Marcel Proust - Plecarea Albertinei
CUVINT ÎNAINTE

Ediţia originală a romanului Albertine disparue (Plecarea Albertineî), apărută în 1925, este, ca şi cea a romanului precedent, Prizoniera, ca şi cea a romanului care-1 urmează, Timpul regăsit (cu care se încheie ciclul în căutarea timpului pierdut), postumă. Acest statut al ei, incontrolabil de cate autor, care, prin moartea lui precoce - precoce în raport cu opera încă neterminată -, se vede într-un anume sens deposedat de operă, o transformă, în cadrul acestui triptic cu statut similar, într-un loc al operei mereu pe cale de a se face, nu numai prin actul lecturii plurale, dar şi într-un fel care ni se impune prin materialitatea lui într-un fel tulburător: opera este ceea ce este, adică alcătuită într-un fel sau altul, cu fragmente, părţi din ea puse într-o ordine sau alta, sau adăugate, sau omise, în funcţie de o decizie care nu-i mai aparţine lui Proust, ci unui alt personaj care îşi face în mod necesar apariţia: editorul, îngrijitorul de ediţie. „Dezordinea" manuscriselor, a dactilogramelor multiple şi care nu coincid, finalul cărţii nu îndeajuns de clar marcat (între Albertine disparue şi Le Temps retrouve frontiera este incertă, stabilită prin ingenioase tatonări şi reconstituiri) oferă acestui personaj un teren de acţiune nelimitat. Aşa se şi explică de ce avem pînă acum patru ediţii ale romanului Albertine disparue, mult diferite între ele (una dintre ele are chiar şi alt titlu: La Fugitive — Fugara), şi poate că le vor urma şi altele.
Este oare mai puţin proustian rezultatul acestor faceri, desfaceri, faceri etc. postume? Eu cred că nu. Dimpotrivă, textul proustian îşi arată astfel capacitatea - instaurată de primul său autor, cel cu numele de Marcel Proust - de a-şi actualiza la nesfîrşit virtualităţile, ceea ce Proust numeşte „Ies possibles". Trebuie să înţelegem bine că nu orice text ar putea fi astfel „mişcat", „activat", pus în stare de productivitate. Un text cu structură inertă ar rămîne inert indiferent de operaţiile de compunere, recompunere întreprinse de editorul manuscrisului postum. Textul proustian are o structură - originară, creată de instanţa numită Marcel Proust - care se constituie într-un extraordinar   exemplu   pentru   ceea   ce   poeticile   actuale   numesc
H
..opera niciodată terminată", concept care propune, implicit, acesi paradox: dcsăvîrsirea - în gîndirca critică actuală - este mereu reluată, niciodată încheiată săvîrsire.
Paradoxul romanului Albertine disparue este si altul: capacitatea textului de a se activa în nenumărate direcţii coexistă cu ceea ce Anne Clievalier (îngrijitoare a ultimei edilii, cea pe care a urmat-o traducerea de lată) numeşte „o compoziţie simplă şi viguroasă, aproape excesiv de subliniată". în alţi termeni, am putea spune că avem aici încă o dată de a face, dar poale chiar mai mult decît în restul ciclului în căutarea timpului pierdui, cu ceea ce mai tîrziu va fi numit un antiroman: subiect, intrigă, personaje, adică toate acele „mărci" prin care un text se autodesemnează ca roman în sensul cel mai curent al cuvîntului, au dispărut. Tot spaţiul rămas liber este ocupai de o singură conştiinţă concretă, cea a naratorului Marcel, conştiinţă hipertrofiată si ipostaziată la modul foarte diversificator, mai exact într-o nelimitată diversificare suscitată, în diferite registre, - gelozie, suferinţă, tristele, uitare -, de una si aceeaşi întrebare: cine este, cine a fost Alberline? „Personajele" care mai apar ici-colo sînt doar martori - niciodată cu lotul credibili, totdeauna pu$i sub semnul suspiciunii - convocaţi spre a umple marele gol, spunînd ceva. de fapt mereu altceva despre această absentă definitivă, care nu mai poate vorbi despre sine.
