nimeni nu‑l atacă. Cu toate acestea, numai când ieşi afară şi închise, şi încuie uşa, răsuflă uşurat.
În maşină, pe drum spre St. Helena, îi veniră în minte alte întrebări. Cine murise, de fapt, la Los Angeles: Frye sau sosia lui? Care din ei fusese joi la First Pacific United: adevăratul Bruno sau dublura lui? Oare putea lichida proprietatea înainte de a lămuri acest mister? Avea nenumărate întrebări, dar extrem de puţine răspunsuri.
Câteva minute mai târziu, când opri maşina în spatele birourilor, îşi dădu seama că trebuia să se gândească serios la sfatul doamnei Willis. Poate că trebuia deschis mormântul lui Bruno Frye, pentru a stabili cu exactitate cine fusese îngropat acolo.

Tony şi Hilary aterizară la Napa, închiriară o maşină şi miercuri după‑amiază, la ora 4:20, sosiră la biroul şerifului comitatului Napa. Locul nu era somnolent, ca birourile de şerif prezentate la televiziune. Câţiva adjuncţi tineri şi funcţionari harnici lucrau de zor la dosare şi rapoarte.
Secretara şerifului şedea în spatele unei mese de lucru mare, de metal. În faţa maşinii de scris se vedea o plăcuţă cu numele MARSHA PELETRINO. Era o femeie pedantă, cu trăsături severe, dar avea o voce blândă, catifelată şi sexy. De asemenea, zâmbetul ei era mult mai agreabil şi mai binevoitor decât se aşteptase Hilary.
Când Marsha Peletrino deschise uşa dintre biroul ei şi biroul personal al şerifului Peter Laurenski, ca să anunţe că Tony şi Hilary doreau să‑l vadă, Laurenski îşi dădu seama imediat cine erau cei doi şi nu încercă să‑i evite, cum bănuiseră ei că s‑ar putea întâmpla. Ieşi din birou şi le strânse mâna cu un aer stânjenit. Părea încurcat. Era limpede că nu se simţea prea încântat să le explice de ce oferise un fals alibi lui Bruno Frye miercurea trecută. Totuşi, în ciuda stânjenelii nedisimulate, îi ivită pe Tony şi Hilary în birou, să stea de vorbă.
Laurenski o dezamăgi cumva pe Hilary. Nu era genul de şerif de provincie, neglijent, burtos, cu trabucul în gură, uşor de detestat, aparent cumsecade, nici genul de individ ahtiat după putere, capabil să mintă pentru a proteja un localnic înstărit ca Bruno Frye. Laurenski avea în jur de treizeci de ani şi era înalt, blond, cu trăsături regulate, cu o exprimare clară, prietenos şi vizibil îndrăgostit de meserie, un destoinic apărător al legii. În ochi i se citea bunătatea, iar glasul lui trăda o uimitoare blândeţe, lui Hilary îi amintea, din multe puncte de vedere, de Tony. Birourile secţiei erau încăperi curate şi austere, în care se muncea mult, iar oamenii care lucrau cu Laurenski, civili şi adjuncţi deopotrivă, nu erau incompetenţi cu pile, ci funcţionari publici isteţi şi muncitori. După câteva minute în compania şerifului, Hilary înţelese că nu va căpăta un răspuns simplu la misterul Bruno Frye şi că nu exista nici o conspiraţie lesne de dat în vileag.
În biroul personal al şerifului, Hilary şi Tony se aşezară pe o banchetă masivă cu spătar de stinghii, pe care fuseseră puse perne de buret acoperit cu catifea reiată, pentru mai mult confort. Laurenski îşi trase un scaun şi se aşeză călare pe el, cu braţele sprijinite de spătar.
Îi dezarmă pe Hilary şi Tony deschizând el însuşi subiectul şi făcându‑şi autocritica.
— Mă tem că m‑am comportat mai puţin profesional în această chestiune, spuse şeriful. Am evitat să răspund la telefoanele primite de la secţia dumneavoastră de poliţie.
— De aceea am şi venit aici, interveni Tony.
— E... o vizită oficială? întrebă Laurenski, oarecum nedumerit.
— Nu, răspunse Tony. Mă aflu aici ca persoană particulară, nu în calitate de poliţist.
— În ultimele zile am avut o experienţă extrem de neobişnuită şi tulburătoare, spuse Hilary. S‑au petrecut lucruri incredibile şi sper să ne puteţi oferi o explicaţie.
Laurenski ridică din sprâncene.
— Altceva în afară de faptul că Frye v‑a atacat?
— Vă vom povesti tot, spuse Tony. Dar, mai întâi, aş vrea să vă întreb de ce aţi refuzat să discutaţi cu poliţia din Los Angeles.
Laurenski încuviinţă din cap. O roşeaţă începu să‑i coloreze obrajii.
— Pur şi simplu, nu ştiam ce să le spun. M‑am făcut de râs garantând pentru Frye. Presupun că speram ca totul să se uite de la sine.
— Şi de ce aţi garantat pentru el? întrebă Hilary.
— Pentru că... vedeţi... am crezut cu adevărat că în seara aceea Frye a fost acasă.
— Aţi discutat cu el? întrebă Hilary.
— Nu, răspunse Laurenski. Îşi drese glasul. Vedeţi, în seara când s‑a primit telefonul, apelul a fost preluat de poliţistul care era în tura de noapte. Numele lui e Tim Larsson. Unul dintre cei mai buni oameni ai mei. Lucrăm împreună de şapte ani. Un poliţist extrem de destoinic. Ei bine... când poliţia din Los Angeles a sunat în legătură cu Bruno Frye, Tim s‑a gândit că ar fi mai bine să‑mi telefoneze mie, să vadă dacă voiam să mă ocup eu însumi de această chestiune, fiindcă Frye era unul dintre cetăţenii de frunte ai comitatului. În seara aceea eram acasă. Sărbătoream ziua de naştere a fiicei mele. Pentru familia mea era o zi deosebită şi am vrut ca măcar de data aceea să nu amestec munca cu viaţa particulară. Am atât de puţin timp pentru copii...
— Înţeleg, spuse Tony. Am impresia că faceţi treabă bună aici. Mă pricep îndeajuns la munca de poliţie ca să ştiu că, pentru a face treabă bună, e nevoie de mult mai mult decât opt ore pe zi.
— Mai mult de douăsprezece ore pe zi, timp de şase sau şapte zile pe săptămână, îl corectă şeriful. În orice caz, în seara aceea Tim m‑a sunat şi eu l‑am rugat să rezolve el. Vedeţi, în primul rând, ideea de verificare mi s‑a părut bizară. Vreau să spun că Frye era un om de afaceri influent, un milionar, ce Dumnezeu! De ce‑ar fi riscat tot ce avea, pentru o tentativă de viol? Aşadar, i‑am spus lui Tim să rezolve el şi să‑mi telefoneze de îndată ce va afla ceva. După cum am spus, Tim e un poliţist foarte capabil. În plus, îl cunoştea pe Frye mai bine decât mine. Înainte de a se hotărî să îmbrăţişeze cariera de apărător al legii, a lucrat cinci ani în biroul principal al Podgoriei Shade Tree. În acea perioadă îl vedea pe Frye aproape în fiecare zi.
— Prin urmare, Larsson e cel care l‑a verificat pe Frye în noaptea de miercuri, sublinie Tony.
— Da. M‑a sunat din nou, în timp ce eu eram la petrecerea fiicei mele. Mi‑a comunicat că Frye se găsea acasă, nu la Los Angeles. Atunci, am sunat, la rândul meu, poliţia din Los Angeles şi m‑am făcut de râs.
Hilary se încruntă.
— Nu înţeleg. Vreţi să spuneţi că Tim Larsson v‑a minţit?
Laurenski refuză să răspundă la această întrebare. Se ridică de pe scaun şi începu să se plimbe prin birou, privind încruntat podeaua. În cele din urmă spuse:
— Am încredere în Tim Larsson. Întotdeauna am avut încredere în el. E un om pe care pot pune bază. Unul dintre cei mai buni. Dar, pur şi simplu, nu‑mi pot explica faptul.
— Avea vreun motiv ca să încerce să‑l acopere pe Frye? întrebă Tony.
— Adică, dacă erau prieteni la cataramă? Nu. Nici vorbă. Nici măcar amici. N‑a fost decât un simplu angajat al lui Frye. Şi nici nu‑l simpatiza din cale afară.
— A declarat că l‑a văzut pe Bruno Frye în noaptea aceea? îl întrebă Hilary pe Laurenski.
— În acel moment, răspunse şeriful, mi‑am închipuit că‑l văzuse. Mai târziu însă, Tim mi‑a spus că se gândise că‑l putea identifica pe Frye la telefon şi că nu era nevoie să bată drumul până acolo în maşina poliţiei, ca să‑l vadă la faţă. După cum, probabil, ştiţi, Bruno Frye avea o voce stranie, inconfundabilă.
— Deci e posibil ca Larsson să fi discutat cu cineva care l‑a acoperit pe Frye, cineva care‑i putea imita vocea, preciză Tony.
Laurenski îşi aţinti privirea asupra lui.
— Aşa spune şi Tim. Aceasta este scuza lui. Dar nu se leagă. Cine să fi fost acea persoană? De ce să‑l fi acoperit pentru o tentativă de viol şi crimă? Unde se află acum? Pe deasupra, vocea lui Frye nu poate fi lesne imitată.
— Atunci, care‑i părerea dumneavoastră? întrebă Hilary.
Laurenski clătină din cap.
— Nu ştiu ce să cred. Toată săptămâna m‑am frământat în fel şi chip. Vreau să‑l cred pe Tim. Dar cum l‑aş putea crede? Se întâmplă ceva... dar ce? Până la lămurirea chestiunii, l‑am pus pe liber pe Tim.
Tony aruncă o privire spre Hilary, apoi se uită la şerif.
— Când veţi auzi ce am să vă spun, presupun că‑l veţi crede pe Larsson.
— Oricum, interveni Hilary, asta nu înseamnă că veţi înţelege ce se petrece. Noi suntem mai implicaţi decât dumneavoastră, dar tot nu ne dăm seama despre ce e vorba.
Începu să‑i povestească lui Laurenski cum Bruno Frye se înapoiase în casa ei marţi dimineaţa, la cinci zile după moartea lui.

În biroul lui din St. Helena, Joshua Rhinehart se aşeză la masa de lucru, cu un pahar de Jack Daniel's Black Label în faţă, şi începu să răsfoiască dosarul primit la San Francisco de la Ronald Preston. Printre altele, dosarul conţinea fotocopii clare ale evaluărilor lunare reproduse după înregistrări pe microfilm, plus copii faţă‑verso după toate cecurile scrise de Frye. Întrucât Frye ţinuse secret contul într‑o bancă în care nu derula nici un fel de afaceri, Joshua era convins că o cercetare atentă a acelui material îi va oferi indicii legate de identitatea sosiei.
În primii trei ani şi jumătate cât fusese activ contul, Bruno completase lunar câte două cecuri, nici mai mult, nici mai puţin. Cecurile erau de fiecare dată completate pe numele aceloraşi persoane — Rita Yancy şi Latham Hawthorne — nume care lui Joshua nu‑i spuneau nimic.
Din motive nespecificate, doamna Yancy primise lunar cinci sute de dolari. Singurul lucru pe care Joshua îl putea deduce din fotocopiile acelor cecuri era că Rita Yancy locuia, probabil, în Hollister, California, întrucât femeia depusese toate cecurile într‑o bancă din localitatea respectivă.
Fiecare dintre cecurile pentru Latham Hawthorne menţiona altă sumă: de la câteva sute de dolari la cinci sau şase mii. După toate aparenţele, Hawthorne locuia în San Francisco, deoarece toate depunerile fuseseră făcute la aceeaşi sucursală a Wells Fargo Bank din acel oraş. Toate cecurile pe numele lui Hawthorne aveau pe verso aplicată o ştampilă, cu următorul conţinut:

NUMAI PENTRU DEPUNERI
ÎN CONTUL LUI
Latham Hawthorne
ANTICAR
&
OCULTIST

Joshua privi fix ultimul cuvânt timp de câteva minute. Ocultist. Fără îndoială, derivat de la cuvântul "ocult", era utilizat spre a desemna profesia lui Hawthorne sau, cel puţin, o parte din profesia lui, cealaltă parte fiind comerţul cu cărţi rare. Joshua presupunea că ştie ce însemna cuvântul, dar nu putea fi sigur.
Pe doi pereţi din biroul lui se găseau cărţi de drept şi lucrări de referinţă. Avea şi trei dicţionare, aşadar, căută în fiecare cuvântul "ocultist". Primele două nu‑l includeau, dar cel de al treilea îi oferea o definiţie foarte apropiată de cea la care se aşteptase. Ocultistul era o persoană care credea în ritualurile şi puterile supranaturale ale diverselor "ştiinţe oculte" — printre care astrologia, chiromanţia, magia neagră, magia albă, demonolatria, satanismul şi altele. Conform dicţionarului, ocultistul putea fi, în egală măsură, cineva care vindea obiectele necesare abordării acestor stranii îndeletniciri: cărţi, costumaţie, cărţi de joc, instrumente magice, relicve sacre, ierburi rare, lumânări de seu şi altele asemenea.
În cei cinci ani trecuţi de la moartea lui Katherine şi până la propriu‑i deces, Bruno Frye plătise peste o sută treizeci de mii de dolari lui Latham Hawthorne. Nici un cec nu menţiona serviciile primite în schimbul acelei sume de bani.
Joshua îşi umplu din nou paharul cu whiskey şi se înapoie la masa de lucru.
Dosarul referitor la conturile secrete ale lui Frye demonstra că Bruno scrisese câte două cecuri pe lună în primii trei ani şi jumătate şi câte trei pe lună în ultimul an şi jumătate. Unul pentru Rita Yancy şi unul pentru Latham Hawthorne, ca mai înainte. Plus un al treilea pentru doctorul Nicholas W. Rudge. Toate cecurile pentru doctor fuseseră depuse la Bank of America, sucursala din San Francisco, ceea ce‑l conduse pe Joshua la presupunerea că medicul locuia în acest oraş.
Telefonă la serviciul de informaţii din San Francisco, apoi la alt serviciu de informaţii din zona prefixului 408, care includea şi localitatea Hollister. În mai puţin de cinci minute obţinu trei numere de telefon: Hawthorne, Rudge şi Rita Yancy.
Mai întâi, formă numărul femeii.
Ea răspunse după al doilea apel.
— Alo?
— Doamna Yancy?
— Da.
— Rita Yancy?
— Da Avea un glas plăcut, blând şi melodios. Cine întreabă?
— Numele meu e Joshua Rhinehart. Vă sun din St. Helena. Sunt executorul testamentar al proprietăţii răposatului Bruno Frye. Ea nu răspunse. Doamnă Yancy?
— Adică a murit? întrebă femeia.
— N‑aţi ştiut?
— De unde să ştiu?
— S‑a scris în ziare.
— Nu citesc niciodată presa, răspunse ea.
Vocea i se schimbase. Nu mai era agreabilă. Devenise rece şi aspră.
— A murit joia trecută, spuse Joshua. Ea tăcea. Vă simţiţi bine? întrebă Joshua
— Ce doriţi de la mine?
— În calitate de executor testamentar, una dintre misiunile mele este să verific dacă toate datoriile domnului Frye sunt achitate, înainte ca proprietatea să fie împărţită între moştenitori.
— Şi?
— Am descoperit că domnul Frye vă plătea lunar cinci sute de dolari şi m‑am gândit că, poate, este vorba de ratele unei datorii. Ea nu‑i răspunse. Joshua îi auzea respiraţia. Doamnă Yancy?
— Nu‑mi datorează absolut nimic, spuse ea.
— Deci nu achita o datorie.
— Nu, răspunse ea
— Aţi lucrat cumva pentru el? Ea şovăi. Apoi clic. Doamnă Yancy?
Nici un răspuns. Doar un fâşâit pe fir şi trosnete îndepărtate.
Joshua formă numărul din nou.
— Alo? spuse în receptor femeia.
— Sunt tot eu, doamnă Yancy. Se pare că s‑a întrerupt.
Clic.
Joshua vru să sune a treia oară, dar îşi dădu seama că ea va închide din nou. Nu ştia să se controleze. Era limpede că avea un secret, un secret ştiut numai de ea şi Bruno şi pe care acum încerca să‑l ascundă de Joshua. Dar nu reuşise decât să‑i aţâţe curiozitatea. Acum era mai sigur decât oricând că fiecare dintre cele trei persoane plătite din contul de la banca din San Francisco ştia ceva care l‑ar ajuta să explice existenţa sosiei lui Bruno Frye. Dacă i‑ar putea convinge să vorbească, poate ar reuşi să lichideze proprietatea mai curând.
— Nu poţi scăpa de mine aşa uşor, Rita, spuse el, punând receptorul în furcă.
A doua zi avea de gând să zboare cu avionul Cessna la Hollister şi să se confrunte personal cu ea.
În continuare îl sună pe doctorul Nicholas Rudge. Îi răspunse robotul. Lăsă un mesaj cu numerele de telefon de la birou şi de acasă.
Cu cel de al treilea apel avu succes, deşi nu chiar atât pe cât se aşteptase. Latham Hawthorne era acasă şi se arătă dispus să vorbească. Ocultistul avea o voce nazală şi o urmă de accent aristocratic britanic.
— I‑am vândut destul de multe cărţi, răspunse Hawthorne, ca răspuns la o întrebare pusă de Joshua.
— Doar cărţi?
— Atât.
— Cam mulţi bani numai pentru cărţi.
— A fost un client excelent.
— Dar chiar o sută de mii de dolari?
— Suma acoperă aproape cinci ani.
— Totuşi...
— Majoritatea cărţilor erau rarităţi, înţelegeţi?
— Aţi dori să le recumpăraţi din proprietate? întrebă Joshua, încercând să‑şi dea seama dacă omul era sincer.
— Să le recumpăr? Oh, da, aş fi încântat să pot. Absolut.
— Cât oferiţi?
— Păi, nu pot afirma cu precizie până nu le văd.
— Daţi o cifră la întâmplare? Cât?
— Vedeţi, dacă volumele au fost deteriorate — rupte, zdrenţuite, însemnate şi altele — e cu totul altă poveste.
— Să zicem că sunt în perfectă stare. Cât oferiţi?
— Dacă se află în starea în care i le‑am vândut domnului Frye, sunt gata să ofer ceva mai mult decât mi‑a plătit el iniţial pentru ele. Multe dintre titlurile colecţiei lui şi‑au sporit valoarea.
— Deci, cât? întrebă Joshua.
— Sunteţi un om perseverent.
— E una dintre nenumăratele mele calităţi. Haideţi, domnule Hawthorne, nu vă cer să vă angajaţi la o ofertă definitivă. E vorba de o cifră estimativă.
— Ei bine, dacă colecţia conţine toate cărţile pe care i le‑am vândut şi dacă aceste cărţi sunt în perfectă stare... aş spune... desigur, luând în calcul şi profitul meu... În jur de două sute de mii de dolari.
— Sunteţi dispus să cumpăraţi aceleaşi cărţi cu şaptezeci de mii de dolari mai scump decât a plătit Frye?
— Ca cifră estimativă, da.
— Într‑adevăr, şi‑au sporit valoarea.
— Datorită specificului lor, explică Hawthorne. Zilnic apar noi cititori interesaţi de acest domeniu.
— Şi care anume e domeniul? întrebă Joshua. Ce fel de cărţi colecţiona?
— Nu le‑aţi văzut?
— Presupun că se află pe rafturile din biroul lui, spuse Joshua. Multe dintre ele sunt foarte vechi şi o bună parte sunt învelite în piele. N‑am observat nimic neobişnuit la ele. N‑am avut timp să le cercetez mai îndeaproape.
— Erau titluri oculte, îi spuse Hawthorne. Eu nu vând decât cărţi care tratează despre ocultism în toate manifestările sale. O mare parte dintre cărţile mele sunt interzise, e vorba de cele care în altă epocă au fost interzise de biserică sau de stat şi care n‑au mai fost reeditate de editorii moderni şi sceptici. Totodată, e vorba de ediţii limitate. Am peste două sute de clienţi statornici. Unul dintre ei este un domn din San Jose, care nu colecţionează decât cărţi despre misticismul hindus. O doamnă din comitatul Marin şi‑a alcătuit o enormă bibliotecă despre satanism, printre care o duzină de titluri obscure, publicate numai în latină. Altă femeie din Seattle a cumpărat, practic, tot ce s‑a publicat pe tema experienţelor extracorporale. Pot satisface orice gusturi. Nu mă laud când afirm că sunt cel mai respectabil şi mai de încredere comerciant de literatură ocultă din ţară.
— Dar fără îndoială că nu toţi clienţii îşi permit să cheltuiască atât de mult ca domnul Frye.
— Oh, bineînţeles că nu. Nu mai există decât doi, trei ca el, adică dispunând de resursele lui. Am însă câteva zeci de clienţi care cheltuiesc aproximativ zece mii de dolari anual pe cărţi.
— Incredibil, se miră Joshua.
— Nu chiar, îl contrazise Hawthorne. Aceşti oameni au impresia că au ajuns în pragul unei mari descoperiri, pe punctul de a afla un enorm secret: misterul vieţii. Unii sunt în căutarea nemuririi. Alţii caută farmece şi ritualuri care să le aducă bogăţii imense şi putere nelimitată asupra semenilor lor. Acestea sunt motivaţii puternice. Dacă oamenii cred sincer că ceva mai multă cunoaştere interzisă le va aduce ceea ce‑şi doresc, plătesc, practic, oricât ca să obţină aceste cunoştinţe.
Joshua se răsuci în scaunul turnant şi privi afară pe fereastră. Nori cenuşii şi joşi se apropiau grăbiţi dinspre vest, plutind pe deasupra culmilor tomnatice ale munţilor Mayacamas şi coborând în vale.
— Care aspect al ştiinţelor oculte îl interesa pe domnul Frye?
— Colecţiona două feluri de cărţi, care tratau, practic, acelaşi subiect, răspunse Hawthorne. Era fascinat de posibilitatea de a comunica cu morţii. Spiritism. Ciocănituri în masă, vocile spiritelor, apariţii ectoplasmice, amplificarea înregistrărilor din eter, scriere automată şi altele asemenea. Dar cel mai mult se interesa de cărţile despre morţii vii.
— Vampiri? întrebă Joshua, gândindu‑se la strania scrisoare din seif.
— Da, confirmă Hawthorne. Vampiri, zombie şi alte asemenea creaturi. Nu se mai sătura de cărţi pe această temă. Desigur, nu vreau să spun că îl interesau romanele de groază şi senzaţiile ieftine. Colecţiona numai studii serioase, nu ficţiune, şi anumite scrieri ezoterice alese.
— De pildă?
— Păi, de pildă... din categoria scrierilor ezoterice... a plătit şase mii de dolari pentru jurnalul scris de mână al lui Christian Marsden.
— Cine este Christian Marsden? întrebă Joshua.
— În urmă cu paisprezece ani, Marsden a fost arestat pentru asasinarea a nouă persoane în oraşul San Francisco şi în împrejurimi. Presa îl numea Vampirul de la Golden Gate, fiindcă de fiecare dată bea sângele victimelor sale.
— Oh, da! îşi aminti Joshua.
— Totodată, tăia membrele victimelor.
— Da.
— Le tăia braţele, picioarele şi capetele.
— Din păcate, mi‑l amintesc. Un caz oribil, spuse Joshua.
Norii de un cenuşiu murdar continuau să sosească dinspre vest, de peste munţi, înaintând constant spre St. Helena.
— În decurs de un an, cât a ucis nestingherit, Marsden a ţinut un jurnal, spuse Hawthorne. E o lucrare neobişnuită. Marsden credea că un bărbat decedat, pe nume Adrian Trench, încerca să intre în trupul lui şi să revină la viaţă prin intermediul lui. Marsden era sincer convins că se lupta în permanenţă şi cu disperare să‑şi controleze propriul trup.
— Prin urmare, când ucidea, nu el comitea crimele, ci acel Adrian Trench.
— Aşa scrie în jurnal, spuse Hawthorne. Dintr‑un motiv pe care nu l‑a explicat niciodată, Marsden credea că spiritul rău al lui Adrian Trench avea nevoie de sângele altor persoane, ca să poată să ţină în stăpânire trupul lui Marsden.
— O poveste suficient de ţicnită pentru a fi prezentată tribunalului într‑un proces de stabilire a sănătăţii mintale, comentă cinic Joshua.
— Marsden chiar a fost internat într‑un spital de nebuni, confirmă Hawthorne. Acolo a şi murit, după şase ani. Dar n‑a simulat nebunia ca să scape de închisoare. Credea cu adevărat că spiritul lui Adrian Trench încerca să‑l alunge din propriul său trup.
— Schizofrenie.
— Probabil, încuviinţă Hawthorne. Însă nu cred că trebuie să excludem şi posibilitatea ca Marsden să fi fost întreg la minte şi doar să fi relatat un fenomen paranormal autentic.
— Vreţi să repetaţi?
— Vreau să spun că e foarte posibil ca Christian Marsden să fi fost cumva posedat.
— Doar nu vorbiţi serios, protestă Joshua.
— Ca să‑l parafrazez pe Shakespeare, există multe lucruri pe pământ şi în cer pe care nu le înţelegem şi nu putem să le înţelegem.
Dincolo de fereastra înaltă a biroului, pe măsură ce grupul de nori de culoarea ardeziei continua să se îngrămădească deasupra văii, soarele coborî la asfinţit, dincolo de munţii Mayacamas şi înserarea se lăsă mult mai devreme peste St. Helena.
Privind lumina sângerie a amurgului, Joshua întrebă:
— De ce‑şi dorea domnul Frye atât de mult jurnalul lui Marsden?
— Credea că trăieşte o experienţă similară cu cea a lui Marsden, răspunse Hawthorne.
— Adică, Bruno credea că un mort încearcă să pună stăpânire pe trupul lui?
— Nu, răspunse Hawthorne. Nu se identifica cu Marsden, ci cu victimele lui Marsden. Domnul Frye credea că mama lui, mi se pare că o chema Katherine, se întorsese din morţi întrupată în altă persoană şi încerca să‑l ucidă. Spera ca jurnalul lui Marsden să‑i dea o indicaţie cum trebuia să procedeze cu ea.
Joshua simţi o răceală de gheaţă năvălindu‑i în vine.
— Bruno nu mi‑a vorbit niciodată despre asta.
— Oh, nu discuta pe această temă, încuviinţă Hawthorne. Probabil că sunt singura persoană căreia i‑a destăinuit secretul. Mi‑a făcut confidenţe fiindcă m‑am arătat înţelegător faţă de interesul lui pentru ştiinţele oculte. Dar şi aşa, n‑a pomenit despre acest lucru decât o singură dată. Credea cu convingere că mama lui se întorsese din mormânt şi era îngrozit să nu‑i cadă victimă. Mai târziu, a regretat că‑mi povestise.
Joshua îşi îndreptă spatele în fotoliu, uluit şi şocat.
— Domnule Hawthorne, săptămâna trecută domnul Frye a încercat să ucidă o femeie în Los Angeles.
— Da, ştiu.
— Voia s‑o ucidă fiindcă îşi închipuia că era mama lui, ascunsă în alt trup.
— Zău? Interesant!
— Iisuse Hristoase, domnule! Ştiai ce e în mintea lui. De ce n‑ai spus nimic?
Hawthorne rămase impasibil.
— Ce‑aţi fi vrut să fac?
— Să fi spus poliţiei! L‑ar fi luat la întrebări, aţi fi sugerat că poate avea nevoie de îngrijire medicală.
— Domnul Frye n‑a comis o crimă, spuse Hawthorne. În plus, dumneavoastră presupuneţi că era nebun, dar eu nu împărtăşesc această presupunere.
— Glumiţi, spuse Joshua, nevenindu‑i să‑şi creadă urechilor.
— Câtuşi de puţin. Poate că mama lui Frye s‑a întors într‑adevăr din groapă ca să pună mâna pe el. Poate chiar a reuşit.
— Pentru numele lui Dumnezeu, femeia din Los Angeles nu era mama lui!
— Poate, spuse Hawthorne. Poate că nu era.
Deşi continua să şadă în fotoliul mare din birou şi deşi acesta se găsea cu toate patru picioarele pe podeaua solidă, Joshua avu o senzaţie curioasă de pierdere a echilibrului. Şi‑l închipuise pe Hawthorne ca fiind un om destul de cultivat, potrivit de educat şi studios, care îmbrăţişase această profesie datorită profiturilor pe care i le asigura. Acum Joshua începea să se întrebe dacă nu cumva îşi făcuse o părere cu totul greşită despre el. Poate că Latham Hawthorne era la fel de bizar ca şi marfa pe care o vindea.
— Domnule Hawthorne, e limpede că sunteţi un om de afaceri foarte eficient şi de succes. Îmi păreţi a fi şi o persoană educată. Vă exprimaţi mult mai frumos decât mulţi oameni cu care ai de‑a face în zilele noastre. Ţinând cont de toate acestea, mi‑e foarte greu să cred că puneţi mare bază pe lucruri ca spiritismul, misticismul şi morţii vii.
— Eu nu‑mi bat joc de nimic, răspunse Hawthorne. În definitiv, faptul că sunt dispus să cred mi se pare mai puţin surprinzător decât refuzul dumneavoastră încăpăţânat de a crede. Nu înţeleg cum un om inteligent nu‑şi dă seama că există multe lumi în afară de a noastră şi multe alte realităţi dincolo de cea în care trăim.
— Oh, cred că lumea e plină de mistere şi că nu percepem decât în parte realitatea, spuse Joshua Nu vă contrazic în privinţa acestui aspect. Dar în egală măsură cred că în timp percepţiile noastre se vor rafina şi că toate misterele vor fi explicate de oamenii de ştiinţă, de oameni raţionali, care lucrează în laboratoare, nu de amatori de superstiţii care ard tămâie şi rostesc incantaţii fără rost.
— Eu nu am încredere în oamenii de ştiinţă, îl contrazise Hawthorne. Sunt satanist îmi găsesc răspunsurile în acest domeniu.
— Cultul diavolului? întrebă Joshua.
Încă nu aflase totul despre ocultist.
— E un mod simplist de a vedea lucrurile. Eu cred în celălalt Dumnezeu, Dumnezeul cel Întunecat. Se apropie venirea lui, domnule Rhinehart. Hawthorne vorbea calm, binevoitor, ca şi cum ar fi discutat pe o temă cu nimic mai neobişnuită sau controversată decât vremea. Aştept cu nerăbdare ziua în care El îl va alunga pe Hristos şi toate divinităţile mai mici şi se va urca singur pe tron. Ce zi minunată va fi aceea. Toţi adepţii altor religii vor fi înrobiţi sau măcelăriţi. Preoţii lor vor fi decapitaţi şi aruncaţi la câini. Călugăriţele vor fi violate în plină stradă. Bisericile, sinagogile, moscheele şi templele vor fi folosite pentru celebrarea liturghiilor întunericului şi fiecare om de pe suprafaţa pământului îl va slăvi pe El. Pe altare vor fi sacrificaţi copii mici, iar Belzebut va domni până la sfârşitul timpurilor. Curând, domnule Rhinehart. Există semne şi prevestiri. Nu mai este mult. Eu abia aştept.
Joshua îşi pierduse graiul. În ciuda aiurelilor rostite, Hawthorne vorbea ca un om normal şi raţional. Nu bătea câmpii şi nu urla. Glasul lui nu trăda nici cea mai mică urmă de manie sau de isterie. Joshua se simţea mai tulburat de sângele rece şi de aparenta blândeţe a ocultistului decât dacă Hawthorne ar fi mârâit, ar fi strigat şi ar fi făcut spume la gură. Era ca şi cum ar fi cunoscut un străin la o petrecere, ar fi discutat cu el, ar fi ajuns să‑l simpatizeze, ca dintr‑o dată să‑şi dea seama că acesta purta o mască de latex, o figură calmă bine realizată, sub care se ascundea răul şi rânjetul hâd al Morţii. Un costum de Halloween, dar întors pe dos. Demonul deghizat în om obişnuit. Coşmarul lui Poe prinsese viaţă.
Joshua se cutremură de un fior.
— Am putea fixa o întâlnire? întrebă Hawthorne. Abia aştept să studiez colecţia de cărţi cumpărată de la mine de către domnul Frye. Pot veni aproape oricând. Ce zi v‑ar conveni?
Joshua nu era nerăbdător să‑l întâlnească şi să facă afaceri cu el. Decise să‑l amâne pe ocultist până când cărţile aveau să fie văzute şi de alţi experţi. Poate că vreunul dintre aceştia îşi va da seama de valoarea colecţiei şi va face o ofertă echitabilă. Atunci, îi va fi simplu să trateze cu Latham Hawthorne.
— Va trebui să revin cu un telefon, răspunse Joshua. Până atunci am multe alte treburi urgente de rezolvat. E vorba de o proprietate mare şi foarte complexă. Îmi va lua câteva săptămâni ca s‑o lichidez.
— Aştept telefonul dumneavoastră.
— Înainte de a închide, ar mai fi încă două lucruri, spuse Joshua.
— Da?
— V‑a povestit domnul Frye de ce avea o teamă atât de obsedantă de mama lui?
— Nu ştiu ce i‑a făcut, răspunse Hawthorne, dar o ura din tot sufletul. În viaţa mea n‑am văzut o ură atât de cumplită şi înverşunată ca în momentele în care vorbea despre ea.
— I‑am cunoscut pe amândoi, spuse Joshua. Niciodată n‑am observat ca între ei să fi existat astfel de sentimente. Întotdeauna am crezut că o idolatriza.
— Atunci, trebuie să fi fost o ură tainică, pe care o ascundea de foarte multă vreme, zise Hawthorne.
— Dar ce i‑ar fi putut face?
— După cum v‑am spus, mie nu mi‑a relatat nimic. Însă exista ceva în spatele acestui sentiment de ură, ceva atât de rău, încât domnul Frye nu avea puterea să vorbească despre asta. Spuneaţi că vreţi să discutaţi alte două lucruri. Care‑i al doilea?
— Bruno a pomenit vreodată de o dublură a lui?
— O dublură?
— O sosie. Cineva care putea trece drept el însuşi.
— Cu statura lui şi cu vocea aceea neobişnuită, n‑ar fi fost simplu să‑şi găsească o sosie.
— După cât se pare, a reuşit. Eu încerc să aflu de ce a avut nevoie de o dublură.
— Dar nu vă poate explica însăşi sosia? Ea trebuie să ştie de ce a fost angajată.
— Nu reuşesc să dau de ea.
— Înţeleg, spuse Hawthorne. Ei bine, domnul Frye nu mi‑a pomenit niciodată despre asta. Dar mă gândeam...
— Da?
— La un motiv pentru care ar fi avut nevoie de o sosie.
— Ce motiv? întrebă Joshua.
— Ca s‑o deruteze pe mama lui, când ea se întorcea din morţi ca să‑l înşface.
— Bineînţeles, exclamă sarcastic Joshua. Cum de nu m‑am gândit la asta!
— M‑aţi înţeles greşit, spuse Hawthorne. Ştiu că sunteţi sceptic. Nu vreau să spun că ea s‑a întors din groapă cu adevărat. Nu deţin suficiente date ca să pot emite o părere. Dar domnul Frye era ferm convins că mama lui se întorsese. Poate şi‑a închipuit că, angajând o dublură, beneficia de o oarecare protecţie.
Joshua se văzu nevoit să admită că ideea lui Hawthorne era mai mult decât plauzibilă.
— Adică, cea mai simplă cale de a înţelege motivul este de a mă pune în pielea lui Frye şi de a gândi ca el, ca un paranoic schizofrenic.
— Dacă într‑adevăr a fost un paranoic schizofrenic, sublinie Hawthorne. După cum v‑am mai spus, eu nu iau nimic în derâdere.
— Iar eu îmi bat joc de toate, replică Joshua. Ei bine... vă mulţumesc pentru timp şi pentru osteneală, domnule Hawthorne.
— Pentru puţin. Aştept telefonul dumneavoastră.
Aşteaptă mult şi bine, îi răspunse în gând Joshua. Puse receptorul în furcă, se ridică, se duse la fereastra înaltă şi aruncă o privire asupra văii, care începea să se ascundă în umbre, sub norii cenuşii şi marginile purpurii‑albăstrui ale întunericului din ce în ce mai dens. Ziua părea că se grăbeşte să devină noapte şi când o rafală de vânt rece făcu să zăngăne geamurile, Joshua se gândi că toamna făcea loc iernii cu aceeaşi grabă nefirească. Părea mai curând o seară mohorâtă şi ploioasă de ianuarie decât de octombrie timpuriu.
În mintea lui Joshua cuvintele lui Latham Hawthorne se înşirau ca firele întunecate ale unei pânze negre ţesute de un păianjen monstruos: Timpul lui se apropie, domnule Rhinehart. Există semne şi prevestiri. Nu mai e mult până atunci. Foarte curând.
În ultimii cincisprezece ani lumea părea să se fi năpustit la vale, ca o maşină fără frâne, total scăpată de sub control. Apăruseră o mulţime de oameni ciudaţi. Ca Hawthorne. Şi chiar mai răi. Mult mai răi. Mulţi dintre ei erau conducători politici, aceasta fiind meseria pe care şi‑o alegeau adesea astfel de şacali, dornici să capete putere asupra altora, ţineau în mâini frâiele planetei, mecanici ţicniţi ai fiecărei naţiuni, rânjind dement în timp ce împingeau maşinăria din ce în ce mai aproape de momentul deraierii.
Oare trăim ultimele zile ale planetei? se întrebă Joshua. Oare se apropie Armaggedonul?
Prostii, se dojeni el. Bătrâne, nu faci decât să transferi sentimentul morţii iminente asupra percepţiei tale asupra lumii. Ai pierdut‑o pe Cora, eşti absolut singur şi dintr‑o dată ai devenit conştient că îmbătrâneşti şi că timpul îţi scapă printre degete. Acum ai sentimentul incredibil, măreţ şi grandoman că întreaga lume se va sfârşi o dată cu moartea ta. Dar singura zi de apoi care se apropie e a ta, se gândi el. Lumea va continua să existe şi după ce nu vei mai fi. Va mai exista încă multă, multă vreme.
Totuşi, nu era chiar sigur. Atmosfera părea încărcată de semne rău‑prevestitoare.
Cineva bătu la uşă. Era Karen Farr, tânăra şi harnica lui secretară.
— N‑am ştiut că mai eşti aici, îi spuse Joshua. Aruncă o privire la ceas. Ar fi trebuit să pleci încă de acum o oră.
— Am mai zăbovit la masa de prânz. Îmi rămăseseră de pus la punct câteva lucruri.
— Munca este o parte esenţială a vieţii, draga mea. Dar nu pierde prea mult timp muncind. Du‑te acasă. Ai să‑ţi termini treaba mâine.
— Termin în zece minute, îl asigură ea. Tocmai au venit două persoane. Vor să stea de vorbă cu dumneavoastră.
— N‑am nici o întâlnire programată.
— Au venit de la Los Angeles. Pe el îl cheamă Anthony Clemenza, iar doamna care‑l însoţeşte este Hilary Thomas. E femeia care...
— Ştiu cine este, o întrerupse Joshua, surprins. Pofteşte‑i imediat.
Ocoli masa de lucru şi‑şi întâmpină vizitatorii în mijlocul încăperii. După prezentările oarecum stânjenite, Joshua se asigură că oaspeţii se instalaseră confortabil, le oferi de băut, turnă Jack Daniel's pentru fiecare din ei şi‑şi trase un scaun faţă în faţă cu canapeaua pe care cei doi se aşezaseră unul lângă celălalt.
Tony Clemenza avea ceva care‑i plăcu din prima clipă lui Joshua. Părea un om sigur pe el şi competent.
Hilary Thomas radia aceeaşi agerime, încredere în sine şi competenţă ca şi Clemenza. Pe deasupra, era nespus de încântătoare.
Câteva momente, nici unul dintre ei nu‑şi găsi cuvintele. Se priviră unul pe altul în tăcere şi în aşteptare, apoi îşi muiară buzele în whiskey.
Joshua fuse cel care sparse gheaţa.
— Niciodată n‑am crezut prea mult în lucruri ca previziunea, dar pe Dumnezeul meu, în clipa de faţă am o mică presimţire. N‑aţi bătut atâta drum doar ca să‑mi povestiţi despre miercurea şi joia trecută, nu‑i aşa? Între timp s‑a mai întâmplat ceva.
— S‑au întâmplat multe, răspunse Tony. Dar nimic din toate acestea nu pare să aibă sens.
— Şeriful Laurenski ne‑a trimis la dumneavoastră, spuse Hilary.
— Sperăm să ne puteţi da unele răspunsuri.
— Şi eu caut răspunsuri, replică Joshua.
Hilary îşi lăsă capul într‑o parte şi‑l privi ciudat.
— Cred că, la rândul meu, am o presimţire, spuse ea. Şi aici s‑a întâmplat ceva, nu‑i aşa?
Joshua luă o înghiţitură de whiskey.
— Dacă aş fi un om superstiţios, probabil v‑aş răspunde că... undeva... un mort se plimbă printre cei vii.
Afară, ultima geană de lumină fu alungată de pe cer. Dincolo de fereastră noaptea cea neagră puse stăpânire pe vale. Un vânt rece încercă să‑şi facă loc printre nenumăratele careuri de sticlă ale ferestrei, şuierând şi gemând. Dar biroul lui Joshua părea inundat de o căldură nouă, fiindcă el, Hilary şi Tony se simţeau legaţi prin ceea ce ştiau despre misterul reîntoarcerii lui Bruno Frye din lumea morţilor.

În dimineaţa aceea, Bruno Frye dormise în partea din spate a furgonetei albastre Dodge, în parcarea unui supermagazin, până la ora unsprezece, când îl trezise coşmarul unor şoapte cumplite şi ameninţătoare, dar fără înţeles. Un timp rămase lungit în aerul înnăbuşitor al furgonetei slab luminate, cu braţele înlănţuite în jurul trupului, simţindu‑se atât de singur, de părăsit şi de înspăimântat, încât scânci şi plânse ca un copil.
Sunt mort, se gândi el. Mort M‑a ucis căţeaua. Mort. Căţeaua afurisită şi blestemată mi‑a înfipt cuţitul în burtă.
Pe măsură ce plânsul i se potolea, îl năpădi un gând neobişnuit şi tulburător: Dar dacă sunt mort... cum de mă aflu aici? Cum pot fi mort şi viu în acelaşi timp?
Îşi pipăi abdomenul cu amândouă mâinile. Nu avea locuri dureroase, nici răni de cuţit, nici cicatrice.
Brusc, gândul i se limpezi. O ceaţă cenuşie se ridică de pe mintea lui şi în clipa următoare totul începu să strălucească asemenea luminilor unui cristal cu multe faţete. Începu să se întrebe dacă Katherine se întorsese cu adevărat din mormânt. Oare Hilary Thomas era doar Hilary Thomas, nu Katherine Anne Frye? Oare era nebun de voia s‑o ucidă? Oare toate celelalte femei, pe care le ucisese în ultimii cinci ani, fuseseră, într‑adevăr, noi trupuri în care se ascunsese Katherine? Sau fuseseră oameni obişnuiţi, femei nevinovate care nu meritaseră să moară?
Bruno se aşeză pe podeaua furgonetei, năucit, copleşit de această nouă faţă a lucrurilor.
Şi şoaptele care îi năpădeau somnul în fiecare noapte, şoaptele acelea îngrozitoare, care‑l umpleau de spaimă...
Dintr‑o dată înţelese că, dacă se concentra îndeajuns de mult, dacă scotocea cu atenţie printre amintirile copilăriei, avea să descopere ce însemnau acele şoapte, semnificaţia lor. Îşi aminti două uşi masive de lemn fixate în pământ. Şi‑o aminti pe Katherine deschizând acele uşi şi îmbrâncindu‑l în întunericul de dedesubt. Şi‑o aminti trântind uşile la loc şi ferecându‑le, apoi treptele care duceau jos, tot mai jos, în inima pământului...
Nu!
Îşi acoperi urechile cu mâinile, ca şi cum astfel ar fi putut opri amintirile urâte la fel de uşor cum te fereşti de un zgomot neplăcut.
Era leoarcă de sudoare. Tremura din toate încheieturile.
— Nu, murmură el. Nu, nu, nu!
De când se ştia, neîncetat încercase să afle cine şoptea în coşmarurile de fiecare noapte. Dorise cu ardoare să descopere ce încercau să‑i spună şoaptele şi, poate, astfel să le alunge din somnul lui pentru totdeauna. Acum când se afla în pragul acelei descoperiri, îşi dădu seama că adevărul era mult mai cumplit şi mai înspăimântător decât misterul şi, cuprins de panică, se îndepărtă de revelaţie cu o clipă înainte ca în mintea lui să se facă lumină.
Furgoneta se umplu din nou de şoapte, voci şuierătoare, murmure obsedante.
Bruno ţipă îngrozit, legănându‑se dintr‑o parte în alta pe podea.
Din nou simţi târându‑se pe el creaturi ciudate, încercând să i urce pe braţe, pe piept şi pe spate. Să ajungă la obrazul lui. Să se strecoare printre buzele şi dinţii lui. Să‑i intre în nări.
Zvârcolindu‑se şi ţipând, încercă să le scuture de pe el, să le lovească cu palma, să le alunge.
Dar iluzia era întreţinută de întuneric, iar în furgonetă era prea multă lumină ca halucinaţiile groteşti să poată dura. Văzu că nu avea nimic pe trup şi panica se potoli încet-încet, lăsându‑l sleit de puteri.
Timp de câteva minute rămase pe podea, cu spatele rezemat de peretele furgonetei, tamponându‑şi cu batista obrazul transpirat şi ascultând cum respiraţia lui îşi încetinea ritmul.
În cele din urmă, hotărî că sosise timpul să pornească din nou în căutarea căţelei afurisite. Era undeva afară, îl aştepta, se ascundea undeva în oraş. Trebuia să dea de ea şi s‑o ucidă, înainte ca ea să găsească o cale de a‑i veni de hac.
Scurtul moment de limpezime a minţii, scânteia de luciditate dispăruse ca şi cum nici n‑ar fi existat vreodată. Îşi uitase întrebările şi îndoielile. Din nou era absolut convins că Katherine se întorsese din mormânt şi că trebuia cu orice preţ oprită.
Mai târziu, după un prânz grăbit, se duse cu maşina în West‑wood şi opri ceva mai departe de casa lui Hilary. Urcă din nou în spatele furgonetei şi începu să supravegheze casa printr‑un mic orificiu din partea laterală a maşinii.
Pe aleea circulară din faţa locuinţei domnişoarei Thomas se vedea o furgonetă utilitară. Pe părţile laterale era scris cu litere albastre şi aurii:

FEMEI DE SERVICIU LA DISCREŢIE
CURĂŢENIE SĂPTĂMÎNALĂ, DE PRIMĂVARĂ
SAU DUPĂ PETRECERI
SPĂLĂM CHIAR ŞI GEAMURILE

Trei femei în halate albe lucrau în casă. Făcură câteva drumuri din casă până la furgonetă, ducând mături şi cârpe umede, aspiratoare, găleţi, scoţând saci de plastic plini cu gunoi, apoi ducând o maşină cu abur pentru curăţarea covoarelor, scoţând fragmente de mobilă sfărâmată de Bruno în accesul de furie distrugătoare din zorii zilei precedente.
Deşi stătu la pândă toată după‑amiaza, n‑o văzu nici o clipă pe Hilary Thomas şi se convinse că nu era acasă. De fapt, îşi închipuia că nu se va întoarce decât când va avea certitudinea că se afla în siguranţă, când îl va şti mort.
— Dar nu eu sunt cel care va muri, spuse el cu voce tare, studiind casa Ai auzit, căţea? Mai întâi, am să‑ţi fac ţie de petrecanie. Am să pun mâna pe tine înainte să ai tu ocazia să mă înşfaci. Am să‑ţi retez capul tău cel blestemat.
În cele din urmă, puţin după ora cinci, femeile îşi luară ustensilele şi le urcară în spatele furgonetei. Apoi încuiară uşa şi plecară.
Bruno se luă după ele.
Erau singurul lui fir către Hilary Thomas. Căţeaua le angajase. Probabil că ştiau unde se afla. Dacă ar reuşi să o prindă singură pe una dintre ele şi s‑o facă să vorbească, ar afla unde se ascunde Katherine.
Sediul firmei de prestări de servicii se găsea într‑o clădire ornamentată cu stuc şi având un singur nivel, pe o stradă laterală murdară, la jumătate de cvartal de Pico. Furgoneta urmărită de Frye se opri într‑o parcare de lângă clădire, în rând cu alte opt furgonete marcate cu numele firmei scris cu aceleaşi litere albastre şi aurii.
Frye trecu pe lângă şirul de furgonete albe, se duse până în capătul cvartalului, întoarse în intersecţia pustie şi porni în direcţie opusă. Ajunse exact la timp ca să le vadă pe cele trei femei intrând în sediu. Nici una nu părea să‑l fi remarcat sau să‑şi fi dat seama că furgoneta Dodge era una şi aceeaşi maşină care rămăsese toată ziua în preajma locuinţei domnişoarei Thomas. Opri în apropiere de colţ, vizavi de firma de prestări de servicii, sub ramurile unui curmal care foşneau în bătaia vântului şi aşteptă să apară una dintre cele trei femei.
În următoarele zece minute din sediu ieşiră multe lucrătoare în halate albe dar nici una dintre ele nu fusese la locuinţa lui Hilary Thomas în acea după‑amiază. Apoi recunoscu pe una. Femeia ieşise din clădire şi se îndrepta spre o maşină Datsun de culoare galbenă strălucitoare. Era tânără, sub treizeci de ani, cu părul şaten şi drept, lung până aproape de talie. Mergea cu umerii daţi spre spate, cu bărbia ridicată, cu paşi agili şi elastici. Vântul îi lipea uniforma de şolduri şi de coapse, făcând să‑i fluture tivul până deasupra genunchilor frumoşi. Fata urcă la volanul automobilului Datsun şi ieşi din parcare. Viră la stânga şi porni spre Pico.
Frye ezită, încercând să‑şi dea seama dacă fata reprezenta ţinta cea mai potrivită sau dacă trebuia să aştepte pe una din celelalte două. Dar ceva îi spunea că fata era exact ce căuta. Porni furgoneta Dodge şi se desprinse de bordură.
Pentru a nu fi observat, încercă să interpună câte o maşină între Dodge şi automobilul Datsun galben. O urmări de pe o stradă pe alta, cât mai discret posibil. După toate aparenţele, ea nu avea nici cea mai mică idee că era urmărită.
Locuinţa fetei se găsea în Culver City, la numai câteva cvartale de studiourile cinematografice MGM. Locuia într‑un bungalou vechi, dar frumos, pe o străduţă cu alte bungalouri, la fel de vechi şi de frumoase. Câteva case purtau patina timpului: cenuşii, afundate în pământ şi triste, necesitau lucrări de reparaţii. Dar cele mai multe erau întreţinute cu vizibilă mândrie, proaspăt zugrăvite, cu obloane în culori vii, cu mici verande elegante, ici‑colo câte un vitraliu, ici‑colo câte o uşă cu geam încastrat sau lampioane, sau acoperişuri de ţiglă. Nu era un cartier bogat, însă avea o puternică personalitate. Casa fetei era cufundată în întuneric. Ea intră şi aprinse luminile în camerele de la stradă.
Bruno parcă furgoneta Dodge de cealaltă parte a străzii, într‑o porţiune mai întunecoasă decât noaptea care se lăsase nu de mult. Stinse farurile, opri motorul şi coborî geamul portierei. Cartierul era liniştit, nu se auzea aproape nici un zgomot. Singurele sunete erau foşnetul copacilor care răspundeau vântului insistent de toamnă, vâjâitul câte unei maşini aflate în trecere şi muzica swing provenită de la o combină muzicală sau un aparat de radio îndepărtat. Era o melodie a lui Benny Goodman de prin anii patruzeci, dar Bruno nu‑şi mai amintea titlul, sunetul de alămuri ajungea până la el cu intermitenţă, după bunul plac al vântului. Bruno rămase la volan, ascultând, pândind.
La ora 6:40 Frye trase concluzia că femeia nu avea nici soţ, nici prieten. Dacă ar fi locuit împreună cu un bărbat, mai mult ca sigur că până atunci acesta s‑ar fi întors de la lucru.
Frye mai lăsă să treacă cinci minute.
Muzica lui Benny Goodman încetă.
Era singura schimbare.
La 6:54 coborî din furgonetă şi traversă strada, înspre casa fetei.
Bungaloul se găsea pe un mic teren, mult prea aproape de vecini pentru scopul urmărit de Bruno. Avea însă avantajul numeroşilor copaci şi tufe care înconjurau proprietatea, ascunzând veranda de la intrare de privirile iscoditoare ale vecinilor din dreapta şi din stânga. Dar chiar şi aşa, era nevoit să acţioneze rapid, să intre în casă repede şi fără zgomot, fără a‑i lăsa fetei răgazul să ţipe.
Urcă cele două trepte joase până pe verandă. Scândurile scârţâiră uşor. Bruno apăsă butonul soneriei.
Fata veni la uşă, zâmbind întrebător:
— Da?
De cealaltă parte a uşii se vedea un lanţ de siguranţă. Mai gros şi mai rezistent decât altele, dar nici pe departe atât de eficient pe cât îşi închipuia femeia. Chiar şi cineva mai puţin solid decât Bruno Frye l‑ar fi putut smulge din perete cu câteva lovituri zdravene în uşă. Bruno nu trebui decât să‑şi proptească umărul masiv în uşă o singură dată, cu putere, chiar în clipa în care ea întreba zâmbind "Da?" Uşa se deschise brusc spre interior, aşchii zburară prin aer şi o parte a lanţului rupt căzu pe podea cu un clinchet puternic.
Dintr‑un salt, Bruno fu înăuntru, trântind uşa în spatele lui. Era convins că nimeni nu‑l văzuse intrând.
Femeia zăcea pe spate pe podea. Uşa o trântise la pământ. Încă purta halatul alb. Fusta i se ridicase, dezvelindu‑i coapsele. Avea picioare foarte frumoase.
El îngenunche alături de ea.
Fata era năucită. Deschise ochii şi încercă să‑şi privească atacatorul, dar avu nevoie de câteva clipe ca să‑şi recapete vederea limpede.
El îi puse vârful cuţitului în gât.
— Dacă ţipi, te spintec. Ai înţeles?
Ochii ei căprui şi calzi îşi pierdură expresia nedumerită şi în ei îşi făcu loc spaima. Începu să tremure. În colţul ochilor i se adunară lacrimi sclipitoare, care însă nu se rostogoliră pe obraz.
Nerăbdător, el o împunse în gât cu vârful cuţitului. Pe piele apăru un strop minuscul de sânge.
Ea îşi strânse pleoapele.
— Fără ţipete, o ameninţă Bruno. M‑ai auzit?
Cu un efort, ea răspunse:
— Da.
— Ai să fii cuminte?
— Te rog. Te rog să nu‑mi faci rău.
— Nu vreau să‑ţi fac rău, spuse Frye. Dacă nu ţipi, dacă eşti cuminte şi mă ajuţi, nu voi fi nevoit să‑ţi fac rău. Dar, dacă ţipi sau încerci să fugi, te fac bucăţi. Ai înţeles?
— Da, răspunse ea cu glas abia auzit.
— Ai să fii cuminte?
— Da.
— Locuieşti singură?
— Da.
— Nu ai soţ?
— Nu.
— Nici prieten?
— Nu locuieşte aici.
— Îl aştepţi în astă‑seară?
— Nu.
— Mă minţi?
— E adevărat. Jur. 
Obrazul smead devenise alb ca varul.
— Dacă mă minţi, spuse el, îţi fac faţa fâşii.
Ridică lama cuţitului şi‑i lipi vârful de obraz.
Ea închise ochii şi se cutremură.
— Aştepţi pe cineva?
— Nu.
— Cum te cheamă?
— Sally.
— OK, Sally, vreau să‑ţi pun câteva întrebări, dar nu aici şi nu aşa.
Ea deschise ochii. Avea lacrimi în gene. O lacrimă i se prelinse pe obraz. Înghiţi cu greu.
— Ce vrei să ştii?
— Vreau să‑ţi pun câteva întrebări despre Katherine.
Ea se încruntă.
— Nu cunosc nici o Katherine.
— O cunoşti sub numele de Hilary Thomas.
Ea se încruntă şi mai tare.
— Femeia din Westwood?
— Azi ai făcut curat în casa ei.
— Da... dar n‑o cunosc. N‑am întâlnit‑o niciodată.
— Asta vom vedea.
— E adevărat. Nu ştiu nimic despre ea.
— Poate că ştii mai multe decât îţi închipui.
— Nu. Zău că nu.
— Haide, o îndemnă el, străduindu‑se să zâmbească şi să vorbească pe un ton prietenos. Să mergem în dormitor, acolo vom discuta mai confortabil.
Ea începu să tremure şi mai tare, aproape ca o epileptică.
— Vrei să mă violezi, aşa‑i?
— Nu, nu.
— Ba da. Ba da.
Frye abia reuşea să‑şi stăpânească furia. Era furios că fata îl contrazicea Furios că nu voia să se mişte de acolo. Ar fi vrut să‑i poată înfige cuţitul în burtă şi să‑i scoată de acolo ceea ce dorea să ştie, dar bineînţeles că nu putea. Voia să ştie unde se ascundea Hilary Thomas. I se părea că cea mai bună cale de a afla informaţia necesară era s‑o frângă pe femeia aceea ca pe o sârmă rezistentă: s‑o îndoaie înainte şi înapoi până când se va rupe, să‑i adreseze când ameninţări, când vorbe bune, recurgând la mici violenţe, folosind tonul prietenos şi mângâierea. Nu se gândi nici o clipă că ea ar fi dispusă să‑i destăinuie ce ştia. În mintea lui, fata fusese angajată de Hilary Thomas, deci de Katherine, prin urmare era complice la tentativa lui Katherine de a‑l ucide. Fata nu era doar o spectatoare inocentă. Era femeia de serviciu a lui Katherine, o complotistă, poate tot o moartă revenită printre cei vii. Bănuia că fata ascundea informaţia şi că refuza să i‑o dezvăluie.
— Îţi promit că nu te violez, spuse el încet şi cu blândeţe. Dar, în timp ce‑ţi pun întrebările, vreau să stai culcată pe spate, ca să nu te poţi ridica s‑o iei la fugă. Mă voi simţi mai în siguranţă dacă stai culcată pe spate. Deci, dacă tot trebuie să stai un timp culcată, de ce să nu stai pe o saltea moale, în loc de podea? Nu mă gândesc decât la confortul tău, Sally.
— Mă simt bine aici, spuse ea neliniştită.
— Nu vorbi prostii, o dojeni Frye. În plus, dacă vine cineva la uşa din faţă şi sună la sonerie... ne‑ar putea auzi şi şi‑ar putea închipui că ceva nu e în regulă. Dormitorul e mult mai intim. Hai să mergem. Haide. Sus!
Ea se ridică în picioare.
Bruno continuă să ţină cuţitul lipit de gâtul ei.
Se duseră în dormitor.

Hilary nu era o băutoare, dar îi părea bine că avea în faţă un pahar de whiskey bun, în timp ce şedea pe canapeaua din biroul lui Joshua Rhinehart şi‑l asculta pe avocat. Joshua le povesti amândurora despre banii ridicaţi din banca de la San Francisco, despre sosia care lăsase o scrisoare bizară în seiful băncii şi despre propria‑i nesiguranţă în privinţa identităţii persoanei îngropate ca Bruno Frye.
— Aveţi de gând să exhumaţi cadavrul? întrebă Tony.
— Nu încă, răspunse Joshua. Mai întâi, trebuie să verific câteva lucruri. Dacă reuşesc, s‑ar putea să am suficiente răspunsuri ca să nu mai fie nevoie să dezgrop cadavrul.
Le povesti despre Rita Yancy din Hollister şi despre doctorul Nicholas Rudge din San Francisco, apoi reproduse recenta conversaţie cu Latham Hawthorne.
Cu toată căldura din cameră şi cea produsă de whiskey, Hilary simţea fiori de gheaţă în oase.
— Acest Hawthorne pare el însuşi numai bun să fie închis într‑un ospiciu.
Joshua oftă.
— Uneori mă gândesc că, dacă am închide toţi ţicniţii în ospicii, n‑ar mai rămâne nimeni afară.
Tony se aplecă în faţă pe locul lui de pe canapea.
— Credeţi că Hawthorne chiar nu ştia despre existenţa sosiei?
— Da, răspunse Joshua. În mod paradoxal, îl cred. Poate că a bătut câmpii în legătură cu satanismul şi poate că, din anumite puncte de vedere, e lipsit de scrupule, ba chiar periculos, dar nu mi‑a făcut impresia unui mincinos. Oricât ar părea de ciudat, cred că, de cele mai multe ori, spune adevărul şi nu cred să mai avem ceva de aflat de la el. Poate că doctorul Rudge sau Rita Yancy ne vor destăinui informaţii mai preţioase. Dar de ajuns cu asta. Povestiţi‑mi despre dumneavoastră. Ce s‑a întâmplat? Ce v‑a adus tocmai la St. Helena?
Hilary şi Tony relatară, pe rând, întâmplările din ultimele zile.
Când terminară, Joshua rămase o clipă cu ochii la Hilary, apoi clătină din cap şi spuse:
— Eşti tare curajoasă, domnişoară!
— Nici pomeneală! protestă ea. Sunt o fricoasă. Sunt speriată de moarte. De zile întregi trăiesc într‑o spaimă cumplită.
— Faptul că eşti speriată nu înseamnă că eşti fricoasă, o contrazise Joshua. Toate actele de curaj pornesc din frică. Atât laşul, cât şi fricosul, acţionează din spaimă şi necesitate. Singura deosebire între ei este că laşul cedează în faţa fricii, în timp ce omul curajos triumfă asupra ei. Dacă ai fi laşă, ai fi fugit într‑o vacanţă de o lună în Europa, în Hawai sau mai ştiu eu unde şi ai fi lăsat timpul să rezolve enigma lui Bruno Frye. Dar dumneata ai venit aici, în oraşul de reşedinţă al lui Bruno, unde se presupune că rişti mai mult decât în Los Angeles. Eu nu admir multe lucruri pe lumea asta, dar admir curajul dumitale.
Hilary se îmbujoră. Se uită La Tony, apoi la paharul cu whiskey.
— Dacă aş fi curajoasă, răspunse ea, aş rămâne în oraş şi i‑aş întinde o cursă, folosindu‑mă pe mine ca momeală. Aici nu sunt chiar în pericol. La urma urmei, el mă caută în Los Angeles. Nu are de unde şti unde m‑am dus.

Dormitorul.
De pe pat Sally îl urmărea pe Frye cu o privire încordată şi îngrozită.
El se plimbă prin cameră, uitându‑se prin sertare. Apoi se întoarse lângă ea.
Gâtul fetei era gingaş şi neted. Stropul de sânge se prelinsese pe curbura delicată, până pe claviculă.
Fata îl văzu privind sângele, întinse mâna, atinse picătura şi‑şi privi degetele pătate.
— Nu te teme, spuse el. E o simplă zgârietură.
Dormitorul lui Sally, aflat în partea din spate a bungaloului mic şi cochet, era decorat în nuanţe de cafeniu. Trei pereţi erau zugrăviţi în bej. Cel de al patrulea era acoperit cu tapet imitând pânza de sac. Covorul era de culoarea ciocolatei. Cuvertura şi draperiile aveau un model abstract cafeniu cu crem, un fel de spirale în nuanţe naturale, odihnitoare pentru ochi. Mobilierul din lemn de mahon, foarte bine lustruit, sclipea sub raza de lumină aurie a uneia din cele două veioze de aramă de pe noptieră.
Fata era culcată pe spate, cu picioarele apropiate, cu braţele întinse pe lângă corp, cu pumnii strânşi. Rămăsese îmbrăcată în halatul alb, tras cu îndârjire peste genunchi. Părul lung şi castaniu se răsfirase în jurul capului ca un evantai. Era foarte drăguţă.
Bruno se aşeză lângă ea, pe marginea patului.
— Unde este Katherine?
Ea clipi. Lacrimi i se prelinseră din colţurile ochilor. Plângea tăcut, temându‑se să geamă sau să scâncească, temându‑se că, la cel mai mic sunet, el o va înjunghia.
— Unde‑i Katherine? repetă Frye întrebarea.
— Ţi‑am spus că nu cunosc pe nimeni cu numele de Katherine, răspunse fata.
Vorbea icnit şi tremurat. Fiecare cuvânt îi cerea un efort deosebit. Buza de jos, plină şi senzuală, tremura.
— Ştii bine la cine mă refer, se răsti el. Nu te juca cu mine. Acum îşi spune Hilary Thomas.
— Te rog. Te rog... dă‑mi drumul.
El aţinti cuţitul către ochiul ei drept, cu vârful spre pupila mărită de groază.
— Unde‑i Hilary Thomas?
— Oh, Doamne, îngăimă ea. Domnule, trebuie să fie o greşeală. O greşeală. Faci o mare greşeală.
— Vrei să‑ţi pierzi ochiul? La rădăcina părului ei se iviră broboane de transpiraţie. Vrei să nu mai vezi cu un ochi? întrebă Frye.
— Nu ştiu unde este, răspunse disperată Sally.
— Să nu mă minţi.
— Nu mint. Jur că nu.
El o privi fix câteva secunde.
Picături minuscule de transpiraţie apărură acum şi pe buza de sus a fetei.
Frye îi luă cuţitul de la ochi.
Ea păru vizibil uşurată.
Dar el o luă prin surprindere. O plesni peste obraz cu mâna liberă, cu atâta putere, încât dinţii ei clănţăniră şi ochii i se rostogoliră în orbite.
— Căţea!
Ochii fetei se umplură de lacrimi. Începu să scâncească înăbuşit şi încercă să se ferească de el.
— Nu se poate să nu ştii, spuse Frye. Doar te‑a angajat
— Ne angajează mereu. N‑a făcut decât să dea un telefon şi să solicite o curăţenie generală. N‑a spus unde se află.
— Era acasă când ai ajuns acolo?
— Nu.
— Era altcineva acasă?
— Nu.
— Atunci cum aţi intrat?
— Cum?
— Cine v‑a dat cheia?
— Oh. Oh, da, răspunse ea, înseninându‑se puţin la faţă, acum că întrezărea o portiţă de scăpare. Impresarul ei. Un impresar artistic. Mai întâi a trebuit să trecem pe la biroul lui, ca să luăm cheia.
— Unde vine asta?
— În Beverly Hills. Dacă vrei să ştii unde este femeia, trebuie să mergi să stai de vorbă cu impresarul ei. Cu el trebuie să discuţi. Cu siguranţă că ştie unde poate fi găsită.
— Cum îl cheamă?
Ea şovăi.
— Are un nume neobişnuit. L‑am văzut scris... dar nu ştiu dacă mi‑l amintesc exact... El îi apropie din nou cuţitul de ochi.
— Topelis, spuse fata.
— Spune‑mi‑l pe litere.
Ea se supuse.
— Nu ştiu unde este domnişoara Thomas. Dar acest domn Topelis ştie. Cu siguranţă că ştie.
El îi îndepărtă cuţitul de ochi.
Trupul ei încordat la maximum se destinse puţin.
El o privi ţintă. Ceva zvâcni în străfundurile memoriei, o amintire, apoi o cumplită revelaţie.
— Părul tău, spuse el. Ai părul negru. Şi ochii. Foarte întunecaţi.
— Ce s‑a întâmplat? întrebă ea speriată, dându‑şi brusc seama că încă nu se găsea în siguranţă.
— Ai aceiaşi ochi, acelaşi păr şi acelaşi ten ca ea, spuse Frye.
— Nu înţeleg. Nu ştiu despre ce vorbeşti. Mă înspăimânţi.
— Credeai că ai să mă poţi trage pe sfoară?
Rânjea, încântat că nu se lăsase tras pe sfoară.
Ştia. Ştia.
— Ai crezut că am să plec şi am să mă duc la acest Topelis, spuse Bruno. Şi că astfel ai să poţi fugi.
— Topelis ştie unde este. El ştie. Eu nu ştiu. Îţi jur că nu ştiu nimic.
— Acum ştiu eu unde este, spuse Bruno.
— Dacă ştii, mă poţi lăsa în pace.
El râse.
— Aţi schimbat trupurile, nu‑i aşa?
Fata se holbă la el.
— Cum?
— Ai ieşit cumva din femeia aia, din Hilary Thomas, şi ai luat în stăpânire trupul fetei, nu‑i aşa?
Fata încetă să mai plângă. Spaima o răvăşise atât de mult, încât îi secase izvorul lacrimilor.
Căţeaua.
Căţea afurisită.
— Chiar îţi închipuiai că mă poţi păcăli? întrebă el. Râse din nou, satisfăcut. După câte mi‑ai făcut, cum ţi‑ai închipuit că nu te‑aş recunoaşte?
În glasul ei se ghicea teroarea.
— Nu ţi‑am făcut nimic. Nu ştiu ce vrei să spui. Oh, Iisuse! Dumnezeule, Doamne Dumnezeule. Ce vrei de la mine?
Bruno se aplecă şi‑şi apropie obrazul de al ei. O privi în ochi şi spuse:
— Eşti aici, aşa‑i? Eşti înăuntru, acolo în adânc, te ascunzi de mine, nu‑i aşa? Nu‑i aşa, mamă? Te văd, mamă. Te văd acolo, înăuntru.

Câţiva picuri grei de ploaie izbiră în fereastra dublă a biroului lui Joshua.
Vântul nopţii gemu în întuneric.
— Tot nu înţeleg de ce Frye m‑a ales tocmai pe mine, spuse Hilary. Când am venit aici, ca să mă documentez pentru scenariu, s‑a arătat prietenos. Mi‑a răspuns la toate întrebările despre prepararea vinului. Am petrecut două sau trei ore împreună şi nimic din comportarea lui nu mi‑a dat a înţelege că s‑ar deosebi de ceilalţi oameni de afaceri. Ca după câteva săptămâni să‑şi facă apariţia în casa mea, înarmat cu un cuţit. Din scrisoarea găsită în seif, se pare că mă crede mama lui, încarnată într‑un nou trup. De ce tocmai eu?
Joshua se foi în fotoliu.
— M‑am tot uitat la dumneata şi m‑am gândit...
— La ce?
— Poate te‑a ales fiindcă... ei bine, fiindcă semeni puţin cu Katherine.
— Doar nu vreţi să spuneţi că avem de a face cu o altă dublură, interveni Tony.
— Nu, răspunse Joshua. Nu‑i vorba decât de o vagă asemănare.
— Bun, spuse Tony. Altă sosie ar fi deja prea mult.
Joshua se ridică, se duse la Hilary, îi prinse bărbia între degete, îi înălţă capul şi o întoarse cu faţa spre stânga, apoi spre dreapta.
— Părul, ochii, tenul arămiu, spuse el gânditor. Da, există unele asemănări. Chipul dumitale îmi aminteşte vag de Katherine şi din alte puncte de vedere. E vorba de lucruri neînsemnate, atât de vagi, încât nici nu le pot numi. E o uşoară asemănare. Katherine nu era atât de frumoasă ca dumneata.
Joshua dădu drumul bărbiei lui Hilary, iar fata se ridică şi se duse lângă biroul avocatului. Cugetând la cele aflate în decursul ultimei ore, privi, cu atenţie, obiectele aranjate cu grijă pe masa de lucru: sugativă, capsator, cuţit de tăiat corespondenţa, greutatea pentru hârtii.
— S‑a întâmplat ceva? întrebă Tony.
Vântul se înfurie brusc şi o noua rafală de stropi izbi fereastra.
Ea se întoarse cu faţa către cei doi bărbaţi.
— Daţi‑mi voie să rezum situaţia. Să văd dacă am înţeles bine.
— Nu cred că vreunul dintre noi a înţeles situaţia, interveni Joshua, înapoindu‑se la fotoliul lui. Toată povestea asta e prea încurcată ca să‑i putem da de capăt.
— Exact asta am vrut să spun şi eu, replică Hilary. S‑ar putea să fi descoperit o nouă întorsătură.
— Spune, o îndemnă Tony.
— Din câte îmi dau seama, spuse Hilary, la scurt timp după moartea mamei lui, în mintea lui Bruno a încolţit ideea că ea se înapoiase din mormânt. Timp de cinci ani a cumpărat cărţi despre morţi vii de la Latham Hawthorne. Timp de cinci ani a trăit cu spaima de Katherine. În sfârşit, când m‑a întâlnit pe mine, a tras concluzia că eu eram noul trup în care se reîncarnase mama lui. Dar de ce i‑a luat atâta timp?
— Nu cred că te înţeleg, spuse Joshua
— De ce i‑a luat cinci ani ca să‑şi îndrepte atenţia spre cineva, cinci ani ca să aleagă o ţintă în carne şi oase pentru spaima lui?
Joshua ridică din umeri.
— E nebun. Nu ne putem aştepta ca judecata lui să fie logică şi uşor de înţeles.
Însă Tony pricepu sensul întrebării. Se trase mai în faţă pe canapea, încruntându‑se.
— Cred că ştiu ce vrei să spui, vorbi el. Dumnezeule, mi se face pielea de găină.
Joshua se uită de la unul la altul şi spuse:
— Cred că bătrâneţea m‑a făcut încet la minte. Vrea cineva să explice şi unui sărman bătrân despre ce‑i vorba?
— Poate că eu nu sunt prima femeie pe care o ia drept mama lui, spuse Hilary. Poate a mai ucis şi altele înainte să vină după mine.
Joshua o privi cu gura căscată.
— Imposibil!
— De ce?
— Dacă ar fi ucis femei vreme de cinci ani de zile, s‑ar fi aflat. Ar fi fost prins!
— Nu‑i neapărat nevoie, interveni Tony. Criminalii psihopaţi sunt, de regulă, foarte inteligenţi şi foarte grijulii. Unii îşi fac planuri amănunţite, şi totuşi, au o capacitate neobişnuită de a‑şi asuma riscurile necesare când intervine ceva şi le dejoacă planurile. Nu sunt uşor de prins.
Joshua îşi trecu o mână prin coama de păr alb ca zăpada.
— Dacă Bruno a ucis şi alte femei, unde sunt cadavrele?
— Nu în St Helena, răspunse Hilary. O fi fost el schizofrenic, dar partea respectabilă a personalităţii lui, doctorul Jekyll, se stăpânea perfect printre oamenii care îl cunoşteau. Cu siguranţă că pleca din oraş ca să‑şi aleagă victima. Se ducea în altă parte decât în vale.
— La San Francisco, spuse Tony. Se pare că mergea în oraş cu regularitate.
— În oricare oraş din nordul statului, spuse Hilary. În oricare loc îndeajuns de îndepărtat de Napa Valley, ca să‑şi asigure anonimatul.
— Staţi aşa! exclamă Joshua Aşteptaţi o clipă. Chiar dacă se ducea în altă parte şi găsea femei care semănau vag cu Katherine, chiar dacă le ucidea în alte oraşe, tot ar fi trebuit să existe cadavre. S‑ar fi constatat similitudini în modul în care fuseseră ucise, asemănări pe care autorităţile nu aveau cum să nu le remarce. Poliţia ar fi căutat un Jack Spintecătorul al zilelor noastre. Am fi aflat din jurnalele de actualităţi.
— Dacă crimele se întind pe o durată de cinci ani şi au avut loc în mai multe oraşe din diverse comitate, probabil că poliţia n‑a făcut nici o legătură între ele, spuse Tony. E un stat mare. Cu o suprafaţă de sute de mii de kilometri pătraţi. Există sute şi sute de secţii de poliţie şi ele rareori fac schimb de informaţii, aşa cum s‑ar cuveni. De fapt, pentru poliţie există o singură cale sigură de a remarca legătura între mai multe crime aparent izolate: dacă cel puţin două, preferabil trei, au loc la scurt interval una după alta, într‑o singură jurisdicţie, un singur oraş sau comitat.
Hilary se îndepărtă de masa de lucru şi se înapoie la canapea.
— Prin urmare, e posibil, spuse ea cu sufletul la fel de îngheţat ca vântul de octombrie de afară. E posibil ca Frye să fi măcelărit şi alte femei — două, şase, zece, cincisprezece, poate chiar mai multe — în ultimii cinci ani, dar eu sunt prima care i‑a dat de furcă.
— Nu numai că‑i posibil, dar şi foarte probabil, interveni Tony. Părerea mea e că nu trebuie să ne îndoim de acest lucru. Copia xerox a scrisorii descoperite în seiful de la bancă se găsea pe măsuţa de cafea din faţa lui. Tânărul o luă şi citi cu voce tare prima frază. "Mama mea, Katherine Anne Frye, a murit acum cinci ani, dar mereu se întoarce din mormânt şi se încarnează în noi trupuri."
— Trupuri, sublinie Hilary.
— Iată cuvântul cheie, spuse Tony. Nu trup, la singular. Trupuri, la plural. De aici cred că putem deduce că a ucis de mai multe ori şi că era convins că Katherine s‑a întors de mai multe ori printre cei vii.
Joshua era pământiu la faţă.
— Dar dacă aveţi dreptate... eu am... noi toţi în St. Helena am trăit în preajma unui monstru crud şi inuman. Fără să avem habar!
Chipul lui Tony era încrâncenat.
— "Fiara Iadului se plimbă printre noi în hainele unui om de rând."
— Asta de unde ai mai luat‑o? întrebă Joshua.
— Am o minte ca o ladă cu vechituri, explică Tony. Foarte puţin se pierde, fie că vreau, fie că nu. Îmi amintesc citatul de la orele de catehism catolic de odinioară. E luat din scrierile sfinţilor, dar nu mai ştiu exact cui aparţine. "Fiara Iadului se plimbă printre noi în hainele unui om de rând. Dacă demonul îşi va dezvălui adevărata faţă într‑un moment în care te‑ai îndepărtat de Dumnezeu, atunci vei fi lipsit de apărare şi el îţi va devora bucuros inima, îţi va sfâşia membrele unul câte unul şi‑ţi va duce sufletul nemuritor în străfundurile iadului."
— Vorbeşti ca Latham Hawthorne, spuse Joshua.
Afară se auzea urletul vântului.

Frye puse cuţitul pe noptieră, departe de Sally. Apoi apucă poalele halatului şi‑l sfâşie. Nasturii săriră cât colo.
Ea era paralizată de spaimă. Nu‑i opuse rezistenţă, nu putea.
El rânji şi spuse:
— Haide, haide, mamă. Acum vom fi chit.
Rupse halatul pe toată lungimea lui şi‑l dădu în lături. Fata rămase în sutien, chiloţi şi ciorapi. Avea un trup zvelt şi frumos.
El apucă cupele sutienului şi le smuci în jos. Bretelele intrară în piele, apoi se rupseră. Materialul se sfâşie. Elasticul plesni.
Avea sâni mari pentru înălţimea şi osatura ei, sâni plini, cu sfârcuri foarte tari şi închise la culoare. El îi frământă cu sălbăticie.
— Da, da, da, da, da!
Vocea gravă şi hârşâită făcea ca fiecare cuvânt să pară o incantaţie sinistră, o litanie satanică.
Îi smulse pantofii, mai întâi dreptul, apoi stângul şi‑i azvârli într‑o parte. Unul din ei lovi oglinda de deasupra măsuţei de toaletă şi‑o făcu ţăndări.
Sunetul de sticlă spartă trezi fata din transa cauzată de şoc. Încercă să se smulgă de lângă el, dar spaima o sleia de puteri. Începu să se zvârcolească şi să se zbată zadarnic sub trupul lui.
El o potoli fără prea mare greutate, o pălmui de două ori cu atâta forţă, încât ea rămase cu gura căscată şi ochii i se umplură de lacrimi. Un firicel de sânge i se ivi în colţul gurii şi se prelinse pe bărbie.
— Căţea afurisită! scrâşni el. Nu vrei sex, ai? Ziceai că eu nu pot să fac sex. Niciodată, aşa ziceai. Că nu puteam să risc ca vreo femeie să afle cine sunt, aşa ziceai. Ei bine, tu ştii deja cine sunt, mamă. Tu îmi cunoşti deja secretul. De tine n‑am ce să ascund, mamă. Tu ştii că sunt altfel decât ceilalţi bărbaţi. Ştii că organul meu nu‑i ca al lor. Ştii bine cine a fost tatăl meu. Ştii. Ştii că organul meu seamănă cu al lui. De tine nu trebuie să‑l ascund, mamă. Am să‑l înfig în tine, mamă. Până sus. M‑ai auzit? Da?
Femeia plângea, legănându‑şi capul dintr‑o parte într‑alta.
— Nu, nu, nu! Oh, Dumnezeule! Apoi se stăpâni, îl privi cu atenţie în ochi (dar dincolo de ochii aceia căprui, Bruno o vedea pe Katherine, privindu‑l furioasă) şi spuse: Ascultă‑mă. Te rog, ascultă‑mă. Eşti bolnav. Eşti foarte bolnav. Nu ştii ce vorbeşti. Ai nevoie de ajutor.
— Taci, taci, taci!
O plesni din nou, cu şi mai mare forţă decât înainte, luându‑şi avânt şi repezindu‑şi palma peste obrazul ei.
Fiecare act de violenţă îl excita. Îl excita sunetul sec al fiecărei lovituri, fiecare icnet de durere, ţipetele ei de pasăre speriată, felul în care carnea se înroşea şi se umfla. Vederea chipului schimonosit de spaimă şi ochii ei ca de iepuraş speriat îi transformau dorinţa în patimă arzătoare.
Tremura de dorinţă, tremura, ardea, trepida. Răsufla greu ca un taur. Avea ochii larg deschişi. Saliva atât de abundent, încât trebuia să înghită o dată la câteva secunde, ca să nu saliveze pe ea.
Chinuia cu sălbăticie sânii ei frumoşi, mângâindu‑i şi strivindu‑i, frământându‑i cu cruzime.
Spaima ei pierise, făcând loc aceleiaşi stări de semitransă, încremenită şi rigidă.
Pe de o parte, Bruno o ura şi nu‑i păsa cât o făcea să sufere. Voia să‑i producă suferinţă. Voia s‑o facă să sufere pentru toate câte îi făcuse ea şi, în primul rând, pentru faptul că îl adusese pe lume.
Pe de altă parte, îi era ruşine să atingă sânii mamei lui, îi era ruşine că voia să‑şi introducă penisul în ea. Aşadar, pe măsură ce‑şi punea mâinile pe ea, încerca să se explice şi să‑şi justifice gesturile.
— Îmi spuneai că, dacă voi încerca vreodată să fac dragoste cu o femeie, ea îşi va da seama imediat că nu sunt o fiinţă omenească. Spuneai că‑şi va da seama de deosebire şi că va înţelege. Că va chema poliţia şi că voi fi arestat şi ars pe rug, fiindcă toţi îşi vor da seama cine a fost tatăl meu. Dar tu ştii deja. Pentru tine nu‑i nici o noutate, mamă. Aşa că‑mi pot folosi organul cu tine. Îl pot vârî în tine, mamă şi nimeni nu mă va arde de viu.
Nici o clipă nu‑i trecuse prin minte acest gând câtă vreme ea fusese în viaţă. Se simţise dominat fără speranţă de personalitatea ei. Dar, până când ea se întorsese din mormânt şi se reîncarnase pentru prima oară, Bruno prinsese gustul libertăţii şi în mintea lui încolţiseră o sumedenie de idei noi şi îndrăzneţe. Înţelesese imediat că trebuia s‑o ucidă, ca s‑o împiedice să pună iarăşi stăpânire pe viaţa lui sau să‑l tragă după ea în mormânt. Totodată, îşi dăduse seama că o putea viola fără riscuri, din moment ce ea îi cunoştea deja secretul. Ea era cea care‑i destăinuise adevărul despre propria‑i persoană, i‑l repetase de zeci de mii de ori. Katherine ştia că tatăl lui era un demon, o creatură hidoasă şi respingătoare, fiindcă ea fusese violată de acea creatură şi rămăsese însărcinată împotriva voinţei ei. Pe timpul sarcinii purtase corsete peste corsete, ca să‑şi ascundă starea. Când se apropiase sorocul, se dusese să nască sub îngrijirea unei moaşe discrete din San Francisco. Mai târziu povestise oamenilor din St. Helena că Bruno era fiul din flori al unei prietene din colegiu, care dăduse de necaz, şi că mama lui murise la scurt timp după naştere, ultima ei dorinţă fiind ca Katherine să‑i crească băiatul. Katherine adusese copilul acasă, pretinzând că‑i fusese încredinţat spre îngrijire după toate rigorile legii. Trăise cu spaima permanentă şi paralizantă că cineva va descoperi că Bruno era copilul ei şi că tatăl lui nu era o făptură omenească. Unul dintre lucrurile care‑l însemnau ca fiind progenitura unui demon era penisul. Avea penisul unui demon, altfel decât cel al unui bărbat obişnuit. Katherine îi spunea că va trebui întotdeauna să şi‑l ascundă, altfel va fi descoperit şi ars pe rug. Îi povestise despre toate aceste lucruri, i le repetase încă de când era prea mic ca să înţeleagă la ce folosea un penis. Astfel, în mod straniu, ea devenise în acelaşi timp binecuvântarea şi blestemul lui. Un blestem, fiindcă mereu se întorcea din morţi ca să pună stăpânire pe el sau să‑l ucidă. Dar şi o binecuvântare, fiindcă, dacă nu învia iar şi iar, Bruno nu avea în cine să descarce enorma cantitate de spermă acumulată în el ca o lavă fierbinte. Fără ea, ar fi fost condamnat la o viaţă de celibat. Prin urmare, deşi reîncarnările ei îl umpleau de furie şi de groază, o parte din fiinţa lui aştepta cu nerăbdare fiecare întâlnire cu fiecare nou trup în care se reîncarna mama lui.
Îngenunchind pe pat alături de ea, cu ochii la sânii şi părul pubian a cărui culoare neagră era vizibilă prin chiloţii galben pal, organul îi crescu atât de tare, încât începu să‑l doară. Era conştient că jumătatea demonică a fiinţei lui prelua controlul, simţea fiara ieşind la suprafaţă şi punând stăpânire pe mintea lui. Apucă ciorapii lui Sally (Katherine) şi‑i trase în jos, sfâşiind nailonul şi dezgolindu‑i picioarele frumoase. Îi prinse coapsele cu mâinile lui mari şi i le depărtă, mişcându‑se cu stângăcie pe saltea, până îngenunche între picioarele ei.
Fata se trezi din nou din transă. Brusc, începu să se împotrivească, să‑l lovească, să dea din picioare, dar el o imobiliză fără efort. Ea continua să‑l lovească cu pumnii, însă fără vlagă. Dându‑şi seama că loviturile nu‑l impresionau, îşi făcu palmele căuş, cu unghiile prefăcute în gheare, şi‑l zgârie pe faţă, sfâşiindu‑i obrazul stâng, apoi încercă să‑i scoată ochii.
El se trase brusc înapoi, ridică un braţ ca să se apere şi‑şi strânse pleoapele când unghiile ei îi zgâriară adânc dosul palmei. Apoi se prăvăli cu tot trupul peste ea, strivind‑o cu trupul lui mare şi puternic. Îşi puse un braţ peste gâtul ei şi începu să apese, sufocând‑o.

Joshua Rhinehart spălă cele trei pahare de whiskey în chiuvetă, apoi i se adresă lui Tony şi lui Hilary:
— Voi doi sunteţi mai implicaţi decât mine. Ce‑ar fi să veniţi mâine cu mine la Hollister, ca s‑o vedeţi pe Rita Yancy?
— Speram să ne propuneţi, spuse Hilary.
— Deocamdată, aici nu mai avem nimic de făcut, adăugă Tony.
Joshua îşi şterse mâinile cu un prosop de bucătărie.
— Bun. S‑a aranjat. V‑aţi luat cameră la hotel pentru la noapte?
— Nu încă, răspunse Tony.
— Sunteţi bineveniţi în casa mea, zise Joshua.
Hilary îi răspunse cu un surâs fermecător.
— Sunteţi foarte amabil. Dar nu vrem să vă deranjăm.
— Nu mă deranjaţi.
— Totuşi, am venit neanunţaţi şi...
— Domnişoară, i se adresă Joshua, pierzându‑şi răbdarea. Ştii de cât timp n‑am mai primit eu oaspeţi? De peste trei ani. Şi ştii de ce n‑am mai primit oaspeţi de trei ani? Fiindcă n‑am invitat pe nimeni să vină în casa mea, de aceea. Nu sunt din cale afară de sociabil. Nu fac invitaţii cu una‑cu două. Dacă aş avea impresia că dumneata şi Tony m‑aţi inoportuna — sau, şi mai rău, m‑aţi plictisi — nu v‑aş fi invitat. Acum, dă‑mi voie să nu mai pierd vremea cu amabilităţi inutile. Aveţi nevoie de o cameră. Eu dispun de o cameră. Rămâneţi la mine sau nu?
Tony râse, iar Hilary îi zâmbi larg lui Joshua.
— Vă mulţumim pentru invitaţie. Am fi încântaţi.
— Bravo, spuse Joshua.
— Îmi place stilul dumneavoastră, adăugă ea.
— Cei mai mulţi mă consideră un uricios.
— Dar un uricios simpatic.
Joshua zâmbi şi el.
— Mulţumesc. Cred că am să pun să mi se scrie asta pe mormânt. " Aici zace Joshua Rhinehart, un urâcios simpatic."
Chiar când ieşeau din birou, se auzi telefonul, şi Joshua se înapoie să răspundă. Era doctorul Nicholas Rudge, care telefona din San Francisco.

Bruno Frye continua să stea lungit peste trupul femeii, ţintuind‑o de saltea cu braţul musculos proptit în gâtul ei.
Fata se îneca şi se chinuia să tragă aer în piept. Obrazul îi devenise stacojiu şi schimonosit de chinurile agoniei.
Priveliştea îl excita.
— Nu te lupta cu mine, mamă. Nu te lupta aşa. Ştii bine că n‑are nici un rost. Ştii bine că, până la urmă, tot eu am să înving.
Fata se zvârcoli sub trupul lui, mult mai greu şi mai puternic. Încercă să‑şi arcuiască spatele şi să se rostogolească într‑o parte. Nu reuşi să‑l arunce deoparte, şi tot trupul începu să‑i tremure spasmodic, reacţionând la lipsa de aer şi la cantitatea tot mai redusă de sânge care ajungea la creier. În cele din urmă, păru să‑şi dea seama că nu va reuşi niciodată să se elibereze de el, că nu avea absolut nici o scăpare şi rămase inertă, învinsă.
Convins că femeia cedase atât psihic, cât şi trupeşte, Frye îşi ridică braţul de pe gâtul ei învineţit. Îşi ridică şi genunchii, eliberându‑i trupul de greutatea lui. Ea îşi duse mâinile la gât. Se înecă şi începu să tuşească violent.
Peste măsură de excitat, cu inima bătând să‑i spargă pieptul, cu timpanele bubuind, arzând de dorinţă, Frye se ridică şi, rămânând în picioare lângă pat, se dezbrăcă şi‑şi aruncă hainele departe, pe comodă.
Privi în jos la sexul în erecţie. Priveliştea îl înfioră de plăcere. Era tare ca oţelul. Enorm. De culoarea furiei.
Se urcă din nou pe pat.
Fata era de acum docilă. Ochii ei priveau în gol.
Îi smulse chiloţii galben pal şi îngenunche între picioarele ei frumoase. Saliva i se prelinse din gură, picurând pe sânii ei.
O pătrunse. O pătrunse cu organul lui de demon, pe toată lungimea lui. Mârâind ca un animal. O înjunghie cu penisul lui de demon. O înjunghie iar şi iar, până când o umplu de sămânţa lui.
Îşi imagină lichidul lăptos. Şi‑l imagină ţâşnind din el în adâncul trupului ei.
Se gândi la sângele care ţâşneşte dintr‑o rană. Petale roşii răspândindu‑se dintr‑o rană adâncă de cuţit.
Amândouă imaginile îl excitau la culme: sperma şi sângele.
O posedă fără menajamente.
Transpirând, gâfâind, salivând, se împinse în ea iar şi iar. În ea. Înăuntrul ei. Tot mai adânc.
Mai târziu avea să folosească cuţitul.