Si din nou ne aflăm în fata unui paradox: acest spaţiu al geloziei, suferinţei, tristeţii, uitării se iluminează brusc într-o epifanie. devenind un spaţiu al unei necontenite uimiri: „Una dintre celelalte uimiri ale mele a fost să văd «izvoarele Vivonnei», pe care mi le reprezentam ca pe ceva la fel de extraterestru ca intrarea în Infern", spune naratorul Marcel, descoperind una dintre cheile misterului pe care îl trăia. Intră si tu, o dată cu el, cititorule, în această rodnică, exallantă uimire, si vei fi din plin răsplătit.
1RINA MAVRODIN

Capitolul întîi

SUFERINŢA ŞI UITAREA

OMNIŞOARA ALBERTINE a plecat!"1 Suferinţa merge mult mai departe în psihologie decît însăşi psihologia! 5 JL-*^ Cu o clipă mai înainte, în timp ce mă analizam, crezusem că această despărţire a noastră fără să ne fi revăzut era tocmai ceea ce îmi doream, şi comparînd plăcerile mediocre pe care mi le dăruia Albertine cu numeroasele dorinţe pe care nu mi le puteam realiza din cauza ei, găsisem că sînt subtil şi ajunsesem la concluzia că nu mai voiam să o văd, că nu o mai iubeam. Dar cuvintele: „Domnişoara Albertine a plecat" îmi pricinuiseră o suferinţă căreia simţeam că nu-i voi mai putea rezista multă vreme. Astfel, ceea ce crezusem că nu înseamnă nimic pentru mine era pur şi simplu întreaga mea viaţă. Cît de puţin ne cunoaştem! Trebuia să fac ceva pentru ca suferinţa mea să înceteze pe dată; iubitor faţă de mine însumi precum mama faţă de bunica mea muribundă, îmi spuneam, cu acea bunăvoinţă pe care o ai cînd ai dori ca acela pe care-1 iubeşti să nu sufere: „Mai rabdă puţin, o să-ţi găsim un leac, fii liniştit, n-o să te lăsăm să suferi". în această ordine de idei, instinctul meu de conservare căută primele calmante, pentru a le pune pe rana mea deschisă: „Toate astea n-au nici o importanţă, o voi face să se întoarcă fără întîrziere. Voi vedea prin ce mijloace, dar oricum va fi aici chiar în seara asta. Aşa că nu trebuie să mă mai chinuiesc degeaba". „Toate astea n-au nici o importanţă", nu mă mulţumisem să mi-o spun mie, încercam să o fac şi pe Francoise să creadă asta, nelăsînd-o să-mi vadă suferinţa, căci, chiar în clipa cînd simţeam cu atîta violenţă, iubirea mea nu uita că trebuia să pară o iubire fericită, o iubire împărtăşită, mai ales în ochii Francoisei care, neiubind-o pe Albertine, se îndoise întotdeauna de sinceritatea acesteia Da, adineauri, înainte de sosirea Francoisei, crezusem că nu o mai iubeam pe Albertine, crezusem că ştiam totul; ca
un analist riguros, crezusem că îmi cunosc sufletul pînă în străfunduri. Dar, oricît ar fi de mare, inteligenţa noastră nu poate vedea elementele care îl alcătuiesc şi care rămîn nebă-nuite atîta vreme cît un fenomen capabil de a le izola nu le-a supus la un început de solidificare, schimbîndu-le starea volatilă în care ele subzistă aproape tot timpul. Mă înşelasem crezînd că văd limpede în sufletul meu. Dar cunoaşterea, pe care nu mi-o dăruiseră cele mai fine percepţii ale spiritului, îmi fusese adusă, dură, strălucitoare, stranie, ca o sare cristalizată, de brusca reacţie a durerii. Mă obişnuisem peste măsură să o am lîngă mine pe Albertine, şi vedeam acum dintr-o dată un nou chip al Obişnuinţei. Pînă acum o considerasem mai ales ca fiind o putere care anihilează şi suprimă originalitatea şi pînă şi conştiinţa percepţiilor; acum o vedeam ca pe o divinitate redutabilă, atît de nedespărţită de noi, cu chipu-i insignifiant atît de încrustat în sufletul nostru încît, dacă se desprinde, dacă ne părăseşte, această zeitate pe care înainte aproape nu o desluşeam ne supune la cele mai teribile suferinţe şi poate fi la fel de crudă ca şi moartea.