Joshua Rhinehart apăsă un buton al telefonului de pe birou, comutând convorbirea pe difuzorul exterior, astfel ca Tony şi Hilary să poată auzi discuţia.
— Am încercat mai întâi la numărul de acasă, spuse Rudge. Nu mă aşteptam să fiţi la birou la ora aceasta.
— Sunt un maniac al muncii, domnule doctor.
— Ar trebui să luaţi măsuri, spuse Rudge pe un ton care trăda sinceră îngrijorare. Nu‑i un mod de viaţă. Am tratat multe persoane peste măsură de ambiţioase, pentru care munca devenise singura preocupare în viaţă. Obsesia muncii vă poate distruge.
— Domnule doctor Rudge, care este specialitatea dumneavoastră?
— Psihiatria.
— Am bănuit.
— Sunteţi executorul testamentar?
— Exact. Presupun că aţi auzit de moartea lui Bruno Frye.
— Doar ce s‑a scris în ziare.
— În timp ce mă ocupam de unele probleme ale proprietăţii, am descoperit că domnul Frye v‑a vizitat cu regularitate în ultimul an şi jumătate, până la moartea lui.
— Venea la mine o dată pe lună, preciză doctorul Rudge.
— Ştiaţi că avea porniri ucigaşe?
— Bineînţeles că nu, răspunse Rudge.
— L‑aţi tratat atâta timp şi nu v‑aţi dat seama că era capabil de violenţă?
— Ştiam că suferă de tulburări grave, explică Rudge. Dar nu mi‑am închipuit că reprezenta un pericol pentru cineva. În orice caz, trebuie să înţelegeţi că nu mi‑a oferit ocazia de a‑i depista latura violentă. Mă refer la faptul că venea aici o dată pe lună, după cum v‑am spus. Am cerut să‑l văd cel puţin o dată pe săptămână, dacă nu chiar de două ori, dar a refuzat. Pe de o parte, voia să‑l ajut. Dar, în acelaşi timp, se temea de ce ar fi putut afla despre el însuşi. După un timp, am hotărât să nu insist prea mult în legătură cu vizitele săptămânale, fiindcă mă temeam să nu renunţe complet şi să nu anuleze şi vizita lunară. M‑am gândit că, oricât de insuficientă ar fi fost terapia, oricum era mai bine decât deloc.
— De ce a venit la dumneavoastră?
— Vreţi să ştiţi ce era în neregulă cu el, de ce anume se plângea?
— Întocmai.
— Ca avocat, domnule Rhinehart, ar trebui să vă daţi seama că nu pot dezvălui astfel de informaţii în orice condiţii. Convorbirile dintre doctor şi pacient sunt strict confidenţiale.
— Pacientul e mort, domnule doctor Rudge.
— Nu există nici o deosebire.
— Ba există o deosebire foarte mare pentru pacient.
— A avut încredere în mine.
— Când pacientul este mort, conceptul de confidenţialitate între doctor şi pacient îşi pierde parţial sau total validitatea.
— Poate că îşi pierde validitatea, obiectă doctorul Rudge. Dar valabilitatea morală rămâne. Încă îmi revine o anumită responsabilitate. N‑aş face nimic care să întineze reputaţia unui pacient, indiferent că este mort sau viu.
— Lăudabil, spuse Joshua. Dar, în cazul nostru, nimic din ce mi‑aţi spune dumneavoastră nu i‑ar putea întina reputaţia mai mult decât şi‑a întinat‑o singur.
— Nici asta nu contează.
— Domnule doctor, avem de a face cu o situaţie ieşită din comun. Chiar astăzi am intrat în posesia unor informaţii care atestă că în ultimii cinci ani Bruno Frye a ucis un număr de femei, un număr mare de femei, fără a fi descoperit.
— Glumiţi.
— Nu ştiu ce vi se pare atât de nostim, domnule doctor Rudge. Dar ştiu că eu nu fac glume când e vorba de un criminal în serie. Rudge amuţise. Mai mult decât atât, spuse Joshua. Am motive să cred că Frye n‑a acţionat de unul singur. Se prea poate să fi avut un acolit. Acolit care la ora aceasta umblă în libertate.
— Extraordinar!
— Aşa zic şi eu.
— Aţi comunicat aceste informaţii şi poliţiei?
— Nu, răspunse Joshua. Pe de o parte, probabil că nu există date suficiente ca să le reţină atenţia. Ceea ce am descoperit mă convinge pe mine şi pe alte două persoane implicate în acest caz. Dar poliţia va replica, probabil, că sunt simple dovezi circumstanţiale. Pe de altă parte, nu ştiu precis care secţie de poliţie are jurisdicţie în acest caz. E posibil ca asasinatele să fi fost comise în mai multe comitate, în diferite oraşe. Mă gândesc că, poate, Frye v‑a spus ceva ce nu pare important în sine, dar care se potriveşte cu faptele pe care le‑am aflat. Dacă în decursul acelor optsprezece luni de terapie aţi adunat unele informaţii care completează ceea ce ştiu eu, atunci poate voi deţine destule date ca să decid cărei secţii de poliţie să mă adresez şi să‑i conving că avem de a face cu un caz deosebit de grav.
— Păi...
— Domnule doctor Rudge, dacă insistaţi să‑l protejaţi pe acest pacient, ar putea fi comise şi alte crime. Ar putea muri alte femei. Vreţi să le aveţi pe conştiinţă?
— Bine, încuviinţă doctorul Rudge. Dar nu putem vorbi la telefon.
— Mâine voi veni la San Francisco, cât de devreme mă puteţi primi.
— Sunt liber toată dimineaţa, spuse Rudge.
— Aş putea veni împreună cu asociaţii mei la biroul dumneavoastră la ora zece?
— Perfect, răspunse Rudge. Dar vă previn, înainte de a vă destăinui datele mele, vreau să aud în detaliu informaţiile pe care le deţineţi dumneavoastră.
— Fireşte.
— Iar dacă nu mă convingeţi că avem de a face cu un pericol iminent, voi păstra secretul în continuare.
— Oh, nu ne îndoim că vom reuşi să vă convingem, spuse Joshua. Sunt sigur că povestea noastră o să vă facă părul măciucă. Ne vedem mâine dimineaţă, domnule doctor. Joshua puse receptorul în furcă. Se uită la Tony şi Hilary. Mâine vom avea o zi plină. Mai întâi San Francisco şi doctorul Rudge, apoi Hollister şi misterioasa Rita Yancy.
Hilary se ridică de pe canapeaua pe care şezuse cât timp Joshua vorbise la telefon.
— Nu‑mi pasă nici dacă va trebui să facem înconjurul lumii. Cel puţin, se pare că lucrurile încep să se lege. Pentru prima oară am sentimentul că vom reuşi să aflăm ce se află în spatele tuturor acestor întâmplări.
— Asta este şi impresia mea, întări Tony. Îi zâmbi lui Joshua. Ştiţi... felul în care aţi discutat cu Rudge... aveţi un real talent pentru interogatorii. Aţi fi un poliţist grozav.
— Am să scriu şi asta în epitaf, glumi Joshua. "Aici zace Joshua Rhinehart, un urâcios simpatic, care ar fi fost un poliţist grozav". Se ridică în picioare. Mi‑e o foame de lup. În frigiderul de acasă am câteva fripturi şi nu ştiu câte sticle de Cabernet Sauvignon Robert Mondavi. Ce mai aşteptăm?

Frye se îndepărtă de patul năclăit de sânge şi de peretele stropit cu sânge din spatele patului.
Puse cuţitul însângerat pe comodă şi ieşi din cameră.
Casa era cufundată într‑o tăcere stranie.
Energia demonică dispăruse. Îşi simţea pleoapele grele, membrele amorţite, se simţea letargic şi satisfăcut. În baie, potrivi duşul atât de fierbinte pe cât putea suporta. Intră sub duş şi se săpuni. Îşi spălă părul, faţa şi trupul de sânge. Se clăti, se săpuni din nou şi se clăti a doua oară.
Avea mintea golită de gânduri. Nu se gândea la nimic altceva decât la curăţenie. Priveliştea sângelui care se pierdea în gaura de scurgere nu i‑o aducea în minte pe femeia ucisă din camera alăturată, pentru el nu era decât o murdărie scursă la canal.
Nu‑şi dorea decât să‑şi aranjeze înfăţişarea şi să se ducă să doarmă câteva ceasuri în furgonetă. Era istovit. Parcă avea plumb în braţe, îşi simţea picioarele ca de cauciuc.
Ieşi de sub duş şi se şterse cu un prosop mare. Prosopul mirosea la fel ca femeia, dar mirosul nu‑i trezi nici un fel de imagini, nici plăcute, nici neplăcute.
Rămase mult timp în faţa chiuvetei, frecându‑şi mâinile cu o periuţă găsită lângă săpunieră. Îndepărtă orice urmă de sânge din încreţiturile pielii de pe degete, acordând o atenţie deosebită unghiilor pline de sânge închegat.
Ieşi din baie, cu intenţia de a‑şi lua hainele din dormitor, când observă pe uşă o oglindă mare, pe care n‑o remarcase când intrase la duş. Se opri şi se studie cu atenţie, căutând eventuale pete de sânge care scăpaseră neobservate. Avea pielea curată, lucioasă şi trandafirie ca a unui nou‑născut.
Îşi privi fix penisul flasc şi testiculele lăsate, străduindu‑se să vadă semnul diavolului. Ştia că nu era la fel cu alţi bărbaţi, nu se îndoia nici o clipă. Mama lui fusese îngrozită la gândul că cineva putea descoperi secretul, că lumea va afla că el era pe jumătate diavol, fiul unei femei obişnuite şi al unei creaturi cu colţi şi solzi, ivită din străfundurile iadului. Spaima ei i se transmisese lui Bruno încă din fragedă copilărie, iar el continua să se teamă şi acum să nu fie descoperit şi ars pe rug. Niciodată nu rămăsese gol în faţa altei persoane. La şcoală nu făcuse sport şi fusese scutit de gimnastică pe motiv că religia îi interzicea să facă duş în pielea goală în prezenţa celorlalţi băieţi. Niciodată nu se dezbrăcase complet în faţa unui medic. Mama lui fusese absolut convinsă că oricine i‑ar fi văzut organele sexuale ar fi înţeles imediat că bărbăţia lui era moştenirea genetică a unui tată demon, iar Bruno fusese profund impresionat şi afectat de certitudinea ei neclintită şi înfricoşată.
Totuşi, privindu‑se în oglindă, nu văzu nimic deosebit la organele sale sexuale faţă de cele ale altor bărbaţi. Curând după criza de inimă care cauzase moartea mamei sale, se dusese la un film porno, în San Francisco, nerăbdător să vadă cum arăta penisul unui bărbat normal. Descoperise cu surpriză şi nedumerire că bărbaţii din film erau foarte asemănători cu el. Se dusese şi la alte filme de acelaşi gen, dar nu văzuse nici un bărbat care să se deosebească vizibil de el. Unii aveau penisul mai mare, alţii aveau un organ mic, unii îl aveau mai gros, alţii mai subţire, unii îl aveau uşor curbat, unii erau circumcişi, alţii nu. Dar acestea nu erau decât deosebiri minore, nici vorbă de deosebirea fundamentală, cumplită şi şocantă la care se aşteptase.
Nedumerit şi îngrijorat, se înapoiase la St. Helena, ca să fie cu el însuşi şi să discute ceea ce descoperise. Primul gând fusese că mama lui îl minţise. Dar era aproape de neconceput. De câteva ori pe săptămână, ani la rând, îi povestise cum fusese conceput şi de fiecare dată îi descrisese oribilul diavol şi violul sălbatic, cutremurându‑se de plâns. Pentru ea fusese o experienţă reală, nu o poveste imaginară, inventată ca să‑l inducă în eroare. Şi totuşi... Stând de vorbă cu el însuşi în după‑amiaza aceea, în urmă cu cinci ani, discutând cu el însuşi, nu găsise altă explicaţie decât că mama lui fusese o mincinoasă, el însuşi îi împărtăşea părerea.
A doua zi se întorsese la San Francisco, excitat, nerăbdător, decis să rişte să facă sex cu o femeie pentru prima oară în treizeci şi cinci de ani. Se dusese la un salon de masaj, de fapt un bordel, unde alesese ca maseuză o blondă zveltă şi atrăgătoare. Fata se numea Tammy şi, în afară de dinţii de sus puţin ieşiţi în afară şi un gât cam lung, era o fată frumoasă, cum nu mai întâlnise până atunci, sau, cel puţin, aşa i se păruse lui în timp ce se lupta să nu ejaculeze în pantaloni. Într‑un separeu mirosind a spermă şi dezinfectant cu aromă de brad, acceptase preţul cerut de Tammy, plătise şi o privise cum îşi scotea puloverul şi pantalonii. Avea un trup catifelat şi subţire, atât de apetisant, încât el rămăsese încremenit, incapabil să se mişte, copleşit la gândul a tot ce putea face cu ea. Ea se aşezase pe marginea patului îngust, îi zâmbise şi‑l îndemnase să se dezbrace. El îşi scosese hainele, rămânând în chiloţi, dar când venise vremea să‑şi arate penisul rigid, nu se simţise în stare să‑şi asume riscul, fiindcă se văzuse pe rug, învăluit de flăcări, condamnat la moarte din pricina sângelui său de diavol. Îngheţase. Se uita fix la picioarele suple ale lui Tammy, la cârlionţii părului pubian, la sânii rotunzi, dorind‑o, având nevoie de ea, dar temându‑se s‑o posede. Simţindu‑i reţinerea, fata îi pusese o mână între picioare, atingându‑i penisul prin chiloţi. Îl masase uşor prin pânza subţire şi‑i spusese: "Oh, îl vreau. E atât de mare. Niciodată n‑am avut aşa ceva Arată‑mi‑l. Vreau să‑l văd. Niciodată n‑am avut aşa ceva". Când Tammy rostise acele cuvinte, el înţelesese că exista o deosebire, în ciuda faptului că el n‑o remarcase. Tammy încercase să‑i scoată chiloţii, dar el o plesnise peste faţă, o trântise pe spate, aruncând‑o pe pat. Ea se lovise cu capul de perete, ridicase braţele ca să se apere, ţipând ca din gură de şarpe. Bruno se întrebase dacă trebuia s‑o omoare. Deşi nu‑i văzuse penisul de diavol, poate recunoscuse la el ceva neomenesc, prin simplul fapt că‑l pipăise prin chiloţi. Înainte de a apuca să ia o decizie, uşa separeului se dăduse de perete, ca urmare a ţipetelor fetei, şi în prag se ivise un bărbat cu un ciomag în mână. Individul era aproape la fel de solid ca Bruno, iar ciomagul îi conferea un avantaj considerabil. Bruno era convins că va fi învins, umilit, blestemat şi scuipat, că va fi torturat şi apoi ars pe rug, dar, spre marea lui mirare, nu i se ceruse decât să se îmbrace şi să plece. Tammy nu pomenise un cuvânt despre penisul neobişnuit al lui Bruno. După toate aparenţele, deşi fata înţelesese că el era altfel, totuşi nu‑şi dăduse seama în ce consta deosebirea, nu ştia că el era însemnat de diavolul care‑l zămislise, dovadă că purta în el sămânţa iadului. Uşurat, se îmbrăcase în grabă şi părăsise în fugă salonul de masaj, roşu la faţă, ruşinat şi recunoscător că secretul nu‑i fusese dat în vileag. Se înapoiase la St. Helena, gândindu‑se cum scăpase ca prin urechile acului, atât el cât şi el însuşi căzuseră de acord că Katherine avusese dreptate şi că, în lipsa unei femei, era nevoit să‑şi producă sigur satisfacţie.
După aceea, Katherine începuse să se întoarcă din mormânt, şi Bruno reuşise să se satisfacă prin ea, revărsând cantităţi impresionante de spermă în multe trupuri încântătoare în care se reîncarnase ea. Continua să‑şi producă satisfacţie în mare parte de unul singur, cu el însuşi, cu celălalt eu al lui, cu cealaltă jumătate, dar era extrem de excitant ca, din când în când, să‑şi facă loc în adâncul umed, strimt şi fierbinte al unei femei.
Acum stătea în faţa oglinzii fixate pe uşa de la baia lui Sally şi‑şi privea fascinat penisul reflectat în oglindă, întrebându‑se ce deosebire sesizase Tammy când îi simţise sexul pulsând în erecţie cu cinci ani în urmă, în separeul salonului de masaj.
După un timp, îşi plimbă privirea de la organele sexuale la pântecele plat, tare şi musculos, apoi la pieptul uriaş, apoi mai sus, până când întâlni, în oglindă, privirea celuilalt Bruno. Când se privi în ochi, totul în jurul lui se topi în ceaţă şi realitatea îşi pierdu contururile, îmbrăcând noi forme, fără droguri sau alcool, lunecă în lumea halucinaţiilor. Întinse mâna şi atinse oglinda, iar degetele celuilalt Bruno le atinseră pe ale lui, venind din adâncurile oglinzii. Ca prin vis, se apropie de oglindă şi‑şi lipi nasul de nasul celuilalt Bruno. Îl privi în ochi pe celălalt şi ochii acestuia îi răspunseră cu aceeaşi privire sfredelitoare. O clipă uită că avea în faţa lui o simplă imagine reflectată, celălalt Bruno era real. Îl sărută, dar sărutul era rece. Se trase înapoi câţiva centimetri. La fel şi celălalt Bruno. Îşi linse buzele. Celălalt făcu la fel. Apoi se sărutară din nou. Linse gura deschisă a celuilalt Bruno şi, treptat, sărutul deveni cald, dar nu moale şi plăcut cum se aşteptase. În ciuda celor trei orgasme pe care le avusese cu Sally‑Katherine, penisul i se întări din nou. Când deveni foarte turgescent, se împinse în penisul celuilalt Bruno şi‑şi legănă încet şoldurile, frecându‑şi organele în erecţie unul de celălalt, continuând să se sărute şi să privească plin de adoraţie în ochii reflectaţi în oglindă. Timp de un minut sau două se simţi fericit cum nu mai fusese de zile întregi.
Apoi halucinaţia dispăru brusc şi realitatea îl lovi cu forţa unui baros care izbeşte metalul. Deveni conştient că, de fapt, nu‑şi îmbrăţişa celălalt eu şi că încerca să facă sex cu o simplă imagine plată din oglindă. O puternică undă de emoţie trecu din ochii lui în ochii din oglindă şi trupul i se cutremură de un şoc devastator, un şoc emoţional, care însă îl afectă şi fizic, făcându‑l să se zvârcolească şi să tremure. Letargia îi dispăru într‑o fracţiune de secundă. Brusc îşi recăpătă energia, mintea începu să‑i lucreze cu febrilitate.
Îşi aminti că era mort. Jumătate din el murise. Căţeaua îl înjunghiase cu o săptămână în urmă la Los Angeles. Acum era şi mort, şi viu.
Îl năpădi o jale nesfârşită.
Ochii i se umplură de lacrimi.
Îşi dădu seama că nu se mai putea abţine ca în trecut. Că nu se va mai putea abţine niciodată.
Nu se mai putea mângâia şi nu mai putea fi mângâiat de el însuşi ca odinioară. Niciodată.
Acum avea doar două mâini, nu patru, numai un penis, nu două, numai o gură, nu două.
Nu se va mai putea săruta şi nici nu‑şi mai putea simţi cele două limbi mângâindu‑se una pe alta. Niciodată.
Jumătate din el murise. Începu să plângă.
Niciodată nu va mai face sex cu el însuşi cum se întâmplase de mii de ori în trecut. De acum nu va mai avea altă iubită decât propria‑i mână, care nu‑i oferea decât plăcerea limitată a masturbării.
Era singur.
Pentru totdeauna.
Un timp rămase în faţa oglinzii, plângând, cu umerii laţi aplecaţi sub povara cumplită a unei disperări perverse. Treptat, însă, durerea insuportabilă şi autocompasiunea se transformară în mânie. Ea îi făcuse toate acestea. Katherine. Căţeaua. Ucisese jumătate din fiinţa lui, îl lăsase incomplet, îngrozitor de gol şi de pustiu. Căţeaua cea afurisită, egoistă şi blestemată! Pe măsură ce furia lui creştea, îl năpădi dorinţa de a sparge lucrurile. În pielea goală, răscoli bungaloul — salonul, bucătăria şi baia —sfărâmând mobila, sfâşiind tapiţeria, spărgând vasele, blestemându‑şi mama, blestemându‑l pe diavolul care‑i era tată, blestemând o lume pe care uneori nu o înţelegea cu nici un chip.

În bucătăria lui Joshua Rhinehart, Hilary curăţă trei cartofi mari şi‑i aşeză unul lângă altul pe masă, gata să‑i introducă în cuptorul cu microunde de îndată ce feliile groase de friptură aveau să fie aproape gata. Munca în bucătărie o destindea. Îşi urmări mâinile care lucrau, fără a se gândi la altceva decât la masa pe care o prepara şi încercând să‑şi alunge toate gândurile negre.
Tony prepara salata. În picioare la chiuvetă, lângă ea, cu mânecile cămăşii suflecate, spăla şi tăia legume proaspete.
În timp ce tinerii pregăteau cina, Joshua îl sună pe şerif de la telefonul din bucătărie. Îi povesti lui Laurenski despre banii retraşi din conturile lui Frye de la banca din San Francisco şi despre sosia care umbla pe undeva prin Los Angeles în căutarea lui Hilary. Îi relată şi teoria despre crimele în serie, la care ajunsese împreună cu Tony şi cu Hilary cu puţin timp în urmă, când se găseau încă la birou. De fapt, Laurenski nu putea face mare lucru, din moment ce (din câte ştiau ei) nici un asasinat nu fusese comis pe teritoriul aflat sub jurisdicţia lui. Dar Frye era aproape cu siguranţă vinovat de crime despre care deocamdată nu aveau cunoştinţă. Era de aşteptat să se înregistreze şi altele în comitat, până la elucidarea misterului sosiei. Din acest motiv şi fiindcă reputaţia lui Laurenski avusese cumva de suferit când garantase pentru Frye în faţa poliţiei din Los Angeles în seara zilei de miercuri a săptămânii precedente, Joshua îşi închipuia (părere împărtăşită şi de Hilary) că şeriful se cuvenea să afle toate informaţiile cunoscute de ei trei. Deşi Hilary nu auzea decât replicile de la un singur capăt al firului, îşi dădea seama că şeriful Laurenski era uluit şi înţelegea din răspunsurile lui Joshua că Laurenski îi sugerase în două rânduri să exhumeze cadavrul îngropat în mormântul lui Frye, ca să vadă dacă era, într‑adevăr, vorba de Bruno Frye. Joshua prefera să aştepte până când avea să stea de vorbă cu doctorul Rudge şi cu Rita Yancy, totuşi îl asigură pe Laurenski că exhumarea va avea loc, în caz că Rudge şi Yancy nu‑i vor oferi răspunsuri la întrebările pe care intenţiona să le adreseze celor doi.
Când termină de discutat cu şeriful, Joshua veni să vadă cum pregătise Tony salata. Dezbătu cu el dacă salata verde era suficient de fragedă, îşi făcu probleme dacă ridichile erau prea iuţi sau, poate, nu îndeajuns de iuţi, examină fripturile care sfârâiau cu meticulozitatea cu care ar fi căutat defecte la trei diamante, îi spuse lui Hilary să pună cartofii în cuptorul cu microunde, tăie repede câţiva ardei iuţi proaspeţi pentru sos şi deschise două sticle de Cabernet Sauvignon, un vin roşu şi foarte sec de la crama Robert Mondavi, aflată pe aceeaşi stradă. Era foarte aferat în bucătărie, pe Hilary o amuza grozav agitaţia şi meticulozitatea lui.
O miră cât de repede ajunsese să‑l simpatizeze pe avocat. Rareori se simţea atât de în largul ei în compania unei persoane pe care de abia o cunoscuse. Înfăţişarea lui paternă, sinceritatea brutală, spiritul, inteligenţa, politeţea ciudată şi spontană o făceau să se simtă bine şi în siguranţă în prezenţa lui.
Mâncară în sufragerie, o încăpere rustică şi primitoare, cu trei pereţi tencuiţi în alb şi unul de cărămidă, podea din lemn de stejar şi tavan cu bârne. Din când în când, în ferestrele frumoase, cu rame de plumb, se abătea câte o rafală de stropi grei de ploaie.
Când se aşezară să mănânce, Joshua spuse:
— Să stabilim un lucru. Nu discutăm despre Bruno Frye până nu terminăm ultima înghiţitură de friptură, ultima înghiţitură din vinul acesta excelent, ultimul strop de cafea şi ultimul strop de coniac.
— De acord, încuviinţă Hilary.
— Desigur, acceptă şi Tony. Cred că mintea mea a ajuns deja la saturaţie pe această temă. Există şi alte lucruri pe lume despre care merită să vorbeşti.
— Da, întări Joshua. Dar, din păcate, multe dintre ele sunt la fel de deprimante ca şi povestea lui Frye. Războiul, terorismul, inflaţia, întoarcerea ludiţilor, politicieni ignoranţi şi...
— ...artă, muzică, filme, ultimele descoperiri din medicină, revoluţia tehnologică prin care viaţa noastră se va ameliora, indiferent ce ar face neo‑ludiţii, adăugă Hilary.
Joshua, aflat de cealaltă parte a mesei, se încruntă spre ea.
— Te cheamă Hilary sau Pollyanna?
— Iar pe dumneata Joshua sau Cassandra? replică ea.
— Cassandra a avut dreptate când a profeţit nenorocire şi distrugere, spuse Joshua Dar nimeni n‑a vrut să plece urechea la spusele ei.
— Dacă nu te crede nimeni, spuse Hilary, atunci la ce bun să ai dreptate?
— Oh, eu am renunţat să‑i mai conving pe oameni că guvernul e singurul duşman şi că Fratele mai Mare ne va înghiţi pe toţi. Am încercat să‑i mai conving de alte sute de lucruri, care mie mi se păreau adevăruri evidente, dar pe care ei nu le sesizau. Prea mulţi sunt ignoranţi care nu pricep nimic. Dar eu trăiesc o uriaşă satisfacţie doar la gândul că am dreptate şi că‑mi văd confirmate presimţirile în ziarele de fiecare zi. Eu ştiu. E suficient.
— Ah, exclamă Hilary. Cu alte cuvinte, nu‑ţi pasă dacă lumea se prăbuşeşte în jurul nostru, doar ca să ai plăcerea egoistă de a spune: "V‑am prevenit eu că aşa se va întâmpla!"
— Mi‑ai zis‑o!
Tony izbucni în râs.
— Fereşte‑te de ea, Joshua. Nu uita că meseria ei este să mânuiască cuvintele.
Timp de trei sferturi de oră discutară fel şi fel de subiecte, apoi, în ciuda hotărârii luate, ajunseră să vorbească iarăşi despre Bruno Frye, cu mult înainte de a termina vinul sau de a ajunge la cafea şi coniac.
La un moment dat, Hilary întrebă:
— Dar ce putea să‑i facă Katherine, ca să‑l înfricoşeze în asemenea măsură şi să‑l determine s‑o urască atât de mult?
— Este exact întrebarea pe care i‑am pus‑o eu lui Latham Hawthorne.
— Şi ce‑a răspuns?
— Că nu ştie, răspunse Joshua. Mie tot nu‑mi vine să cred că între mamă şi fiu a existat o ură atât de înverşunată, fără ca nimic să răzbată la suprafaţă în toţi anii cât am trăit în preajma lor. Katherine îl răsfăţa în permanenţă. Iar Bruno părea s‑o adore. Bineînţeles, toţi cei din oraş îşi închipuiau că ea era o sfântă, fiindcă adoptase băiatul. Acum însă se pare că a fost mai curând un diavol decât o sfântă.
— Stai puţin, îl rugă Tony. Adică l‑a adoptat? Ce vrei să spui?
— Exact ce am spus. Putea lăsa copilul să meargă la un orfelinat, dar n‑a făcut‑o. I‑a oferit inima şi casa.
— Dar noi am crezut că era fiul lui Katherine, interveni Hilary.
— Fiul adoptiv, preciză Joshua.
— Asta nu s‑a mai scris în ziare, spuse Tony.
— Ba da, cu mult timp în urmă, zise Joshua. Cu excepţia câtorva luni, Bruno a trăit toată viaţa ca un Frye. Uneori mi se părea că este un Frye chiar mai mult decât dacă ar fi fost copilul natural al lui Katherine, în caz că ea ar fi avut copii. Avea aceiaşi ochi ca ai ei. Fără îndoială, avea firea închisă şi posomorâtă a lui Katherine şi, din câte povestesc oamenii, firea lui Leo.
— Dar dacă a fost adoptat, spuse Hilary, există o şansă să aibă un frate.
— Nu, răspunse Joshua. N‑a avut fraţi.
— Cum poţi fi atât de sigur? Poate are chiar un frate geamăn! exclamă Hilary, entuziasmată de idee.
Joshua se încruntă.
— Crezi că Katherine a înfiat numai unul din gemeni, fără să fi ştiut că exista încă un frate?
— Asta ar explica apariţia dublurii, interveni Tony.
Joshua se încruntă şi mai mult.
— Dar unde a fost acest frate misterios vreme de atâţia ani?
— Probabil, a fost crescut de altă familie, răspunse Hilary, grăbindu‑se să‑şi argumenteze teoria. În alt oraş, în altă parte a statului.
— Sau, poate, în altă parte a ţării, adăugă Tony.
— Vreţi să spuneţi că, într‑un fel sau altul, Bruno şi‑a întâlnit până la urmă fratele de care n‑a ştiut atâta vreme?
— Foarte posibil, spuse Hilary.
Joshua clătină din cap.
— Foarte posibil, dar în cazul nostru nu s‑a întâmplat aşa. Bruno a fost copil unic.
— Eşti absolut sigur?
— Nu există nici o îndoială, răspunse Joshua. Împrejurările naşterii lui nu constituie un secret.
— Dar gemenii... E o teorie atât de promiţătoare, spuse Hilary.
Joshua încuviinţă din cap.
— Ştiu. E un răspuns facil, şi mi‑aş dori să găsim un răspuns facil, ca să încheiem toată povestea asta cât mai repede. Crede‑mă că nu‑mi face plăcere să găsesc fisuri în teoria dumitale.
— Poate că nici nu‑i poţi găsi fisuri, replică Hilary.
— Ba pot.
— Încearcă, îl îndemnă Tony. Spune‑ne de unde este Bruno, cine era adevărata lui mamă. Poate şi noi vom reuşi să găsim fisuri în povestea dumitale. Poate nu‑i chiar atât de simplă pe cât crezi.

În cele din urmă, după ce rupsese, sfâşiase şi sfărâmase totul în casă, Bruno îşi veni în fire, ura lui bestială se domoli, transformându‑se într‑o furie mai omenească, mai puţin distrugătoare. După ce se mai răcori, rămase un timp în mijlocul dezastrului, răsuflând greu, cu transpiraţia picurându‑i de pe frunte şi de pe trupul gol. Apoi se duse în bucătărie şi se îmbrăcă.
După ce‑şi puse hainele, se opri la picioarele patului însângerat şi privi fix trupul măcelărit cu sălbăticie al fetei pe care o cunoscuse sub numele de Sally. Acum, prea târziu, îşi dădea seama că nu fusese Katherine. Nu fusese o nouă reîncarnare a mamei lui. Căţeaua nu părăsise trupul lui Hilary pentru a se întrupa în Sally, nu putea face acest lucru decât după ce Hilary avea să fie moartă. Bruno nu reuşea să înţeleagă cum de‑şi închipuise altceva, era uimit că nu‑şi dăduse seama de atâta lucru.
Cu toate acestea, nu simţea nici o remuşcare pentru ce‑i făcuse lui Sally. Dacă Sally nu fusese Katherine, atunci fusese una dintre menajerele ei, o femeie trimisă din Iad pentru a o sluji pe Katherine. Sally făcuse parte dintre duşmanii lui, fusese complice în complotul menit să‑l ucidă. Nu se îndoia de acest lucru. Poate că şi ea se întorsese din mormânt. Da. Bineînţeles. Era convins de acest lucru. Da. Sally fusese exact ceea ce era şi Katherine, o moartă reîncarnată în alt trup, unul dintre monştrii care nu voiau să rămână în mormânt, unde le era locul. Făcea parte dintre ei. Se cutremură. Era convins că fata ştiuse tot timpul unde se ascundea Hilary‑Katherine. Dar păstrase secretul şi meritase să moară pentru credinţa‑i neclintită faţă de mama lui.
În plus, de fapt n‑o omorâse, fiindcă avea să revină la viaţă în alt trup, alungând sufletul căruia îi aparţinea de drept.
Acum, trebuia s‑o dea uitării pe Sally şi s‑o găsească pe Hilary‑Katherine. Încă bântuia, în aşteptarea lui.
Trebuia să dea de ea şi s‑o ucidă, înainte ca ea să găsească vreo cale de a‑i veni de hac.
Cel puţin, Sally îi oferise un mic indiciu. Un nume. Individul acela, Topelis. Impresarul lui Hilary Thomas. Probabil că Topelis ştia unde se ascundea femeia.

Strânseră vasele, iar Joshua umplu din nou paharele, apoi începu să istorisească evoluţia lui Bruno dintr‑un copil orfan la unicul moştenitor al domeniului Frye. Adunase datele în decursul anilor, puţin câte puţin, de la Katherine şi de la alţi oameni care locuiseră la St. Helena cu mult înainte de sosirea lui în vale, în calitate de avocat.
În 1940, anul în care se născuse Bruno, Katherine avea douăzeci şi şase de ani şi continua să trăiască împreună cu tatăl ei, Leo, în căsuţa izolată de pe stâncă, situată în spatele şi deasupra cramei, unde locuiseră împreună din anul 1918, un an după ce murise mama lui Katherine. Katherine lipsise de acasă numai câteva luni dintr‑un an, când fusese la colegiu în San Francisco, renunţase la şcoală fiindcă nu voise să fie departe de St Helena numai ca să acumuleze o sumedenie de cunoştinţe depăşite, de care nu s‑ar fi slujit niciodată. Iubea valea şi uriaşa casă în stil victorian din vârful stâncii. Katherine era o femeie frumoasă şi bine făcută, care ar fi putut avea oricâţi pretendenţi şi‑ar fi dorit. Dar ea nu părea interesată de iubire. Deşi încă tânără, firea ei interiorizată şi răceala faţă de toţi bărbaţii convinseseră pe cei mai mulţi care o cunoşteau că va rămâne fată bătrână. Ba chiar mai mult decât atât, că era perfect împăcată cu această soartă.
Apoi, în ianuarie 1940, Katherine primise un telefon de la o prietenă, Mary Gunther, pe care o cunoscuse la colegiu cu câţiva ani în urmă. Mary îi cerea ajutorul, avea necazuri din pricina unui bărbat. Acesta îi promisese că o va lua de soţie, apoi o dusese cu vorba, inventând fel şi fel de scuze, după care dispăruse, când ea era însărcinată în şase luni. Mary nu avea bani, nu avea familie căreia să‑i ceară sprijinul şi nu avea nici o prietenă atât de apropiată precum Katherine. O rugase pe Katherine să vină la San Francisco după câteva luni, de îndată ce se năştea copilul, nu voia să fie singură în acel moment de cumpănă. Totodată, o rugase pe Katherine să aibă grijă de copil până când ea avea să‑şi găsească o slujbă, să‑şi facă un rost şi să poată oferi copilului un cămin adevărat. Katherine acceptase şi începuse să povestească locuitorilor orăşelului St. Helena că urma să joace, pentru scurt timp, rolul mamei. Părea atât de fericită, încât vecinii îşi spuneau că va fi o mamă minunată pentru propriii ei copii, dacă va găsi un om cu care să se mărite şi care să le fie tată.
La şase săptămâni după telefonul de la Mary Gunther şi cu şase săptămâni înainte de plănuita călătorie a lui Katherine la San Francisco, pentru a fi alături de prietena ei, Leo suferise o masivă hemoragie cerebrală şi murise subit într‑una din uriaşele pivniţe ale cramei, în mijlocul stivelor înalte de butoaie de stejar. Deşi Katherine fusese şocată şi profund îndurerată, deşi trebuia să înveţe să conducă afacerile familiei, nu‑şi călcase promisiunea faţă de Mary Gunther. În aprilie, când Mary îi trimisese vorbă că se născuse copilul, Katherine plecase la San Francisco. Lipsise mai mult de două săptămâni şi se înapoiase cu un bebeluş, Bruno Gunther, copilaşul îngrijorător de mic şi de fragil al lui Mary.
Katherine se aştepta să‑l ţină pe Bruno un an, răstimp în care Mary avea să se restabilească pe deplin şi să‑şi asume întreaga răspundere pentru bebeluş. Dar după şase luni primise vestea că Mary avea alte necazuri, de data aceasta mult mai grave: o formă gravă de cancer. Mary era pe moarte. Nu mai avea de trăit decât câteva săptămâni, cel mult o lună. Katherine dusese copilul la San Francisco, ca mama să poată petrece puţinul timp rămas în compania lui. În ultimele zile de viaţă, Mary făcuse toate demersurile legale ca băieţelul să rămână în custodia permanentă a lui Katherine. Părinţii lui Mary muriseră şi fata nu avea rude mai apropiate care l‑ar fi putut creşte pe Bruno. Dacă nu ar fi fost luat de Katherine, ar fi sfârşit într‑un orfelinat sau la o familie de părinţi vitregi, care s‑ar fi ocupat de el sau nu. Mary murise şi Katherine suportase cheltuielile de înmormântare, apoi se înapoiase la St. Helena împreună cu Bruno.
Crescuse băieţelul ca şi cum ar fi fost fiul ei bun, purtându‑se nu ca un tutore, ci ca o mamă bună şi iubitoare. Şi‑ar fi putut permite mii de doici şi alte ajutoare în casă, dar nu angajase pe nimeni, refuza să lase pe altcineva să se ocupe de Bruno.
Leo nu avusese nici el servitori, iar Katherine moştenise spiritul independent al tatălui ei. Se descurcase bine singură, iar când Bruno împlinise patru ani, Katherine se întorsese la San Francisco, la judecătorul care i‑l încredinţase în mod legal, la cererea lui Mary, şi înfiase oficial copilul, dându‑i numele de familie Frye.
Sperând să găsească un indiciu în povestirea lui Joshua, atenţi la eventuale inadvertenţe sau contradicţii, Hilary şi Tony ascultară aplecaţi în faţă, cu coatele sprijinite pe masa din sufragerie. Când Joshua termină istorisirea, amândoi se rezemară de spătarul scaunelor şi‑şi luară paharele de vin.
— Încă mai există oameni în St. Helena care‑şi amintesc de Katherine Frye ca de o sfântă, care a luat în casa ei un orfan şi i‑a oferit dragoste şi o avere considerabilă, încheie Joshua.
— Prin urmare, n‑a existat un geamăn, spuse Tony.
— Categoric nu, răspunse Joshua.
Hilary oftă.
— Ceea ce înseamnă că ne întoarcem de unde am plecat.
— În povestea asta există câteva lucruri care mă pun pe gânduri, zise Tony.
Joshua ridică din sprâncene.
— De pildă?
— Ei bine, chiar şi în zilele noastre, când avem o atitudine mai liberală, e foarte greu pentru o femeie singură să înfieze un copil, explică Tony. Or, în 1940 trebuie să fi fost aproape imposibil.
— Cred că există o explicaţie, răspunse Joshua. Dacă nu mă înşală memoria, Katherine mi‑a povestit o dată că ea şi Mary anticipaseră refuzul tribunalului de a legaliza înţelegerea dintre ele. Aşadar, i‑au spus judecătorului ceea ce au socotit a fi o minciună de circumstanţă şi anume, că Mary era verişoara ei şi cea mai apropiată rudă în viaţă. Pe atunci, dacă o rudă apropiată dorea să ia un copil în custodie, tribunalul se declara imediat de acord.
— Şi judecătorul a acceptat declaraţia de rudenie de sânge fără s‑o verifice? întrebă Tony.
— Va trebui să ţii cont de faptul că în 1940 judecătorii se implicau mult mai puţin în probleme de familie decât se întâmplă acum. A existat un timp când americanii considerau rolul statului ca fiind relativ neînsemnat. În general, erau vremuri mai sănătoase decât cele pe care le trăim.
Hilary se întoarse spre Tony.
— Spuneai că sunt câteva lucruri care te pun pe gânduri. Care‑s celelalte?
Tony îşi trecu palma peste obraz cu un gest obosit.
— Nu mi‑e uşor să‑mi găsesc cuvintele. E vorba de o simplă bănuială. Dar povestea pare... prea perfectă.
— Vrei să spui că a fost născocită? întrebă Joshua.
— Nu ştiu, răspunse Tony. Nici eu nu‑mi dau seama ce vreau să spun. Dar când ai lucrat în poliţie atâţia ani cât am lucrat eu, capeţi un fel de fler pentru astfel de lucruri.
— Adică, ţi se pare că ceva nu‑i în regulă? întrebă Hilary.
— Cam aşa ceva.
— Ce anume? întrebă Joshua.
— Nu‑i vorba de ceva anume. După cum v‑am spus, povestea pare prea perfectă, prea lipsită de fisuri. Tony îşi goli paharul, apoi întrebă: Nu s‑ar putea ca Bruno să fie chiar fiul lui Katherine?
Joshua se holbă la el, năucit.
— Vorbeşti serios?
— Da.
— Adică, mă întrebi dacă nu s‑ar putea ca ea să fi născocit toată povestea cu Mary Gunther şi că, de fapt, s‑a dus la San Francisco pentru a da naştere propriului ei copil din flori?
— Exact asta am întrebat, răspunse Tony.
— Nu, răspunse Joshua. Nu era însărcinată.
— Eşti sigur?
— Păi, replică Joshua, eu personal nu i‑am făcut analiza de urină sau testul cu iepuraşul. În 1940 încă nu venisem în vale. M‑am stabilit aici abia în 1945, după război. Dar am auzit povestea în repetate rânduri, uneori fragmente, alteori în întregime, de la oameni care au fost aici în 1940. Îmi vei răspunde că, probabil, nu făceau decât să repete versiunea lui Katherine. Dacă ar fi fost însărcinată, nu şi‑ar fi putut ascunde starea. Nu într‑un orăşel atât de mic ca St. Helena. Toţi ar fi aflat.
— Unele femei nu se dezvoltă foarte mult când sunt gravide, interveni Hilary. Te uiţi la ele şi nu‑ţi dai seama care‑i starea lor.
— Uiţi că n‑o interesau bărbaţii, replică Joshua. Nu se întâlnea cu nimeni. Cum să fi rămas însărcinată?
— Poate nu se întâlnea cu nimeni de prin partea locului, spuse Tony. Dar la vremea recoltei, spre sfârşitul verii, nu vin mulţi muncitori sezonieri ca să lucreze în vii? Nu sunt mulţi dintre ei frumoşi şi virili?
— Stai, stai, stai! îl opri Joshua. Iar ai luat‑o la vale! Vrei să spui că Katherine, a cărei lipsă de interes faţă de bărbaţi era notorie, s‑ar fi îndrăgostit dintr‑o dată de un muncitor sezonier?
— Se mai întâmplă.
— Dar asta înseamnă că acest puţin probabil cuplu de îndrăgostiţi să fi avut cel puţin o legătură scurtă, în ceea ce s‑ar putea numi un mic acvariu, fără a fi văzuţi şi fără a stârni bârfe. În plus, vrei să spui că Katherine era şi unul dintre acele cazuri rare, unul la o mie, la care sarcina nu era evidentă. Nu. Joshua îşi scutură coama de păr alb. E prea mult pentru mine. Prea multe coincidenţe. Dumitale ţi se pare că povestea lui Katherine pare prea perfectă, prea fluentă, dar, pe lângă presupunerile dumitale fanteziste, povestea ei are amprenta clară a realităţii.
— Ai dreptate, interveni Hilary. Iată încă o teorie promiţătoare de care se alege praful. Îşi goli paharul cu vin.
Tony îşi scărpină bărbia şi oftă.
— Da. Presupun că sunt mult prea obosit ca să mă fac înţeles. Cu toate acestea, eu cred în continuare că versiunea lui Katherine nu corespunde realităţii. Mai trebuie să fie ceva. Un lucru pe care ea l‑a ascuns de ochii lumii. Un lucru neobişnuit.

În bucătăria lui Sally, stând în mijlocul cioburilor de veselă, Bruno Frye deschise cartea de telefon şi căută numărul firmei Topelis & Asociaţii. Birourile erau în Beverly Hills. Formă numărul şi‑i răspunse secretara, întocmai cum se aşteptase.
— E vorba de o urgenţă, îi spuse el secretarei. Mă gândeam că m‑aţi putea ajuta.
— O urgenţă? se miră ea.
— Da. Sora mea este una dintre clientele domnului Topelis. Avem un deces în familie şi trebuie să dau imediat de ea.
— Oh, îmi pare rău, spuse femeia.
— Din păcate, se pare că sora mea e plecată într‑o scurtă vacanţă şi nu ştiu unde anume s‑a dus.
— Înţeleg.
— Trebuie să iau urgent legătura cu ea.
— În mod obişnuit, ar trebui să vă fac legătura imediat cu domnul Topelis. Dar în astă‑seară lipseşte şi n‑a lăsat nici un număr de telefon la care să poată fi găsit.
— Oricum, n‑aş vrea să‑l deranjez, spuse Bruno. M‑am gândit că, dacă tot răspundeţi la toate telefoanele domnului Topelis, poate ştiţi unde se află sora mea. Vreau să spun că, poate, a sunat şi a lăsat vorbă domnului Topelis, un indiciu oarecare despre locul în care se găseşte.
— Cum se numeşte sora dumneavoastră?
— Hilary Thomas.
— Oh, da! Ştiu eu unde este.
— Grozav. Unde?
— Domnişoara Thomas n‑a lăsat vorbă unde se găseşte. Dar cu puţin timp în urmă a telefonat cineva care a transmis domnului Topelis un mesaj pentru dumneaei. Aşteptaţi o clipă, da?
— Desigur.
— Cred că l‑am notat pe aici pe undeva. Bruno aşteptă răbdător, în timp ce ea căuta printre însemnări. Iată‑l, se auzi din nou vocea secretarei. A sunat un anume domn Wyant Stevens. Voia ca domnul Topelis să‑i comunice domnişoarei Thomas că era dispus să se ocupe de tablouri. Domnul Stevens spunea că nu va avea somn până când domnişoara nu se va întoarce de la St. Helena, ca să poată încheia afacerea. Prin urmare, probabil că se află la St. Helena. Şocat, Bruno nu reuşi să articuleze un cuvânt. Nu ştiu la care hotel sau motel, continuă secretara pe un ton de scuză. Dar în Napa Valley nu există multe astfel de locuri, aşa că nu vă va fi greu să daţi de ea.
— Nici o problemă, răspunse Bruno cu glas tremurat.
— Cunoaşte pe cineva la St. Helena?
— Poftim?
— Mă gândeam că, poate, s‑a dus la nişte prieteni, sugeră secretara.
— Da, răspunse Bruno. Cred că ştiu unde este.
— Condoleanţe.
— Cum?
— Mă refeream la decesul în familie.
— Oh, răspunse Bruno. Îşi umezi buzele neliniştit. Da. În ultimii cinci ani au fost câteva astfel de evenimente triste în familia noastră. Vă mulţumesc pentru ajutor.
— Pentru puţin.
Bruno închise telefonul.
Deci ea era la St. Helena.
Căţeaua obraznică se întorsese acasă.
De ce? Dumnezeule, ce căuta acolo? Ce urmărea? Ce avea de gând?
Indiferent ce era în mintea ei, nu putea fi spre binele lui. De asta era absolut convins.
Înnebunit, înspăimântat că ea punea la cale o stratagemă ca să‑l ucidă, începu să telefoneze companiilor aeriene de la Aeroportul Internaţional Los Angeles, încercând să‑şi rezerve loc la o cursă spre nord. Până dimineaţă nu existau curse de navetişti, iar la primele zboruri de a doua zi nu mai era nici un loc liber. Nu avea nici un mijloc de a pleca din Los Angeles până în după‑amiaza următoare.
Când avea să fie prea târziu.
Ştia. Simţea.
Trebuia să se mişte repede.
Hotărî să plece cu maşina. Încă nu se înnoptase. Dacă stătea la volan toată noaptea şi rula cu viteză maximă, în zori putea fi la St. Helena.
Avea sentimentul că era în joc chiar viaţa lui.
Părăsi în grabă vila, poticnindu‑se de mobilele distruse şi alte sfărâmături şi lăsă deschisă uşa din faţă, fără a se mai obosi să‑şi ia măsuri de precauţie, fără a pierde vremea să vadă dacă era şi altcineva prin apropiere. Traversă în fugă peluza şi se duse la furgoneta parcată pe strada întunecoasă şi pustie.