Trebuia să citesc cît mai repede scrisoarea Albertinei, de vreme ce voiam să hotărăsc mijloacele prin care să o aduc înapoi. Le simţeam în posesia mea, pentru că, viitorul fiind ceea ce nu există încă decît în gîndirea noastră, încă ni se pare că îl putem modifica prin intervenţia in extremis a voinţei noastre. Dar totodată îmi aminteam că văzusem acţionînd asupra lui şi alte forţe decît a mea, împotriva cărora nu aş fi avut nici o putere, oricît timp mi-ar fi fost dăruit. La ce slujeşte oare că nu a venit încă ceasul, dacă nu avem nici o putere asupra celor ce se vor întîmpla? Cînd Albertine era acasă, eram foarte hotărît să iau eu iniţiativa despărţirii noastre. Şi apoi ea plecase. Am deschis scrisoarea Albertinei. Iată ce cuprindea:
Dragă prietene, iartă-mă că nu am îndrăznit să-ţi spun prin viu grai cele cîteva cuvinte care vor urma, dar sînt atît de laşă, mi-a fost întotdeauna atît de teamă de tine încît, chiar dîndu-mi toata silinţa, nu am avut curajul să o fac. Iată ce ar fi trebuit să-ţi spun: „ Viaţa noastră împreună a devenit imposibilă, ai văzut de altfel şi tu - şi mi-ai arătat-o prin ieşirea ta de acum cîteva seri - că se schimbase ceva în raporturile noastre. Ceea
8
ce s-a reparat noaptea trecută va deveni ireparabil peste cîteva zile. E mai bine deci, de vreme ce am avut norocul să ne împăcăm, să ne despărţim ca nişte buni prieteni"; iată de ce, dragul meu, îţi trimit aceste cîteva cuvinte, şi te rog să fii îndeajuns de bun ca să mă ierţi dacă te întristez puţin, gîndindu-te la imensa mea tristeţe. Dragul meu drag, nu vreau să devin duşmanca ta, îmi va fi destul de greu să-ţi devin treptat, şi totuşi mult prea repede, indiferentă; de aceea, hotă-rîrea mea fiind de nezdruncinat, înainte de a-ţi trimite această scrisoare prin Francoise, i-am cerut să-mi dea geamantanele. Adio, îţi las ce am mai bun în mine. Albertine.