După ce savurară cafeaua şi coniacul în salon, Joshua îi conduse pe Tony şi Hilary în camera de oaspeţi, prevăzută cu baie, situată în celălalt capăt al casei faţă de propriul lui dormitor. Camera era mare şi primitoare, cu pervaze adânci şi ferestre încastrate în plumb, ca şi cele din sufragerie. Patul uriaş cu baldachin o umplu de încântare pe Hilary.
După ce‑i urară noapte bună lui Joshua, închiseră uşa dormitorului, traseră draperiile la ferestre, ca noaptea să nu‑şi aţintească ochii orbi asupra lor, şi făcură duş împreună, ca să‑şi destindă muşchii îndureraţi. Erau istoviţi şi nu voiau decât să se bucure de plăcerea odihnitoare, copilăroasă şi asexuală a băii, la fel cum făcuseră şi în noaptea precedentă la hotelul de lângă aeroportul din Los Angeles. Nici unul din ei nu se aştepta ca pasiunea să se trezească la viaţă. Cu toate acestea, în timp ce el îi săpunea sânii, mişcările blânde, ritmice, circulare ale mâinilor lui o făcură să se înfioare de plăcere. El îi prinse sânii în căuşul palmelor şi sfârcurile ei se întăriră prin spuma de săpun care‑i acoperea. El îngenunche şi‑i spălă pântecele, picioarele lungi şi zvelte, fesele. Lumea din jurul lui Hilary se reduse la dimensiunile unei mici sfere, la câteva imagini, sunete şi senzaţii minunate: săpunul mirosind a liliac, şuieratul apei care curgea, rotocoalele de abur, trupul lui zvelt şi suplu strălucind de apa prelinsă peste muşchii frumos dăltuiţi, sexul lui care creştea şi se întărea incredibil pe măsură ce ea îl săpunea la rândul ei. La terminarea duşului, uitaseră cât de obosiţi erau, uitaseră cât îi dureau muşchii, nu rămânea decât dorinţa.
Pe patul cu baldachin, în lumina blândă a unicei veioze, el o strânse în braţe şi‑i sărută ochii, nasul, buzele. Îi sărută bărbia, gâtul şi sfârcurile întărite.
— Te rog, şopti ea. Acum.
— Da, răspunse bărbatul cu buzele îngropate în gâtul ei.
Ea îşi desfăcu picioarele şi el o pătrunse.
— Hilary, murmură el. Iubita mea Hilary.
Intră în trupul ei cu forţă, şi totuşi cu tandreţe, umplând‑o de prezenţa lui.
Ea începu să se mişte în acelaşi ritm cu el. Îşi plimba palmele pe spatele lui lat, urmărind traseul fiecărui muşchi. Niciodată nu se simţise atât de vie şi plină de energie. În numai un minut ajunse la orgasm. Se eliberă cu sentimentul că nu se va opri niciodată, că senzaţia va deveni din ce în ce mai puternică, fără sfârşit, durând o veşnicie.
El se mişcă în trupul ei şi deveniră un singur trup şi un singur suflet, aşa cum nu i se întâmplase niciodată cu nici un alt bărbat. Ştia că Tony era la rândul lui conştient de această legătură unică şi uimitor de profundă. Erau uniţi prin trup, prin suflet, prin minte şi prin gând, modelaţi într‑o singură fiinţă, mult superioară celor două jumătăţi luate în parte, iar în acel moment de excepţională sinergie, pe care nici unul din ei nu‑l trăise în altă companie, Hilary înţelese că legătura dintre ei era atât de aparte, de importantă, de rară şi de puternică, încât va dura o viaţă. În timp ce‑l chema pe nume, ridicându‑şi şoldurile, ca să vină în întâmpinarea lui, în timp ce se elibera încă o dată şi el ejacula în adâncurile fiinţei ei, Hilary înţelese, la fel ca prima oară când făcuseră dragoste, că putea avea încredere în el şi că se putea baza pe el cum nu i se întâmplase cu nici o altă făptură omenească, şi, mai presus de orice, înţelese că niciodată nu va mai fi singură.
Ceva mai târziu, stând întinşi sub cuvertură, el o întrebă:
— Acum, vrei să‑mi spui de unde ai cicatricea de pe coapsă?
— Da. Acum îţi spun.
— Mie mi se pare o urmă de glonţ.
— Asta şi este. Aveam nouăsprezece ani şi locuiam la Chicago. De un an nu mai mergeam la liceu. Lucram ca dactilografă şi încercam să pun bani deoparte, ca să‑mi închiriez o locuinţă numai pentru mine. Plăteam chirie lui Earl şi Emmei pentru camera în care stăteam.
— Lui Earl şi Emmei?
— Părinţii mei.
— Le spuneai pe nume?
— Niciodată nu i‑am considerat părinţii mei.
— Probabil că te‑au făcut să suferi mult, spuse el pe un ton înţelegător.
— De fiecare dată când li se ivea ocazia.
— Dacă nu vrei să vorbeşti despre asta acum...
— Vreau, răspunse Hilary. Dintr‑o dată, pentru prima oară în viaţa mea, vreau să vorbesc. Nu mă mai doare să vorbesc. Fiindcă acum te am pe tine şi asta compensează tot ce‑am pătimit atunci.
— Ai mei erau săraci, spuse Tony. Dar în familia noastră exista iubire.
— Ai avut noroc.
— Îmi pare rău pentru tine, Hilary.
— S‑a terminat, spuse ea. Au murit cu ani în urmă, ar fi trebuit să mi‑i scot din minte de multă vreme.
— Povesteşte‑mi.
— Le plăteam câţiva dolari chirie în fiecare săptămână, bani pe care‑i foloseau ca să‑şi cumpere mai multă băutură, dar restul salariului meu de dactilografă îl puneam deoparte. Fiecare bănuţ. Nu era mult, dar în bancă se înmulţeau. Nu cheltuiam nici pentru gustarea de prânz. Mă lipseam de ea. Eram ferm hotărâtă să‑mi iau un apartament al meu. Puţin îmi păsa dacă era tot sărăcăcios, cu camere întunecoase, cu instalaţii defecte şi gândaci, atâta vreme cât ar fi fost numai al meu, fără Earl şi Emma. Tony o sărută pe obraz, apoi pe colţul buzelor. În cele din urmă, am reuşit să economisesc suma necesară. Eram pe punctul de a mă muta. Încă o zi, încă un cec de salariu şi urma să‑mi văd de drumul meu. Tremura. Tony o strânse în braţe. În ziua aceea m‑am întors de la serviciu, povesti Hilary, şi am intrat în bucătărie. Acolo l‑am văzut pe Earl proptind‑o pe Emma de frigider. Earl avea pistol. Îi vârâse ţeava printre dinţi.
— Dumnezeule!
— Suferea o criză cumplită de... Ştii ce este delirium tremens?
— Bineînţeles. Halucinaţii. Accese de furie incontrolabilă. Se întâmplă cu alcoolicii înveteraţi. Am avut de a face cu persoane suferind de delirium tremens. Pot fi violenţi şi imprevizibili.
— Earl lipise ţeava de dinţii ei încleştaţi şi urla nu ştiu ce bazaconii despre viermi care i se părea lui că ieşeau din pereţi. O acuza pe Emma că lăsase viermii să iasă din pereţi şi voia s‑o facă să‑i oprească. Am încercat să stau de vorbă cu el, dar nu m‑a ascultat. Viermii continuau să iasă din pereţi şi să colcăie în jurul lui. S‑a înfuriat pe Emma şi a apăsat pe trăgaci.
— Iisuse!
— Am văzut cum îi zboară creierii.
— Hilary...
— Simt nevoia să vorbesc despre asta.
— Bine.
— Niciodată n‑am vorbit până acum.
— Te ascult.
— În clipa în care a împuşcat‑o, am alergat afară din bucătărie, continuă Hilary. Ştiam că mă va împuşca în spate înainte să ies din casă şi să ajung pe coridor, aşa că am fugit în partea opusă, spre camera mea. Am închis şi am ferecat uşa, dar el a zburat încuitoarea cu un glonţ. Între timp ajunsese la convingerea că eu eram cea care făcea ca viermii să iasă din pereţi. A tras spre mine. N‑a fost o rană mortală, dar m‑a durut îngrozitor, ca şi cum cineva m‑ar fi împuns cu un vătrai înroşit în foc. Sângeram cumplit.
— Cum de n‑a tras a doua oară? Ce anume te‑a salvat?
— L‑am înjunghiat, răspunse ea.
— L‑ai înjunghiat? De unde ai avut cuţit?
— Păstram unul la mine în cameră. De când aveam opt ani. A fost prima oară când l‑am folosit. Totdeauna m‑am gândit că, dacă vreodată Earl şi Emma vor fi pe punctul de a mă omorî în bătaie, îi voi înjunghia, ca să‑mi salvez viaţa. Aşa că l‑am înjunghiat pe Earl aproape în aceeaşi clipă în care a apăsat pe trăgaci. Nu l‑am rănit mai rău decât mă rănise el pe mine, dar a rămas şocat şi îngrozit la vederea propriului sânge. S‑a repezit afară din cameră şi s‑a dus în bucătărie. A început să urle din nou la Emma şi să‑i spună să alunge viermii înainte de a simţi mirosul sângelui şi a veni după el. Apoi a golit încărcătorul în ea, fiindcă ea nu voia să alunge viermii. Deşi rana din coapsă mă durea îngrozitor şi eram speriată de moarte, totuşi am încercat să număr focurile de armă. Când mi‑am făcut socoteala că terminase gloanţele, am ieşit, poticnindu‑mă, din camera mea şi am încercat să ajung la uşa din faţă. Dar el avea mai multe cutii de gloanţe. Îşi reîncărcase arma. M‑a văzut şi a tras în mine din bucătărie. Am alergat înapoi în camera mea, am baricadat uşa cu un dulap şi m‑am rugat la Dumnezeu să apară ajutoare înainte să pierd prea mult sânge. În bucătărie, Earl continua să urle ceva despre viermi, apoi despre crabi uriaşi de la ferestre şi să tragă în Emma. Cred că în total a tras în ea vreo sută cincizeci de gloanţe. Cadavrul ei era făcut praf. Bucătăria arăta ca un abator.
Tony îşi drese glasul.
— Ce s‑a întâmplat cu el?
— S‑a sinucis când, în sfârşit, şi‑au făcut apariţia cei de la asistenţa socială.
— Dar tu?
— Eu am rămas o săptămână în spital. Şi m‑am ales cu o cicatrice, ca să nu uit.
Un timp rămaseră tăcuţi.
În spatele draperiilor şi al ferestrelor se auzi tuşind vântul nopţii.
— Nu ştiu ce să spun, vorbi Tony într‑un târziu.
— Spune‑mi că mă iubeşti.
— Te iubesc.
— Spune‑mi.
— Te iubesc.
— Şi eu te iubesc, Tony. El o sărută. Te iubesc mai mult decât aş fi crezut vreodată că voi iubi pe cineva, spuse ea. În numai o săptămână, m‑ai schimbat pentru toată viaţa.
— Eşti o fire extraordinar de tare, spuse el plin de admiraţie.
— Tu mi‑ai dat puterea necesară.
— Ai fost puternică şi înainte să apar eu în viaţa ta.
— Nu îndeajuns. Tu mi‑ai dat mai multă forţă. De obicei... doar când mă gândesc la ziua în care a tras în mine... mă tulbur, mă cuprinde din nou teama, ca şi cum s‑ar fi întâmplat ieri. Dar de data aceasta nu mi‑a mai fost frică. Ţi‑am povestit tot şi aproape că nu mi‑a păsat. Ştii de ce?
— Dece?
— Fiindcă toate acele grozăvii petrecute în Chicago, focurile de armă şi toate cele întâmplate mai înainte, sunt acum de domeniul trecutului. Nu mai contează nimic din toate acestea. Te am pe tine şi tu eşti răsplata pentru tot ce am îndurat. Tu ai echilibrat balanţa. De fapt, tu înclini balanţa în favoarea mea.
— Să ştii că e la fel de valabil şi pentru mine. Am nevoie de tine la fel de mult cum ai şi tu.
— Ştiu. De aceea e atât de bine.
Tăcură din nou.
Apoi ea spuse:
— Mai există un motiv pentru care amintirile de la Chicago nu mă mai sperie. Pe lângă faptul că acum te am pe tine.
— Ce anume?
— Ceva legat de Bruno Frye. Astă‑seară am început să‑mi dau seama că el şi cu mine avem multe în comun. Se pare că şi el a îndurat de la Katherine acelaşi fel de chinuri cum am suferit eu de la Earl şi Emma. Numai că el a cedat nervos, dar eu nu. Omul acela mare şi puternic a cedat nervos, în timp ce eu am rezistat. Asta înseamnă ceva pentru mine. Înseamnă mult. Înseamnă că n‑ar trebui să‑mi fac atâtea griji sau să mă tem să mă deschid spre oameni, înseamnă că sunt capabilă să rezist la toate adversităţile vieţii.
— Întocmai cum ţi‑am spus şi eu. Eşti dură, puternică, rezistentă, spuse Tony.
— Nu sunt tare. Atinge‑mă. Sunt chiar atât de dură?
— Aici nu, spuse el.
— Dar aici?
— Eşti tare, spuse el.
— Tare nu‑i acelaşi lucru cu dur.
— Eşti plăcută la atingere.
— Nici plăcut nu‑i acelaşi lucru cu dur.
— Eşti plăcută, tare şi fierbinte, spuse el.
Ea îl strânse în braţe.
— Asta înseamnă tare, spuse, zâmbind.
— Dar nu mi‑e greu să te îmblânzesc din nou. Vrei să‑ţi arăt?
— Da, răspunse ea. Da. Arată‑mi.
Făcură iarăşi dragoste.
În timp ce Tony intra din nou în trupul ei, cu mişcări lungi şi catifelate, în timp ce se cutremura sub valuri de plăcere, Hilary avu certitudinea că totul va fi bine. Actul dragostei o liniştea, îi dădea o enormă încredere în viitor. Bruno Frye nu se întorsese din mormânt. Nu era urmărită de un cadavru viu. Exista o explicaţie logică. A doua zi urma să stea de vorbă cu doctorul Rudge şi cu Rita Yancy şi să dezlege misterul sosiei lui Frye. Aveau să afle suficiente date şi dovezi pentru a ajuta poliţia, iar sosia urma să fie găsită şi arestată. Pericolul avea să treacă. Apoi ea va rămâne pentru totdeauna cu Tony, Tony cu ea, şi nu li se va mai putea întâmpla nimic rău. Nimic n‑o va putea atinge. Nici Bruno Frye, nici altcineva. În sfârşit, era fericită şi în siguranţă.
Mai târziu, când era gata să se cufunde în genunea somnului, un trăsnet puternic zgudui cerul, rostogolindu‑se din munţi asupra văii şi a casei.
Un gând straniu îi fulgeră prin minte: Trăsnetul e un avertisment. Un semn. Îmi spune să fiu atentă, să nu mai fiu atât de sigură pe mine.
Dar, înainte să se poată concentra asupra gândului, se prăbuşi în hăurile somnului.

Frye părăsi Los Angeles‑ul şi porni spre nord, mai întâi pe lângă coastă, apoi se îndepărtă de ocean, o dată cu şoseaua.
California tocmai depăşise una dintre crizele ei periodice de combustibil. Staţiile de benzină erau deschise. Combustibilul se găsea la discreţie. Autostrada era ca o arteră de asfalt străbătând prin carnea statului. Fasciculele de lumină ale celor două faruri o deschideau în faţa ochilor lui, ca două bisturie.
În timp ce conducea, gândul îi fugi la Katherine. Căţeaua! Ce făcea la St. Helena? Se mutase înapoi în casa de pe stâncă? în acest caz, preluase din nou controlul asupra cramei? Nu va încerca să‑l facă să rămână lângă ea? Va trebui să locuiască cu ea şi să i se supună ca înainte? Toate aceste întrebări erau de o importanţă vitală pentru el, deşi cele mai multe erau absurde şi nu puteau primi un răspuns raţional.
Era conştient că nu avea mintea limpede. Oricât se străduia, nu se simţea capabil să gândească clar şi această incapacitate îl umplea de spaimă.
Se întrebă dacă nu era cazul să tragă pe dreapta cu prima ocazie şi să doarmă puţin. La trezire avea să‑şi recapete stăpânirea de sine.
Apoi îşi aminti că Hilary‑Katherine era deja la St. Helena şi ideea că poate îi întindea o cursă în propria lui casă îl tulbură mai mult decât incapacitatea temporară de a‑şi pune ordine în gânduri.
O clipă se întrebă dacă, de fapt, casa îi mai aparţinea. În definitiv, el era mort. (Sau pe jumătate mort). Îl îngropaseră. (Sau, cel puţin, aşa îşi închipuiau.) Până la urmă, proprietatea urma să fie lichidată.
În timp ce se gândea la pierderile suferite, Bruno simţi cum îl cuprinde ura împotriva lui Katherine, care‑l lipsise de atâtea lucruri şi‑i oferise atât de puţine bucurii. Îl ucisese, îl lipsise de el însuşi, îl lăsase singur, fără să se poată atinge pe el însuşi, fără să‑şi poată vorbi, iar acum se mutase în propria lui casă.
Apăsă pedala de acceleraţie până când indicatorul de viteză atinse o sută douăzeci de kilometri pe oră.
Dacă vreun poliţist l‑ar fi oprit pentru depăşirea vitezei legale, Bruno nu s‑ar fi dat în lături să‑l ucidă. Cu cuţitul. Să‑l înjunghie. Să‑l spintece. Nimeni nu‑l putea opri pe Bruno să ajungă la St. Helena înainte de răsăritul soarelui.

7

Temându‑se să nu fie văzut de oamenii care lucrau la cramă în tura de noapte, oameni care ştiau că murise, Bruno Frye nu intră cu furgoneta pe domeniu. Lăsă maşina cam la un kilometru şi jumătate depărtare, pe şoseaua principală, şi porni pe jos, prin vie, spre casa pe care o construise cu cinci ani în urmă.
Luna strălucea pieziş printre marginile zdrenţuite ale norilor, o lună albă şi rece, care arunca exact atâta lumină ca el să‑şi poată face drum printre araci.
Dealurile erau învăluite în tăcere. Aerul mirosea vag a sulfat de cupru, cu care fusese stropită via peste vară pentru a o feri de mană. Peste acest miros se simţea aerul proaspăt şi ozonat de după ploaie, ploaie care stârnise şi izul de sulfat de cupru. Nu mai ploua. Furtuna nu fusese prea puternică, probabil, numai câţiva stropi şi câteva rafale de vânt. Pământul era moale şi umed, nu îmbibat de apă.
Cerul nopţii era puţin mai deschis la culoare faţă de cum fusese cu o jumătate de oră înainte. Zorile încă nu se treziseră la răsărit, dar nu erau departe.
Când ajunse în luminiş, Bruno se ghemui lângă nişte tufe şi scrută umbrele din jurul casei. Ferestrele erau întunecate şi oarbe. Nici o mişcare. Nici un sunet, afară de şoapta blândă a vântului.
Ţinea în mâna stângă o lanternă neaprinsă, iar în dreapta un cuţit. Era pregătit să atace şi să lovească la cea mai mică mişcare, dar, în afară de el, nu se mişca nimic.
Ajuns în prag, puse lanterna deoparte, scoase cheia din buzunarul hainei şi descuie uşa. Luă lanterna, deschise uşa cu piciorul, aprinse lanterna şi intră repede, cu cuţitul întins în faţă.
Dar ea nu‑l aştepta în hol.
Cu paşi rari, parcurse una după alta încăperile mohorâte şi ticsite de mobilier. Căută prin dulapuri, în spatele canapelelor şi în spatele vitrinelor masive.
Ea nu era în casă.
Poate că el se întorsese la timp ca să‑i dejoace planurile.
Rămase în mijlocul salonului, continuând să ţină în mâini lanterna şi cuţitul, amândouă îndreptate spre podea. Se clătină pe picioare, istovit, ameţit, cu mintea tulbure.
Trăia unul dintre acele momente în care simţea o nevoie disperată să stea de vorbă cu el însuşi, să‑şi împartă sentimentele cu el însuşi, să‑şi înlăture nedumeririle împreună cu el însuşi, ca să poată gândi limpede din nou. Dar nu va mai putea nicicând să se sfătuiască cu el însuşi, fiindcă el însuşi murise.
Era mort.
Începu să tremure din toate încheieturile. Îl podidi plânsul.
Era singur, înfricoşat şi cu mintea învălmăşită.
Timp de patruzeci de ani jucase rolul omului obişnuit, fiind luat cu succes drept o persoană normală. Dar acum nu mai putea. Jumătate din el murise. Pierderea era prea mare ca să‑şi mai poată reveni. Îşi pierduse încrederea în sine. Nemaiputându‑se întoarce spre el însuşi, nemaiavând celălalt eu care să‑i dea sfaturi şi sugestii, îi lipseau resursele ca să păstreze şarada în continuare.
Dar căţeaua se găsea la St. Helena. Undeva în apropiere. Bruno nu‑şi putea limpezi gândurile, nu se putea controla, totuşi ştia un lucru: trebuia s‑o găsească şi s‑o ucidă. Trebuia să scape de ea o dată pentru totdeauna.

Micul ceas deşteptător de voiaj fusese pus să sune joi dimineaţă la ora şapte.
Tony se trezi cu o oră înainte. Se trezi brusc, vru să se ridice în capul oaselor, îşi aminti unde se afla şi se lăsă înapoi pe pernă. Rămase culcat pe spate, în întuneric, cu privirea aţintită în tavan, ascultând respiraţia regulată a lui Hilary.
Se trezise brusc ca să scape de un coşmar. Un vis brutal şi macabru, plin de morgi, morminte şi sicrie, un vis întunecat, apăsător şi încărcat de moarte. Cuţite. Gloanţe. Sânge. Viermi ieşind din pereţi şi din ochii goi ai cadavrelor. Morţi umblători vorbind despre crocodili. În vis, viaţa lui Tony se aflase în pericol de vreo şase ori, dar de fiecare dată Hilary păşise între el şi ucigaş şi de fiecare dată murise pentru el.
Un vis cumplit de tulburător.
Se temea să n‑o piardă. O iubea. O iubea mai mult decât i‑ar fi putut spune vreodată. Era un om dintr‑o bucată şi nu ezita o clipă să‑şi exprime sentimentele, însă, pur şi simplu, îi lipseau cuvintele pentru a descrie sentimentul unic şi profund pe care i‑l purta. Nici nu credea că ar exista astfel de cuvinte, toate cele pe care le ştia erau primitive, greoaie şi cumplit de nepotrivite. Dacă Hilary i‑ar fi luată, şi‑ar vedea în continuare de viaţa lui, fireşte, dar nu cu uşurinţă, nu fericit, ci doar cu preţul unei imense dureri şi suferinţe.
Privea tavanul întunecat şi‑şi spunea că visul nu era un motiv de îngrijorare. Nu fusese un semn. Nu fusese o profeţie. Nu fusese decât un simplu vis. Un vis urât. Nimic mai mult decât un vis.
În depărtare un tren şuieră de două ori. Un sunet rece, singuratic şi jalnic, care‑l făcu să‑şi tragă cuvertura până sub bărbie.

Bruno decise că, probabil, Katherine îl aştepta în casa construită de Leo.
Ieşi din casa lui şi străbătu viile. Luă cu el lanterna şi cuţitul.
La primile sclipiri palide ale zorilor, când cea mai mare parte a cerului era încă neagră‑albăstruie, în timp ce valea rămânea cufundată în umbra nopţii pe cale să se risipească, urcă la casa de pe stâncă. Nu luă telefericul, fiindcă ar fi trebuit să meargă până la cramă şi să urce la etajul al doilea, unde se găsea staţia de teleferic, într‑un colţ al clădirii. Nu îndrăznea să‑şi facă apariţia acolo, închipuindu‑şi că peste tot mişunau deja spionii lui Katherine. Voia să intre pe furiş în casă, aşa că singura cale erau treptele de pe suprafaţa stâncii.
Începu să urce grăbit câte două trepte o dată, dar nu ajunse prea departe şi‑şi dădu seama că trebuia neapărat să fie prudent. Scara era o ruină. Nu mai fusese reparată, cum se întâmpla cu telefericul. Decenii de ploi şi vânt, urmate de arşiţa verii, erodaseră o bună parte din mortarul care lega treptele între ele. Aproape la fiecare dintre cele trei sute douăzeci de trepte, pietre mici se desprindeau sub piciorul lui, prăvălindu‑se cu zgomot la baza stâncii. De câteva ori fu pe punctul de a‑şi pierde echilibrul, de a cădea pe spate sau de a fi proiectat lateral, în gol. Balustrada de protecţie era veche, deteriorată şi lipsea pe porţiuni întregi. Dacă s‑ar fi rezemat de ea, nu i‑ar fi fost de nici un ajutor. Cu toate acestea, urcă încet şi cu atenţie treptele şi, în cele din urmă, ajunse în vârful stâncii.
Traversă pajiştea năpădită de buruieni. Zeci de tufe de trandafiri, odinioară îngrijite şi tunse cu grijă, îşi trimiteau în toate direcţiile tentaculele cu spini transformate în grămezi de ramuri încurcate şi fără flori.
Bruno intră în bizara casă victoriană şi cercetă camerele pline de praf şi pânze de păianjen, care miroseau de la mucegaiul ce invadase draperiile şi covoarele. Casa era ticsită cu mobilă veche, obiecte de artă lucrate din sticlă, statuete şi multe altele, dar nu avea nimic sinistru. Femeia nu era nici aici.
Nu ştia dacă era bine sau dacă era rău. Pe de o parte, ea nu venise acasă, nu se instalase aici în lipsa lui. Asta era bine. Îl făcea să se simtă uşurat. Pe de altă parte... unde dracu' era?
Mintea lui devenea din ce în ce mai tulbure. Capacitatea de a gândi raţional începuse să‑i slăbească în urmă cu câteva ore, iar acum nu se putea baza nici pe cele cinci simţuri. Uneori i se părea că aude voci şi le căuta prin toată casa, ca să‑şi dea seama că nu fusese decât propriul lui glas. Alteori mucegaiul nu mai mirosea deloc a mucegai, amintind de parfumul preferat al mamei lui, ca în clipa următoare să miroasă din nou a mucegai. Când privea la picturile cunoscute, atârnate pe pereţi încă de când era copil, nu reuşea să‑şi dea seama ce reprezentau, formele şi culorile rămâneau confuze şi privea uimit chiar şi la cele mai simple pânze. Se opri în faţa unui tablou care ştia că înfăţişează un peisaj cu copaci şi flori de câmp, dar nu reuşi să vadă acele lucruri, nu reuşea decât să‑şi aducă aminte că ele se aflau acolo, acum vedea doar pete, linii disparate, puncte şi forme fără sens.
Încercă să nu se lase cuprins de panică. Îşi spuse că acea bizară tulburare şi derută se datora doar faptului că nu dormise toată noaptea. Străbătuse, la volan, o mare distanţă într‑un timp scurt, era normal să fie istovit. Îşi simţea pleoapele grele, iritate, roşii şi usturătoare. Îl durea tot trupul. Avea gâtul înţepenit. Nu avea nevoie decât de odihnă. La trezire urma să‑şi recapete mintea limpede. Iată ce‑şi repeta în gând. Iată ce trebuia să ajungă să creadă.
Scotocind casa dintr‑un capăt într‑altul, ajunse în mansarda spaţioasă cu tavan înclinat, în care îşi petrecuse atâta timp din viaţă. În lumina lăptoasă a lanternei, văzu patul în care dormise în anii cât locuise la conac.
El însuşi se găsea deja în pat. El însuşi zăcea întins, cu ochii închişi, ca şi cum ar fi dormit. Bineînţeles, ochii erau cusuţi. Veşmântul alb nu era, de fapt, o cămaşă de noapte, era giulgiul în care‑l învelise Avril Tannerton. Fiindcă el însuşi era mort. Căţeaua îl înjunghiase şi‑l ucisese. El însuşi era mort şi rece de o săptămână.
Bruno se simţea prea moleşit ca să dea glas durerii şi furiei. Se duse la patul uriaş şi se lungi pe el, alături de el însuşi.
El însuşi mirosea îngrozitor. Un miros înţepător, de chimicale.
Aşternutul din jur era pătat şi umed de la scurgerile întunecate care se prelingeau încet din trup.
Lui Bruno nu‑i păsa de murdărie. Partea lui de pat era uscată. Deşi el însuşi era mort şi nu avea nicicând să mai vorbească sau să râdă, lui Bruno îi făcea bine simplul fapt că se găsea alături de el.
Întinse mâna şi se atinse pe el însuşi. Atinse mâna rece şi rigidă şi o strânse într‑a lui.
Sentimentul de singurătate dureroasă se mai domoli.
Fireşte, nu se simţea întreg. Niciodată nu avea să se mai simtă întreg, fiindcă jumătate din el murise. Dar stând întins alături de cadavru, nu se mai simţea chiar singur.

Lăsând lanterna aprinsă, ca să împrăştie întunericul din mansarda oblonită, Bruno adormi.
Biroul doctorului Nicholas Rudge se găsea la etajul al douăzeci şi unulea al unui zgârie‑nori din inima oraşului San Francisco. Hilary se gândi că, după toate aparenţele, arhitectul fie nu auzise în viaţa lui de sintagma "ţinutul cutremurelor", fie încheiase un târg avantajos cu Necuratul. Un perete al biroului lui Rudge era numai din sticlă, din podea până în tavan, şi împărţit în trei panouri enorme prin numai două bare înguste şi verticale din oţel. Dincolo de peretele de sticlă se întindea oraşul cu terasele lui, golful, magnificul Golden Gate Bridge şi câteva fuioare întârziate de ceaţă din noaptea ce trecuse. Briza dinspre Pacific se înteţea, sfâşiind norii cenuşii, şi cerul se făcea din clipă în clipă tot mai albastru. Priveliştea era spectaculoasă.
În capătul opus al încăperii spaţioase erau şase scaune confortabile, aranjate în jurul unei mese de cafea din lemn de tek. Era limpede că şedinţele de terapie în grup se desfăşurau în acel colţ. Tot acolo luară loc Hilary, Tony şi Joshua.
Rudge era un bărbat îndatoritor, înzestrat cu talentul de a face pe cineva să se simtă cea mai interesantă şi mai încântătoare fiinţă pe care o întâlnise în viaţa lui. Era chel ca în palmă (ca o bilă de biliard, ca poponeţul unui bebeluş, ca un vultur pleşuv), însă avea barbă şi mustaţă, amândouă tunse cu grijă. Purta costum cu vestă, cravată şi batistă asortată, dar înfăţişarea lui nu amintea prin nimic de un bancher sau de un filfizon. Avea un aer distins, inspira încredere, dar, cu toate acestea, era extrem de relaxat, ca şi cum ar fi fost încălţat cu tenişi.
Joshua rezumă datele pe care doctorul spusese că dorea să le afle, apoi ţinu o scurtă prelegere (care păru să‑l umple de încântare pe Rudge) despre obligaţia psihiatrului de a proteja societatea de un pacient cu tendinţe criminale. După un sfert de oră, Rudge auzise suficient ca să se convingă că, în cazul de faţă, pretenţia de confidenţialitate între doctor şi pacient nu era nici recomandabilă, nici justificată. Se arătă dispus să le arate dosarul Frye.
— Trebuie totuşi să recunosc, spuse Rudge, că, dacă cineva dintre dumneavoastră ar fi venit la mine cu această poveste incredibilă, aş fi pus foarte puţină bază pe ea. Mi‑aş fi închipuit că aveţi nevoie să vă tratez, ca specialist.
— Am luat în consideraţie şi posibilitatea ca nici unul dintre noi trei să nu fie în toate minţile, spuse Joshua.
— Dar am respins‑o, adăugă Tony.
— Ei bine, dacă într‑adevăr sunteţi în toate minţile, spuse Rudge, ar fi de preferat să spuneţi "noi patru", fiindcă m‑aţi câştigat de partea dumneavoastră.
În ultimele optsprezece luni, le explică Rudge, îl văzuse de optsprezece ori pe Frye între patru ochi, în şedinţe de câte cincizeci de minute. După prima programare, când îşi dăduse seama că pacientul era profund tulburat de ceva, îl încurajase pe Frye să vină cel puţin o dată pe săptămână, închipuindu‑şi că problema era mult prea gravă ca să se rezolve numai prin şedinţe lunare. Dar Frye se opusese ideii unor tratamente mai frecvente.
— După cum v‑am spus la telefon, continuă Rudge, domnul Frye era sfâşiat între două dorinţe. Voia să‑l ajut. Voia să ajungă la esenţa problemei. Dar, în acelaşi timp, se temea să‑mi dezvăluie unele lucruri... şi se temea de ce ar fi putut afla despre sine însuşi.
— Şi care era problema lui? întrebă Tony.
— Păi, problema în sine — blocajul psihologic care‑i provoca neliniştea, tensiunea şi încordarea — era îngropată în adâncurile subconştientului. De aceea avea nevoie de mine. În cele din urmă, am fi reuşit să depistăm acest blocaj, poate chiar să‑l rezolvăm, dacă terapia ar fi dat roade. Dar n‑am ajuns până acolo. Aşadar, nu vă pot spune ce era în neregulă cu el, fiindcă nu ştiu. Cred însă că ceea ce doriţi, de fapt, să mă întrebaţi este motivul care l‑a adus pe Frye la mine. Ce l‑a făcut să‑şi dea seama că avea nevoie de ajutor?
— Da, încuviinţă Hilary. Cel puţin, e un punct de plecare. Ce simptome avea?
— Elementul cel mai supărător, cel puţin din punctul de vedere al domnului Frye, era un coşmar care se repeta şi care îl umplea de spaimă.
Pe măsuţa rotundă de cafea se găsea un casetofon, cu două stive de casete alături: paisprezece într‑una şi patru în cealaltă. Rudge se aplecă şi luă una dintre cele patru casete.
— Toate consultaţiile mele sunt înregistrate şi puse la păstrare într‑un seif, spuse doctorul. Acestea sunt înregistrările şedinţelor cu domnul Frye. Aseară, după ce am vorbit la telefon cu domnul Rhinehart, am ascultat fragmente din aceste casete, ca să‑mi dau seama dacă puteam alege ceva semnificativ. Am bănuit că mă veţi convinge să deschid dosarul Frye şi m‑am gândit că ar fi mai bine să auziţi plângerile lui Bruno Frye rostite de propria lui voce.
— Excelent! exclamă Joshua.
— Această înregistrare datează de la prima şedinţă, preciză Rudge. În primele patruzeci de minute, Frye n‑a spus aproape nimic. Lucru foarte straniu. Părea calm şi stăpân pe sine, dar mi‑am dat seama că era speriat şi că încerca să‑şi ascundă adevăratele sentimente. Se temea să stea de vorbă cu mine. A fost la un pas de a se ridica să plece. Dar am continuat să‑i vorbesc cu extrem de multă blândeţe. În ultimele zece minute mi‑a destăinuit motivul pentru care venise la mine, dar chiar şi atunci a trebuit să‑i scot cu cleştele vorba din gură. Iată o parte a convorbirii.
Rudge împinse caseta în casetofon şi puse aparatul în funcţiune.
Auzind timbrul cunoscut, grav şi hârşâit, Hilary simţi un fior de gheaţă pe şira spinării.

Primul vorbi Frye:
"Sufăr de o tulburare."
Ce fel de tulburare?"
"Noaptea."
"Da?'"
"În fiecare noapte."
"Vrei să spui că nu poţi dormi?"
"Şi asta."
"Poţi fi mai explicit?"
"Am un vis."
Ce fel de vis?"
Un coşmar."
"Acelaşi în fiecare noapte?"
"Da."
"De cât timp îl ai?"
"De când mă ştiu."
"Un an? Doi ani?'"
"Nu, nu. Mult mai mult de atât."
"Cinci ani? Zece?'
"Cel puţin treizeci. Poate chiar mai mult."
"Ai avut acelaşi vis urât în fiecare noapte vreme de cel puţin treizeci de ani?"
"Întocmai."
"Nu se poate să fi fost chiar în fiecare noapte."
"Ba da. Nu mă iartă niciodată."
"Despre ce‑i vorba în visul dumitale?"
"Nu ştiu."
"Nu te ascunde de mine."
"Nu mă ascund."
"Vrei să‑mi povesteşti?"
"Da."
"De aceea te afli aici. Atunci, povesteşte‑mi."
"Vreau să povestesc. Însă nu ştiu ce înseamnă visul."
"Cum se poate să ai un vis noapte de noapte timp de treizeci de ani şi să nu ştii ce este?"
"Mă trezesc ţipând. Întotdeauna ştiu că m‑a trezit un vis. Dar niciodată nu sunt în stare să mi‑l amintesc."
"Atunci, cum ştii că‑i vorba de acelaşi vis?"
"Ştiu."
"Nu‑i de ajuns."
"De ajuns pentru ce?'
"Ca să mă convingi că întotdeauna e vorba de acelaşi vis. Dacă eşti atât de sigur că e unul şi acelaşi coşmar care se repetă, atunci probabil ai motive întemeiate să gândeşti astfel."
"Dacă vă spun..."
"Da?'
"O să mă credeţi nebun."
"Eu nu folosesc niciodată acest cuvânt."
"Nu?"
"Nu."
"Ei bine... de fiecare dată când mă trezeşte visul, am senzaţia că ceva se târăşte pe mine."
"Ce anume?'
"Nu ştiu. Nu reuşesc niciodată să‑mi amintesc. Dar am senzaţia că ceva încearcă să‑mi intre în nas şi în gură. Ceva dezgustător. Încearcă să pătrundă în trupul meu. Se furişează în colţul ochilor, încercând să‑mi deschidă pleoapele. Îl simt mişcându‑se pe sub haine. În părul meu. Peste tot. Ceva care colcăie, care se târăşte..."

Toţi cei din biroul lui Nicholas Rudge rămăseseră cu ochii aţintiţi asupra casetofonului.
Glasul lui Frye era la fel de hârşâit, dar acum în el se ghicea o spaimă cumplită.
Hilary aproape că vedea figura schimonosită de groază a uriaşului, ochii măriţi de spaimă, obrazul palid, sudoarea rece la rădăcina părului.
Dialogul de pe casetă continuă:

"E vorba de un singur lucru care se târăşte?"
"Nu ştiu."
"Sau mai multe?'"
"Nu ştiu."
"Ce senzaţie ai?'
"Îngrozitoare... Oribilă..."
"De ce vrea acest ceva să pătrundă în trupul dumitale?"
"Nu ştiu."
"Spui că de fiecare dată te simţi aşa după un vis."
"Da. Timp de un minut sau două."
"Mai simţi şi altceva, în afară de senzaţia că ceva se târăşte pe dumneata?'
"Da. Darnu‑i o senzaţie. E un sunet."
"Ce fel de sunet?'
"Şoapte."
"Adică, te trezeşti şi ţi se pare că auzi oameni şoptind?"
"Da. Şoapte. Şoapte. Şoapte. De jur împrejurul meu."
"Cine sunt oamenii aceştia?'
"Nu ştiu."
"Ce şoptesc?'
"Nu ştiu."
"Ai impresia că încearcă să‑ţi spună ceva?
"Da. Dar eu nu‑i înţeleg."
"Ai vreo presupunere? Vreo bănuială? Poţi ghici cumva?'
"Nu aud exact cuvintele, dar ştiu că nu‑i ceva de bine."
"Nu‑i ceva de bine? Cum adică?'
"Mă ameninţă. Mă urăsc."
"Şoapte ameninţătoare."
"Da."
"Cât durează aceste şoapte?"
"Cam tot atât cât... foşnetul... târâtul..."
"În jur de un minut?'
"Da. Vorbesc ca un om nebun?"
"Câtuşi de puţin."
"Nu se poate. Sunt convins că vorbesc ca un om nebun."
"Domnule Frye, crede‑mă că am auzit relatări mult mai bizare decât a dumitale."
"Mă tot gândesc că, dacă aş înţelege ce spun şoaptele şi dacă aş şti ce anume se târăşte pe mine, mi‑aş da seama ce înseamnă visul. Iar dacă aş şti ce reprezintă, poate că nu l‑aş mai avea."
"Cam aşa vom aborda şi noi problema."
"Mă puteţi ajuta?"
"Ei bine, asta depinde în mare măsură de cât eşti de dispus să te ajuţi singur."
"Oh, vreau să scap de acest coşmar. Sigur că vreau."
"Atunci, probabil că vei reuşi."
"Îl am de atâta vreme... dar nu reuşesc să mă obişnuiesc cu el. Mi‑e groază să merg la culcare. În fiecare noapte mi‑e, pur şi simplu, groază de acest vis."
"Ai mai consultat vreun psihiatru?'
"Nu."
"De ce?"
"Mi‑a fost teamă."
"Teamă de ce?"
"De ce... ar putea descoperi."
"De ce să‑ţi fie teamă?'
"Ar putea fi ceva... ruşinos."
"De mine nu trebuie să‑ţi fie ruşine."
"Mi‑ar putea fi ruşine de mine însumi."
"Nu‑i cazul să‑ţi faci griji. Sunt medicul dumitale. Mă aflu aici, ca să te ascult şi să te ajut. Dacă dumneata..."

Doctorul Rudge scoase caseta din aparat şi spuse:
— Un coşmar repetat. Nu‑i ceva chiar atât de neobişnuit. Dar un coşmar urmat de halucinaţii tactile şi auditive nu întâlneşti în fiecare zi.
— Şi totuşi, interveni Joshua, nu v‑a făcut impresia că ar fi periculos?
— Oh, Dumnezeule, nu! răspunse Rudge. Era, pur şi simplu, speriat de un vis, lucru explicabil. Faptul că unele senzaţii din vis persistau şi după ce se trezea înseamnă că acel coşmar reprezenta ceva deosebit de urât, o experienţă îngropată undeva în străfundurile subconştientului. În general, coşmarurile sunt o cale sănătoasă de a elibera presiunea psihologică. Nu prezenta simptome de psihoză. Nu părea să confunde visul cu realitatea. Le delimita net când vorbea despre ele. În mintea lui exista o distincţie clară între coşmar şi realitate.
Tony se trase mai în faţă pe scaunul pe care şedea.
— Este posibil să fi fost mai puţin sigur pe realitate decât a părut în faţa dumneavoastră?
— Adică, dacă e posibil... să se fi prefăcut?
— Este posibil?
Rudge încuviinţă din cap.
— Psihologia nu‑i o ştiinţă exactă. În comparaţie cu ea, psihiatria este şi mai puţin exactă. Da, este posibil să se fi prefăcut, mai ales că ne întâlneam o dată pe lună şi nu aveam cum să urmăresc fluctuaţiile stării lui de spirit şi schimbările de personalitate, care ar fi fost mult mai evidente în cazul unor întrevederi săptămânale.
— Ţinând cont de ce v‑a spus Joshua adineauri, vorbi şi Hilary, aveţi impresia că, într‑adevăr, se prefăcea?
Rudge zâmbi trist.
— Se pare că aşa s‑a întâmplat, nu?
Luă altă casetă, care fusese derulată la un anumit moment al altei convorbiri dintre el şi Frye, şi o introduse în aparat.

Niciodată n‑ai pomenit de mama dumitale."
"Ce‑i cu ea?'
"Asta te întreb şi eu."
"Mă copleşiţi cu întrebări, nu‑i aşa?"
"Cu unii pacienţi, aproape că nu‑i nevoie să pun întrebări. Pur şi simplu, îşi deschid sufletul şi încep să vorbească."
"Da? Despre ce vorbesc?
"Deseori vorbesc despre mama lor."
"Trebuie să fie foarte plicticos pentru dumneavoastră."
"Numai rareori. Povesteşte‑mi despre mama dumitale."
"O chema Katherine."
"Şi?"
"N‑am ce spune despre ea."
"Fiecare are ce spune despre mama lui... şi despre tată."

Timp de aproape un minut se aşternu tăcerea. Singurul sunet era fâşâitul benzii care continua să se învârtească.
— Îl aştept, spuse Rudge, explicând rostul tăcerii. Va vorbi numaidecât.

"Domnule doctor Rudge?"
"Da?"
"Credeţi...?"
"Ce anume?'
"Credeţi că morţii rămân morţi?"
"Vrei să ştii dacă sunt credincios?"
"Nu. Vreau să spun... credeţi că cineva poate muri... ca apoi să se întoarcă din mormânt?"
"Ca un strigoi?"
"Da. Credeţi în stafii?"
"Dar dumneata?'
"Eu v‑am întrebat primul."
"Nu. Nu cred în stafii, Bruno. Dar dumneata?'
"Încă nu ştiu."
"Ai văzut vreodată o stafie?'
"Nu ştiu precis."
"Ce legătură are asta cu mama dumitale?'
"Ea mi‑a spus că... se va întoarce din mormânt."
"Când ţi‑a spus asta?'
"Oh, de mii de ori. Mereu zicea aşa. Zicea că ştie cum trebuie să facă. Zicea că va fi cu ochii pe mine şi după moartea ei. Şi că, dacă va vedea că nu mă port cum trebuie şi nu‑mi duc viaţa aşa cum voia ea, se va întoarce din mormânt şi mă va face să regret amarnic."
"Ai crezut‑o?'
"..."
"Ai crezut‑o?'
"..."
"Bruno?'
"Să schimbăm subiectul."

— Iisuse! exclamă Tony. Iată de unde vine ideea că Katherine s‑a întors din mormânt. Chiar ea i‑a vârât asta în cap, cât timp era în viaţă!
Joshua i se adresă lui Rudge:
— Ce Dumnezeu a vrut să facă femeia asta? Ce fel de relaţie a existat între ei?
— Aici e cheia problemei, răspunse Rudge. Dar noi n‑am ajuns până acolo. Am sperat să‑l conving să vină la mine în fiecare săptămână, dar m‑a refuzat mereu... apoi a murit.
— Aţi mai abordat tema stafiilor şi în şedinţele ulterioare? întrebă Hilary.
— Da, răspunse doctorul. Chiar la întrevederea următoare el a deschis din nou subiectul. Mi‑a spus că morţii rămân morţi şi că numai copiii şi nebunii cred contrariul. Mi‑a spus că nu există stafii sau zombie. A ţinut să mă asigure că n‑o crezuse nici o clipă pe Katherine când ea îl prevenise că se va întoarce din mormânt.
— Minţea, interveni Hilary. De fapt, a crezut‑o.
— Se pare că da, întări Rudge.
Introduse a treia casetă în aparat.

"Domnule doctor, cărei religii aparţineţi?'
"Am fost crescut în credinţa catolică."
"Aţi rămas credincios?" 
"Da."
"Mergeţi la biserică?'
"Da. Dar dumneata ?'
"Nu. Mergeţi la liturghie în fiecare săptămână?'
"Aproape în fiecare săptămână."
"Credeţi în Rai?'
"Da. Dar dumneata?'
"Da. Dar în Iad?'
"Ce crezi dumneata despre toate acestea, Bruno?'
"Păi, dacă există Rai, trebuie să existe şi Iad."
"Unii oameni ar spune că Iadul este pe pământ."
"Nu. Există un alt loc, cu foc veşnic şi toate celelalte. Iar dacă există îngeri..."
"Da?'
"Trebuie să existe şi demoni. Biblia spune că există."
"Poţi fi un bun creştin şi fără a lua de bună toată Biblia."
"Ştiţi să recunoaşteţi diversele semne ale diavolului?'
"Semne?'
"Da. Când un bărbat sau o femeie încheie un târg cu diavolul, acesta îi înseamnă. Dacă le stăpâneşte sufletul din oricare alt motiv, îi înseamnă într‑un anume fel, aşa cum însemnăm noi vitele."
"Chiar crezi că poţi încheia un târg cu diavolul?'
"Cum? Oh, nu. Nu, astea‑s prostii. Dar unii cred în astfel de lucruri. Mulţi oameni cred. Mie mi se par persoane interesante. Psihologia lor mă fascinează. Am citit mult despre ştiinţele oculte, încercând să‑mi dau seama ce fel de oameni pot crede în asemenea lucruri. Vreau să înţeleg cum lucrează mintea lor. Înţelegeţi?'
"Vorbeai despre felul în care diavolul îi înseamnă pe muritori."
"Da. E vorba despre ceva ce am citit de curând. Nimic important."
"Povesteşte‑mi."
"Ei bine, se presupune că în iad există sute şi sute de demoni. Poate mii. Se pare că fiecare are propriu‑i semn şi îl întipăreşte pe oamenii al căror suflet îl ia în stăpânire. De pildă, în Evul Mediu, se credea că un semn din naştere în formă de căpşună pe obraz era semnul diavolului. Altul era privirea crucişă. Sau un al treilea sân. Unele femei se nasc cu trei sâni. Nu‑s cazuri chiar atât de rare. Unii spun că ar fi semnul diavolului. Numărul 666. Acesta este semnul lui Satan, tartorul tuturor demonilor. Oamenii posedaţi de el au numărul 666 întipărit pe piele, în păr, unde nu poate fi văzut. Adică, aşa afirmă cei care cred cu adevărat. Apoi gemenii... Sunt un alt semn al lucrării diavolului..."
"Gemenii sunt lucrarea diavolului?'
"Vă rog să înţelegeţi că eu nu cred în nimic din toate acestea. Nu cred. Sunt prostii. Vă povestesc doar ce cred unii ţicniţi."
"Înţeleg."
"Dacă vă plictisesc..."
"Nu. Astfel de lucruri mă fascinează în egală măsură ca pe dumneata."

Rudge opri casetofonul.
— Câteva cuvinte înainte să ascultăm mai departe. L‑am încurajat să vorbească despre ştiinţele oculte, închipuindu‑mi că pentru el era un exerciţiu intelectual, un mod de a‑şi întări mintea pentru a face faţă propriei probleme. Spre regretul meu, chiar l‑am crezut când a afirmat că nu ia în serios astfel de lucruri.
— Dar el le lua, spuse Hilary. Le lua cât se poate de în serios.
— Aşa se pare. La vremea aceea însă, am crezut că nu era decât o gimnastică a minţii, care‑l pregătea, să‑şi rezolve propria problemă. Dacă ar fi găsit o modalitate de a explica procesele de gândire, aparent iraţionale, ale unor indivizi bizari ca ocultiştii înveteraţi, i‑ar fi fost uşor să afle o explicaţie pentru mica mostră de comportament iraţional a propriei sale personalităţi. Dacă ar fi fost în stare să‑i explice pe ocultişti, i‑ar fi fost mult mai simplu să explice visul pe care nu şi‑l amintea. Eu asta am crezut că face. Dar m‑am înşelat. La dracu'! Cel puţin, dacă ar fi venit mai des.
Rudge porni din nou casetofonul.

"Spuneai că gemenii sunt lucrarea diavolului."
"Da. Bineînţeles, nu toţi. Doar anumite perechi de gemeni."
"De pildă?'
"Gemenii siamezi. Unii zic că ar fi semnul diavolului."
"Da. Îmi dau seama cum apare o astfel de superstiţie."
"Uneori gemenii identici se nasc cu capetele acoperite de căiţe. E un fapt rar. Unul, da. Dar nu amândoi. E foarte rar ca amândoi gemenii să se nască cu căiţe. Când se întâmplă aşa ceva, este, cu siguranţă, semnul diavolului. Cel puţin, aşa cred unii."

Rudge scoase caseta din aparat.
— Nu ştiu exact cum se leagă asta de ce s‑a întâmplat cu dumneavoastră trei. Dar, întrucât se pare că există o dublură a lui Bruno Frye, am considerat că v‑ar interesa subiectul gemenilor. Joshua se uită la Tony, apoi la Hilary.
— Dar dacă Mary Gunther a avut doi copii, de ce a adus Katherine acasă numai unul? De ce ar fi minţit că n‑a existat decât un singur copilaş? Mi se pare absurd.
— Nu ştiu, spuse Tony. Ţi‑am spus că mie povestea mi se pare prea perfectă.
— Ai găsit certificatul de naştere al lui Bruno? întrebă Hilary.
— Nu încă, răspunse Joshua. Nu era în nici unul dintre seifurile lui.
Rudge luă cea de a patra casetă pe care o alesese din stiva cea mare.
— Aceasta datează de la ultima mea întrevedere cu Frye. Cu numai trei săptămâni în urmă. Într‑un târziu, a acceptat să recurg la hipnoză ca să‑l ajut să‑şi amintească visul. Dar s‑a arătat circumspect. M‑a pus să‑i promit că nu‑i voi pune prea multe întrebări. Nu aveam voie să‑l întreb nimic în afară de vis. Fragmentul pe care l‑am ales pentru dumneavoastră e înregistrat după ce a intrat în transă. L‑am condus înapoi în timp, nu prea departe, doar la noaptea precedentă. L‑am adus din nou în visul lui.
"Ce vezi, Bruno?"
"Pe mama. Şi pe mine."
"Continuă."
"Mă trage de mână."
"Unde eşti?'
"Nu ştiu. Dar sunt foarte mic."
"Mic?"
"Sunt un băieţel."
"Şi mama dumitale te sileşte să mergi undeva?'
"Da. Mă trage de mână."
"Unde te trage?'
"Spre... spre... uşă. Uşa. N‑o lăsaţi s‑o deschidă. N‑o lăsaţi! Nu!"
"Linişteşte‑te. Fii cuminte. Povesteşte‑mi despre uşa aceea. Unde se deschide ea?'
"În iad."
"De unde ştii?'
"E în pământ."
"Uşa este în pământ?'
"Pentru numele lui Dumnezeu, n‑o lăsaţi s‑o deschidă! N‑o lăsaţi să mă ducă iar acolo! Nu! Nu! Nu vreau să mai cobor acolo!"
"Linişteşte‑te. Fii calm. N‑ai de ce să‑ţi fie teamă, Bruno. Linişteşte‑te. Te‑ai destins?'
"D‑da."
"Bine. Acum, încet, calm şi fără teamă, spune‑mi ce se întâmplă în continuare. Dumneata şi mama dumitale staţi în faţa uşii care duce în pământ. Ce se întâmplă acum?'
"Ea... ea... deschide uşa."
"Continuă."
"Mă îmbrânceşte."
"Continuă."
"Mă îmbrânceşte... Înăuntru."
"Continuă, Bruno."
"Trânteşte uşa... o încuie."
"Te încuie înăuntru?'
"Da."
"Cum e acolo înăuntru?'
"Întuneric."
"Altceva?'
"Doar întuneric. Beznă."
"Nu se poate să nu distingi ceva."
"Nu. Nimic."
"Ce se întâmplă în continuare?"
"Încerc să ies."
"Şi?"
"Uşa e prea grea, prea rezistentă."
"Bruno, e vorba doar de un vis?'
".."
"E doar un vis, Bruno?'
"Aşa visez eu."
"Dar e şi o amintire?'
"..."
"Mama dumitale te‑a încuiat cu adevărat într‑o încăpere îtunecoasă când erai copil?'
"D‑da."
"În pivniţă?'
"În pământ. În încăperea de sub pământ."
"De câte ori a făcut asta?'
"Mereu."
"O dată pe săptămână?'
"Mai des."
"Era o pedeapsă?'
"Da."
"Pentru ce?'
"Fiindcă... nu mă purtam... şi nu gândeam... ca unul singur."
"Ce vrei să spui?'
"Mă pedepsea că nu eram unul singur."
"Un singur ce?'
"Unul. Unul. Unul şi atât. Asta‑i tot. Unul şi atât."
"Bine. Vom reveni la asta mai târziu. Acum vom vedea ce se întâmplă în continuare. Eşti încuiat în camera aceea. Nu poţi ieşi. Ce se întâmplă mai departe, Bruno?'
"Mi‑e f‑f‑frică."
"Nu. Nu ţi‑e frică. Eşti foarte calm, eşti relaxat, nu ţi‑e teamă deloc. Am dreptate? Eşti calm?'
"Cred... că da."
"OK. Ce se întâmplă după ce încerci să deschizi uşa?'
"N‑o pot deschide. Stau pe ultima treaptă şi privesc în jos prin întuneric."
"Există trepte?'
"Da."
"Unde duc treptele?'
"În iad."
"Cobori?'
"Nu! Stau... acolo sus. Şi ascult."
"Ce auzi?'
"Voci."
"Ce spun vocile?'
"Nu sunt decât... şoapte. Nu înţeleg ce spun. Dar se apropie... se aud din ce în ce mai tare... Se apropie. Urcă treptele. Acum le aud foarte tare!"
"Ce spun ele?'
"Sunt şoapte. De jur împrejurul meu."
"Şi ce spun şoaptele?'
"Nimic. Nu înseamnă nimic."
"Ascultă cu atenţie."
"Nu vorbesc în cuvinte."
"Ale cui sunt şoaptele? Cine şopteşte?'
"Oh, Iisuse! Ascultaţi! Iisuse!"
"Cine sunt?'
"Nu sunt fiinţe omeneşti. Nu. Nu! Nu sunt fiinţe omeneşti!"
"Şoaptele nu sunt ale unor fiinţe omeneşti?'
"Luaţi‑i de pe mine! Luaţi‑i de pe mine!"
"De ce te scuturi pe haine?'
"Sunt pe tot trupul!"
"Nu‑i nimic pe tine."
"Sunt pe mine, peste tot."
"Nu te ridica, Bruno. Aşteaptă...
"Oh, Dumnezeule!"
"Bruno, rămâi culcat pe canapea."
"Iisuse, Iisuse, Iisuse, Iisuse."
"Îţi ordon să rămâi culcat pe canapea."
"Iisuse, ajutaţi‑mă! Ajutaţi‑mă!"
"Ascultă‑mă, Bruno. Ai..."
"Trebuie să scap de ei, să scap de ei."
"Totul e în regulă, Bruno. Linişteşte‑te. Au plecat."
"Nu! Sunt şi mai mulţi. Ah! Ah! Nu!"
"Uite că pleacă. Şoaptele devin din ce în ce mai slabe, se pierd. Sunt..."
"Se aud tot mai tare! Şi mai tare! Ca un urlet!"
"Fii calm. Rămâi culcat şi fii..."
"Îmi intră în nas! Oh, Iisuse! În gură!"
"Bruno!"

Pe bandă se auzi un sunet ciudat şi gâtuit. Sunetul se repeta iar şi iar.
Hilary îşi înlănţui corpul cu braţele. În birou se făcuse dintr‑o dată frig.
— A sărit de pe canapea şi a alergat în colţul acela, povesti Rudge. S‑a ghemuit acolo şi şi‑a acoperit faţa cu palmele.
Banda continua să redea sunetul straniu, şuierat şi gâtuit.
— Dar l‑aţi trezit din transă, spuse Tony.
Palid la faţă, Rudge îşi aminti momentul.
— La început, am crezut că va rămâne în vis. Nu mi se mai întâmplase aşa ceva. Sunt specialist în terapia prin hipnoză. Mă pricep foarte bine. Dar am crezut că‑l pierdusem. A durat ceva timp, dar într‑un târziu, a început să reacţioneze.
Pe bandă continua să se audă sunetul gâtuit şi şuierat.
— Ceea ce auziţi, continuă Rudge, este ţipătul lui Frye. Este atât de înspăimântat, încât are o crampă pe corzile vocale. Şi‑a pierdut glasul. Încearcă să strige, dar nu reuşeşte să scoată sunete.
Joshua se ridică şi se aplecă să închidă casetofonul. Mâna îi tremura.
— Credeţi că mama lui l‑a încuiat, cu adevărat, într‑o încăpere întunecoasă?
— Da, răspunse Rudge.
— Şi că acolo înăuntru mai era ceva?
— Da.
Joshua îşi trecu o mână prin părul alb şi des.
— Dar ce putea fi, pentru numele lui Dumnezeu? Ce putea fi în acea încăpere?
— Nu ştiu, răspunse Rudge. Speram să aflu în următoarele şedinţe. Dar a fost ultima oară când l‑am văzut.
În timp ce zburau spre sud‑est la bordul avionului Cessna Skylane al lui Joshua, Tony spuse:
— Punctul meu de vedere asupra întregii afaceri s‑a modificat simţitor.
— În ce fel? întrebă Joshua.
— Păi, în primul rând eu am privit povestea aceasta în termeni de alb şi negru. Hilary era victima, Frye era personajul negativ. Acum însă, într‑un fel... poate că şi Frye e o victimă.
— Înţeleg ce vrei să spui, spuse Hilary. Ascultând înregistrările... mi‑a fost milă de el.
— E normal să vă fie milă de el, spuse Joshua, numai nu uitaţi că e extrem de periculos.
— N‑a murit?
— Oare a murit?

Hilary scrisese un scenariu care includea două scene petrecute la Hollister, aşa că ştia câte ceva despre localitate.
La prima vedere, Hollister semăna cu alte o sută de orăşele din California. Unele străzi erau frumoase, altele, urâte. Case noi şi case vechi. Palmieri şi stejari. Tufe de leandru. Cum era unul dintre cele mai secetoase ţinuturi ale statului, aici se găsea mai mult praf decât în alte părţi, dar nu se observa decât când vântul sufla cu putere.
Deosebirea dintre Hollister şi alte oraşe consta în ce se afla sub el. Falii. Majoritatea aşezărilor din California erau ridicate pe sau în apropierea faliilor geologice, care lunecau din când în când, dând naştere cutremurelor. Însă Hollister nu era construit pe o singură falie, ci pe o intersecţie de falii, vreo douăsprezece, poate chiar mai multe, mari şi mici, printre care şi falia San Andreas.
Hollister era un orăşel în mişcare, în fiecare zi a anului avea parte de cel puţin un cutremur. Majoritatea acestora se situau în partea de mijloc sau inferioară a scării Richter. Oraşul nu fusese niciodată ras din temelii. Însă trotuarele erau crăpate şi sparte. O alee putea fi netedă luni, puţin scobită marţi şi iarăşi aproape netedă miercuri. În unele zile aveau loc cutremure în lanţ, care zgâlţâiau uşor oraşul, cu scurte pauze, timp de câte o oră sau două, dar locuitorii rareori acordau atenţie acestor mici zguduituri, la fel cum locuitorii ţinutului de schi High Sierra nu se sinchiseau de viscolele care aduceau abia un centimetru de zăpadă. În cursul deceniilor, traseul unor străzi din Hollister fusese oarecum modificat de pământul aflat în veşnică mişcare, bulevarde odinioară drepte erau acum uşor cotite sau uneori în unghi drept Băcăniile aveau rafturi uşor înclinate spre spate sau protejate cu plase de stană, ca sticlele şi conservele să nu se prăbuşească la podea de fiecare dată când se clătina pământul. Unii locuiau în case care se scufundau încet în solul instabil, dar procesul era atât de lent, încât nu existau motive de alarmă şi nimeni nu se grăbea să‑şi caute o altă locuinţă. Oamenii se mulţumeau să repare crăpăturile din pereţi şi să îndrepte partea de jos a uşilor, adaptându‑se cum se pricepeau mai bine. Din când în când, cineva din Hollister mai adăuga o încăpere la casă, fără să‑şi dea seama că anexa se găsea de o parte a unei falii, iar casa, de cealaltă, ca urmare, în decursul a câţiva ani noua cameră se mişca demn şi hotărât, ca o broască ţestoasă, spre nord, spre sud, spre est sau spre vest, în funcţie de falie, în timp ce restul casei rămânea pe loc sau se deplasa, abia vizibil, în direcţie opusă, proces subtil, dar constant, care, până la urmă, reuşea să desprindă anexa de restul casei. Subsolurile câtorva locuinţe ascundeau guri de scurgere, găuri fără fund, acestea se pierdeau, fără speranţă, pe sub construcţiile pe care într‑o bună zi aveau să le înghită, dar până atunci locuitorii orăşelului Hollister trăiau şi munceau deasupra lor. Mulţi oameni ar fi îngroziţi să locuiască într‑un oraş în care (după expresia unor localnici) "mergeai seara la culcare ascultând şoaptele pământului". Dar timp de generaţii întregi, cetăţenii orăşelului îşi văzuseră de treburile lor, cu un optimism demn de toată admiraţia.
Aici era chintesenţa optimismului californian.
Rita Yancy locuia într‑o casă de pe colţ, pe o stradă liniştită. Era o clădire micuţă, cu o verandă spaţioasă la faţadă. Aleea era străjuită de flori de toamnă albe şi galbene.
Joshua apăsă butonul soneriei. Hilary şi Tony rămaseră în spatele lui.
O femeie în vârstă veni să le deschidă. Părul ei cărunt era prins într‑un coc. Avea obrazul ridat şi ochi albaştri, ageri şi strălucitori. Surâdea prietenos. Purta o rochie de casă de culoare albastră, şorţ alb şi pantofi comozi şi bătrâneşti.
— Da? îi întâmpină ea, ştergându‑şi mâinile cu o cârpă.
— Doamna Yancy? întrebă Joshua.
— Eu sunt.
— Numele meu este Joshua Rhinehart.
Ea încuviinţă din cap.
— Mi‑am închipuit că veţi veni încoace.
— Sunt ferm hotărât să stau de vorbă cu dumneavoastră, spuse Joshua.
— Îmi faceţi impresia unui om care nu se dă bătut cu una, cu două. Sau chiar deloc.
— Sunt pregătit să dorm aici, pe verandă, până când voi căpăta informaţiile pentru care am venit.
Ea oftă.
— Nu va fi nevoie. De ieri, de când mi‑aţi telefonat, m‑am gândit mult la povestea asta. Am ajuns la concluzia că nu mă puteţi acuza de nimic. Absolut de nimic. Am şaptezeci şi cinci de ani şi femeile de vârsta mea nu sunt trimise la închisoare. Prin urmare, pot foarte bine să vă spun despre ce‑i vorba, altfel, veţi continua să vă ţineţi de capul meu.
Făcu un pas înapoi şi deschise larg uşa, poftindu‑i înăuntru.

În mansarda casei din vârful stâncii, Bruno se trezi ţipând.
Încăperea era cufundată în întuneric. Bateriile lanternei se terminaseră în timp ce el dormea.
Şoapte.
De jur împrejurul lui.
Şoapte abia auzite, şuierătoare, rele.
Tot plesnindu‑se peste faţă, peste gât, peste piept şi peste braţe, în încercarea de a alunga creaturile scârboase care se târau pe trupul lui, Bruno căzu din pat. Pe podea, creaturile mişcătoare păreau a fi şi mai multe decât în pat, mii şi mii, şi toate şopteau, şopteau. Începu să scâncească şi să bolborosească vorbe fără sens, apoi îşi acoperi nasul şi gura cu palma, ca acele creaturi să nu se furişeze în trupul lui.
Lumină.
Şuviţe de lumină.
Şuviţe subţiri de lumină, ca nişte fire răzleţe şi strălucitoare atârnând din ţesătura, de altfel, întunecată a încăperii. Nu multe fire, nu multă lumină, totuşi cât de cât. Oricum, era cu mult mai bine decât deloc.
Se năpusti cât putu de repede spre acele vagi filamente de lumină, aruncând creaturile de pe el, şi descoperi o fereastră. De cealaltă parte a ferestrei erau obloane. Lumina se cernea prin crăpăturile subţiri dintre obloane.
Bruno rămase la fereastră, clătinându‑se pe picioare, bâjbâind pe întuneric la încuietoare. O găsi, dar geamul nu voia să se deschidă. Încuietoarea era mâncată de rugină.
Ţipând şi scuturându‑se cu disperare, se întoarse bâjbâind la pat, îl găsi prin întuneric, luă lampa de pe noptieră, se întoarse cu ea la fereastră şi, folosind‑o ca pe o rangă, sparse geamul. Aruncă lampa, căută încuietoarea, o găsi, o zgâlţâi, îşi zdreli încheietura unui deget în încercarea de a debloca încuietoarea, apoi deschise obloanele, răsuflând uşurat în clipa în care lumina inundă mansarda.
Şoaptele dispărură.

Salonul Ritei Yancy — aşa îl numea ea, salon, în loc să folosească un cuvânt mai modern şi mai sugestiv — era aproape o parodie a salonului stereotip în care se presupunea că băbuţe ca ea îşi petreceau amurgul vieţii. Draperii de creton. Pretutindeni broderii lucrate de mână şi atârnate pe pereţi — majoritatea îndemnuri optimiste, cu chenare de flori şi păsărele de dimensiunile unei monede de un penny — constantă etalare de bunăvoinţă, bună dispoziţie şi prost gust. Tapiţerie cu ciucuri. Fotolii cu rezemătoare pentru cap. Exemplare din Reader's Digest pe o măsuţă delicată. Un coş cu gheme de lână şi andrele de tricotat. Un covor înflorat, protejat de traverse la fel de înflorate. Cuverturi lucrate de mână puse pe canapea şi pe spătarul ei. Un ceas ticăia monoton pe consola şemineului.
Hilary şi Tony se aşezară pe canapea, chiar pe margine, ca şi cum s‑ar fi temut să se rezeme de spătar, ca să nu şifoneze cuvertura. Hilary observă că fiecare dintre nenumăratele bibelouri era şters de praf şi bine lustruit. Avea sentimentul că Rita Yancy ar sări ca arsă şi ar alerga să ia cârpa de praf dacă cineva ar atinge unul dintre preţioasele ei lucruri, cu gând să‑l admire.
Joshua se aşeză într‑un fotoliu, cu ceafa şi braţele sprijinite de şervetele de protecţie.
Doamna Yancy se instală în fotoliul care se vedea că era locul ei preferat. Bătrânica părea să‑şi fi modelat, în parte, firea după acel fotoliu, în timp ce fotoliul împrumutase ceva din personalitatea ei. Era foarte posibil, se gândi Hilary, să ţi‑o imaginezi pe doamna Yancy crescând împreună cu fotoliul, ca o singură creatură organic‑anorganică cu şase picioare şi piele de catifea, bine periată.
Bătrâna luă o cuvertură albastru cu verde, împăturită pe taburetul pentru picioare. Despături cuvertura şi‑şi înveli picioarele cu ea.
Urmă un moment de tăcere totală, când până şi ceasul de pe consolă păru că încetase să mai ticăie, ca şi cum timpul s‑ar fi oprit în loc, ca şi cum, printr‑o minune, toţi ar fi fost îngheţaţi şi transportaţi împreună cu încăperea pe o planetă îndepărtată, pentru a fi expuşi într‑un muzeu extraterestru, la secţia de antropologie terestră.
Apoi Rita Yancy sparse gheaţa şi vorbele ei năruiră complet imaginea bonomă pe care şi‑o făcuse Hilary despre ea.
— Ei bine, fără îndoială că n‑are nici un rost s‑o luăm pe ocolite. Nu vreau să‑mi pierd toată ziua cu tâmpenia asta. Să trecem direct la subiect. Vreţi să ştiţi de ce îmi plătea Bruno Frye cinci sute de dolari pe lună. Mă plătea ca să‑mi ţin gura. Mama lui m‑a plătit cu aceeaşi sumă timp de aproape treizeci şi cinci de ani, iar după moartea ei am început să primesc cecuri de la Bruno. Trebuie să recunosc că am fost al dracului de surprinsă. În zilele noastre, nu întâlneşti la tot pasul un fiu care să dea atâţia bani ca să protejeze reputaţia maică‑si, mai ales după ce ea a dat ortul popii. Cu toate acestea, mi‑a plătit.
— Vreţi să spuneţi că l‑aţi şantajat pe domnul Frye, iar mai înainte pe mama lui? întrebă uimit Tony.
— Numiţi‑o cum vreţi. Am luat bani ca să‑mi ţin gura sau i‑am stors prin şantaj, cum vreţi.
— Din câte ne‑aţi relatat până acum, continuă Tony, cred că legea ar opta pentru şantaj, nu pentru altceva.
Rita Yancy îi zâmbi.
— Crezi că mă supără cuvântul? Crezi că mă tem de el? Că mă trec fiorii? Să‑ţi spun ceva, băiete. În viaţa mea am fost acuzată de lucruri mult mai grave. Vreţi să discutăm în termeni de şantaj? N‑am nimic împotrivă. Şantaj. Asta este. N‑are rost să înfrumuseţăm realitatea Bineînţeles, dacă sunteţi atât de fraieri, încât să aduceţi o bătrână în faţa tribunalului, nu voi mai folosi acest cuvânt. Nu voi afirma decât că i‑am făcut un mare serviciu lui Katherine Frye cu multă vreme în urmă şi că ea a insistat să mă răsplătească trimiţându‑mi câte un cec în fiecare lună. De fapt, nici nu aveţi dovezi că n‑ar fi aşa, am dreptate? De aceea am cerut ca suma să‑mi fie trimisă lunar. Vreau să spun că cei care practică şantajul dau lovitura şi apoi dispar: pretind toţi banii o dată, ceea ce permite autorităţilor să le dea de urmă. Dar cine ar crede ca un şantajist să fie de acord cu o plată modestă, făcută într‑un cont, lună de lună?
— Nu avem nici cea mai mică intenţie să vă aducem în faţa justiţiei, o asigură Joshua. Şi nu avem nici cel mai mic interes să recuperăm banii care v‑au fost plătiţi. Înţelegem că n‑ar avea nici un rost.
— Bun! se bucură doamna Yancy. Fiindcă, dacă aţi încerca, m‑aş împotrivi din răsputeri.
Îşi îndreptă cuvertura.
Trebuie s‑o ţin minte pe femeia asta, se gândi Hilary. Să nu uit nimic. Într‑o bună zi ar putea da naştere unui extraordinar rol de caracter: bunicuţa neconformistă, caustică şi puţin coruptă.
— Nu dorim decât nişte informaţii, continuă Joshua. Avem o problemă cu proprietatea, fapt care întârzie plăţile. Trebuie să primesc răspunsuri la câteva întrebări, ca să pot încheia lichidarea proprietăţii. Spuneaţi că nu vreţi să vă pierdeţi o zi întreagă "cu tâmpenii". Ei bine, nici noi nu vrem să pierdem luni întregi cu proprietatea Frye. Singurul motiv pentru care mă aflu aici este să capăt unele informaţii de care am nevoie ca să închei "tâmpenia" cu care mă lupt eu.
Doamna Yancy îl privi cercetător pe Joshua, apoi pe Hilary şi Tony. Privirea ei vicleană îi cântări pe fiecare în parte. În cele din urmă încuviinţă din cap cu vădită satisfacţie, ca şi cum le‑ar fi citit gândurile şi ar fi fost de acord cu ce descoperise în ele.
— Vă cred. Bine. Întrebaţi‑mă.
— Fireşte, începu Joshua, primul lucru pe care am dori să‑l aflăm este secretul care i‑a făcut pe Katherine Frye şi pe fiul ei să vă plătească în ultimii patruzeci de ani aproape un sfert de milion de dolari.
— Ca să înţelegeţi acest lucru, răspunse doamna Yancy, trebuie să ştiţi câte ceva despre mine. Vedeţi dumneavoastră, în tinereţe, pe vremea marii crize economice, căutam orice fel de slujbă care să mă ajute să‑mi duc traiul de azi pe mâine şi mi‑am dat seama că nici una nu‑mi oferea mai mult decât o simplă supravieţuire şi o existenţă de trudă. Toate, în afară de una singură. Am înţeles că singura meserie care‑mi dădea o şansă să câştig bani buni era cea mai veche profesie din lume. La optsprezece ani am început să lucrez. Pe atunci, într‑un mediu atât de amestecat, o femeie ca mine era denumită "de moravuri uşoare". Azi nu mai e nevoie să umbli cu menajamente. În zilele noastre, poţi folosi orice cuvânt pofteşti. O şuviţă de păr cărunt îi lunecase din coc. Bătrâna o îndepărtă de pe obraz, petrecând‑o pe după ureche. Când vine vorba de sex, "mozoleală", cum i se mai zicea pe vremea mea, sunt uimită de cât de mult s‑au schimbat lucrurile.
— Vreţi să spuneţi că aţi fost... prostituată? întrebă Tony, dând glas uimirii pe care o simţea şi Hilary.
— Eram o fată extraordinar de frumoasă, declară cu mândrie doamna Yancy. N‑am lucrat niciodată pe străzi, în baruri sau hoteluri. Nimic de acest gen. Eu făceam parte din personalul uneia dintre cele mai elegante şi mai rafinate case de toleranţă din San Francisco. Ne ocupam exclusiv de clientela de lux. Numai bărbaţi de mâna întâi. Niciodată nu erau mai puţin de zece fete, deseori chiar cincisprezece, şi fiecare dintre noi era foarte frumoasă şi rafinată. Am câştigat bani buni, după cum mă aşteptasem. Când am împlinit douăzeci şi patru de ani, mi‑am dat seama că aveam şanse să câştig şi mai bine dacă deschideam propriul meu bordel, în loc să lucrez pentru altcineva. Prin urmare, am găsit un local foarte atrăgător şi mi‑am cheltuit aproape toate economiile ca să‑l aranjez. Am angajat un număr de fete tinere, frumoase şi cu maniere alese. În următorii treizeci şi şase de ani am lucrat ca patroană de bordel, conducând un stabiliment al naibii de elegant. M‑am retras cu cincisprezece ani în urmă, când am împlinit şaizeci de ani, fiindcă voiam să vin aici, la Hollister, unde locuieşte fiica mea împreună cu soţul. Înţelegeţi, voiam să fiu aproape de nepoţii mei. Nepoţii înfrumuseţează bătrâneţea mult mai mult decât mi‑aş fi închipuit.
Hilary se lăsă pe spătarul canapelei, fără să‑şi mai facă griji că va şifona cuvertura aşezată acolo.
— E o poveste fascinantă, dar ce legătură are cu Katherine Frye?
— Tatăl ei era un client statornic al bordelului meu din San Francisco, răspunse Rita Yancy.
— Leo Frye?
— Da. Un om foarte ciudat. Eu nu m‑am ocupat niciodată de el. După ce am devenit patroană de bordel, m‑am ocupat rareori de clienţi. Treaba mea era să administrez casa de toleranţă. Dar îmi ajungea la ureche tot ce vorbeau fetele mele despre el. Părea să fie un ticălos fără egal. Îi plăceau femeile docile şi supuse. Îi plăcea să le insulte, să le spună cuvinte urâte în timp ce era cu ele. Era un individ extrem de autoritar, dacă înţelegeţi ce vreau să spun. Îi plăceau anumite lucruri, câtuşi de puţin frumoase, şi plătea bani buni pentru dreptul de a le face cu fetele mele. Oricum, în aprilie 1940 fiica lui Leo, Katherine, a venit la mine. Era prima oară când o întâlneam. Nici nu ştiam că Leo avea o fată. Dar el îi vorbise lui Katherine despre mine. O trimisese la mine ca să poată naşte fără ştirea nimănui.
Joshua clipi uluit.
— Să nască?
— Era însărcinată.
— Copilul era Bruno?
— Cum rămâne cu Mary Gunther? întrebă Hilary.
— N‑a existat nimeni cu acest nume, spuse bătrâna. N‑a fost decât povestea născocită de Katherine şi Leo.
— Ştiam eu! exclamă Tony. Era prea perfect. Prea nu exista nici o fisură.
— Nimeni din St. Helena nu ştia că Katherine era însărcinată, continuă Rita Yancy. Se încingea cu câteva corsete. Nici nu vă puteţi închipui în ce hal îşi strângea mijlocul. Era ceva oribil. Din momentul în care nu i‑a mai venit ciclul, cu mult înainte să înceapă să‑i crească burta, a început să poarte corsete din ce în ce mai strâmte, unul peste altul. Se abţinea să mănânce, ca să nu se îngraşe nici un gram. Mare mirare că n‑a avortat sau că n‑a murit.
— Şi dumneavoastră aţi primit‑o? întrebă Tony.
— N‑am să vă spun că am făcut‑o din bunătate creştinească, răspunse doamna Yancy. Nu pot să sufăr bătrânele mironosiţe care fac pe virtuoasele, ca cele pe care le văd la serile de bridge organizate de biserică. Nu mi s‑a muiat inima de mila lui Katherine, nici vorbă de aşa ceva. Şi n‑am primit‑o din obligaţie faţă de tatăl ei. Nu‑i datoram nimic. Iar după ce aflasem despre el de la fetele mele, nici măcar nu‑l simpatizam. Când a venit Katherine, el nu mai dăduse pe la noi de şase săptămâni. Am primit‑o dintr‑un singur motiv şi n‑am de gând să afirm altceva. Avea la ea trei mii de dolari pentru casă, masă şi onorariul doctorului. Pe vremea aceea, suma valora mai mult decât în zilele noastre.
Joshua clătină din cap.
— Nu pot să înţeleg. Îi mergea vestea că era o fire rece. Că n‑o interesau bărbaţii. Nimeni nu ştia să fi avut vreun iubit. Cine era tatăl?
— Leo, răspunse doamna Yancy.
— Oh, Dumnezeule! murmură Hilary.
— Sunteţi sigură? o întrebă Joshua pe doamna Yancy.
— Absolut sigură, răspunse bătrâna. Îşi violase fata încă de când avea patru ani. În copilărie o silise să facă sex oral cu el. Mai târziu, când ea crescuse, îşi făcuse mendrele cu ea. După pofta inimii.

Bruno spera ca o noapte de somn adânc să‑i limpezească mintea confuză, să‑i risipească tulburarea şi deruta care‑l torturaseră în noaptea precedentă şi în zorii zilei. Acum însă, stând în dreptul ferestrei sparte de la mansardă, scăldat în lumina cenuşie de octombrie, nu reuşea să se controleze mai mult decât cu şase ore în urmă. În minte îi roiau gânduri haotice, îndoieli, întrebări şi temeri, amintiri plăcute şi neplăcute se încolăceau ca nişte viermi, imaginile mentale se schimbau şi dispăreau ca stropii de argint viu.
Ştia de unde i se trăgeau toate acestea. Era singur. Absolut singur. Era numai jumătate de fiinţă omenească. Sfâşiat în jumătate. Acesta era necazul. De când jumătatea lui fusese ucisă, se simţise din ce în ce mai agitat, din ce în ce mai nesigur pe sine. Nu mai avea resursele de care dispunea când amândouă jumătăţile fiinţei lui erau în viaţă. Acum încerca să bâjbâie prin viaţă ca o jumătate de om şi nu reuşea să facă faţă, chiar şi cele mai mărunte probleme îi păreau insolubile.
Se îndepărtă de fereastră şi se duse, clătinându‑se la pat. Îngenunche pe podea, lângă pat şi‑şi puse capul pe pieptul cadavrului.
— Spune ceva. Spune‑mi ceva. Ajută‑mă să înţeleg ce trebuie să fac. Te rog. Te rog, ajută‑mă.
Dar Bruno cel mort nu avea nimic de spus lui Bruno cel aflat încă în viaţă.

Salonul doamnei Yancy.
Ceasul care ticăia.
O pisică albă ieşi alene din sufragerie şi sări în poala bătrânei.
— De unde ştiţi că Leo a abuzat de Katherine? întrebă Joshua. Mă îndoiesc că de la el.
— Sigur că nu, încuviinţă doamna Yancy. Ştiu de la Katherine. Era într‑un hal fără hal. Aproape îşi pierduse minţile. Sperase ca tatăl ei s‑o aducă la mine când i se apropia sorocul, dar între timp el murise. Fata era singură şi îngrozită. Din pricina tratamentului pe care şi‑l aplicase — corsete şi greva foamei — s‑a chinuit cumplit la naştere. Am chemat doctorul care examina fetele săptămânal, ştiind că va fi discret şi că va accepta să se ocupe de acest caz. Doctorul era convins că copilul va muri la naştere. De altfel, credea că nici Katherine nu avea prea multe şanse de supravieţuire. Fata a îndurat chinurile facerii timp de paisprezece ore. În viaţa mea n‑am văzut pe cineva care să sufere ca ea. În mare parte a zăcut fără cunoştinţă, iar când şi‑a venit în fire a ţinut cu orice preţ să‑mi spună ce‑i făcuse tatăl ei. Cred că încerca să‑şi uşureze sufletul. Părea că se teme să plece pe lumea cealaltă cu acest secret, aşa că mi s‑a confesat ca unui preot. Tatăl ei o silise să facă sex oral cu el curând după ce mama ei murise. Când se mutaseră în casa de pe stâncă — presupun că aceasta este foarte izolată — practic, a început să facă din ea sclava poftelor lui trupeşti. Când fata a crescut suficient de mult pentru a întreţine relaţii sexuale, Leo a început să‑şi ia măsuri de precauţie, dar, în cele din urmă, după ani şi ani, s‑a petrecut o greşeală, iar Katherine a rămas însărcinată.
Lui Hilary îi venea să ia pătura de pe canapea şi să se învelească în ea, simţind că o ia frigul. În ciuda bătăilor frecvente, a presiunilor psihologice, a torturii fizice şi mentale îndurate pe când trăia cu Earl şi Emma, ştia că avusese noroc să scape de abuzul sexual. Era convinsă că Earl fusese impotent, numai incapacitatea lui de a întreţine raporturi sexuale o salvase de acea ultimă umilinţă. Dar Katherine Frye cunoscuse din plin acest abuz, şi Hilary se simţi dintr‑o dată apropiată de acea femeie.
Tony ghici ce era în mintea ei. Îi luă mâna şi i‑o strânse cu blândeţe, cu un gest liniştitor.
Doamna Yancy mângâia pisica albă, care torcea încet şi monoton.
— Totuşi, eu nu înţeleg un lucru, spuse Joshua. De ce n‑a trimis‑o Leo pe Katherine la dumneavoastră de îndată ce şi‑a dat seama că ea urma să aibă un copil? De ce nu v‑a rugat să aranjaţi un avort? Nu mă îndoiesc că dispuneaţi de relaţiile necesare.
— Desigur, răspunse doamna Yancy. În meseria mea trebuie să cunoşti doctori dispuşi să se ocupe de astfel de situaţii. Leo ar fi putut aranja un avort cu ajutorul meu. Nu ştiu exact de ce n‑a făcut‑o. Dar presupun că spera ca fiică‑sa să nască o fetiţă frumoasă.
— Nu vă înţeleg, spuse Joshua.
— Nu e destul de clar? întrebă doamna Yancy, scărpinând pisica cea albă sub bărbia grasă. Dacă ar fi avut o nepoată, în câţiva ani ar fi început să se ocupe şi de ea, aşa cum făcuse cu Katherine. Atunci, ar fi avut două femei. Un mic harem propriu.

Neprimind răspuns de la cealaltă jumătate a lui, Bruno se ridică în picioare şi începu să se plimbe fără ţintă prin mansarda uriaşă, stârnind praful din podele, sute de particule de praf pluteau în raza de lumină alburie venită prin fereastră.
În cele din urmă, dădu cu ochii de o pereche de haltere, fiecare în greutate de vreo douăzeci şi cinci de kilograme. Făceau parte dintr‑un set complicat de greutăţi pe care le folosise timp de şase zile în fiecare săptămână, între doisprezece şi treizeci şi cinci de ani. Cea mai mare parte a aparatelor sportive —greutăţi de mână, haltere — se găseau la subsol. Însă întotdeauna păstrase un set de haltere în camera lui, ca să le folosească în momentele în care nu avea ce face şi când câteva exerciţii cu bicepşii sau cu încheieturile mâinilor erau exact ce‑i trebuia ca să‑i alunge plictiseala.
Ridică greutăţile şi începu să lucreze cu ele. Umerii lui enormi şi braţele puternice intrară repede în ritmul familiar şi, treptat, începu să transpire.
În urmă cu douăzeci şi opt de ani, când îşi exprimase pentru prima oară dorinţa de a ridica greutăţi şi de a deveni culturist, mama lui opinase că era o idee excelentă. Exerciţiile lungi şi dificile cu greutăţile îi consumau energia sexuală pe care începea s‑o genereze, aflându‑se la anii pubertăţii. Fiindcă nu îndrăznea să‑şi expună penisul demonic în faţa unei fete, exerciţiile repetate cu greutăţile îl preocupau şi‑i captau imaginaţia şi emoţiile, în locul sexului. Katherine se declarase de acord.
Mai târziu, când făcuse muşchi şi căpătase o forţă remarcabilă, ea începuse să se întrebe dacă procedase bine să‑l lase să devină atât de puternic. Temându‑se ca Bruno să nu‑şi dezvolte corpul şi apoi să se întoarcă împotriva ei, încercase să‑i ascundă greutăţile. Dar când el izbucnise în lacrimi şi o rugase să revină asupra hotărârii, Katherine îşi dăduse seama că niciodată nu va avea motive să se teamă de el.
Cum să‑şi fi închipuit altceva? se întrebă Bruno, ridicând greutăţile până la umăr şi apoi coborându‑le încet. Doar îşi dăduse seama că întotdeauna va fi mai puternică decât el. În definitiv, ea avea cheia uşii care ducea sub pământ. Ea avea puterea să deschidă acea uşă şi să‑l silească să coboare în hruba întunecoasă. Oricât i‑ar fi crescut bicepşii şi tricepşii, atâta vreme cât ea ţinea cheia, avea să rămână mai puternică decât el.
Cam tot la vremea când corpul lui începuse să se dezvolte, Katherine îi spusese pentru prima oară că ştia cum să se întoarcă din mormânt. Voia ca el să ştie că‑l va veghea de dincolo chiar şi după moarte. Jurase că se va întoarce să‑l pedepsească dacă va vedea că nu se comportă cum trebuie sau dacă nu va avea grijă să‑şi ascundă moştenirea diavolească de ochii altor oameni. Îl prevenise de mii de ori că, dacă nu va fi cuminte şi o va sili să se întoarcă din mormânt, ea îl va zvârli în hruba din pământ, va închide uşa şi‑l va lăsa acolo pentru totdeauna.
Acum, în timp ce făcea exerciţii în mansarda prăfuită, Bruno se întrebă deodată dacă nu cumva ameninţarea lui Katherine fusese o vorbă în vânt. Oare chiar avusese puteri supranaturale? Oare chiar se putea scula din morţi? Sau îl minţise? Nu cumva îl minţise fiindcă se temea de el? Nu cumva se temea că el se va face mare şi puternic... şi‑i va frânge gâtul? Oare povestea ei cu reîntoarcerea din mormânt nu fusese doar o slabă măsură de precauţie, ca lui să nu‑i încolţească în minte ideea că o putea ucide, eliberându‑se de ea pentru totdeauna?
Toate aceste întrebări îi veniră în minte, dar nu reuşea să şi le amintească îndeajuns de mult ca să le găsească un răspuns. Gânduri răzleţe fulgerau ca nişte scântei electrice prin creierul scurtcircuitat. Fiecare îndoială era dată uitării doar la o clipă după ce‑i venea în gând.
Pe de altă parte, fiecare temere care creştea în el nu se mai risipea, ci rămânea pe loc, puternică şi ameninţătoare, în ungherele întunecate ale minţii. Se gândi la Hilary‑Katherine, ultima reîncarnare a mamei lui şi‑şi aminti că trebuia s‑o găsească.
Înainte să‑l găsească ea pe el.
Începu să tremure.
Scăpă din mână o greutate, care căzu cu zgomot pe podea. Apoi o scăpă şi pe cealaltă. Podelele începură să vibreze.
— Căţeaua, scrâşni el plin de furie şi spaimă.