Toate astea nu înseamnă nimic, mi-am spus, e chiar mai bine decît credeam, căci, cum nu gîndeşte nimic din toate astea, ea nu le-a scris decît ca să mă impresioneze, ca să mă umple de teamă, ca să nu mă mai port urît cu ea Trebuie să mă gîndesc cît mai repede cum să fac ca Albertine să se întoarcă acasă chiar în seara asta. E trist să vezi că soţii Bontemps sînt nişte oameni necinstiţi care se slujesc de nepoata lor ca să-mi stoarcă bani. Dar ce contează asta? Chiar dacă i-aş da doamnei Bontemps jumătate din averea mea pentru ca Albertine să se întoarcă în seara asta, ne vor rămîne destui bani, Albertinei şi mie, ca să ducem o viaţă plăcută. Şi în acelaşi timp calculam dacă voi avea timp să mă duc chiar în acea dimineaţă să comand iahtul şi maşina Rolls Royce pe care şi le dorea, nemaigîndindu-mă măcar, orice şovăială dispărînd, că înainte socotisem că nu e înţelept să i le dăruiesc. Chiar dacă nu e de ajuns complicitatea doamnei Bontemps, chiar dacă Albertine nu vrea să asculte de mătuşa ei şi nu vrea să se întoarcă decît cu condiţia că se va bucura de acum înainte de o totală independenţă, ei bine! Oricît de mult m-ar întrista asta, voi fi de acord; va ieşi singură, unde şi cînd va voi; trebuie să ştii să faci sacrificii, oricît de dureroase, pentru lucrul la care ţii cel mai mult şi care, în ciuda a ceea ce credeam în dimineaţa aceea conform raţionamentelor mele exacte şi absurde, era că Albertine trebuie să trăiască în continuare lîngă mine. Pot de altfel să spun că a-i lăsa această libertate m-ar fi făcut să sufăr foarte mult? Aş minţi dacă aş spune asta. Adeseori simţisem că suferinţa de a o lăsa să facă ceva rău

departe de mine era poate mai mică dccît tristeţea de care mi se întîmpla să fiu cuprins cînd o simţeam plictisindu-se alături de mine, la mine acasă. Fără îndoială, în chiar clipa cînd mi-ar fi cerut să plece undeva, gîndul că o las în deplină libertate şi că participă la orgii organizate mi-ar fi fost insuportabil. Dar îmi plăcuse adeseori să-i spun: „Ia vaporul, sau trenul, pleacă pentru o lună în vreo ţară pe care eu nu o cunosc, ca sa nu ştiu nimic din ceea ce o să faci", socotind că prin comparaţie, departe de mine, ea mă va prefera, şi va fi fericită la întoarcere. De altfel, ea însăşi îşi doreşte asta cu siguranţă; ea nu cere nicidecum acea libertate căreia, de altfel, oferindu-i în fiecare zi noi plăceri, voi izbuti cu uşurinţă să-i pun treptat anumite limite." Nu, Albertine voise de la mine doar să nu mă mai port urît cu ea şi mai ales - ca odinioară Odette de la Swann - să mă hotărăsc să mă căsătoresc cu ea O dată căsătorită, nu va mai ţine la independenţa ei; vom rămîne amîndoi aici, atît de fericiţi! Fără îndoială, asta însemna să renunţe la Veneţia. Dar oraşele cele mai dorite, precum Veneţia - şi cu atît mai mult amfitrioane precum ducesa de Guermantes, distracţii precum teatrul -, devin palide, indiferente, moarte, cînd sîntem legaţi de un alt suflet printr-o legătură atît de dureroasă încît ne împiedică să ne îndepărtăm de el! Albertine are de altfel perfectă dreptate în privinţa căsătoriei. Chiar mama găsea că toată această întîrziere este ridicolă. Ar fi trebuit demult să mă căsătoresc cu ea. Asta va trebui să fac, asta a hotărît-o să scrie această scrisoare şi să spună lucruri pe care nu le gîndeşte; pentru a-şi atinge acest scop a renunţat ea pentru cîteva ore la ceea ce îşi doreşte cu siguranţă tot atît cît îmi doresc şi eu: să