Pisica cea albă lingea mâna doamnei Yancy, în timp ce bătrâna continua să povestească:
— Leo şi Katherine au născocit o poveste complicată ca să explice apariţia copilului. Nu voiau să recunoască faptul că era al ei. Altfel, ar fi trebuit să declare şi cine era tatăl, vreun tânăr admirator al lui Katherine. Dar Katherine nu avea pe nimeni care să‑i facă curte. Bătrânul nu lăsase pe nimeni să se apropie de ea. Era numai a lui. Mă trec fiorii. Ce fel de om îşi poate viola propria fiică? Şi când te gândeşti că nenorocitul a abuzat de ea încă de la patru ani! Când nici măcar nu înţelegea ce se petrece. Doamna Yancy îşi clătină capul cărunt, cu indignare şi tristeţe. Cum poate un bărbat adult să fie stârnit de un copil? Dacă aş fi legiuitor, aş cere ca toţi bărbaţii care fac astfel de lucruri să fie castraţi... sau, poate, chiar mai rău. Cred că mai rău. Vă spun drept că mă umple de dezgust.
— De ce n‑au pretins, pur şi simplu, că fiică‑sa a fost violată de un muncitor sezonier sau de vreun străin aflat în trecere? întrebă Joshua. N‑ar fi trebuit să trimită un nevinovat la puşcărie ca să susţină aşa o versiune. Ar fi putut da poliţiei semnalmente false. Şi chiar dacă, prin cine ştie ce întâmplare, ar fi fost găsit un om care să corespundă acelor semnalmente, vreun amărât fără alibi... ea putea oricând să afirme că nu era cel pe care‑l căutau. În acest fel, nimeni n‑ar fi ajuns la închisoare.
— Adevărat, întări Tony. Majoritatea cazurilor de viol de acest gen nu sunt niciodată rezolvate. Probabil că poliţia s‑ar fi mirat în cazul în care Katherine ar fi identificat, cu certitudine, o persoană arestată.
— Eu înţeleg de ce Katherine nu s‑a grăbit să reclame un viol, interveni Hilary. Ar fi fost nevoită să îndure o nesfârşită umilinţă şi ruşine. Mulţi cred că toate femeile violate, pur şi simplu, o caută cu lumânarea.
— Ştiu, încuviinţă Joshua. Ştiţi bine că afirm mereu că lumea e alcătuită în cea mai mare parte din idioţi, imbecili şi bufoni. Ţineţi minte? Dar St. Helena a fost întotdeauna un oraş relativ lipsit de prejudecăţi. Oamenii de aici n‑ar fi acuzat‑o pe Katherine fiindcă fusese violată. Adică majoritatea locuitorilor n‑ar fi făcut‑o. Katherine ar fi avut probabil de furcă cu vreo câţiva mai grosolani, ar fi fost nevoită să îndure unele umilinţe, cum e şi firesc, dar până la urmă s‑ar fi bucurat de compătimirea şi înţelegerea tuturor. Mie mi se pare că ar fi fost mult mai uşor să aleagă această cale decât să încerce să convingă pe toată lumea de minciuna complicată cu Mary Gunther şi apoi să se chinuie să păstreze minciuna până la sfârşitul zilelor.
Pisica se învârti în poala doamnei Yancy. Bătrâna o scărpină pe burtă.
— Leo nu voia să reclame un viol, fiindcă violurile sunt de competenţa poliţiei, explică doamna Yancy. Leo avea mare respect pentru poliţie. Era adeptul disciplinei. Credea că poliţiştii îşi fac meseria mai bine decât se întâmplă în realitate şi se temea ca nu cumva poliţia să suspecteze că ceva nu era în regulă în povestea cu violul, inventată de el şi Katherine. Nu voia să atragă atenţia asupra lui, nu în acest mod. Era speriat de moarte ca nu cumva poliţia să descopere adevărul. Nu era dispus să rişte să meargă la închisoare pentru abuz de minori şi incest.
— Katherine v‑a povestit toate acestea? întrebă Hilary.
— Da. După cum v‑am spus mai înainte, fata trăise toată viaţa cu ruşinea de a fi fost batjocorită de Leo şi, când s‑a gândit că ar putea muri la naştere, a vrut să povestească cuiva, oricui, tot ce îndurase. În orice caz, Leo era convins că nu risca nimic atâta vreme cât Katherine îşi ascundea sarcina şi dacă şi‑o ascundea complet, păcălind pe toată lumea din St. Helena. În această situaţie era posibil să declare copilul ca fiind fiul nelegitim al unei prietene nefericite, fostă colegă de liceu cu Katherine.
— Aşadar, tatăl ei a fost cel care a forţat‑o să poarte corsetele, spuse Hilary, compătimind‑o pe Katherine Frye mult mai mult decât şi‑ar fi închipuit în clipa în care pusese piciorul în salonul doamnei Yancy. El a silit‑o să îndure toate acele chinuri, pentru propria‑i protecţie. A fost ideea lui.
— Da, confirmă doamna Yancy. Ea n‑a fost niciodată în stare să‑i ţină piept. Întotdeauna a făcut ce i‑a cerut el. Nici de data aceasta lucrurile n‑au stat altfel. S‑a strâns în corsete şi a făcut foame, deşi îndura suferinţe cumplite. A procedat aşa fiindcă s‑a temut să‑i iasă din cuvânt. Lucru deloc surprinzător, dacă ne gândim că aproape douăzeci de ani el s‑a străduit să‑i distrugă voinţa.
— Dar Katherine a mers la colegiu, spuse Tony. N‑a fost o tentativă de a‑şi câştiga independenţa?
— Nu, răspunse doamna Yancy. Colegiul a fost ideea lui Leo. În 1937 Leo a plecat în Europa pentru şapte, opt luni, ca să vândă ultimele posesiuni din fosta lui ţară. A văzut că se apropia al Doilea Război Mondial şi a vrut să nu‑i rămână nici un fel de valori blocate acolo. A refuzat s‑o ia pe Katherine cu el. Presupun că intenţiona să împace afacerile cu plăcerile. Era un bărbat extrem de potent. Am auzit că unele bordeluri din Europa oferă tot felul de senzaţii perverse, exact genul care‑i plăcea lui. Ţap bătrân şi păcătos. Katherine l‑ar fi încurcat. A hotărât s‑o trimită la colegiu cât timp el va fi plecat din ţară şi a aranjat ca ea să locuiască la o familie de cunoscuţi din San Francisco. Familia respectivă avea o firmă care distribuia vin, bere şi alcool în zona golfului, printre mărcile pe care le comercializau numărându‑se şi Shade Tree.
— Totuşi, risca scăpând‑o din ochi atâta vreme, observă Joshua.
— Se pare că el n‑a gândit aşa, răspunse doamna Yancy. Şi s‑a dovedit că a avut dreptate. În toate lunile cât nu l‑a avut în preajmă, Katherine n‑a ieşit o clipă de sub influenţa lui. N‑a povestit nimănui despre ce‑i făcuse Leo. Vă spun că era o fată lipsită de voinţă. O sclavă. Acesta e cuvântul. Era sclava lui, nu numai temporar la dispoziţia lui, ca un muncitor sezonier. Era subjugată psihic şi mental. Iar când Leo s‑a înapoiat din Europa, a retras‑o de la colegiu. A dus‑o înapoi la St. Helena, iar ea n‑a ridicat nici o obiecţie. Nu i se putea împotrivi. Nu ştia cum.
Ceasul de pe şemineu începu să bată ora. Două bătăi ritmice, care stârniră ecouri blânde în tavanul din salon.
Joshua şezuse pe marginea fotoliului. Se lăsă pe spate, până când capul i se sprijini din nou pe şervetul de protecţie. Era palid la faţă şi avea cearcăne vineţii în jurul ochilor. Părul alb cădea în şuviţe lipicioase, parcă fără viaţă. În puţinul timp de când îl cunoscuse Hilary, Joshua îmbătrânise sub ochii ei. Arăta stors de puteri.
Hilary îşi închipuia ce simte avocatul. Istoria familiei Frye era o poveste neînchipuit de sumbră despre comportarea inumană a unei făpturi faţă de alta. Cu cât scormoneau mai adânc în toată acea murdărie, cu atât îi deprima mai mult. Nu puteau să nu reacţioneze sufleteşte şi li se strângea inima cu fiecare nouă şi îngrozitoare descoperire.
Joshua vorbi ca pentru sine, încercând să‑şi limpezească gândurile.
— Prin urmare, s‑au întors la St. Helena şi şi‑au reluat relaţia incestuoasă din punctul în care o lăsaseră, până când, într‑o bună zi au făcut o greşeală şi ea a rămas însărcinată. Şi în tot acest timp nimeni din St. Helena n‑a bănuit nimic.
— Incredibil, se minună şi Tony. De regulă, minciuna simplă e cea mai bună, fiindcă e singura în iţele căreia nu rişti să te încurci. Povestea cu Mary Gunther era foarte complicată! Ca un număr de jonglerie. Aveau de ţinut în aer, simultan, douăsprezece mingi. Şi totuşi, au reuşit s‑o scoată la capăt fără fisură.
— Nu se poate spune chiar aşa, îl contrazise doamna Yancy. Fără îndoială că au existat unele fisuri.
— De pildă?
— Păi... În ziua în care a plecat din St. Helena şi a venit la mine ca să nască, Katherine a lansat zvonul că primise veşti de la presupusa Mary Gunther că pruncul se născuse. A fost o prostie. Zău aşa! Katherine a spus tuturor că se ducea la San Francisco pentru a lua copilul. A povestit că Mary îi vorbise de un copilaş încântător, dar a omis să precizeze dacă era băiat sau fată. A fost modul jalnic în care Katherine a încercat să se justifice, fiindcă nu avea de unde şti sexul copilului înainte ca acesta să se nască. O tâmpenie. Ar fi trebuit să‑şi dea seama. A fost singura ei greşeală: să declare că pruncul se născuse înainte de plecarea din St. Helena. Ah, zău că era cu nervii la pământ. Nu mai putea gândi limpede. Nu mai era stăpână pe ea, după câte îi făcuse Leo în decursul anilor. Iar faptul că rămăsese însărcinată, că fusese nevoită să ascundă sarcina sub toate acele corsete, apoi moartea lui Leo survenită într‑un moment în care avea nevoie de el mai mult decât oricând, toate acestea au adus‑o în pragul nebuniei. Nu mai era în toate minţile, nu putea gândi raţional.
— Nu înţeleg, spuse Joshua. De ce a fost o greşeală să declare că Mary deja născuse copilaşul? Unde‑i fisura?
Mângâind pisica, doamna Yancy răspunse:
— Ce ar fi trebuit ea să spună celor din St. Helena era că Mary încă nu născuse, dar i se apropia sorocul şi că ea, Katherine, se ducea la San Francisco să stea cu prietena ei. În acest fel, n‑ar fi fost silită să susţină în continuare povestea cu un singur copil. Dar nu i‑a dat prin minte. Nu şi‑a imaginat ce s‑ar putea întâmpla. A spus în dreapta şi în stânga că era vorba de un singur copil, care deja venise pe lume. Ca după aceea să vină la mine şi să nască doi gemeni.
— Gemeni? întrebă Hilary.
— Fir‑ar să fie! exclamă Tony.
Joshua sări în picioare, uluit.
Pisica cea albă sesiză încordarea din încăpere. Ridicând capul din poala Ritei Yancy, privi atent pe fiecare dintre cei prezenţi. Ochii ei galbeni păreau să lucească asemeni unei lumini venite dinăuntru.

Dormitorul din mansardă era spaţios, dar nu îndeajuns cât să alunge sentimentul lui Bruno că se sufoca între cei patru pereţi. Încercă să‑şi găsească ceva de făcut. Lipsa de ocupaţie îi accentua senzaţia de claustrofobie.
Se plictisi de greutăţi înainte să‑l doară braţele masive de atâtea exerciţii.
Luă din raft o carte şi încercă să citească, dar nu reuşi să se concentreze.
Mintea încă nu i se limpezise, zbura de la un gând la altul, ca un giuvaergiu căutând cu disperare mută un săculeţ rătăcit, plin cu diamante.
Vorbi cu eul său mort.
Căută păianjeni prin unghere prăfuite şi‑i strivi.
Cântă de unul singur.
Râse din când în când, fără să‑şi dea seama ce anume îl amuza, de fapt.
Plânse.
O blestemă pe Katherine.
Îşi făcu planuri.
Şi, mai ales, umblă de colo‑colo, ca un leu în cuşcă, măsurând încăperea în lung şi în lat.
Ardea de nerăbdare să plece din casă şi să înceapă s‑o caute pe Hilary‑ Katherine, însă ştia că ar fi o nebunie să iasă afară ziua în amiaza mare. Era convins că spionii lui Katherine mişunau pretutindeni în St. Helena. Alţi morţi vii, bărbaţi şi femei întorşi de pe Lumea Cealaltă, ascunşi în alte trupuri. Probabil că toţi îl căutau pe el. Da. Da. Poate zeci de spioni. În timpul zilei ar fi fost prea expus. Trebuia să aştepte până la apusul soarelui şi abia după aceea să înceapă s‑o caute pe căţeaua de Katherine. Deşi noaptea era perioada preferată a nemorţilor, care puteau să dea târcoale în număr deosebit de mare, şi deşi îşi risca viaţa căutând‑o pe Katherine în timpul nopţii, totodată avea avantajul întunericului. Umbrele nopţii îl puteau ascunde de morţii umblători, la fel cum îi ascundea şi pe ei de ochii lui. Şansele fiind egale, succesul căutării depindea de cel care era mai isteţ — el sau Katherine — iar dacă acesta era singurul criteriu, atunci poate că el avea mai mulţi sorţi de izbândă. Oricât de deşteaptă, şireată şi vicleană ar fi Katherine, nu era la fel de inteligentă ca el.
Bruno se gândea că va fi în siguranţă dacă va rămâne în casă în timpul zilei, lucru paradoxal, fiindcă nu se simţise în siguranţă nici un minut în cei treizeci şi cinci de ani cât locuise aici împreună cu Katherine. Acum, casa reprezenta un adăpost sigur, fiindcă era ultimul loc în care Katherine şi spionii ei s‑ar gândi să‑l caute. Ea voia să‑l prindă şi să‑l aducă aici. Bruno ştia. Ştia! Se întorsese din mormânt pentru un singur motiv: ca să‑l aducă în vârful stâncii, în preajma casei, la uşile din celălalt capăt al pajiştii, uşile din pământ. Voia să‑l vâre în hruba din pământ şi să‑l încuie acolo pe vecie. Asta îi spusese că va face dacă se va întoarce să‑l pedepsească. Bruno nu uitase. Acum ea se aştepta ca el să evite cu orice preţ vârful stâncii şi casa cea veche. Nu s‑ar gândi niciodată să‑l caute în dormitorul din mansardă, abandonat de atâta timp. Nu s‑ar gândi în vecii vecilor.
Era atât de mulţumit de excelenta lui strategie, încât râse cu glas tare.
Apoi îl săgetă un gând năprasnic. Dar dacă totuşi i‑ar da prin minte să‑l caute aici şi ar veni cu câţiva prieteni, morţi vii şi ei, suficient de mulţi ca să‑i vină de hac? Atunci, n‑ar trebui să‑l târască prea departe. Uşile din pământ erau chiar în spatele casei. Dacă Katherine şi prietenii ei din fundul iadului l‑ar prinde aici, l‑ar căra cât ai clipi până la uşi şi l‑ar arunca în beciul cel întunecos şi plin de şoapte.
Înspăimântat, alergă la pat şi se lungi lângă el însuşi, încercând să‑l facă pe acesta să‑l încurajeze că totul va fi bine.

Joshua nu‑şi găsea locul. Se plimba în sus şi în jos pe o traversă înflorată din salonul doamnei Yancy.
— Când a născut doi gemeni, continuă bătrâna, Katherine şi‑a dat seama că minciuna complicată despre Mary Gunther nu mai era credibilă. Oamenii din St. Helena fuseseră pregătiţi cu ideea unui singur copil. Oricum ar fi explicat prezenţa celui de al doilea, ar fi trezit suspiciuni. Gândul că toţi aveau să afle ce se întâmplase între ea şi tatăl ei... Ei bine, presupun că a fost prea mult, după toate câte pătimise în viaţă. Pur şi simplu, şi‑a pierdut controlul. Timp de trei zile a fost în delir, a bolborosit ca o nebună. Doctorul i‑a dat sedative, dar n‑au avut întotdeauna efect. Delira, aiura, vorbea fără şir. M‑am gândit că ar fi trebuit să chem poliţia, ca s‑o închidă într‑o cameră cu pereţi din saltele. Dar n‑am vrut să fac una ca asta. Bineînţeles că n‑am vrut.
— Totuşi, avea nevoie de ajutorul unui psihiatru, spuse Hilary. Faptul că a fost lăsată să ţipe astfel vreme de trei zile nu i‑a făcut bine deloc.
— Poate că nu, încuviinţă doamna Yancy. Dar nu aveam încotro. Vreau să spun că, dacă eşti patroana unui bordel de lux, nu vrei să dai ochii cu poliţia decât când le plăteşti şpaga. De regulă, poliţia nu intervine într‑o afacere stilată ca a mea. În definitiv, o parte dintre clienţii mei erau politicieni influenţi şi oameni de afaceri plini de bani, iar poliţia nu voia să pună cine ştie ce granguri în situaţii neplăcute. Ştiam că, dacă aş fi trimis-o pe Katherine la spital, povestea ar fi apărut în ziare şi atunci poliţia ar fi fost nevoită să‑mi închidă bordelul. Nu mă puteau lăsa să‑mi văd de afaceri după atâta publicitate. Nici vorbă. Ar fi fost de neconceput. Aş fi pierdut totul. Doctorul meu se temea să nu‑şi ruineze cariera, dacă pacienţii lui ar fi aflat că în secret trata prostituate. În zilele noastre nimeni nu se sinchiseşte nici dacă un medic practică vasectomie la aligatori cu aceleaşi instrumente pe care le foloseşte pentru oameni. Dar în 1940 lumea era mai... pretenţioasă. Aşa că, vedeţi dumneavoastră, a trebuit să mă gândesc la mine şi să‑mi protejez doctorul, fetele...
Joshua se opri lângă fotoliul bătrânei. O privi de sus în jos, îi privi rochia simplă, şorţul, şosetele cafenii închis, pantofii negri şi butucănoşi, pisica cu blană albă şi mătăsoasă şi încercă să‑şi dea seama care era adevărata faţă a acelei bunicuţe.
— Când aţi acceptat cele trei mii de dolari ai Katherinei, nu v‑aţi asumat şi o anumită răspundere faţă de ea?
— Nu eu i‑am cerut să vină să nască în bordelul meu, replică doamna Yancy. Afacerea mea valora mult mai mult de trei mii de dolari. Nu era să renunţ la tot, numai de dragul principiilor. Aşa credeţi că ar fi trebuit să procedez? Clătină din cap neîncrezătoare. Dacă asta vă închipuiţi că ar fi trebuit să fac, atunci trăiţi pe altă lume, domnule.
Joshua o privi ţintă pe bătrână, incapabil să scoată un cuvânt, de teamă că ar fi început să ţipe la ea. Nu voia să fie dat afară din casa doamnei Yancy înainte de a fi sigur că aflase tot ce ştia bătrâna despre sarcina lui Katherine Anne Frye şi despre gemeni. Gemeni!
— Uitaţi ce este, doamnă Yancy, interveni Tony, la scurt timp după ce aţi primit‑o pe Katherine, când aţi descoperit că‑şi strângea mijlocul cu corsete, v‑aţi dat seama că risca să piardă copilul. Singură aţi spus că doctorul nu elimina această posibilitate.
— Da.
— Tot el v‑a spus că Katherine risca să moară la naştere.
— Şi?
— Moartea unui copil sau a unei femei în chinurile facerii ar fi dus automat la închiderea bordelului, ca şi venirea poliţiei pentru o femeie în criză de nervi. Cu toate acestea, n‑aţi refuzat‑o pe Katherine cât era încă timp s‑o faceţi. Chiar şi după ce aţi aflat că exista un oarecare risc, aţi păstrat cei trei mii de dolari şi i‑aţi îngăduit să rămână. Fără îndoială, vă daţi seama că dacă cineva ar fi murit, ar fi trebuit să anunţaţi poliţia, cu riscul de a vi se închide bordelul.
— Nici o problemă, răspunse doamna Yancy. Dacă ar fi murit bebeluşii, i‑am fi dus de acolo într‑un geamantan. I‑am fi îngropat în secret sus pe dealuri în comitatul Marin. Sau poate am fi aruncat geamantanul de pe Golden Gate Bridge.
Joshua simţi o pornire nestăpânită s‑o înşface pe bătrână de coc şi s‑o salte din fotoliu, ca s‑o smulgă din siguranţa ei neruşinată. Se stăpâni şi‑i întoarse spatele, apoi, răsuflând adânc, începu din nou să se plimbe pe traversa înflorată, privind furios podeaua.
— Dar Katherine? o întrebă Hilary pe Rita Yancy. Ce‑aţi fi făcut, dacă ar fi murit ea?
— Exact acelaşi lucru ca şi în cazul gemenilor, răspunse cu dezinvoltură bătrâna. Numai că, desigur, pe Katherine, n‑am fi putut‑o căra într‑un geamantan.
Joshua se opri în celălalt capăt al salonului şi o privi îngrozit. Bătrâna nu glumise. Nici nu‑şi dădea seama de umorul macabru al ultimelor ei cuvinte, pur şi simplu, afirma un fapt.
— Dacă s‑ar fi întâmplat ceva, ne‑am fi descotorosit de cadavru, continuă doamna Yancy, răspunzând întrebării lui Hilary. Am fi procedat în aşa fel, încât să nu afle nimeni că Katherine venise la bordelul meu. Nu mă priviţi aşa şocată şi dezaprobatoare, domnişoară. Nu sunt o ucigaşă. Vorbim despre ceea ce aş fi făcut, ceea ce orice om cu capul pe umeri ar fi făcut în locul meu, dacă Katherine sau copilul ar fi murit de moarte bună. De moarte bună. Pentru numele lui Dumnezeu, dacă aş fi fost o ucigaşă, m‑aş fi descotorosit de biata Katherine cât timp a fost în delir şi nu ştiam dacă se va face bine. În acea perioadă, fata reprezenta o ameninţare pentru mine. Nu ştiam dacă nu cumva mă va costa casa, afacerea, totul. Cu toate acestea, n‑am strâns‑o de gât. Doamne, nici o clipă nu mi‑a trecut prin minte una ca asta! Am îngrijit‑o cât a fost în criză. Am îngrijit‑o până când a depăşit momentele de isterie şi apoi totul a fost bine.
— Ne‑aţi spus că Katherine aiura, delira şi rostea cuvinte fără sens, interveni Tony. Sună ca şi cum...
— Numai timp de trei zile, răspunse doamna Yancy. Am fost nevoiţi chiar s‑o legăm de pat, ca să nu se lovească. Dar n‑a fost bolnavă decât trei zile. Prin urmare, poate că n‑a fost o cădere nervoasă, ci doar o criză trecătoare, fiindcă după trei zile şi‑a revenit complet.
— Gemenii, spuse Joshua. Să revenim la gemeni. De fapt, asta dorim să ştim.
— Cred că v‑am spus tot, răspunse doamna Yancy.
— Erau gemeni identici? întrebă Joshua.
— Cum să‑ţi dai seama la nou‑născuţi? Toţi bebeluşii au pielea roşie şi zbârcită. N‑ai cum să‑ţi dai seama atât de timpuriu dacă sunt sau nu identici.
— Dar doctorul n‑ar fi putut să facă o analiză...?
— La mine era bordel de lux, domnule Rhinehart, nu spital. Gâdilă pisica sub bărbie şi pisica ridică, în joacă, o lăbuţă. Doctorul nu avea nici timp, nici instrumente pentru astfel de analize. Şi apoi, ce ne păsa nouă dacă băieţii erau sau nu gemeni identici?
— Katherine l‑a numit pe unul din ei Bruno, spuse Hilary.
— Da, confirmă doamna Yancy. Am aflat şi eu după moartea lui Katherine, când băiatul a început să‑mi trimită cecuri.
— Cum l‑a numit pe celălalt geamăn?
— Habar n‑am. Când a plecat de la mine, nu dăduse nume nici unuia din ei.
— Dar numele lor nu figurau pe certificatele de naştere? întrebă Tony.
— N‑au existat certificate, spuse doamna Yancy.
— Cum aşa?
— Copiii n‑au fost înregistraţi.
— Dar legea...
— Katherine a insistat ca gemenii să nu fie înregistraţi. Plătea bine pentru ce cerea, aşa că am ajutat‑o.
— Şi doctorul a devenit complice la această ilegalitate? întrebă Tony.
— A primit o mie de dolari ca să asiste la naştere şi ca să‑şi ţină gura, răspunse bătrâna. O mie de dolari valorau pe vremea aceea mult mai mult decât acum. A fost plătit regeşte ca să încalce câteva reguli.
— Amândoi gemenii erau sănătoşi? întrebă Joshua.
— Erau slăbuţi, răspunse doamna Yancy. Groaznic de piperniciţi. Probabil fiindcă Katherine făcuse foame timp de luni de zile. Şi din pricina corsetelor. Dar plângeau la fel de tare ca ceilalţi nou‑născuţi. N‑aveau probleme cu pofta de mâncare. Păreau destul de sănătoşi, numai că erau mici.
— Cât timp a rămas Katherine la dumneavoastră? întrebă Hilary.
— Aproape două săptămâni. A avut nevoie de acest răgaz ca să‑şi recapete puterile după o naştere atât de grea. Şi era necesar ca bebeluşii să se mai întremeze puţin.
— La plecare a luat amândoi copiii?
— Bineînţeles. Doar nu aveam creşă. Am răsuflat uşurată când a plecat.
— Ştiaţi că avea de gând să ducă numai unul la St. Helena? întrebă Hilary.
— Am înţeles că aşa intenţiona. Da.
— A spus ce avea de gând cu celălalt băiat? întrebă Joshua, preluând întrebările.
— Cred că voia să‑l încredinţeze spre adopţie, răspunse doamna Yancy.
— Credeţi? exclamă exasperat Joshua. Nu v‑a interesat câtuşi de puţin ce se putea întâmpla cu doi bebeluşi neajutoraţi în mâinile unei femei cu evidente probleme psihice?
— Se însănătoşise.
— Prostii.
— Credeţi‑mă că, dacă aţi fi întâlnit‑o pe stradă, n‑aţi fi zis că suferă de ceva.
— Dar sub această aparenţă, pentru numele lui Dumnezeu...
— Era mama lor, răspunse înţepată doamna Yancy. Nu le putea face nici un rău.
— Nu aveaţi de unde şti cu certitudine, spuse Joshua.
— Ba ştiam, declară doamna Yancy. Întotdeauna am avut cel mai profund respect pentru maternitate şi pentru dragostea de mamă. Dragostea de mamă poate face minuni.
Din nou, Joshua simţi că‑i vine s‑o înşface de cocul din vârful capului.
— Katherine nu putea încredinţa copilul spre adopţie, spuse Tony. Nu fără un certificat de naştere, prin care să poată dovedi că erau copiii ei.
— Fapt care implică o seamă de posibilităţi, care de care mai dezagreabile, preciză Joshua.
— Sinceră să fiu, mă uimiţi, oameni buni, spuse doamna Yancy, clătinând din cap şi scărpinându‑şi pisica. Întotdeauna vă duceţi cu gândul la ce‑i mai rău. În viaţa mea n‑am întâlnit oameni mai pesimişti decât dumneavoastră. V‑aţi gândit că a lăsat copilul pe pragul unei case? Probabil, l‑a abandonat la un orfelinat sau, poate, la o biserică, într‑un loc în care ar fi fost găsit numaidecât şi i s‑ar fi acordat îngrijirea cuvenită. Îmi închipui că a fost adoptat de o pereche tânără şi înstărită, crescut într‑un cămin primitor, în care s‑a bucurat de afecţiune, educaţie aleasă şi tot felul de avantaje.

În mansardă, în aşteptarea înserării, plictisit, neliniştit, singur, temător, uneori apatic, alteori frenetic, Bruno Frye îşi petrecu o mare parte a după‑amiezii de joi vorbind cu eul său mort. Spera să‑şi liniştească mintea zbuciumată, să‑şi recapete sentimentul finalităţii, însă nu făcea mari progrese în acest sens, sau chiar deloc. Decise că se va simţi mai calm, mai fericit şi mai puţin singur dacă se va putea uita în ochii celuilalt, ca odinioară, când şedeau privindu‑se cu adoraţie vreme de un ceas sau chiar mai bine, comunicând atât de mult fără cuvinte, împărtăşind aceleaşi gânduri, devenind din doi unul singur, o unică fiinţă. Îşi aminti cum, în baia lui Sally, cu numai o zi în urmă, când se oprise în faţa oglinzii, luase propria‑i imagine în oglindă drept celălalt eu al lui. Privind în ochii pe care‑i crezuse a fi ai celuilalt, se simţise minunat, fericit, liniştit sufleteşte. Acum dorea cu disperare să retrăiască acea stare de spirit. Cât de bine ar fi să poată privi în ochii adevăraţi ai celuilalt eu, chiar dacă acum erau stinşi şi fără viaţă. Dar el însuşi zăcea pe pat cu pleoapele strânse. Bruno atinse ochii celuilalt Bruno, cel mort, dar ochii lui erau două globuri îngheţate. Pleoapele nu se ridicau la îndemnul degetelor lui. Pipăi contururile ochilor închişi pe vecie şi dădu de suturile ascunse din colţurile ochilor, mici noduri de aţă care ţineau pleoapele lipite. Emoţionat la gândul de a vedea din nou ochii celuilalt, Bruno se ridică şi coborî în grabă scara, să caute nişte lame şi o forfecuţă delicată de manichiură, ace, o croşetă şi alte instrumente chirurgicale improvizate, care să‑i poată fi de folos, ca să deschidă ochii celuilalt Bruno.

Dacă Rita Yancy deţinea şi alte informaţii despre gemenii Frye, nici Hilary, nici Joshua nu avea şanse să mai scoată ceva de la ea. Din clipă în clipă unul din ei risca să spună ceva atât de usturător, de furios, de muşcător şi de mustrător, încât bătrâna s‑ar fi simţit jignită şi i‑ar fi dat afară din casă.
Tony îşi dădu seama că Hilary era profund tulburată de asemănările dintre propria‑i copilărie chinuită şi suferinţa lui Katherine. Pe Hilary o revoltau toate cele trei atitudini afişate de Rita Yancy: izbucnirile fals moralizatoare, scurtele momente de sentimentalism siropos, la fel de fals, şi duritatea constantă şi şocantă, care nu avea nimic neprefăcut.
Joshua suferea fiindcă îşi pierduse respectul de sine: lucrase pentru Katherine douăzeci şi cinci de ani şi nu sesizase nebunia liniştită care, cu siguranţă, fierbea sub masca de placiditate, controlată cu grijă. Era scârbit de sine însuşi, prin urmare mai irascibil decât de obicei. Şi cum doamna Yancy se vădea a fi chiar şi în împrejurări obişnuite genul de persoană pe care Joshua o dispreţuia, răbdarea avocatului faţă de ea încăpea într‑un degetar, nici acela plin.
Tony se ridică de pe canapea şi se duse la taburetul din faţa fotoliului în care şedea Rita Yancy. Se aşeză pe taburet, explicându‑i că voia să mângâie pisica. De fapt, schimbându‑şi locul, se postase între bătrână şi Hilary, blocându‑l efectiv pe Joshua, care avea aerul că era gata‑gata s‑o înşface pe doamna Yancy şi s‑o zgâlţâie. Taburetul era un loc propice din care să continue cu întrebările, pe un ton mai puţin oficial. În timp ce mângâia pisica albă, Tony continuă să discute cu bătrâna, încercând să‑i câştige bunăvoinţa, încântând‑o, făcând apel la farmecul blând care era numai al lui şi pe care‑l folosise în atâtea rânduri în munca de poliţist.
În cele din urmă, o întrebă dacă la naşterea gemenilor constatase ceva ieşit din comun.
— Ceva ieşit din comun? repetă nedumerită doamna Yancy. Nu credeţi că toată blestemăţia asta a fost ieşită din comun?
— Aveţi dreptate, încuviinţă el. Nu m‑am exprimat prea clar. Voiam să ştiu dacă la naşterea propriu‑zisă s‑a constatat ceva deosebit, mă refer la dureri, la contracţii, la starea iniţială a gemenilor în momentul expulsiei, dacă a existat ceva anormal, ceva bizar.
Citi în ochii ei surpriza, apoi întrebarea păru să‑i trezească o amintire.
— De fapt, a existat ceva neobişnuit, răspunse bătrâna.
— Daţi‑mi voie să ghicesc, o întrerupse Tony. Amândoi gemenii s‑au născut cu căiţă.
— Întocmai! De unde ştiţi?
— Am presupus.
— Pe dracu'! îl ameninţă cu degetul. Eşti mai isteţ decât laşi să se vadă.
El se sili să‑i zâmbească. Era nevoie de un efort, fiindcă Rita Yancy nu avea nimic care să‑l îndemne la un zâmbet sincer.
— Amândoi s‑au născut cu căiţă, continuă ea. Aveau căpuşoarele acoperite aproape în întregime. Bineînţeles că doctorul mai avusese de‑a face cu asemenea cazuri. Dar după părerea lui, probabilitatea ca amândoi gemenii să aibă căiţe era de una la un milion.
— Katherine a ştiut acest lucru?
— Despre căiţe? La vremea aceea, nu. Delira din pricina durerii. Timp de trei zile a fost complet ieşită din minţi.
— Dar mai târziu?
— Sunt convinsă că i s‑a spus, răspunse doamna Yancy. Nu‑i genul de lucru pe care să uiţi să‑l spui unei mame. De fapt... Îmi amintesc că i‑am spus chiar eu. Da. Aşa e. Acum, îmi amintesc foarte limpede. A fost fascinată. Ştiţi, unii cred că pruncii născuţi cu căiţă sunt înzestraţi cu al doilea văz.
— Aşa credea şi Katherine?
Rita Yancy se încruntă.
— Nu. Ea a spus că era semn rău, nu bun. Leo fusese fascinat de lucruri supranaturale şi Katherine citise câteva cărţi din colecţia lui de literatură ocultă. Într‑una dintre acele cărţi scria că, dacă gemenii se nasc cu căiţe, era... nu‑mi amintesc exact cum s‑a exprimat ea, dar nu era de bine. O prevestire funestă sau cam aşa ceva.
— Semnul diavolului? întrebă Tony.
— Da! întocmai!
— Deci Katherine credea că gemenii ei erau însemnaţi de un demon şi că sufletele lor erau deja sortite osândei veşnice?
— Aproape uitasem despre asta, spuse doamna Yancy.
Privi fix dincolo de Tony, fără să vadă pe nimeni dintre cei prezenţi în salon. Se întoarse în trecut şi se sili să‑şi amintească...
Hilary şi Joshua rămaseră deoparte, tăcuţi, ca să n‑o tulbure. Tony se linişti, văzând că amândoi îi recunoşteau autoritatea.
În cele din urmă, doamna Yancy răspunse:
— După ce Katherine mi‑a spus că acele căiţe erau semnul diavolului, s‑a abţinut de la alte comentarii. N‑a vrut să mai pomenească un cuvânt pe tema asta. Timp de câteva zile a tăcut chitic. Şedea în pat, cu ochii în tavan, aproape nemişcată. Părea că se gândeşte intens la ceva. Apoi, dintr‑o dată, a început să se comporte atât de straniu, încât iar am ajuns să mă întreb dacă nu cumva trebuia totuşi s‑o trimit la balamuc.
— Delira şi era violentă ca înainte? întrebă Tony.
— Nu, nu. De data aceasta, n‑a făcut altceva decât să vorbească. Să rostească fel şi fel de lucruri bizare, nebuneşti, obsedante. Mi‑a spus că cei doi gemeni erau copiii unui demon. Că fusese violată de o creatură venită din iad, o creatură verde, acoperită de solzi, cu ochi imenşi, limbă despicată şi gheare lungi. Spunea că acel diavol venise din iad ca s‑o oblige să‑i poarte în pântece copiii. Curată ţicneală, nu? Se jura în fel şi chip că acesta era adevărul. Ba chiar mi l‑a descris pe demon. O descriere a naibii de sugestivă. Foarte amănunţită, foarte bine realizată. Când mi‑a povestit cum o violase demonul, mi s‑a făcut pielea de găină, deşi ştiam că bate câmpii. Povestea era foarte convingătoare şi plină de imaginaţie. La început, am crezut că glumeşte, că nu voia decât să se amuze pe socoteala mea, dar ea nu râdea, iar eu nu vedeam nimic de râs în toată tărăşenia. I‑am reamintit că‑mi mărturisise totul despre Leo, dar a început să ţipe la mine. Doamne, ce‑a mai ţipat! Am crezut c‑o să‑mi zboare geamurile ţăndări. A negat că ar fi spus aşa ceva. A declarat că se simţea jignită. A fost atât de supărată pe mine că adusesem vorba de incest, atât de plină de sine, atât de înţepată, atât de hotărâtă să mă facă să‑mi cer scuze... Încât, ei bine, nu mi‑am putut stăpâni râsul. Asta a înfuriat‑o şi mai mult. Tot repeta că nu Leo era tatăl, deşi amândouă cunoşteam la fel de bine adevărul. A făcut tot ce i‑a stat în putinţă ca să mă determine să cred că gemenii fuseseră zămisliţi de un demon. Şi vă spun sincer că juca teatru nemaipomenit de bine! Bineînţeles că n‑am crezut o iotă. Toate tâmpeniile alea cu o creatură din iad care îşi făcuse mendrele cu ea... Ce idioţenii! Dar am început să mă întreb dacă nu cumva chiar începuse să creadă în ce spunea. Fiindcă părea absolut convinsă. Era de‑a dreptul fanatică. Zicea că se teme ca ea şi copiii să nu fie arşi de vii dacă credincioşii aflau că se însoţise cu un demon. Mă implora să păstrez secretul. Ţinea neapărat să nu spun nimănui despre căiţe. Mi‑a mărturisit că ştia că amândoi gemenii purtau semnul diavolului între picioare. M‑a implorat să nu dezvălui nici această taină.
— Între picioare? se miră Tony.
— Oh, o ţinea una şi bună, ca la balamuc, povesti Rita Yancy. Insista că amândoi copiii moşteniseră organele sexuale ale tatălui lor. Spunea că gemenii nu aveau sex omenesc, era convinsă că şi eu remarcasem faptul, dar mă ruga din tot sufletul să nu spun nimănui. Ei bine, era de‑a dreptul ridicol. Amândoi copiii aveau sexul absolut normal. Dar Katherine a continuat să bată câmpii despre demoni aproape două zile. Uneori părea, pur şi simplu, isterică. Voia să ştie câţi bani îi cer ca să păstrez secretul despre demon. I‑am spus că nu‑i cer nici un sfanţ pentru aşa ceva, apoi am adăugat că m‑aş mulţumi cu cinci sute de dolari pe lună, ca să nu suflu o vorbă despre Leo şi despre toată povestea. Mă refer la povestea cea adevărată. Asta a mai liniştit‑o puţin, dar a continuat să fie obsedată de chestia cu diavolul. Aproape ajunsesem la concluzia că, într‑adevăr, credea în ceea ce spunea şi mă bătea gândul să chem doctorul ca s‑o consulte. Apoi s‑a calmat. A părut că‑şi vine în fire. Sau, poate, s‑a plictisit de gluma aceea. În orice caz, n‑a mai suflat o vorbă despre demon. Din acel moment s‑a purtat normal timp de vreo săptămână, până în ziua în care şi‑a luat copiii şi a plecat.
Tony cugeta la cele auzite de la doamna Yancy.
Bătrâna mângâia pisica cea albă, ca o vrăjitoare alintându‑şi felina de lângă casă.
— Dar dacă...? se întrebă Tony. Dar dacă, dar dacă, dar dacă?
— Dar dacă ce? întrebă Hilary.
— Nu ştiu, răspunse el. Fragmentele enigmei par să se îmbine... dar totul pare atât de... incredibil. Poate că le‑am aşezat complet greşit. Trebuie să mă gândesc. Încă nu sunt sigur.
— Ei, mai aveţi şi alte întrebări? vru să ştie doamna Yancy.
— Nu, răspunse Tony, ridicându‑se de pe taburet. Nu‑mi mai vine în minte nici o întrebare.
— Cred că am aflat ceea ce am vrut să ştim, întări Joshua.
— Mai mult decât am fi bănuit, adăugă Hilary.
Doamna Yancy ridică pisica din poală şi o puse pe podea, apoi se sculă din fotoliu.
— Am pierdut prea mult timp cu aiureala asta. De mult trebuia să fiu în bucătărie. Am treabă. În dimineaţa asta am copt patru tarte. Acum, trebuie să prepar umpluturile şi să pun totul la cuptor. Îmi vin nepoţii la masă şi fiecăruia îi place alt fel de plăcintă. Uneori scumpii de ei sunt o adevărată pacoste. Pe de altă parte, nu ştiu ce m‑aş face fără ei.
Pisica sări deodată peste taburet şi alergă pe traversă, pe lângă Joshua, apoi se refugie sub o masă din colţ.
Chiar în clipa în care animalul ajunse sub masă, casa începu să se legene. Două lebede de sticlă alunecară de pe un raft şi căzură pe covorul gros, fără să se spargă. Două broderii de perete căzură şi ele. Ferestrele zăngăniră.
— Cutremur, spuse doamna Yancy.
Podeaua se legăna ca puntea unui vas în toiul furtunii.
— N‑aveţi de ce să vă temeţi, spuse doamna Yancy.
Mişcarea începu să‑şi piardă din intensitate.
Huruitul nemulţumit al pământului se potoli.
Casa rămase nemişcată.
— Vedeţi? li se adresă doamna Yancy. S‑a terminat.
Dar Tony simţea că se apropiau noi unde de şoc şi nici una dintre ele nu avea vreo legătură cu cutremurele.

În cele din urmă, Bruno reuşi să deschidă ochii celuilalt eu. La început vederea lor îl tulbură profund. Nu mai erau ochii limpezi, de un albastru‑cenuşiu electrizant pe care îi ştia şi‑i iubea. Erau ochii unui monstru. Umflaţi, moi, putreziţi şi protuberanţi. Albul lor avea pete cafenii‑roşcate de la sângele închegat în vasele plesnite. Irişii erau opaci, tulburi, mai puţin albaştri decât fuseseră în viaţă, mai curând de culoarea unei vânătăi urâte, întunecaţi şi răniţi.
Cu toate acestea, cu cât îi privea mai mult, cu atât deveneau mai puţin hidoşi. La urma urmei, erau ochii celuilalt eu, încă parte din el, aceiaşi ochi pe care‑i cunoscuse mai bine decât pe oricare alţii, aceiaşi ochi pe care‑i iubise, în care avusese încredere şi care, la rândul lor, îl iubiseră şi se încrezuseră în el. Încercă să nu se uite la ei, ci în ei, dincolo de putreziciunea de la suprafaţă, în profunzime, acolo unde (adesea în trecut) stabilise legătura uimitoare şi înfiorată cu cealaltă jumătate a sufletului lui. Acum, nu mai simţea nimic din vechiul miracol, fiindcă ochii celuilalt Bruno nu‑i mai întorceau privirea. Cu toate acestea, însuşi faptul de a se uita adânc în ochii morţi ai celuilalt îi reînviau cumva amintirea unităţii absolute de odinioară dintre el şi el însuşi. Îşi aminti plăcerea totală şi îmbătătoare, senzaţia de împlinire de a fi cu el însuşi, doar el cu el însuşi împotriva lumii, fără să se teamă de singurătate.
Se agăţă de acea amintire, fiindcă amintirea era tot ce‑i mai rămânea.
Rămase pe pat multă vreme, privind fix în ochii unui mort.