se întoarcă aici. Da, asta a vrut, de asta a făcut ceea ce a făcut, îmi spunea raţiunea mea, compătimindu-mă; dar simţeam că, spunîndu-mi asta, raţiunea mea se menţinea în aceeaşi ipoteză pe care o adoptase încă de la început. Or. eu simţeam că se verificase întruna cealaltă ipoteză. Fără îndoială, această a doua ipoteză nu ar fi fost niciodată îndeajuns de îndrăzneaţă pentru a formula limpede că Albertine ar fi putut avea o legătură cu domnişoara Vinteuil şi cu prietena ei. Şi totuşi, cînd fusesem copleşit de acea veste teribilă, în clipa cînd intram în gara Incarville2, se verificase a doua ipoteză. Aceasta nu presupusese apoi  niciodată că Albertine ar fi  putut  să mă
10
părăsească din proprie iniţiativă şi în acest fel, fără să mă prevină şi să-mi dea răgazul de a o împiedica Şi totuşi dacă, după noul salt imens pe care viaţa tocmai mă silise să-1 fac, realitatea care mi se impunea îmi apărea tot atît de nouă ca aceea în faţa căreia ne pun descoperirea unui fizician, anchetele unui judecător sau descoperirile unui istoric cu privire la dedesubturile unei crime sau ale unei revoluţii, se depăşeau firavele previziuni ale celei de a doua ipoteze ale mele, deşi totodată le aducea la îndeplinire. Această a doua ipoteză nu era cea a inteligenţei, iar spaima pe care o simţisem în seara cînd Albertine nu mă sărutase, în noaptea cînd auzisem zgomotul ferestrei, nu era raţională. Dar - şi cele ce urmează o vor arăta şi mai mult, aşa cum multe episoade au arătat-o şi pînă acum - tocmai pentru că inteligenţa nu este instrumentul cel mai subtil, cel mai puternic, cel mai apropiat pentru a surprinde adevărul, avem un motiv în plus să începem cu inteligenţa şi nu cu un intuitivism al inconştientului, cu o credinţă în presentimente. Viaţa este cea care, treptat, o dată cu fiecare caz, ne îngăduie să observăm că ceea ce este mai important pentru inima noastră, pentru mintea noastră, nu ne este dat de judecată, ci de alte puteri. Şi atunci inteligenţa însăşi, dîndu-şi seama de superioritatea lor, abdică, judecind, în faţa lor, acceptă să devină colaboratoarea şi slujnica lor. Este credinţa experimentală. Nefericirea neprevăzută cu care mă confruntam mi se părea că o cunoscusem (ca şi prietenia Albertinei cu cele două lesbiene) şi fiindcă o citisem în atîtea semne în care (în ciuda afirmaţiilor contrarii ale raţiunii mele, sprijinindu-se pe spusele Albertinei înseşi) desluşisem oboseala, oroarea ei de a trăi astfel ca o sclavă, semne trasate cu o cerneală invizibilă parcă, contrazicînd privirile triste şi supuse ale Albertinei, pe obrajii ei cuprinşi dintr-o dată de o inexplicabilă roşeaţă, în zgomotul ferestrei care se deschisese dintr-o dată! Fără îndoială, nu îndrăznisem să le interpretez pînă la capăt şi să formulez limpede ideea plecării ei neaşteptate. Nu mă gîndisem, sufletul fiindu-mi echilibrat de prezenţa Albertinei, decît la o plecare statornicită de mine pentru o dată nedeterminată, adică situată într-un timp inexistent; avusesem, aşadar, doar iluzia de a gîndi la o plecare, ca acei oameni care îşi închipuie că nu se tem de moarte
11
cînd se gîndesc la ea într-o vreme cînd sînt sănătoşi, şi care în realitate nu fac decît să introducă o idee pur negativă în miezul unei sănătăţi pe care apropierea morţii tocmai ar altera-o. De altfel, gîndul plecării Albertinei, al unei plecări voite de ea însăşi, ar fi putut să-mi vină de nenumărate ori în minte, în chipul cel mai limpede, cel mai net, şi tot n-aş fi bănuit ceea ce avea să fie în raport cu mine, adică în realitate această plecare, ce lucru original, atroce, necunoscut, ce rău cu desăvîrşire nou. Dacă aş fi prevăzut-o, m-aş fi putut gîndi Ia această plecare ani în şir, fără ca, puse cap Ia cap, toate aceste gînduri să fi avut nici cel mai mic raport, nu numai de intensitate, ci şi de asemănare, cu inimaginabilul infern pe care Francoise mi-1 dezvăluise, spunînd: „Domnişoara Albertine a plecat". Pentru a-şi reprezenta o situaţie necunoscută, imaginaţia împrumută elemente cunoscute şi de aceea nu şi-o reprezintă. Dar sensibilitatea, chiar şi cea mai fizică, primeşte ca pe o dîră lăsată de fulger semnătura originală şi multă vreme neştearsă a noii întâmplări. Şi abia îndrăzneam să-mi spun că, dacă aş fi prevăzut această plecare, aş fi fost poate incapabil să mi-o reprezint în toată oroarea ei, şi, chiar dacă Albertine mi-ar fi anunţat-o, eu ameninţînd-o, implorînd-o, să o împiedic! Cît de departe de mine era acum dorinţa de a fi la Veneţia! Ca odinioară, la Combray, aceea de a o cunoaşte pe doamna de Guermantes, cînd venea ceasul în care nu mai depindeam decît de un singur lucru, să o am pe mama în camera mea Şi, într-adevăr, toate neliniştile resimţite în copilăria mea alergaseră la chemarea noii nelinişti spre a o întări, a se amalgama cu ea într-o masă omogenă care mă sufoca
Desigur, această lovitură fizică pe care o simţi în inimă la o asemenea despărţire şi care, prin teribila putere de înregistrare pe care o are corpul, face din durere ceva contemporan cu toate epocile vieţii noastre cînd am suferit, - desigur, această lovitură în inimă pe care o speculează poate întrucîtva - într-atît de puţin ne pasă de durerea celorlalţi - cea care doreşte să dea un maximum de intensitate părerii de rău, fie că femeia, prefăcîndu-se doar că pleacă, vrea doar să obţină condiţii mai bune, fie că, plecînd pentru totodeauna - pentru totdeauna! -, doreşte să lovească, fie pentru a se răzbuna, fie pentru  a fi  iubită în  continuare,  sau în  interesul  calităţii
12
amintirii pe care o va lăsa să destrame cu violenţă acea reţea de oboseli, indiferenţe, pe care ea le simţise cum se ţes, - desigur, ne făgăduisem să evităm această lovitură în inimă, ne spusesem că despărţirea ar fi frumoasă. Dar rareori o despărţire este cu adevărat frumoasă, căci dacă ar fi aşa, nu ne-am despărţi niciodată. Şi apoi, femeia faţă de care te arăţi cît se poate de indiferent simte totuşi în mod obscur că, deşi a intervenit o oboseală faţă de ea, în virtutea aceleiaşi obişnuinţe te-ai şi legat din ce în ce mai mult de ea, şi ea crede că unul dintre elementele esenţiale ale unei despărţiri frumoase constă în a pleca prevenindu-1 pe celălalt Or, ea se teme că, pre-venindu-te, va împiedica despărţirea Orice femeie simte că, cu cît puterea ei asupra unui bărbat este mai mare, cu atît singurul ei mod de a pleca este fuga. Fugară pentru că e regină, aşa stau lucrurile. Desigur, există un interval uimitor între oboseala pe care ea i-o inspira cu o clipă în urmă şi, pentru că a plecat, nevoia furioasă de a o avea înapoi. Dar asta se explică şi prin alte motive decît cele arătate în această carte şi altele care vor fi arătate ceva mai jos. Mai întîi plecarea are loc adeseori în momentul cînd indiferenţa - reală sau presupusă - a atins punctul maxim, punctul extrem al oscilaţiei pendulului. Femeia îşi spune: „Nu, nu se mai poate