Avionul Cessna Turbo Skylane RG al lui Joshua Rhinehart zbura spre nord, despicând curentul de aer dinspre est şi îndreptându‑se spre Napa.
Hilary privea norii risipiţi de dedesubt şi dealurile îmbrăcate în culori palide de toamnă, care ondulau la câteva sute de metri sub plafonul de nori. Deasupra lor nu se vedea decât cerul de un albastru de cristal şi dâra îndepărtată a unui avion militar cu reacţie.
Departe, spre vest, un grup compact de nori negri‑cenuşii se întindea de la nord la sud cât vedeai cu ochii. Norii de furtună se apropiau ca nişte corăbii gigantice sosite de pe mare. Până la căderea nopţii, Napa Valley — de fapt, toată treimea nordică a statului, de la peninsula Monterey la graniţa cu statul Oregon —avea să cadă din nou pradă urgiilor cerului.
În primele zece minute după decolare, nici unul dintre ei nu scoase un cuvânt. Fiecare era preocupat de propriile‑i gânduri sumbre şi de propriile‑i temeri.
Apoi Joshua spuse:
— Geamănul trebuie să fie dublura pe care‑o căutăm.
— Nu există nici un dubiu, întări Tony.
— Aşadar, Katherine nu şi‑a rezolvat problema omorând celălalt copil, adăugă Joshua.
— E limpede că nu, îl aprobă Tony.
— Dar eu pe care din ei l‑am omorât? întrebă Hilary. Pe Bruno sau pe fratele lui?
— Va trebui să exhumăm cadavrul şi să vedem ce putem afla, spuse Joshua.
Avionul intră într‑un gol de aer. Se prăbuşi peste şaptezeci de metri, ca şi cum ar fi lunecat pe un tobogan uriaş, apoi se ridică din nou la altitudinea dinainte.
Când i se potoli senzaţia de gol din stomac, Hilary deschise din nou subiectul:
— Bun, haideţi să discutăm toată povestea asta şi să vedem dacă putem căpăta unele răspunsuri. Oricum, pe toţi ne muncesc aceleaşi gânduri. Dacă Katherine nu l‑a ucis pe fratele geamăn al lui Bruno, ca să poată păstra în continuare minciuna cu Mary Gunther, atunci ce a făcut cu el? Unde dracu' a fost în toţi aceşti ani?
— Ei bine, rămâne teoria preferată a Ritei Yancy, răspunse Joshua, pronunţându‑i numele în aşa fel, încât să lase de înţeles că îi făcea silă să‑i rostească numele chiar şi când nu avea încotro. Poate că Katherine a lăsat unul din gemeni pe pragul unui orfelinat sau al unei biserici.
— Nu ştiu, interveni Hilary nu prea convinsă. Nu‑mi place teoria asta... dar nu‑mi dau seama exact de ce. E prea... comună... prea banală... prea romantică. La dracu'! Tot n‑am găsit cuvântul potrivit. Nu ştiu cum să mă exprim. Pur şi simplu, simt că Katherine n‑a procedat aşa. E prea...
— Prea simplu, spuse Tony. Exact cum povestea cu Mary Gunther era prea perfectă ca s‑o pot accepta. Abandonarea unuia din gemeni ar fi fost modul cel mai rapid, mai simplu şi mai sigur — deşi nu şi cel mai moral — de a‑şi rezolva problema. Dar oamenii nu aleg aproape niciodată calea cea mai rapidă, mai amplă şi mai sigură. Mai ales când suferă de stresul de care suferea Katherine la plecarea din bordelul Ritei Yancy.
— Cu toate acestea, nu putem exclude complet această variantă, opină Joshua.
— Eu cred că da, îl contrazise Tony. Fiindcă, dacă acceptăm că fratele a fost abandonat şi apoi adoptat de o familie, trebuie să găsim o explicaţie pentru reîntâlnirea dintre el şi Bruno. Cum naşterea fratelui n‑a fost înregistrată, nu exista nici o posibilitate de a se regăsi. Singura modalitate ca Bruno să‑şi reîntâlnească fratele ar fi fost printr‑o simplă întâmplare. Chiar dacă suntem dispuşi să acceptăm şi o astfel de coincidenţă, tot va trebui să explicăm cum se poate ca geamănul să fi crescut în alt cămin, într‑un mediu total diferit de al lui Bruno, fără s‑o cunoască pe Katherine, şi totuşi să simtă aceeaşi ură neîmpăcată şi aceeaşi spaimă cumplită faţă de ea.
— Nu‑i deloc uşor, recunoscu Joshua.
— Trebuie să explicăm de ce şi cum geamănul a căpătat aceeaşi fire psihopată, aceleaşi halucinaţii paranoice care se potrivesc perfect cu ale lui Bruno, adăugă Tony.
Cessna înainta, huruind, spre nord.
Rafale de vânt zgâlţâiau micul aparat.
Timp de un minut toţi trei rămaseră tăcuţi în micul şi costisitorul avion cu un singur motor, care zbura cu o sută cincizeci de kilometri la oră, consumând un galon de benzină la zece kilometri, şi care arăta ca un cocon zburător, alb, roşu şi gălbui.
— Ai câştigat, spuse Joshua într‑un târziu. Nu găsesc nici o explicaţie. Nu văd cum putea să crească geamănul departe de Bruno, şi totuşi să capete aceeaşi boală psihică. E limpede că genetica nu explică astfel de lucruri.
— Atunci, ce vrei să spui? îl întrebă Hilary pe Tony. Că Bruno şi fratele lui n‑au fost despărţiţi?
— Katherine i‑a dus pe amândoi în casa ei din St. Helena, spuse Tony.
— Dar unde a fost celălalt geamăn în toţi aceşti ani? se miră Joshua. Încuiat într‑o debara sau ceva asemănător?
— Nu, răspunse Tony. Probabil că l‑ai întâlnit de multe ori.
— Cum? Eu? Nu. Niciodată. Numai pe Bruno.
— Dar dacă... Dar dacă amândoi trăiau ca unul şi acelaşi Bruno? Dacă apăreau... pe rând?
Joshua îşi luă ochii de la cerul din faţa lui şi‑l privi pe Tony, clipind nedumerit.
— Vrei să spui că au jucat acest joc copilăresc vreme de patruzeci de ani? întrebă el neîncrezător.
— N‑a fost un joc, răspunse Tony. Cel puţin, pentru ei n‑a fost un joc. Probabil că pentru ei a fost o necesitate disperată şi plină de riscuri.
— Nu înţeleg, spuse Joshua.
Hilary se întoarse spre Tony.
— Mi‑am dat seama că la asta te gândeai când ai început s‑o întrebi pe doamna Yancy dacă gemenii s‑au născut cu căiţe şi cum a reacţionat Katherine la auzul veştii.
— Da, confirmă Tony. Faptul că Katherine tot repeta povestea cu demonul... acest amănunt mi‑a oferit un element important al misterului.
— Pentru numele lui Dumnezeu! exclamă Joshua, pierzându‑şi răbdarea. Nu mai fi atât de misterios. Vorbeşte odată clar, ca eu şi Hilary să înţelegem.
— Iertaţi‑mă. Într‑un fel, gândeam cu voce tare. Tony se mişcă pe scaunul lui. OK, fiţi atenţi. Îmi va lua ceva timp. Va trebui s‑o iau de la capăt... Ca să înţelegeţi ce vreau să spun eu despre Bruno, va trebui s‑o înţelegeţi pe Katherine sau, cel puţin, s‑o înţelegeţi aşa cum o înţeleg eu. Teoria mea porneşte de la... o familie în care nebunia a fost... transmisă urmaşilor vreme de cel puţin trei generaţii. Nebunia creşte constant, ca dobânda în bancă. Tony se foi din nou pe locul lui. Să începem cu Leo. Un tip extrem de autoritar. Ca să se simtă fericit, avea nevoie de control total asupra celorlalţi. Este unul dintre motivele pentru care a reuşit atât de bine în afaceri, dar şi pentru care nu avea prea mulţi prieteni. Ştia cum să‑şi impună voinţa de fiecare dată şi niciodată nu ceda câtuşi de puţin. Mulţi bărbaţi agresivi ca Leo abordează sexul cu totul altfel decât celelalte lucruri în viaţă, preferă să fie scutiţi de orice răspundere când sunt în pat, să fie dominaţi, ca o schimbare faţă de viaţa lor de toate zilele. Dar numai în pat. Nu şi Leo. Nici chiar în pat. Insista să fie el cel care domină, chiar şi în viaţa sexuală. Îi plăcea să jignească şi să umilească femeile, să le insulte, să le silească să facă lucruri neplăcute, să fie dur cu ele, ba chiar puţin sadic. Ştim toate acestea de la doamna Yancy.
— E o mare deosebire între a plăti prostituate ca să‑ţi satisfacă cine ştie ce pofte perverse şi a abuza de propriul copil, obiectă Joshua.
— Însă noi ştim că, în decursul anilor, a abuzat în repetate rânduri de Katherine, preciză Tony. Prin urmare, în ochii lui Leo deosebirea n‑a fost chiar atât de mare. Probabil, o fi spus că abuzul faţă de fetele doamnei Yancy nu era un păcat, din moment ce le plătea, devenind deci proprietarul lor, cel puţin pentru un timp. Probabil că a fost un om cu un foarte pronunţat simţ al proprietăţii... şi cu o definiţie extrem de liberă a ceea ce însemna "proprietate". O fi folosit acelaşi argument, acelaşi punct de vedere, pentru a justifica şi ce‑i făcuse lui Katherine. Un astfel de om consideră copilul drept una dintre proprietăţile sale — copilul meu, în loc de copilul meu. Pentru el, Katherine era un obiect care, nefolosit, şi‑ar fi pierdut utilitatea.
— Mă bucur că nu l‑am cunoscut pe ticălos, spuse Joshua. Dacă i‑aş fi strâns vreodată mâna, cred că şi acum m‑aş simţi mânjit.
— Ce vreau eu să spun, continuă Tony, este că, în copilărie, Katherine a fost prizonieră în propria ei casă, angajată într‑o relaţie brutală cu un bărbat capabil de orice şi că, în aceste condiţii groaznice, nu a avut practic nici o şansă să‑şi menţină integritatea mentală. Leo era un tip plicticos, un adevărat pustnic, un monument de egoism, cu impulsuri sexuale foarte puternice şi foarte perverse. Este posibil, ba chiar probabil, să nu fi avut numai probleme psihice. Se prea poate să fi fost nebun de‑a binelea, cu mintea dusă, psihopat, rupt de realitate, însă capabil să‑şi ascundă starea psihică. Există o categorie de psihopaţi care îşi controlează cu stricteţe închipuirile şi care au capacitatea de a canaliza o bună parte din energia lor de nebuni spre activităţi acceptabile din punct de vedere social: capacitatea de a trece drept oameni normali. Această categorie de bolnavi psihici îşi manifestă nebunia într‑un domeniu restrâns, de regulă privat. În cazul lui Leo, el se defula cumva cu prostituatele... şi din plin cu Katherine. Trebuie să ne închipuim că nu abuza de ea doar fizic. Poftele lui depăşeau aspectul pur sexual. Tânjea după control absolut. O dată ce a subjugat‑o din punct de vedere fizic, probabil că nu i‑a fost de ajuns până când n‑a dominat‑o sufleteşte, spiritual, apoi mental. Când a venit la bordelul doamnei Yancy, ca să nască pruncul tatălui ei, Katherine era la fel de nebună cum fusese Leo. Dar se pare că moştenise şi autocontrolul tatălui, capacitatea lui de a trece drept om normal. Şi‑a pierdut această putere vreme de trei zile după naştere, apoi şi‑a revenit.
— Şi‑a mai pierdut controlul o dată, adăugă Hilary, în timp ce avionul se zgâlţâia traversând o zonă de turbulenţe atmosferice.
— Da, încuviinţă Joshua. Când a afirmat în faţa doamnei Yancy că fusese violată de un demon.
— Dacă teoria mea este corectă, continuă Tony, Katherine a suferit schimbări importante după naşterea gemenilor. A trecut de la o stare psihotică gravă la una şi mai gravă. Un nou gen de închipuiri a luat locul celor vechi. Fusese capabilă să afişeze un calm de suprafaţă, în ciuda abuzurilor la care o supusese tatăl ei, în ciuda torturilor fizice şi psihice pe care le îndurase, în ciuda faptului că purta în pântece copilul lui şi chiar în ciuda chinului de a‑şi strânge trupul cu corsetul zi şi noapte vreme de atâtea luni, când legile firii făceau să i se îngroaşe mijlocul. A reuşit cumva să păstreze un aer de normalitate în tot acest timp. Dar după naşterea gemenilor, descoperirea că povestea cu copilul lui Mary Gunther nu‑i mai putea fi de nici un folos a fost picătura care a umplut paharul. A cedat nervos, până când i‑a încolţit în minte ideea că fusese violată de un demon. Ştim de la doamna Yancy că pe Leo îl interesau ştiinţele oculte. Katherine citise unele dintre cărţile lui Leo. Aflase despre credinţa unora că gemenii născuţi cu căiţe sunt însemnaţi de diavol. Cum gemenii ei se născuseră cu căiţe... a început să fabuleze. Iar ideea că fusese victima nevinovată a unei creaturi demonice care o siluise era foarte tentantă. O scutea de ruşinea şi vinovăţia de a aduce pe lume copiii tatălui ei. Un alt secret care trebuia ascuns de ochii lumii, dar nu şi de sine însăşi. Nu mai era o ruşine pentru care să fie nevoită să‑şi găsească scuze în permanenţă. Nimeni nu se aştepta ca o femeie de rând să ţină piept unui demon înzestrat cu puteri supranaturale. Dacă ajungea să se convingă pe ea însăşi că fusese violată de un monstru, atunci putea începe să se considere doar o victimă inocentă şi nefericită.
— Dar a fost, oricum, o victimă, protestă Hilary. Victima tatălui ei. El şi‑a impus voinţa asupra ei, nu invers.
— Adevărat, încuviinţă Tony. Probabil că Leo a petrecut mult timp spălându‑i creierul, încercând s‑o facă să creadă că era vina ei, că ea era cea răspunzătoare pentru relaţia lor anormală. A transferat vinovăţia asupra fiicei, obicei frecvent prin care un bolnav psihic încearcă să scape de propriu‑i sentiment de vinovăţie. Or, acest tip de comportament se potriveşte cu personalitatea autoritară a lui Leo.
— Bine, acceptă Joshua, în timp ce zburau spre nord, avântându‑se în cerul care se deschidea în faţa lor. Sunt de acord cu tot ce aţi spus până acum. Poate că lucrurile nu stau chiar aşa, însă, cel puţin, se leagă, ceea ce, în cazul nostru, înseamnă un mare pas înainte. Deci Katherine a născut doi gemeni, şi‑a pierdut minţile timp de trei zile, apoi şi‑a recăpătat controlul, recurgând la o nouă închipuire, o nouă născocire a minţii ei. Vârându‑şi în cap că fusese violată de un demon, putea uita că tatăl ei era, de fapt, vinovatul. Putea uita incestul şi‑şi putea recăpăta, în parte, respectul de sine. De fapt, probabil că în viaţa ei nu s‑a simţit atât de bine ca atunci.
— Întocmai, aprobă Tony.
— Doamna Yancy a fost singura persoană căreia Katherine i‑a vorbit despre incest, spuse Hilary. Prin urmare, când a optat pentru noua închipuire, cea cu demonul, Katherine s‑a grăbit să‑i destăinuie doamnei Yancy "adevărul". Era neliniştită ca nu cumva doamna Yancy s‑o considere o femeie îngrozitoare, o mare păcătoasă, şi mai dorea ca doamna Yancy s‑o creadă o simplă victimă a unei creaturi supranaturale, căreia nu‑i putuse opune rezistenţă. De aceea a insistat atâta timp asupra acestei versiuni.
— Iar când doamna Yancy n‑a crezut‑o, continuă Tony, a hotărât să treacă povestea sub tăcere. Şi‑a imaginat că nici alţii nu‑i vor acorda crezare. Oricum, nu conta, fiindcă în mintea ei era convinsă că ştie adevărul, acesta constând în povestea cu demonul. Era un secret mult mai uşor de păstrat decât cel cu Leo.
— Iar Leo murise cu câteva săptămâni mai înainte, adăugă Hilary, aşa că nu mai era lângă ea ca să‑i amintească ceea ce uitase.
Joshua îşi luă o clipă mâinile de pe comenzile avionului şi şi le şterse pe cămaşă.
— Credeam că sunt mult prea bătrân şi mult prea cinic ca să mai reacţionez la o poveste de groază. Dar ceea ce aud mă face să‑mi transpire palmele. Există o înspăimântătoare legătură între faptele enunţate de Hilary. Leo nu mai era acolo ca să‑i amintească, însă ea avea nevoie de amândoi gemenii în preajmă, ca să‑i confirme noua închipuire. Copiii erau o dovadă vie, şi nu putea încredinţa pe nici unul din ei spre adopţie.
— Exact, încuviinţă Tony. Faptul de a‑i avea cu ea îi confirma închipuirea. Când se uita la cei doi copii perfect sănătoşi, amândoi făpturi omeneşti, vedea cu adevărat ceva deosebit la organele lor sexuale, cum îi spusese doamnei Yancy. În mintea ei le vedea altfel, le imagina, vedea ceva care i se părea a fi o dovadă că gemenii fuseseră zămisliţi de un diavol. Copiii reprezentau o parte din noua şi convenabila ei fantasmagorie. Spun "convenabilă", în comparaţie cu coşmarul pe care‑l trăise până atunci.
Mintea lui Hilary lucra mai febril decât motorul avionului. Când înţelese la ce făcea aluzie Tony, interveni cu însufleţire.
— Prin urmare, Katherine a dus copiii în casa de pe stâncă. Totuşi, trebuia să menţină şi minciuna cu Mary Gunther, nu‑i aşa? Bineînţeles. În primul rând, ţinea să‑şi apere reputaţia. Dar mai avea un motiv, mult mai important decât un nume fără pată. O psihoză îşi are rădăcinile în subconştient, dar, din câte înţeleg eu, închipuirile prin care un psihopat luptă cu tulburările lui interioare sunt mai curând produsul conştientului. Aşadar... În timp ce Katherine credea în demon în mod conştient... În adâncurile subconştientului ştia că, dacă se va întoarce la St Helena cu gemenii şi toată povestea cu Mary Gunther va fi dată în vileag, vecinii îşi vor da seama într‑un târziu că tatăl era Leo. Dacă ar fi avut de luptat cu asemenea ruşine, n‑ar mai fi fost în stare să susţină fantezia cu demonul, născocită de conştientul ei. Noile ei iluzii, mult mai convenabile, ar fi fost înlocuite de cele vechi, mult mai întunecate şi mai chinuitoare. Astfel, ca să menţină pentru sine închipuirea cu demonul, trebuia să arate oamenilor numai un singur copil. În consecinţă, a dat gemenilor acelaşi nume. Le îngăduia să iasă în lume doar pe rând. Îi silea să ducă o singură viaţă.
— În cele din urmă, adăugă Tony, cei doi băieţi au ajuns să se considere una şi aceeaşi persoană.
— Staţi aşa, staţi aşa! îi rugă Joshua. Poate erau capabili să se dubleze unul pe celălalt şi să trăiască în societate sub un singur nume, o singură identitate. Îmi vine foarte greu să cred, dar voi face un efort. Cu siguranţă însă că, în particular, au continuat să fie două persoane distincte.
— Poate că nu, răspunse Tony. Avem dovezi că se considerau... o singură persoană în două trupuri.
— Dovezi? Ce dovezi? întrebă Joshua.
— Scrisoarea găsită în seiful băncii din San Francisco. În ea Bruno scria că el fusese ucis la Los Angeles. Nu că fratele lui ar fi fost ucis. Spunea că el, el însuşi, fusese ucis.
— Cu scrisoarea nu poţi dovedi nimic, îl contrazise Joshua. E opera unui nebun. N‑are nici o logică.
— Într‑un fel, are, îl contrazise Tony. Are logică din punctul de vedere al lui Bruno, dacă nu‑şi socotea fratele o persoană distinctă. Dacă vedea în geamăn o parte din el însuşi, o prelungire a propriei fiinţe, nu o individualitate distinctă, atunci scrisoarea este foarte logică.
Joshua clătină din cap.
— Cu toate acestea, eu încă nu înţeleg cum ar putea fi determinaţi doi oameni să creadă că sunt una şi aceeaşi fiinţă.
— Ai auzit de multe ori vorbindu‑se despre dedublarea personalităţii, explică Tony. Doctorul Jekyll şi domnul Hyde. Femeia a cărei poveste adevărată era relatată în Cele trei feţe ale Evei. A existat încă o carte despre o astfel de femeie. A fost best‑seller în urmă cu câţiva ani. Titlul cărţii era Sybil. Sybil avea şaisprezece personalităţi distincte. Ei bine, dacă am dreptate în privinţa celor întâmplate cu gemenii Frye, înseamnă că ei au căpătat o psihoză care reprezenta opusul dedublării de personalitate. Ei nu s‑au... dedublat în patru, şase, opt sau optzeci. Dimpotrivă, ca urmare a teribilelor presiuni la care au fost supuşi de mama lor, s‑au... contopit din punct de vedere psihologic, s‑au contopit într‑o singură personalitate. Două individualităţi cu o singură personalitate, cu o singură conştiinţă, o singură imagine de sine, amândoi simţind şi trăind identic. Probabil că fenomenul este unic şi irepetabil, dar asta nu înseamnă că n‑a fost posibil.
— Cei doi au socotit, practic, esenţial să dezvolte personalităţi identice, pentru a putea trăi cu rândul în lumea din afara casei mamei lor, interveni Hilary. Chiar şi deosebirile nesemnificative ar fi distrus mitul unui singur copil.
— Dar cum? întrebă Joshua. Ce le‑a făcut Katherine? Cum i‑a determinat să facă asta?
— Probabil că niciodată nu vom şti cu certitudine, răspunse Hilary. Dar am câteva bănuieli în legătură cu ceea ce e posibil să le fi făcut.
— Şi eu, spuse Tony. Vorbeşte tu întâi.

Pe la mijlocul după‑amiezii lumina intrată prin ferestrele dinspre est ale mansardei începu să pălească. Strălucirea ei se pierdea treptat — dispăruse raza de lumină modelată de forma ferestrei. Întunericul începea să se aştearnă încet-încet prin unghere.
Pe măsură ce umbrele înaintau pe podea, Bruno începu să se teamă că va fi surprins de întuneric. Nu putea aprinde nici o lampă, fiindcă nici una nu funcţiona. În casă nu mai exista curent electric de cinci ani, de la prima moarte a mamei lui. Lanterna era inutilă, bateriile se consumaseră.
Încercă o vreme să lupte împotriva panicii, privind cum încăperea era învăluită de umbre cenuşii şi purpurii. Nu se temea să stea afară pe întuneric, fiindcă aproape întotdeauna răzbătea câte o lumină de la case, de la stâlpii de iluminat, de la maşinile aflate în trecere, de la stele, de la lună. Dar într‑o cameră cufundată în beznă şoaptele şi creaturile târâtoare reveneau, dublă tortură pe care trebuia s‑o evite într‑un fel.
Lumânări.
Mama lui avea întotdeauna în cămară, la intrarea în bucătărie, câteva cutii de lumânări lungi. Pentru orice eventualitate, în cazul unei pene de curent. Bruno era sigur că în cămară va găsi şi chibrituri, peste o sută de chibrituri, într‑o cutie rotundă de metal cu capac. Nu atinsese nici unul dintre aceste obiecte de când se mutase din casă. Nu luase nimic cu el, afară de câteva obiecte personale şi câteva colecţii de artă achiziţionate de el însuşi. Se aplecă să‑l privească atent pe celălalt Bruno şi spuse:
— Cobor o clipă la parter.
Ochii tulburi şi pătaţi de sânge închegat îi răspunseră cu o privire fixă.
— Nu lipsesc mult, adăugă Bruno.
El însuşi nu răspunse.
— Mă duc să aduc câteva lumânări, ca să nu rămân pe întuneric, spuse Bruno. Poţi sta liniştit aici câteva minute până când mă întorc?
Celălalt eu rămase la fel de tăcut.
Bruno se duse la treptele dintr‑un colţ al mansardei. Treptele duceau într‑un dormitor de la etajul al doilea. Scara nu era complet cufundată în întuneric, o parte din lumina din mansardă ajungea până aici. Dar, când deschise uşa din capătul de jos al scării, constată înmărmurit că în dormitor era întuneric beznă.
Obloanele.
Deschisese obloanele mansardei când se trezise pe întuneric în dimineaţa aceea, însă în restul casei ferestrele rămăseseră baricadate. Nu îndrăznise să le deschidă. Era puţin probabil ca spionii lui Katherine să ridice privirea şi să remarce doar două obloane deschise la mansardă. Dar dacă ar aprinde lumina în toată casa, fără îndoială că spionii ar sesiza schimbarea şi ar da năvală. Acum, casa arăta ca un mormânt învăluit de întunericul etern.
Rămase în picioare pe trepte, încercând să desluşească ceva în dormitorul întunecat, temându‑se să facă un pas, cu urechile ciulite în aşteptarea şoaptelor.
Nici un sunet.
Nici o mişcare.
Se gândi să se înapoieze în mansardă. Dar aşa nu rezolva problema. Peste câteva ore avea să se lase noaptea şi el nu va avea nici o lumină care să‑l apere. Trebuia să‑şi croiască drum până la cămară şi să găsească lumânările.
Fără prea mare tragere de inimă, intră în cel de al doilea dormitor, lăsând deschisă uşa care dădea spre scară, ca să profite de slaba rază de lumină lăptoasă din spatele şi de deasupra lui. Două trepte. Apoi se opri.
Aşteptă.
Ascultă.
Nici o şoaptă.
Luă mâna de pe clanţă şi străbătu grăbit dormitorul, pipăind în drum mobilierul.
Nici o şoaptă.
Ajunse la altă uşă şi intră în coridorul de la etajul al doilea.
Nici o şoaptă.
O fracţiune de secundă, cum stătea în întunericul de catifea, nu‑şi aminti dacă trebuia s‑o ia la stânga sau la dreapta, ca să ajungă la scările care duceau la parter. Apoi se orientă şi porni spre dreapta, cu braţele întinse în faţă şi cu degetele răsfirate, ca un orb.
Nici o şoaptă.
Ajunse la trepte şi fu cât pe ce să calce în gol. Podeaua se deschisese brusc în faţa lui. Reuşi să împiedice căderea, aplecându‑se spre stânga şi agăţându‑se de balustrada invizibilă.
Şoapte.
Agăţat de balustradă, fără să vadă la un pas, îşi ţinu respiraţia, cu capul aplecat într‑o parte.
Şoapte.
Şoapte venind după el. Ţipă şi coborî scara, poticnindu‑se ca un om beat. Îşi desprinse degetele de balustradă, îşi pierdu echilibrul, îşi flutură braţele prin aer, se împiedică şi căzu pe palier, cu faţa în covorul mucegăit, cu piciorul stâng săgetat de durere, o durere ca un fulger care stârnea ecouri surde în carnea lui. Îşi înălţă capul, auzi şoaptele din ce în ce mai aproape şi se ridică, scâncind înspăimântat, coborî grăbit, şchiopătând, următorul rând de scări, se poticni când ajunse la parter şi privi în urmă. Încercând să străpungă întunericul, auzi şoaptele năpustindu‑se asupra lui, transformate într‑un şuierat asurzitor. Urlă — Nu! Nu! — şi porni spre capătul îndepărtat al casei, pe coridorul de la etajul întâi, spre bucătărie, şoaptele îl ajunseră din urmă, năvăliră asupra lui, de deasupra, de dedesubt, din toate părţile, o dată cu creaturile — sau creatura aceea oribilă şi târâtoare, una sau mai multe, nu ştia precis, — porni, şchiopătând, spre bucătărie, lovindu‑se când de un perete, când de celălalt, plesnindu‑se şi scuturându‑se, încercând cu disperare să alunge acele creaturi, se izbi de uşa batantă a bucătăriei, care îi făcu loc să treacă, pipăi pereţii, aragazul, frigiderul, dulapurile, chiuveta, până ajunse la uşa de la cămară, cu creaturile târându‑se pe trupul lui, împresurat de şoapte, urlând, urlând din răsputeri. Dădu de perete uşa de la cămară, de unde îl izbi o duhoare insuportabilă, intră înăuntru, în ciuda mirosului respingător, şi‑şi dădu seama că nu va reuşi să găsească lumânările şi chibriturile doar pipăind borcane şi conserve, se răsuci pe călcâie, se întoarse în bucătărie, ţipând, scuturându‑se, alungând de pe obraz creaturile care încercau să i se vâre în nas şi în gură, găsi uşa exterioară care dădea spre veranda din spatele casei, bâjbâi la zăvoarele înţepenite, reuşi să le urnească din loc şi zvârli uşa de perete.
Lumină.
Lumina cenuşie de după‑amiază, coborând pieziş dinspre asfinţit pe pantele munţilor Mayacamas, inundă bucătăria prin uşa deschisă.
Lumina.
Rămase un timp în prag, lăsându‑şi trupul inundat de acea minunată lumină. Era leoarcă de transpiraţie. Răsufla greu şi întretăiat.
Când, în sfârşit, se linişti, se întoarse în cămară. Duhoarea aceea greţoasă venea de la borcane şi conserve vechi, care se umflaseră şi plesniseră, împrăştiindu‑şi conţinutul peste alte alimente alterate, de care se prinsese mucegai verde‑gălbui şi negricios. Încercând pe cât posibil să evite acea mizerie, găsi lumânările şi cutia de chibrituri.
Chibriturile erau încă uscate şi bune. Încercă unul, ca să fie sigur. Flacăra ţâşni ca un adevărat balsam pentru sufletul lui.

La vest de avionul Cessna care se îndrepta spre miazănoapte, la altitudinea de nouă sute de metri, nori de furtună se apropiau neînduplecaţi dinspre Pacific.
— Cum? întrebă Joshua. Cum a reuşit Katherine să‑i facă pe gemeni să gândească, să se poarte şi să fie una şi aceeaşi persoană?
— După cum spuneam, răspunse Hilary, probabil că niciodată nu vom şti exact ce s‑a întâmplat. Mie mi se pare că şi‑a proiectat închipuirile asupra lor încă din ziua în care i‑a adus acasă, cu mult înainte ca ei să crească îndeajuns de mari ca să‑i înţeleagă vorbele. În decursul anilor le‑a repetat de sute, poate de mii de ori, că erau fiii unui demon. Le‑a spus că se născuseră cu căiţe şi le‑a explicat semnificaţia acestui fapt. Le‑a spus că organele lor sexuale se deosebeau de cele ale altor băieţi. Probabil, le‑a mai spus că, dacă lumea ar afla adevărul despre ei, i‑ar ucide. Când s‑au făcut destul de mari ca să‑şi pună întrebări legate de toate aceste lucruri, probabil aveau creierele atât de spălate, încât nu se mai puteau îndoi de versiunea mamei lor. Probabil căpătaseră deja aceeaşi psihoză şi aveau aceleaşi închipuiri. Trebuie să fi fost amândoi extrem de speriaţi, de înspăimântaţi să nu se afle ce era cu ei, să nu fie omorâţi. Spaima înseamnă stres. Iar acest stres le‑a făcut sufletele extrem de maleabile. Eu am impresia că acest stres colosal, exercitat permanent, timp îndelungat, a creat exact atmosfera necesară ca cele două personalităţi să se contopească într‑una singură, aşa cum sugera Tony. Stresul constant şi prelungit în sine n‑a determinat această contopire, dar a creat condiţiile favorabile pentru producerea ei.
— Din înregistrările ascultate azi‑dimineaţă în biroul doctorului Rudge, am aflat că Bruno ştia că el şi fratele lui se născuseră cu căiţe, spuse Tony. Ştim că era la curent cu superstiţia legată de acest rar fenomen. Din tonul vocii lui, cred că putem presupune, fără a greşi prea mult, că şi el credea, la fel ca mama lui, că purta semnul diavolului. Există şi alte dovezi care duc la aceeaşi concluzie. De pildă, scrisoarea din seif. Bruno scria acolo că nu putea cere poliţiei să‑l apere de mama lui, fiindcă atunci poliţia ar descoperi adevărul despre el şi taina ascunsă timp de atâţia ani. În scrisoare Bruno afirma că, dacă lumea ar afla cine este, l‑ar ucide cu pietre. Se credea fiul unui diavol. Sunt convins de asta. Şi‑a însuşit închipuirile psihopate ale lui Katherine.
— Bine, încuviinţă Joshua. Poate că amândoi gemenii credeau în fantasmagoria cu demonul, fiindcă niciodată nu li s‑a oferit şansa de a nu crede. Totuşi, acest lucru nu explică de ce sau cum i‑a modelat Katherine într‑o singură persoană, cum i‑a determinat să... să se contopească din punct de vedere psihologic, cum spuneai adineauri.
— Răspunsul la întrebarea de ce e mult mai simplu, spuse Hilary. Câtă vreme gemenii s‑ar fi considerat personalităţi distincte, între ei ar fi existat deosebiri, fie ele şi minore. Cu cât mai numeroase ar fi fost aceste deosebiri, cu atât mai mare era riscul ca unul din ei să dea în vileag, din întâmplare, întreaga mascaradă. Cu cât reuşea să‑i facă să gândească, să se comporte, să vorbească şi să reacţioneze identic, cu atât ea se afla mai în siguranţă.
— Cât despre răspunsul la întrebarea cum?, interveni Tony, nu trebuie să uiţi că Katherine ştia cum se subjugă şi cum se modelează mintea cuiva. În definitiv, mintea ei fusese subjugată şi modelată de un maestru, Leo. Leo folosise toate mijloacele posibile ca s‑o transforme în ceea ce dorea el, iar Katherine învăţase, fără voia ei, câte ceva din toată această experienţă. Tehnici de tortură fizică şi psihologică. Probabil că ar fi putut scrie şi o carte pe această temă.
— Pentru a‑i face pe gemeni să gândească ca o singură persoană, spuse Hilary, era necesar să‑i trateze ca pe una şi aceeaşi persoană. Cu alte cuvinte, trebuia să dea ea tonul. Să le ofere acelaşi fel de afecţiune, dacă se poate vorbi de aşa ceva. Să‑i pedepsească pe amândoi pentru faptele unuia singur, să‑i răsplătească pe amândoi pentru un lucru bun făcut de unul din ei, să trateze două trupuri ca şi cum ar fi avut una şi aceeaşi minte. Trebuia să li se adreseze ca şi cum ar fi fost o singură persoană, nu două.
— Şi de fiecare dată când sesiza o scânteie de individualitate, fie îi silea pe amândoi să adopte acel comportament, fie îl elimina la cel care‑l manifestase. În plus, probabil că modul de adresare a avut o mare importanţă, adăugă Tony.
— Modul de adresare? repetă perplex Joshua.
— Da, încuviinţă Tony. Poate, vi se va părea extrem de bizar. Poate, chiar absurd. Dar ceea ce ne modelează este, în primul rând, înţelegerea şi folosirea limbajului. Limbajul este modul în care exprimăm fiecare idee, fiecare gând. O gândire neglijentă conduce la o folosire neglijentă a limbajului. Dar şi reciproca este la fel de adevărată: limbajul confuz duce la o gândire confuză. E un postulat de bază al semanticii. Prin urmare, pare logic să presupunem că o utilizare distorsionată şi selectivă a pronumelui a condus la o imagine de sine distorsionată selectiv, imagine pe care Katherine dorea ca gemenii să şi‑o însuşească. De exemplu, când gemenii vorbeau unul cu celălalt, este posibil să nu le fi îngăduit să folosească pronumele "tu". Fiindcă "tu" reprezintă ideea de altă persoană. Dacă gemenii au fost siliţi să se considere o singură fiinţă, probabil că pronumele "tu" a fost complet exclus din exprimarea lor. Nici unul din cei doi Bruno nu putea să se adreseze celuilalt spunând, de pildă: "Ce‑ar fi să jucăm, tu şi eu, o partidă de monopoly?" În loc de asta, probabil că spuneau ceva de genul: "Ce‑ar fi să jucăm eu şi cu mine o partidă de monopoly?" Fără îndoială că, vorbind despre el şi fratele lui geamăn, nu folosea pronumele "noi" şi "nouă", fiindcă acestea indică cel puţin două persoane. Probabil că folosea "eu şi cu mine însumi" când voia să spună "noi". Mai mult decât atât, când unul din gemeni îi vorbea lui Katherine despre fratele lui, sunt sigur că nu avea voie să folosească pronume ca "el" sau "lui". Acestea reprezintă aceeaşi idee de persoană exterioară vorbitorului. Vi se pare complicat?
— Mi se pare dement, răspunse Joshua.
— Aşa şi este, confirmă Tony.
— Dar e prea mult. E ţicneală în toată regula.
— Bineînţeles că e ţicneală, încuviinţă Tony. Vorbim aici de o stratagemă a lui Katherine, iar Katherine nu era în toate minţile.
— Dar cum a reuşit să le impună toate aceste reguli bizare despre obiceiuri, comportamente, atitudini, pronume şi dracu' mai ştie ce?
— În acelaşi fel în care impui reguli obişnuite unor copii obişnuiţi, răspunse Hilary. Dacă fac ceea ce trebuie, îi răsplăteşti. Dacă nu, îi pedepseşti.
— Ca să faci nişte copii să se comporte atât de nefiresc pe cât pretindea Katherine de la gemeni, pentru a‑i determina să renunţe complet la individualitatea lor, pedeapsa trebuie să fi fost de‑a dreptul monstruoasă, opina Joshua.
— Noi ştim că a fost, într‑adevăr, monstruoasă, confirmă Tony. Toţi trei am ascultat înregistrarea doctorului Rudge de la ultima şedinţă de terapie a lui Bruno, când a fost supus hipnozei. Dacă vă mai amintiţi, Bruno spunea că mama lui îl pedepsea ducându‑l într‑o hrubă întunecoasă din pământ — repet cuvintele lui — "atunci când nu gândeam şi nu mă purtam ca unul singur". După părerea mea, voia să spună că, dacă refuzau să gândească sau să se comporte ca o singură persoană, el şi fratele lui erau închişi în acel loc întunecos. Katherine îi încuia ore întregi într‑o hrubă în care exista ceva viu, ceva care se târa pe trupurile lor. Orice li s‑a întâmplat în acea încăpere sau hrubă... a fost atât de îngrozitor, încât decenii la rând au avut coşmaruri în fiecare noapte. Dacă a lăsat o impresie atât de puternică timp de atâţia ani, aş spune că era o pedeapsă suficient de cumplită pentru a acţiona ca un instrument de spălare a creierelor. Îndrăznesc să afirm că Katherine a reuşit întocmai ceea ce şi‑a propus cu gemenii: să‑i contopească într‑o singură fiinţă.
Joshua privea fix cerul din faţa lui.
În cele din urmă, spuse:
— Când s‑a întors de la bordelul doamnei Yancy, problema ei a fost să‑i facă pe gemeni să treacă drept copilul despre care vorbise, păstrând astfel minciuna despre orfanul lui Mary Gunther. Dar ar fi putut obţine acelaşi rezultat încuind pe unul din fraţi, ţinându‑l în casă şi lăsându‑l numai pe celălalt să iasă în lume. Ar fi fost o cale mai rapidă, mai simplă, mai uşoară, mai sigură.
— Ştim cum sună Legea lui Clemenza, spuse Hilary.
— Adevărat, încuviinţă Joshua. Legea lui Clemenza: Puţini sunt cei care aleg calea cea mai rapidă, mai simplă, mai uşoară şi mai sigură.
— În plus, adăugă Hilary, poate Kaherine n‑a avut inima să ţină unul din băieţi încuiat în permanenţă, în timp ce celuilalt i se îngăduia să ducă o viaţă cât de cât normală. După toate suferinţele la care fusese supusă, poate exista o limită a suferinţei la care îşi supunea copiii.
— Mie mi se pare că i‑a făcut să sufere cumplit! exclamă Joshua. I‑a făcut să‑şi piardă minţile!
— Din întâmplare, da, încuviinţă Hilary. Dar nu aceasta a fost intenţia ei. Şi‑a închipuit că făcea ceea ce era mai bine pentru ei, însă cu starea ei mentală, nu avea cum să ştie ce era mai bine pentru ei.
Joshua oftă obosit.
— E o teorie foarte îndrăzneaţă.
— Nu chiar, îl contrazise Tony. Se potriveşte cu faptele pe care le cunoaştem.
Joshua încuviinţă din cap.
— De fapt, şi eu cred că aşa a fost. Adică, în cea mai mare parte. Aş vrea ca toţi ticăloşii din piesa asta să fie cu adevărat ticăloşi demni de dispreţ. Mi se pare cumva nedrept să‑i compătimesc atât de mult.

După ce aterizară la Napa, sub cerul care se întuneca rapid, se duseră direct la biroul şerifului de comitat şi‑i povestiră lui Peter Laurenski tot ce aflaseră. La început, acesta îi privi cu gura căscată, ca şi cum ar fi avut în faţa lui trei nebuni, apoi treptat ajunse să le dea crezare, deşi cu greu, neputându‑şi stăpâni uimirea. Manifestă o succesiune de reacţii, o transformare de stări de spirit pe care Hilary se aştepta s‑o întâlnească deseori în zilele care urmau.
Laurenski telefonă la secţia de poliţie din Los Angeles. Află că FBI‑ul luase deja legătura cu poliţia din Los Angeles în privinţa fraudei bancare de la San Francisco, în care fusese implicată dublura lui Bruno Frye, caz recunoscut acum ca fiind sub jurisdicţia poliţiei din Los Angeles. Noutatea adusă de Laurenski consta în faptul că suspectul nu era cineva care doar semăna cu Frye, ci însuşi Frye, deşi Frye murise şi fusese îngropat în cimitirul din Napa Valley. Laurenski informă poliţia din Los Angeles că avea motive să creadă că cei doi Bruno uciseseră, pe rând, femei şi că în ultimii cinci ani comiseseră o serie de crime în nordul statului, deşi pentru moment nu putea aduce dovezi incontestabile şi nici referiri la cazuri specifice. Până în prezent, existau numai dovezi circumstanţiale: o interpretare oribilă, dar logică a scrisorii din seif, în lumina recentelor descoperiri despre Leo, Katherine şi despre gemeni, faptul că amândoi gemenii încercaseră s‑o ucidă pe Hilary, faptul că unul din ei îl acoperise pe celălalt cu o săptămână în urmă, când Hilary fusese atacată prima oară, ceea ce demonstra complicitate la tentativă de asasinat, în sfârşit, convingerea împărtăşită de Hilary, Tony şi Joshua că ura lui Bruno împotriva mamei lui era atât de puternică şi dementă, încât el n‑ar şovăi să ucidă oricare altă femeie, dacă i s‑ar părea că este mama lui, revenită la viaţă într‑un alt trup.
În timp ce Hilary şi Joshua şedeau pe bancheta cu spătar care ţinea loc de canapea şi beau cafea adusă de secretara şerifului Laurenski, Tony luă telefonul şi, la rugămintea lui Laurenski, vorbi cu doi dintre superiorii lui de la Los Angeles. După toate aparenţele, felul în care îl susţinu pe Laurenski şi modul în care coroboră datele se dovediră eficiente, întrucât convorbirea se încheie cu promisiunea autorităţilor din Los Angeles de a lua imediat măsuri la faţa locului. Pornind de la presupunerea că psihopatul va supraveghea casa lui Hilary, poliţia din Los Angeles acceptă să posteze oameni în zonă douăzeci şi patru de ore din douăzeci şi patru.
O dată asigurată cooperarea poliţiei din Los Angeles, şeriful redactă rapid o notificare cu principalele date ale cazului, notificare care urma a fi distribuită tuturor instituţiilor legii din nordul Californiei. Înştiinţarea cuprindea şi cererea oficială de furnizare a informaţiilor legate de orice cazuri de asasinat rămase nerezolvate în ultimii cinci ani şi având drept victime brunete tinere şi frumoase, cu ochi căprui, din alte jurisdicţii decât a lui Laurenski, îndeosebi crime cu decapitări, mutilări sau dovezi de fetişism al sângelui.
Urmărindu‑l pe şerif cum dădea dispoziţii subordonaţilor şi funcţionarilor şi gândindu‑se la câte se întâmplaseră în ultimele douăzeci şi patru de ore, Hilary avu sentimentul că totul se mişca prea repede, ca un vârtej, şi că acest vârtej încărcat de surprize şi taine cumplite, ca o tornadă purtând în aer bulgări de pământ şi obiecte sfărâmate, o ducea către o prăpastie pe care încă n‑o putea vedea, dar în care risca să fie aruncată. Ar fi vrut să întindă amândouă mâinile, să poată stăpâni timpul, să‑l încetinească, să‑l oprească, să se odihnească vreo câteva zile, să se gândească la cele aflate, ca să poată urmări ultimele evoluţii ale misterului Frye cu mintea limpede. Era convinsă că această grabă nu era prudentă, ba, poate, chiar fatală. Dar mecanismul legii, o dată pus în funcţiune şi pornit la treabă, nu mai putea fi oprit. Iar timpul nu putea fi ţinut în frâu ca un cal nărăvaş.
Spera să nu existe nici o prăpastie în faţa ei.
La ora 5:30, după ce pusese în mişcare mecanismul de aplicare a legii, şeriful Laurenski, ajutat de Joshua, începu să dea telefoane, căutând un judecător. Găsiră unul, pe judecătorul Julian Harwey, care se arătă fascinat de cazul Frye. Harwey înţelese necesitatea de a recupera cadavrul şi de a‑l supune unor repetate teste, în scopul identificării. Dacă era arestat cel de al doilea Bruno şi dacă reuşea cumva să treacă de controlul psihiatric — lucru puţin probabil, dar nu imposibil — procurorul avea nevoie de dovezi că existase un cuplu de gemeni identici. Harwey acceptă să semneze un ordin de exhumare şi la ora 6:30 şeriful se afla deja în posesia hârtiei.
— Groparii nu vor putea deschide mormântul pe întuneric, spuse Laurenski. Dar am să‑i pun să sape mâine în zori.
Mai vorbi la telefon cu câteva persoane, cu directorul cimitirului din Napa Valley, unde era îngropat Frye, cu procurorul comitatului, care urma să supravegheze exhumarea, şi cu Avril Tannerton, antreprenorul de pompe funebre, ca să aranjeze transportul cadavrului până la laboratorul patologic al procurorului şi înapoi.
Când, într‑un târziu, şeriful puse receptorul în furcă, Joshua spuse:
— Îmi închipui că vei dori să percheziţionezi casa Frye.
— Fără îndoială, încuviinţă Laurenski. Vrem să găsim dovezi că acolo n‑a trăit numai un singur om. Iar dacă Frye într‑adevăr a ucis şi alte femei, cred că n‑ar fi rău să mergem şi în casa de pe stâncă.
— Putem percheziţiona casa nouă oricând doreşti, îl asigură Joshua. Dar în casa veche nu există lumină electrică. Va trebui să aştepţi până la ziuă.
— OK, acceptă Laurenski. Însă la casa din vie aş vrea să arunc o privire chiar în astă‑seară.
— Acum? întrebă Joshua, ridicându‑se de pe bancheta cu spătar.
— Nici unul din noi n‑a cinat, spuse Laurenski. Mai devreme, înainte ca cei trei să fi ajuns la jumătatea povestirii despre datele aflate de la doctorul Rudge şi Rita Yancy, şeriful telefonase soţiei, ca s‑o anunţe că va ajunge acasă foarte târziu. Haideţi să îmbucăm ceva la cafeneaua de după colţ. Apoi putem porni spre casa lui Frye.
Înainte de a pleca la restaurant, Laurenski îi spuse subordonatului din tura de noapte unde putea fi găsit şi‑i ceru să‑l anunţe dacă va primi veşti de la poliţia din Los Angeles, în legătură cu arestarea celui de al doilea Bruno Frye.
— Nu va fi prea uşor, spuse Hilary.
— Cred că are dreptate, întări Tony. Bruno a ascuns acest secret teribil vreme de patruzeci de ani. O fi el nebun, dar îl duce mintea. Poliţia din Los Angeles nu va pune mâna pe el cu una, cu două. Vor fi nevoiţi să se joace cu el de‑a şoarecele şi pisica multă vreme până să‑l încolţească, în sfârşit.