aşa", tocmai pentru că bărbatul vorbeşte întruna de despărţire, sau se gîndeşte la ea; şi atunci ea este cea care pleacă. Pendulul revenind astfel la celălalt punct extrem al său, avem de-a face cu cel mai mare interval. Intr-o secundă el revine la acel punct; încă o dată, în afara tuturor motivelor date, este atît de firesc! Inima mi se zbuciumă în piept; şi de altfel, femeia care a plecat nu mai este aceeaşi cu cea care era aici. Vieţii ei alături de noi, viaţă mult prea cunoscută, i se adaugă dintr-o dată vieţile cu care în mod inevitabil se va amesteca, şi poate că ea ne-a părăsit tocmai pentru a se amesteca cu ele. Astfel încît acea bogăţie nouă a vieţii femeii care a plecat acţionează retroactiv asupra femeii care era alături de noi şi poate îşi premedita plecarea. Seriei de fapte psihologice pe care noi le putem deduce şi care fac parte din viaţa ei împreună cu noi, din oboseala noastră prea mare în raport cu ea, şi din gelozia noastră (ce face ca bărbaţilor care au fost părăsiţi de mai multe femei să li se fi întîmplat aproape totdeauna asta în acelaşi fel, din cauza caracterului lor şi a
13
unor reacţii totdeauna identice şi care pot fi calculate: fiecare îşi are modul său propriu de a fi trădat, după cum îşi are modul său propriu de a răci), acestei serii nu prea misterioase pentru noi i-ar corespunde fără îndoială o serie de fapte pe care le-am ignorat. Probabil că ea întreţinea de cîtva timp relaţii scrise, sau verbale, prin persoane interpuse, cu vreun bărbat, sau cu vreo femeie, probabil că aştepta un anume semnal pe care l-am dat poate noi înşine, fără să ştim, spunîndu-i: „domnul X a venit ieri la mine", dacă ea se înţelesese cu domnul X ca în ajunul zilei cînd urma să-1 întîlnească, acela să vină la mine. Cîte ipoteze posibile! Posibile numai. Construiam atît de bine adevărul, dar numai în posibil, încît deschizînd într-o zi din greşeală o scrisoare adresată uneia dintre amantele mele3, scrisoare scrisă într-un limbaj codificat şi care spunea: Aştept un semn ca să mă duc la marchizul de Saint-Loup, anunţă-mă mîine printr-un telefon, am reconstituit un fel de fugă proiectată; numele marchizului de Saint-Loup nu era aici decît cu scopul de a spune altceva, căci amanta mea nu-1 cunoştea pe Saint-Loup, dar mă auzise vorbind despre el şi, de altfel, semnătura era un fel de pseudonim, şi atîta tot. Or, scrisoarea nu-i era adresată amantei mele, ci unei persoane din casă care purta un nume diferit, dar care fusese citit greşit. Scrisoarea nu era scrisă într-un limbaj codificat, ci într-o franceză proastă, pentru că era scrisă de o americană, o prietenă a lui Saint-Loup, după cum mi-a spus acesta. Iar modul ciudat în care această americană scria anumite litere făcuse ca un nume cu totul real, dar străin, să pară un pseudonim. în acea zi mă înşelasem deci cu totul în bănuielile mele. Dar armătura intelectuală care legase aceste fapte, toate false, era ea însăşi forma atît de exactă, atît de inflexibilă a adevărului, încît atunci cînd, trei luni mai tîrziu, amanta mea (care pe atunci se gîndea să-şi petreacă toată viaţa alături de mine) mă părăsise, ea o făcuse într-un mod absolut identic cu cel pe care mi-1 închipuisem prima dată. A sosit o scrisoare care avea particularităţile pe care i le atribuisem în mod greşit primei scrisori, dar de data asta fiind cu adevărat un semnal, iar Albertine îşi premeditase astfel de multă vreme fuga. Era cea mai mare nenorocire din viaţa mea. Şi totuşi, suferinţa pe care mi-o pricinuia era poate mai  mică decît  curiozitatea  de  a cunoaşte  cauzele  acestei