Când începuse să se lase întunericul, Bruno închisese din nou obloanele mansardei.
Acum, pe fiecare noptieră erau lumânări. Pe comodă alte două. Flăcările gălbui şi jucăuşe făceau să danseze umbre pe pereţi şi pe tavanul încăperii.
Bruno ştia că ar trebui deja să plece în căutarea lui Hilary‑Katherine, dar nu avea puterea să se ridice şi să plece. Amâna mereu momentul.
Îi era foame. Deodată îşi aduse aminte că nu mâncase din ajun. Stomacul îi ghiorăia de foame.
Rămase un timp pe pat, lângă cadavrul cu ochii larg deschişi, încercând să decidă dacă să se ducă să caute ceva de mâncare. Câteva conserve din cămară nu se umflaseră şi nu plesniseră, însă el era convins că tot ce se găsea pe acele rafturi era alterat şi toxic. Aproape o oră se luptă cu foamea, încercând să‑şi imagineze unde ar putea găsi ceva de mâncare, fără a fi văzut de spionii lui Katherine. Spionii erau pretutindeni. Căţeaua şi spionii ei. Pretutindeni. Încă avea mintea înceţoşată şi, în ciuda foamei, nu reuşea să se concentreze asupra ideii de mâncare. Într‑un târziu, îşi aminti că existau alimente în casa de la vie. Probabil că laptele se alterase în săptămâna care trecuse, iar pâinea se întărise. Dar cămara era plină de hrană conservată, frigiderul era ticsit cu brânzeturi şi fructe, iar în congelator avea îngheţată. Gândul la îngheţată îl făcu să surâdă ca un copil.
Atras de perspectiva îngheţatei şi sperând că o cină bună îl va face să‑şi recapete energia necesară ca să înceapă s‑o caute pe Hilary‑Katherine, coborî din mansardă şi străbătu casa, cu o lumânare în mână. Ieşi din casă, suflă în lumânare şi o vârî în buzunarul hainei. Coborî treptele şubrede ale scării de pe stâncă şi porni prin via învăluită în întuneric.
Zece minute mai târziu, ajunse în casa lui, scăpără un chibrit şi aprinse din nou lumânarea, temându‑se să nu atragă atenţia dacă aprindea lumina electrică. Dintr‑un sertar de lângă chiuveta din bucătărie scoase o lingură, luă din congelator o cutie mare de carton cu îngheţată de ciocolată, se aşeză la masă şi, timp de un sfert de oră, luă linguri mari de îngheţată direct din cutie şi le mâncă zâmbind, până când simţi că nu mai putea lua nici o înghiţitură.
Lăsă lingura în cartonul pe jumătate plin, puse îngheţata la loc în congelator şi‑şi aduse aminte că trebuia să împacheteze nişte conserve, ca să le ia cu el în casa de pe stâncă. Era posibil să n‑o găsească pe Hilary‑Katherine zile în şir şi nu voia să fie pus în situaţia de a se furişa până aici de fiecare dată când trebuia să mănânce. Mai curând sau mai târziu, căţeaua se va gândi să‑şi trimită câteva iscoade ca să supravegheze casa şi atunci îl vor prinde. Dar nu‑l va căuta niciodată în casa de pe stâncă, nici într‑un milion de ani, prin urmare acolo trebuia să‑şi care proviziile.
Se duse în dormitorul mare, luă din debara o valiză încăpătoare, o cără în bucătărie şi o umplu cu conserve de piersici, pere, felii de mandarine, borcane cu unt de arahide, măsline, două feluri de jeleu — fiecare borcan înfăşurat în şerveţele, ca să nu se spargă — şi cutii cu crenvurşti mici vienezi. După ce termină de împachetat, valiza era extrem de grea, dar el era suficient de musculos ca s‑o poată transporta.
Nu mai făcuse duş din noaptea precedentă, de când plecase de la Sally, şi se simţea murdar. Nu suferea murdăria, fiindcă de câte ori era murdar îi veneau cumva în minte şoaptele şi târâtoarele oribile din hruba de sub pământ. Decise că putea risca să facă repede un duş, înainte de a duce proviziile în casa de pe stâncă, chiar dacă astfel rămânea gol şi vulnerabil timp de câteva minute. În timp ce străbătea salonul, îndreptându‑se spre dormitor, auzi maşini apropiindu‑se pe drumul dintre vii. Motoarele răsunau nefiresc de tare în liniştea adâncă a podgoriilor.
Bruno alergă la o fereastră din faţă, dădu draperia puţin deoparte şi se uită afară.
Două maşini. Patru faruri. Urcau povârnişul care dădea în luminiş.
Katherine.
Căţeaua!
Căţeaua şi prietenii ei. Prietenii ei morţi.
Îngrozit, alergă în bucătărie, înşfăcă valiza, stinse lumânarea din mână şi o vârî în buzunar. Se strecură afară pe uşa din dos şi porni grăbit pe aleea din spatele casei, pierzându‑se la adăpostul viţei‑de‑vie, chiar când maşinile opreau în faţa casei.
Ghemuit, cu valiza grea în mână, conştient de riscul celui mai neînsemnat zgomot, Bruno înaintă printre araci. Ocoli casa până când putu vedea maşinile. Lăsă jos valiza şi se lungi lângă ea, lipindu‑se de pământul umed şi contopindu‑se cu umbrele nopţii. Urmări persoanele care coborau din maşini, cu inima bătând tot mai năvalnic pe măsură ce recunoştea figurile.
Şeriful Laurenski şi ajutorul lui. Deci şi poliţia se număra printre morţii vii! Nici nu‑i trecuse prin minte.
Joshua Rhinehart. Vasăzică şi bătrânul avocat făcea parte din conspiraţie! Şi el era unul dintre prietenii din iad ai lui Katherine.
Apoi Katherine în persoană! Căţeaua. Căţeaua în trupul ei cel nou şi zvelt. Şi omul din Los Angeles.
Toţi intrară în casă.
În camere se aprinseră pe rând luminile.
Bruno încercă să‑şi amintească dacă lăsase vreun semn că fusese acolo. Poate câţiva stropi de ceară de la lumânare. Dar picăturile de ceară deja se întăriseră şi se răciseră. Intruşii nu aveau de unde şti dacă ceara era proaspătă sau veche. Lăsase lingura în cartonul cu îngheţată, dar şi asta se putea întâmpla cu multă vreme în urmă. Har Domnului că nu făcuse duş! Apa de pe jos şi prosopul umed l‑ar da de gol. Dacă ar descoperi un prosop folosit nu de mult, ceilalţi ar înţelege imediat că el se întorsese la St. Helena şi şi‑ar intensifica cercetările.
Se ridică în picioare, săltă valiza şi porni cât putu de repede prin vie. Se îndreptă spre nord, spre cramă, apoi spre vest, în direcţia stâncii.
Niciodată nu‑l vor căuta în casa de pe stâncă. Nici într‑un milion de ani. Acolo se afla în siguranţă, fiindcă ei îşi închipuiau că‑i era prea frică să se ducă acolo.
Dacă se ascundea în mansardă, avea timp să se gândească, să‑şi facă planuri, să se organizeze. Nu îndrăznea să se pripească. În ultima vreme, de când cealaltă jumătate a lui murise, nu gândise prea limpede şi nu îndrăznea să facă vreo mişcare împotriva lui Katherine înainte de a se pregăti pentru toate eventualităţile.
Acum ştia cum s‑o găsească. Prin Joshua Rhinehart.
Putea pune mâna pe ea oricând dorea. Dar, mai întâi, avea nevoie de timp, ca să‑şi făurească un plan fără fisuri. Abia aştepta să se înapoieze în mansardă şi să discute planul cu el însuşi.

Laurenski, adjunctul Tim Larsson, Joshua, Tony şi Hilary se împrăştiară prin toată casa. Căutară prin sertare, prin dulapuri, prin debarale şi prin şifoniere.
La început nu reuşiră să găsească nici o dovadă că în casă ar fi locuit mai mult de un singur om. Păreau să existe ceva mai multe haine decât necesarul pentru o singură persoană. În casă se găseau mai multe alimente decât ar fi avut nevoie un singur om. Dar asta nu dovedea nimic.
Apoi, în timp ce Hilary umbla prin sertarele mesei de scris din birou, descoperi un teanc de facturi primite recent şi încă neplătite. Două dintre ele proveneau de la stomatologi — unul din Napa, altul din San Francisco.
— Sigur! exclamă Tony, când toţi se adunară să cerceteze notele de plată. Bineînţeles că gemenii mergeau la doctori diferiţi, îndeosebi dentişti. Bruno Doi nu se putea duce în cabinetul unui dentist pentru o plombă, când acelaşi dentist îi plombase acelaşi dinte lui Bruno Unu cu numai o săptămână în urmă.
— Facturile ne sunt de mare ajutor, spuse şeriful Laurenski. Nici chiar gemenii identici nu fac aceleaşi carii în aceeaşi porţiune a aceluiaşi dinte. Două seturi de amprente dentare vor dovedi că au existat doi Bruno Frye.
Ceva mai târziu, în timp ce cercetau dulapul din dormitor, ajutorul de şerif Larsson făcu o descoperire tulburătoare. Una dintre cutiile de pantofi nu conţinea încălţăminte. Înăuntru se găseau vreo douăsprezece fotografii mari cât să încapă într‑un portofel, înfăţişând douăsprezece tinere, plus permisele de conducere a şase dintre ele şi alte unsprezece permise de conducere ale altor fete. Femeile din fotografii şi din pozele de permis aveau ceva în comun: o figură frumoasă, ochi şi păr de culoare închisă şi o anume conformaţie a feţei.
— Douăzeci şi trei de femei care seamănă vag cu Katherine, spuse Joshua. Dumnezeule! Douăzeci şi trei.
— O expoziţie a morţii, murmură Hilary, înfiorată.
— Cel puţin, nu avem numai fotografii neidentificate, interveni Tony. Datorită permiselor de conducere, deţinem numele şi adresele lor.
— Vom comunica aceste date chiar acum, spuse Laurenski şi‑l trimise pe Larsson la maşină să transmită informaţiile prin radio la sediu. Dar cred că toţi ştim ce vom descoperi.
— Douăzeci şi trei de cazuri de crimă nerezolvate, petrecute în ultimii cinci ani, spuse Tony.
— Sau douăzeci şi trei de cazuri de dispariţie, adăugă şeriful.
Mai rămaseră vreo două ore în casă, dar nu mai descoperiră nimic la fel de important ca fotografiile şi permisele de conducere. Hilary era cu nervii încordaţi la maximum la gândul cutremurător că şi permisul ei de conducere fusese la un pas de a ajunge în cutia aceea de carton. De fiecare dată când deschidea un sertar sau o uşă de dulap, se aştepta să găsească o inimă zbârcită, cu un ţăruş înfipt în ea, sau capul intrat în putrefacţie al unei femei. Răsuflă uşurată când căutările luară sfârşit.
Ieşind în aerul rece al nopţii, Laurenski spuse:
— Veniţi toţi trei mâine dimineaţă la biroul procurorului?
— Eu nu, răspunse Hilary.
— Nu, mulţumesc, refuză şi Tony.
— Nu avem ce căuta acolo, răspunse şi Joshua.
— La ce oră ne întâlnim în casa de pe stâncă? întrebă Laurenski.
— Mâine la prima oră mă voi duce acolo împreună cu Hilary şi Tony, ca să deschidem toate ferestrele şi toate obloanele, răspunse Joshua. Casa a fost închisă timp de cinci ani. Trebuie aerisită înainte ca să rămânem ore întregi acolo, căutând. Ce‑ar fi să vii şi dumneata, de îndată ce termini ce ai de făcut la procuratură?
— E‑n regulă, încuviinţă Laurenski. Ne vedem mâine. Poate că la noapte poliţia din Los Angeles îl va prinde pe nemernic.
— Poate, spuse Hilary, plină de speranţă.
Sus, în munţii Mayacamas, se auzi un bubuit înfundat de tunet.

Bruno Frye petrecu jumătate din noapte vorbind cu el însuşi şi punând la cale în amănunt uciderea lui Katherine.
Jumătatea lui dormea la lumina nestatornică a lumânărilor. Din mucurile lor se înălţau şuviţe subţiri de fum. Dansul flăcărilor arunca pe pereţi umbre mişcătoare şi macabre, oglindite în ochii înţepeniţi ai cadavrului.

Joshua Rhinehart nu reuşea să adoarmă. Se răsucea în aşternut, încurcându‑se din ce în ce mai mult în cearşafuri. La ora trei dimineaţă se duse la dulăpiorul bar, îşi turnă o porţie dublă de bourbon şi goli paharul dintr‑o înghiţitură. Dar nici aşa nu reuşi să se liniştească.
Niciodată nu‑i lipsise Cora mai mult decât acum.
Şi Hilary se trezi din coşmaruri repetate, dar noaptea nu trecu greu. Dimpotrivă, trecu repede ca gândul. N‑o părăsise sentimentul că se îndrepta spre prăpastie şi că nu putea face nimic ca să împiedice căderea.

Aproape de revărsatul zorilor, în timp ce Tony şedea treaz alături, Hilary se răsuci spre el şi‑i spuse:
— Fă dragoste cu mine.
Timp de o jumătate de oră se pierdură unul în celălalt şi, deşi nu se simţiră mai bine decât în alte rânduri, nu se simţiră nici mai rău. O contopire blândă, liniştitoare şi tăcută.
— Te iubesc, îi spuse ea când terminară.
— Şi eu te iubesc.
— Indiferent ce se întâmplă, spuse ea, cel puţin am avut parte de aceste câteva zile împreună.
— Nu deveni fatalistă, o dojeni el.
— Păi... nu se ştie niciodată.
— Avem o viaţă întreagă înaintea noastră. Ani şi ani de stat împreună. Nimeni nu ne va lipsi de ei.
— Eşti atât de sigur şi de optimist. Regret că nu te‑am cunoscut mai de mult.
— Am trecut de partea cea mai rea, îi spuse el. Acum cunoaştem adevărul.
— Dar încă nu l‑au prins p Bruno Frye.
— Îl vor prinde, îi răspunse Tony pe un ton încurajator. El crede că tu eşti Katherine şi nu se va îndepărta prea mult de Westwood. Va ţine în permanenţă casa sub observaţie, să vadă dacă te‑ai întors, aşa că, mai curând sau mai târziu, poliţia îl va descoperi şi totul se va termina.
— Ia‑mă în braţe, îl rugă ea.
— Sigur.
— Mmmm. Ce bine.
— Da.
— Ce bine e să mă ţii în braţe. Atât şi nimic mai mult.
— Da.
— Deja mă simt altfel.
— Totul va fi bine, o asigură el.
— Câtă vreme te am pe tine, preciză Hilary.
— Atunci, pentru totdeauna.

Cerul era întunecat, apăsător şi rău prevestitor. Piscurile munţilor Mayacamas rămâneau învăluite în ceaţă.
Peter Laurenski stătea în cimitir, cu mâinile în buzunarele pantalonilor, cu umerii aduşi, înfrigurat de răcoarea dimineţii.
Folosind cazmale şi apoi lopeţi ca să arunce afară cei câţiva centimetri de ţărână, groparii cimitirului deschiseră mormântul lui Bruno Frye. Lucrau şi continuau să se plângă şerifului că nimeni nu‑i plătea pentru faptul că se sculaseră cu noaptea în cap şi că veniseră aici, fără să pună nimic în gură. Şeriful nu‑i compătimi prea mult, ci îi îndemnă să se grăbească.
La ora 7:45 Avril Tannerton şi Gary Olmstead sosiră cu maşina mortuară de la Forever View. Coborâră panta înverzită şi se apropiară de Laurenski. Olmstead avea un aer destul de sumbru, însă Tannerton zâmbea şi trăgea adânc în piept aerul înţepător, ca şi cum şi‑ar fi făcut plimbarea de dimineaţă.
— Bună dimineaţa, Peter.
— Bună dimineaţa, Avril. Bună, Gary.
— Cât mai durează? întrebă Tannerton.
— Ei zic că un sfert de oră.
La ora 8.05 unul din gropari ieşi la suprafaţă şi întrebă:
— Sunteţi gata să‑l trageţi afară?
— Să‑i dăm drumul, spuse Laurenski.
Sicriul fu prins cu lanţuri şi scos din pământ prin acelaşi procedeu prin care fusese coborât în groapă cu numai o duminică în urmă. Sicriul de bronz era mânjit de ţărână pe mânere şi pe ornamente, dar în rest rămăsese strălucitor.
La ora 8:40 Tannerton şi Olmstead îl urcară în maşina mortuară.
— Vin în urma voastră până la procuratură, îi anunţă şeriful.
Tannerton zâmbi larg.
— Te asigur, Peter, că n‑avem de gând să fugim cu rămăşiţele pământeşti ale domnului Frye.

La ora 8.20, în bucătăria lui Joshua Rhinehart, în timp ce la câţiva kilometri depărtare sicriul era deshumat în cimitir, Tony şi Hilary îngrămădeau în chiuvetă, vasele rămase de la micul dejun.
— Le spăl mai târziu, le spuse Joshua. Haideţi să mergem pe stâncă şi să deschidem casa. Cred că miroase ca dracu' după atâţia ani. Sper că mucegaiul n‑a deteriorat prea mult colecţiile lui Katherine. L‑am prevenit pe Bruno de mii de ori, dar părea să nu‑i pese dacă... Joshua se opri şi clipi des. Chiar vreţi să ascultaţi tot ce îndrug aici? Bineînţeles că nu‑i păsa dacă putrezeşte totul. Erau colecţiile lui Katherine şi nu‑i păsa nici cât negru sub unghie de lucrurile adunate de ea.
Porniră spre Podgoriile Shade Tree în maşina lui Joshua. Ziua era mohorâtă, lumina era de un cenuşiu murdar. Joshua opri în parcarea pentru angajaţi.
Gilbert Ulman nu venise încă la lucru. Gilbert era mecanicul care se ocupa de întreţinerea cabinei, în afară de camioanele şi utilajele întregii proprietăţi.
Cheia de la cabină atârna într‑un cârlig din garaj, şi administratorul din tura de noapte, un bărbat solid pe nume Iannucci, se arătă încântat să i‑o aducă lui Joshua.
Cu cheia în mână, Joshua îi conduse pe Hilary şi Tony la etajul al doilea al uriaşei clădiri care constituia corpul principal al cramei, străbătură porţiunea birourilor administraţiei, un laborator de vinicultură şi ajunseră pe o pasarelă lată. Jumătate din clădire era deschisă de la etajul întâi până la acoperiş, iar în acel spaţiu uriaş se găseau trei enorme recipiente de fermentare, înalte cât trei etaje. Peste ele era suflat aer foarte rece şi peste tot mirosea a drojdie. În capătul lungii pasarele din colţul sud‑estic al clădirii intrară printr‑o uşă masivă din lemn de pin, prinsă cu balamale negre de fier, şi pătrunseră într‑o cameră micuţă, deschisă în capătul opus. Deasupra peretelui lipsă se vedea un acoperiş scos în afară pe o distanţă de vreo doisprezece metri, ca să apere de ploaie încăperea expusă. Cabina cu patru locuri, de culoare roşie, ca o maşină de pompieri, şi cu multe geamuri, era adăpostită sub acel acoperiş, chiar unde se sfârşea podeaua.

În laboratorul patologic plutea un miros vag şi neplăcut de chimicale. Acelaşi miros îl răspândea în jur şi legistul procuraturii, doctorul Amos Garnet, care sugea, cu râvnă, o bomboană de mentă.
În laborator se aflau cinci persoane. Laurenski, Larsson, Garnet, Tannerton şi Olmstead. Nici unul, afară poate doar de veşnic veselul Tannerton, nu părea prea încântat că se găsea acolo.
— Deschideţi‑l, ceru Laurenski. Am întâlnire cu Joshua Rhinehart.
Tannerton şi Olmstead deschiseră încuietorile sicriului de bronz. Câteva fărâme de ţărână căzură pe podea, pe plasticul întins jos de Garnet. Cei doi antreprenori ridicară capacul şi‑l dădură în lături.
Cadavrul dispăruse.
Sicriul căptuşit cu catifea şi mătase nu conţinea nimic altceva decât sacii cu mortar uscat furaţi din subsolul lui Avril Tannerton la sfârşitul săptămânii precedente.

Hilary şi Tony se aşezară într‑o parte a cabinei, iar Joshua în cealaltă. Genunchii avocatului îi atingeau pe cei ai lui Tony.
Hilary îl prinse de mână pe Tony, şi cabina roşie începu să urce încet, foarte încet, spre vârful stâncii. Hilary nu avea rău de înălţime, dar cabina părea atât de fragilă, încât nu se putea stăpâni să nu strângă din dinţi.
Joshua îi observă încordarea şi zâmbi:
— Nu te teme. Pare mică, dar e foarte rezistentă. Iar Gilbert o întreţine perfect.
Cabina continuă să urce lent, legănându‑se uşor în vântul aspru al dimineţii.
Priveliştea asupra văii devenea tot mai spectaculoasă. Hilary încercă să se concentreze asupra panoramei, făcând abstracţie de cabina care scârţâia şi zăngănea.
În cele din urmă, cabina ajunse la capătul cablului şi se opri. Joshua deschise uşa.
În clipa în care ieşiră din staţia cabinei, cerul înnorat fu străbătut de zig‑zagul alb şi furios al unui fulger, urmat de un trăsnet violent. Începu să toarne cu găleata. O ploaie rece, subţire şi piezişă.
Joshua, Hilary şi Tony alergară să se adăpostească. Urcară în grabă treptele din faţa casei şi străbătură veranda, îndreptându‑se spre uşă.
— Ziceai că aici nu există încălzire? întrebă Hilary.
— Cazanul a fost oprit în urmă cu cinci ani, răspunse avocatul. De aceea v‑am spus să vă luaţi pulovere pe sub pardesiu. Ziua nu‑i foarte rece. Dar după ce o să staţi un timp în umezeala asta, aerul rece vă va pătrunde până la oase.
Joshua descuie uşa şi toţi trei intrară, aprinzând lanternele pe care le aduseseră cu ei.
— Ce duhoare! exclamă Hilary.
— Mucegai, spuse Joshua. Exact cum bănuiam.
Din holul de la intrare porniră pe coridor şi ajunseră în salonul spaţios. Razele lanternelor se opriră pe ceea ce părea a fi un depozit de mobilă veche.
— Dumnezeule! exclamă Tony. Mai rău decât în casa lui Bruno. Nici nu ai pe unde să calci.
— Katherine avea obsesia obiectelor de artă, răspunse Joshua. Nu ca investiţii. Nici fiindcă îi plăcea să le privească. Multe dintre aceste obiecte sunt îngrămădite prin dulapuri, ascunse vederii. Tablourile zac în stive. După cum vedeţi, chiar şi în camerele principale există mult prea multe astfel de obiecte, lucrurile sunt prea îngrămădite ca să facă plăcere ochiului.
— Dacă în fiecare cameră există obiecte de asemenea valoare, spuse Hilary, atunci valorează o avere.
— Da, încuviinţă Joshua. Dacă n‑au fost roase de viermi, termite sau mai ştiu eu ce. Îşi plimbă raza lanternei dintr‑un capăt într‑altul al salonului. Niciodată nu i‑am înţeles această manie a colecţiilor. Până în clipa de faţă. Acum mă întreb dacă... acum când privesc la toate acestea şi mă gândesc la ce ne‑a spus doamna Yancy...
— Te gândeşti că faptul de a colecţiona obiecte frumoase era o reacţie la urâţenia din viaţa ei înainte ca tatăl ei să moară?
— Da, răspunse Joshua. Leo i‑a ucis voinţa I‑a distrus sufletul, i‑a strivit spiritul şi a lăsat‑o cu o imagine oribilă despre sine. Probabil că s‑a detestat în toţi anii cât l‑a lăsat să‑şi facă cheful cu ea, deşi nu avea de ales. Aşa că poate... simţindu‑se atât de înjosită, şi‑a închipuit că‑şi putea înfrumuseţa sufletul trăind printre nenumărate lucruri frumoase.
Tăcură câteva momente, privind salonul ticsit de mobilier.
— E atât de trist, spuse Tony.
Joshua se smulse din visare.
— Să deschidem obloanele şi să lăsăm să intre lumina.
— Nu pot suporta mirosul, zise Hilary, ducându‑şi o mână la nas. Dar, dacă deschidem ferestrele, ploaia va bate înăuntru şi va strica lucrurile.
— Nu şi dacă le ridicăm doar câţiva centimetri, spuse Joshua. Câţiva stropi de ploaie nu mai au ce să strice în acest imperiu al mucegaiului.
— E de mirare cum de nu au crescut ciuperci în covor, spuse şi Tony.
Colindară parterul, deschizând ferestre, desferecând încuietorile obloanelor, lăsând să intre lumina cenuşie a furtunii şi aerul proaspăt al ploii.
După ce majoritatea ferestrelor de la parter fuseseră deschise, Joshua spuse:
— Hilary, aici n‑au mai rămas decât sufrageria şi bucătăria. Ce‑ar fi să te ocupi tu de ele, în timp ce eu şi Tony vom urca la etaj?
— OK, se învoi ea. Într‑o clipă sunt gata şi vin sus să vă ajut.
Porni în urma fasciculului de lumină şi intră în sufrageria cufundată în beznă, iar cei doi bărbaţi se îndepărtară pe coridor, în direcţia scărilor.

Ajunseră pe coridorul de la etaj.
— Puah! exclamă Tony. Aici duhoarea e şi mai cumplită.
Un tunet cutremură din temelii casa cea veche. Geamurile zăngăniră în ramele lor. Uşile se zgâlţâiră în balamale.
— Tu ocupă‑te de camerele din dreapta, spuse Joshua. Eu mă duc în cele din stânga.
Tony intră pe prima uşă din dreapta şi pătrunse în camera de croitorie. Într‑un colţ se vedea o veche maşină de cusut cu pedală, iar pe o măsuţă din colţ un model mai nou, electric, amândouă acoperite cu pânze de păianjen. În încăpere mai existau o masă de lucru, două manechine de croitorie şi o singură fereastră.
Tony se duse la fereastră, puse lanterna pe podea şi încercă să deschidă levierul înţepenit. Era ruginit şi inutilizabil. Încercă să‑l forţeze, în timp ce ploaia bătea zgomotos în obloanele din spatele ferestrei.

Joshua îşi îndreptă lanterna spre interiorul primei camere din stânga şi văzu un pat, o comodă şi un scrin. În peretele din capătul opus se deschideau două ferestre.
Păşi peste prag, mai făcu doi paşi, ghici o mişcare în spatele lui şi vru să se întoarcă, dar în clipa următoare simţi o fulgerare de gheaţă în spate, apoi senzaţia se transformă în arsură, o lance de foc îi îndureră carnea şi înţelese că fusese înjunghiat. Simţi cum cuţitul este smuls din trupul lui. Întoarse capul. La lumina lanternei îl văzu pe Bruno Frye. Chipul nebunului avea o expresie dementă, diavolească. Cuţitul se ridică, apoi coborî, şi fulgerul de gheaţă sfredeli din nou trupul lui Joshua. De astă dată lama pătrunse în umărul lui drept, din faţă înspre spate, până în plăsele şi Bruno se văzu nevoit să smucească cuţitul cu putere, de mai multe ori, ca să‑l poată scoate din rană. Joshua ridică braţul drept ca să se apere. Lama îi străpunse antebraţul. Genunchii i se înmuiară. Se prăbuşi. Se lovi de pat, lunecă pe podea, mânjit de propriul lui sânge. Bruno îi întoarse spatele şi porni pe coridorul de la etajul al doilea, dispărând din raza lanternei şi pierzându‑se în întuneric. Joshua îşi dădu seama că nici măcar nu ţipase, nu‑l prevenise pe Tony. Încercă să strige, încercă din răsputeri, dar prima rană părea să fie foarte gravă, fiindcă, în momentul în care vru să scoată un sunet, durerea îi arse pieptul şi nu reuşi să scoată decât un şuierat, un sâsâit afurisit de gâscă.

Gemând, Tony îşi încorda toate puterile ca să clintească încuietoarea înţepenită, apoi dintr‑o dată metalul ruginit cedă şi fereastra se deschise. Tony ridică geamurile şi răpăitul ploii se auzi mai tare. Câţiva stropi fini îl împroşcară prin despicăturile înguste dintre obloane, umezindu‑i obrazul.
Şi încuietoarea obloanelor era ruginită, dar Tony reuşi, până la urmă, s‑o mişte. Deschise obloanele, se aplecă afară în ploaie şi le fixă în lăcaşurile lor, ca să nu se clatine în bătaia vântului.
Era ud şi‑i era frig. Ardea de nerăbdare să continue cercetarea casei, sperând că astfel îşi va pune sângele în mişcare.
Alt tunet se rostogoli din înalturile munţilor Mayacamas, prăvălindu‑se la vale, asupra casei. Tony ieşi din camera de croitorie. În prag îl întâmpină cuţitul lui Bruno Frye.

În bucătărie, Hilary deschise obloanele ferestrei care dădea spre veranda din spate. Le prinse în lăcaşul lor şi rămase o clipă pe loc, să privească iarba biciuită de ploaie şi copacii legănaţi de vânt. În celălalt capăt al pajiştii, la circa douăzeci de metri mai departe, se vedeau uşi în pământ.
Rămase atât de surprinsă dând cu ochii de uşi, încât pentru o clipă i se păru că avea vedenii. Îşi încordă privirea prin perdeaua de ploaie, dar uşile nu dispărură ca un miraj, după cum aproape că se aştepta.
În celălalt capăt al peluzei terenul se înălţa, făcând trecerea spre pereţii verticali ai munţilor. Uşile erau fixate în coasta dealului prin cadre din lemn şi pietre prinse între ele cu mortar. Hilary plecă de la fereastră şi străbătu, grăbită, bucătăria murdară, nerăbdătoare să le povestească lui Joshua şi Tony despre descoperirea făcută.

Tony ştia cum să se apere de un om înarmat cu un cuţit. Avea experienţă în autoapărare şi în câteva ocazii se găsise în astfel de situaţii. Dar de data aceasta fusese luat prin surprindere, atât de brusc şi de neaşteptat fusese atacul.
Vânăt de furie, cu faţa lată schimonosită de un rânjet hidos, Frye îşi repezi cuţitul către obrazul lui Tony. Tony reuşi să evite, în parte, lovitura, totuşi lama îi crestă pielea într‑o parte a capului, sfâşiind carnea şi umplându‑l de sânge.
Durerea îl săgetă ca o arsură de acid.
Tony scăpă din mână lanterna, care se rostogoli, făcând umbrele să salte şi să se legene.
Frye se mişcă rapid, incredibil de rapid. Atacă din nou, chiar când Tony îşi lua poziţie de apărare. De data aceasta cuţitul lovi cu putere, chiar dacă nu cu precizie: lama pătrunse cu vârful în umărul stâng, unde sfâşie haina şi puloverul, muşchiul şi cartilagiul dintre oase, lipsindu‑l de putere într‑o fracţiune de secundă şi silindu‑l să îngenuncheze.
Cumva Tony găsi forţa să‑şi repeadă pumnul de jos în sus, în testiculele lui Frye. Uriaşul icni şi se trase în spate, clătinându‑se pe picioare, moment în care scoase şi cuţitul din rana lui Tony.
Neştiind ce se petrecea la etajul de deasupra, Hilary strigă din capătul de jos al scării:
— Tony! Joshua! veniţi jos să vedeţi ce‑am găsit!
La sunetul vocii ei, Frye se răsuci în loc. Porni spre trepte, uitând că în spatele lui rămăsese un om rănit, dar încă viu.
Tony se ridică în picioare, însă o durere cumplită îi arse braţul, făcându‑l să se clatine ameţit. Simţi cum i se întoarce stomacul pe dos. Se văzu nevoit să se sprijine de perete.
Nu putea decât s‑o prevină.
— Fugi, Hilary! Fugi! Frye vine după tine!

Hilary se pregătea să repete chemarea, când deodată auzi strigătul lui Tony. O fracţiune de secundă nu‑i veni să‑şi creadă urechilor, apoi auzi la primul etaj paşi greoi care coborau. Încă nu‑l putea vedea pe palier, însă îşi dădu seama că nu putea fi decât Bruno Frye.
Atunci auzi glasul hârşâit şi tunător.
— Căţea, căţea, căţea, căţea!
Uluită, dar nu paralizată de surpriză, Hilary se îndepărtă de piciorul scării. Văzând că Frye ajunsese pe palier, o luă la fugă. Îşi dădu seama prea târziu că ar fi trebuit s‑o ia spre uşa din faţă a casei, ca să iasă şi să alerge la cabină. Ea însă fugise spre bucătărie şi nu mai avea cum să se întoarcă din drum.
Împinse uşa batantă şi intră în bucătărie, în timp ce Frye sări peste ultimele câteva trepte şi se năpusti pe coridor după ea.
Hilary se gândi să scotocească prin sertare după un cuţit.
Cu neputinţă. Nu‑i rămânea timp.
Alergă la uşa care dădea afară, o descuie şi ieşi în fugă din bucătărie, chiar în momentul în care Frye se repezi înăuntru prin uşa batantă.
Singura ei armă era lanterna, care, de fapt, nu se chema armă.
Străbătu veranda şi coborî treptele. Vântul şi ploaia îi biciuiau trupul.
Frye nu era departe. Continua să repete:
— Căţea, căţea, căţea, căţea!
Nu avea timp să ocolească toată casa şi să alerge la cabină înainte ca el s‑o ajungă din urmă. Frye era mult prea aproape şi distanţa dintre ei se micşora mereu.
Iarba era udă şi alunecoasă.
Hilary se temea să nu cadă.
Să nu moară.
Tony?
Alergă spre singurul loc care‑i putea oferi protecţie: uşile din pământ.
Un fulger despică cerul, urmat de bubuitura unui tunet.
Frye nu mai urla în urma ei. Hilary auzi un mârâit gros, ca de animal, un mârâit de satisfacţie.
Era foarte aproape.
Acum ea era cea care ţipa.
Ajunse la uşile din coasta dealului şi văzu că erau prinse una de cealaltă cu zăvoare: unul sus şi unul jos. Ajunse lângă ele şi trase zăvorul de sus, apoi se aplecă şi‑l trase pe cel de jos, aşteptându‑se din clipă în clipă să simtă în spate tăişul unui cuţit. Dar lovitura nu veni. Deschise uşile, în spatele cărora se căsca o beznă de nepătruns.
Întoarse capul.
Ploaia îi înţepă obrazul.
Frye se oprise. Rămăsese la numai doi metri depărtare.
Hilary aşteptă în dreptul uşilor deschise, profilată pe întunericul din spatele ei şi întrebându‑se ce era înăuntru, în afară de un şir de trepte.
— Căţea, mârâi Frye.
Dar pe chipul lui se citea mai curând spaimă decât furie.
— Aruncă cuţitul, spuse Hilary. Nu ştia dacă el se va supune, se îndoia că o va asculta, dar nu avea nimic de pierdut. Ascult‑o pe mama, Bruno. Aruncă cuţitul.
Frye făcu un pas spre ea.
Hilary nu cedă. Simţea cum îi bate inima, gata să‑i spargă pieptul.
Frye făcu încă un pas.
Tremurând, Hilary coborî cu spatele prima treaptă din spatele uşilor din pământ.

Când ajunse în capul scărilor, sprijinindu‑se cu o mână de perete, Tony auzi în spatele lui un zgomot întoarse capul.
Joshua se târâse afară din dormitor. Era plin de sânge şi avea obrazul aproape la fel de alb ca părul. Privirea lui era golită de expresie.
— E grav? întrebă Tony.
Joshua îşi linse buzele vinete.
— Voi supravieţui, murmură el cu glas ciudat, şuierat şi răguşit Hilary. Pentru numele lui Dumnezeu... Hilary!
Tony se dezlipi de perete şi porni, clătinându‑se, spre scări. Porni, poticnindu‑se, pe coridor, spre bucătărie. Îl auzea pe Frye strigând pe peluza din spatele casei.
Ajuns în bucătărie, Tony deschise un sertar, apoi altul, în căutarea unei arme.
— Fir‑ar al dracului! La dracu'!
În cel de al treilea sertar găsi cuţite. Îl alese pe cel mai mare. Era pătat de rugină, dar încă putea tăia un fir de păr.
Durerea din braţul stâng îl sleia de puteri. Ar fi vrut să‑şi susţină braţul rănit cu cel sănătos, dar avea nevoie de acesta ca să‑l înfrunte pe Frye.
Scrâşnind din dinţi, silindu‑se să‑şi învingă durerea pricinuită de răni şi clătinându‑se ca un om beat, Tony ieşi pe verandă. Îl văzu pe Frye din prima clipă. Uriaşul stătea în dreptul a două uşi deschise. Două uşi prinse în pământ.
Hilary nu se vedea nicăeri.

Hilary coborî şi cea de a şasea treaptă. Era ultima.
Bruno Frye rămase în capătul de sus al scării, privind în jos, temându‑se să vină după ea. Când o făcea căţea, când scâncea ca un copil. Se vedea limpede că era sfâşiat între două dorinţe: dorinţa de a o ucide şi cea de a fugi de lângă locul acela îngrozitor.
Şoapte.
Deodată, Hilary auzi şoaptele şi, în aceeaşi clipă, simţi cum îi îngheaţă sângele în vine. Era un şuierat fără cuvinte, un sunet molcom, care creştea în intensitate cu fiecare clipă.
Apoi simţi ceva târându‑se pe piciorul ei stâng.
Ţipă şi urcă o treaptă, apropiindu‑se cu un pas de Frye. Se aplecă şi scutură acel ceva de pe picior.
Înfiorată, aprinse lanterna, se întoarse şi plimbă fasciculul prin încăperea subterană din spatele ei.
Gândaci. Sute şi sute de gândaci uriaşi colcăiau în hrubă: pe podea, pe pereţi, pe tavanul scund. Nu erau gândaci obişnuiţi, ci nişte gângănii enorme, lungi de peste cinci centimetri şi late de peste doi, cu picioare care se mişcau tot timpul şi cu antene neobişnuit de mari, tremurătoare şi neliniştite. Carapacele de un cafeniu‑verzui strălucitor păreau umede şi lipicioase, ca nişte stropi vâscoşi şi întunecaţi.
Şoaptele nu erau decât sunetul acelor mişcări neîncetate, al picioarelor lungi şi al antenelor tremurătoare care se frecau de alte picioare şi de alte antene, târându‑se, colcăind şi alergând în toate direcţiile.
Hilary începu să ţipe. Ar fi vrut să urce treptele şi să fugă de acolo, dar Frye era deasupra ei şi o aştepta.
Gândacii o luară la fugă din pricina luminii. Erau, fără îndoială, insecte subterane, care supravieţuiau numai în întuneric, şi Hilary se rugă la Dumnezeu să nu i se termine bateriile.
Şoaptele crescură în intensitate.
În cameră începură să pătrundă alţi gândaci. Veneau printr‑o crăpătură a podelei. Cu zecile. Cu sutele. În hrubă existau deja câteva mii de asemenea creaturi dezgustătoare, or încăperea abia dacă măsura şase metri pătraţi. Se înghesuiau unii peste alţii în straturi de câte doi sau trei, fugind de lumină. Cu toate acestea, deveneau din ce în ce mai îndrăzneţi.
Ştia că, probabil, un entomolog nu i‑ar numi gândaci. Erau insecte, insecte subterane care trăiau în măruntaiele pământului. Un om de ştiinţă ar avea, probabil, un nume latin, frumos şi urât. Dar pentru ea erau gândaci.
Hilary ridică privirea către Bruno.
— Căţea! mârâi el.
Leo Frye construise o pivniţă răcoroasă, lucru destul de obişnuit în 1918. Dar, din greşeală, o construise pe o falie. Hilary credea că podeaua fusese reparată în mai multe locuri, dar se crăpa de fiecare dată când se cutremura pământul. Or, într‑un ţinut al cutremurelor, pământul se zguduia adeseori.
Atunci, gângăniile se ridicau din infern.
Continuau să se reverse din gaura lor, o masă informă, târâtoare şi mişcătoare.
Se căţărau unii peste alţii, câte cinci, câte şase, câte şapte, acoperind pereţii şi tavanul, mişcându‑se, mişcându‑se neîncetat, mişunând fără odihnă. Sunetul ca o şoaptă produs de acea mişcare neîncetată devenise acum un zumzet audibil.
Drept pedeapsă, Katherine îl închidea pe Bruno în acest loc. Pe întuneric. Uneori ceasuri în şir. Deodată, gândacii începură să înainteze spre Hilary. Presiunea acumulată în acele grămezi mişcătoare îi făcu, în cele din urmă, să se împrăştie ca un val şi să se răspândească asemenea unei mase cafenii‑verzui. În ciuda luminii, înaintau scoţând un zgomot ca un şuierat.
Hilary ţipă şi urcă treptele, alegând cuţitul lui Bruno în locul hoardei oribile de gângănii din spatele ei.
Frye rânji.
— Să vedem cum îţi place, căţea! mârâi el şi trânti uşile.

Pajiştea din spatele casei nu măsura mai mult de douăzeci de metri, dar lui Tony i se părea că are de parcurs aproape doi kilometri de pe verandă până în locul în care se afla Frye. Alunecă şi căzu pe iarba udă, amortizând o parte din şoc cu umărul rănit. Câteva clipe simţi cum îi joacă în faţa ochilor o lumină strălucitoare, apoi un întuneric fosforescent, dar se împotrivi dorinţei de a rămâne întins acolo unde se afla. Se ridică în picioare.
Parcurse ultimii trei metri cu certitudinea cumplită că Frye va întoarce capul şi îl va vedea. Dar uriaşul continua să stea cu faţa la cele două uşi. Asculta glasul lui Hilary, iar Hilary ţipa.
Tony se furişă până în spatele lui Frye şi‑i înfipse lama cuţitului între omoplaţi.
Frye urlă, săgetat de durere şi se răsuci în loc.
Tony se trase în spate, clătinându‑se şi rugându‑se la Dumnezeu ca rana să fi fost mortală. Ştia că nu avea cum să învingă într‑o luptă corp la corp cu Frye, mai ales că nu se folosea decât de o singură mână.
Frye îşi repezi ca un nebun mâna spre spate, încercând să apuce cuţitul înfipt în spate. Voia să şi‑l smulgă din trup, dar nu ajungea la el.
Un firicel de sânge i se prelinse din colţul gurii.
Tony se dădu un pas înapoi. Apoi încă unul.
Frye porni, clătinându‑se, spre el.

Hilary rămăsese pe ultima treaptă de sus, bătând cu pumnii în uşile închise şi ţipând după ajutor.
În spatele ei, şoaptele din pivniţa întunecoasă deveneau tot mai puternice cu fiecare bătaie năvalnică a inimii.
Riscă o privire peste umăr, proiectând lanterna în josul treptelor. Simpla vedere a masei mişcătoare de insecte o făcu să se sufoce de oroare. Încăperea era plină de gângănii, un strat care ar fi ajuns până la brâul unui om. O mare de gângănii care mişunau, se mişcau şi şuierau în aşa fel, încât părea că în pivniţă exista o singură creatură monstruoasă, cu nenumărate picioare, antene şi guri înfometate.
Îşi dădu seama că nu se oprise din ţipăt. Ţipa iar şi iar. Începea să‑şi piardă glasul. Dar nu se putea opri.
Câteva insecte se aventurară în sus pe trepte, în ciuda luminii. Două ajunseră la picioarele ei, şi Hilary le strivi sub tălpi. Altele le luară locul.
Se întoarse din nou spre uşi, ţipând. Începu să bată în lemnul lor cu toată puterea.
Apoi lanterna se stinse. Fără să‑şi dea seama, lovise cu ea în uşă, într‑un efort disperat de a cere ajutor. Sticla se sparse. Lumina muri.
O clipă, şoaptele părură să contenească, apoi crescură rapid în intensitate, devenind mai tari decât oricând.
Hilary se lipi cu spatele de uşă.
Îi veni în minte înregistrarea auzită în biroul doctorului Nicholas Rudge în dimineaţa precedentă. Se gândi la gemeni, care în copilărie fuseseră încuiaţi aici, şi‑i imagină acoperindu‑şi cu mânuţele nasul şi gura, ca să stăvilească năvala gângăniilor. Din pricina ţipetelor, căpătaseră o răguşeală cronică şi glasul lor devenise hârşâit: ore întregi, zile întregi de ţipete.
Îngrozită, privi în faţa ei prin întuneric, aşteptând ca oceanul de insecte să se închidă deasupra ei.
Simţi câteva pe glezne şi se aplecă repede, dându‑le deoparte.
Una urcă pe braţul stâng. Hilary o plesni, strivind‑o.
Acum şoaptele îngrozitoare ale insectelor mişcătoare deveniseră aproape asurzitoare.
Hilary îşi acoperi urechile cu mâinile.
Un gândac căzu din tavan pe capul ei. Ţipând, Hilary îl smulse din păr şi‑l zvârli cât colo.
Deodată, uşile se deschiseră în spatele ei şi pivniţa fu inundată de lumină. Văzu la numai o treaptă sub ea năvala de insecte, apoi valul se retrase din faţa luminii soarelui, şi Tony o scoase afară, în ploaie, şi în superba lumină cenuşie.
Câteva insecte îi rămăseseră agăţate de haine, şi Tony le scutură.
— Dumnezeule, murmură el. Dumnezeule, Dumnezeule.
Hilary se sprijini de el.
Nu mai avea pe ea nici o insectă, dar i se părea că le simte şi acum. Târându‑se. Mişcându‑se.
Tremura necontrolat, spasmodic, şi Tony o înlănţui cu braţul teafăr. Începu să‑i vorbească blând şi calm, liniştindu‑i nervii.
În cele din urmă, Hilary reuşi să‑şi stăpânească ţipetele.
— Eşti rănit, spuse ea.
— Voi supravieţui. Şi voi picta.
Apoi Hilary dădu cu ochii de Frye. Zăcea în iarbă cu faţa în jos, fără îndoială, mort. Avea înfipt în spate un cuţit şi cămaşa îi era îmbibată de sânge.
— N‑am avut încotro, îi explică Tony. De fapt, nu voiam să‑l omor. Mi‑e milă de el... ştiind câte a îndurat de la Katherine. Dar n‑am avut de ales.
Se îndepărtară de cadavru şi traversară pajiştea.
Hilary aproape că nu‑şi mai simţea picioarele.
— Îi încuia pe gemeni înăuntru ori de câte ori voia să‑i pedepsească, spuse Hilary. De câte ori i‑a închis acolo? De o sută de ori? De două sute? De o mie?
— Nu te mai gândi, o sfătui Tony. Gândeşte‑te numai că amândoi trăim şi că suntem împreună. Gândeşte‑te dacă ai vrea să fii soţia unui poliţist trecut prin viaţă, care se chinuie să‑şi câştige existenţa ca pictor.
— Cred că mi‑ar plăcea grozav.
La circa zece metri de ei, şeriful Peter Laurenski ieşi în fugă din bucătărie şi alergă pe veranda din spatele casei.
— Ce s‑a întâmplat? le strigă el. Sunteţi teferi?
Tony nu se mai obosi să‑i răspundă.
— Avem ani întregi în faţa noastră, îi şopti el lui Hilary. Şi de azi înainte totul va fi bine. Pentru prima oară în viaţa noastră ştim amândoi cine suntem, ce vrem şi încotro ne îndreptăm. Am învins trecutul. Viitorul va fi simplu.
Porniră spre şeriful Laurenski, în timp ce ploaia de toamnă se cernea deasupra lor, murmurând în iarbă.
------------------