14
nenorociri: pe cine dorise atît de mult Albertine, la cine se dusese. Dar izvoarele acestor mari evenimente sînt ca şi cele ale fluviilor, zadarnic străbatem suprafaţa pămîntului, căci nu le găsim. N-am spus (pentru că atunci asta îmi păruse doar un fel de cochetărie şi de proastă dispoziţie, stare pe care Francoise o numea „a face mutre") că din ziua cînd nu mă mai sărutase, se purta de parcă i-ar fi murit cineva, dreaptă, ţeapănă, avînd o voce tristă pînă şi atunci cînd spunea lucrurile cele mai simple, mişcări încete şi nemaisurîzînd niciodată. Nu pot spune că vreun fapt dovedea vreo înţelegere cu exteriorul. Francoise mi-a povestit mai tîrziu că intrînd cu o zi înainte de plecarea Albertinei în camera acesteia, nu găsise acolo pe nimeni, că perdelele erau trase, dar că a simţit, după mirosul ce plutea în aer şi după zgomot, că fereastra era deschisă. Şi, într-adevăr, o găsise pe Albertine pe balcon. Dar e greu de imaginat cu cine ar fi putut ea intra în legătură de acolo, şi de altfel perdelele trase peste fereastra deschisă se explicau fără îndoială prin aceea că ştia că mă tem de curent şi că deşi perdelele mă apărau prea puţin, ele ar fi împiedicat-o pe Francoise să vadă din coridor că obloanele erau deschise atît de devreme. Nu, nu văd nimic special în asta, ci numai un fapt mărunt care dovedeşte doar că în ajun ea ştia că va pleca In ajun, într-adevăr, ea luase din camera mea, fără ca eu să observ, o mare cantitate de hîrtie şi de pînză de ambalat care se găsea aici, cu ajutorul căreia şi-a împachetat nenumăratele halate şi rochii de casă, toată noaptea, înainte ca să poată pleca dimineaţă. Este singurul fapt, singurul. Nu pot să acord nici o importanţă gestului prin care mi-a înapoiat aproape cu forţa în acea seară cei o mie de franci pe care mi-i datora, el nu avea nimic special, căci Albertine era extrem de corectă în problemele băneşti.
Da, ea a luat în ajun hîrtia de împachetat, dar ştia mai demult că va pleca! Căci nu supărarea a făcut-o să plece, şi numai hotărîrea de a pleca, de a renunţa la viaţa pe care şi-o visase îi dăduse acea înfăţişare întristată. întristată, aproape solemnă şi rece faţă de mine, cu excepţia ultimei seri cînd, după ce rămăsese la mine mai tîrziu decît ar fi vrut - ceea ce m-a mirat, căci ea voia totdeauna să-şi prelungească şederea -, inii spuse, din uşă: „Adio, dragul meu, adio, dragul meu". Dar
15
în acea clipă nu am dat nici o importanţă acestui fapt. Francoise mi-a spus că a doua zi dimineaţa, cînd ea i-a spus că va pleca (dar de altfel totul este explicabil şi prin oboseală, căci ea nu se dezbrăcase şi îşi petrecuse toată noaptea împa-chetînd, rămăseseră neîmpachetate lucrurile pe care urma să i le ceară lui Francoise şi care nu erau în camera şi în cabinetul ei de toletă), ea era încă atît de tristă, mai dreaptă, mai ţeapănă decît în zilele precedente, încît Francoise a crezut, cînd ea i-a spus: „Adio, Francoise", că va cădea din picioare. Cînd afli aceste lucruri, înţelegi că femeia care îţi plăcea cu mult mai puţin decît toate cele pe care le întîlneai atît de uşor cu prilejul oricărei plimbări, pe care o urai pentru că trebuia să renunţi la ele pentru ea, este, dimpotrivă, cea pe care o preferi acum de mii de ori celelalte. Căci problema nu se mai pune între 6 anumită plăcere - devenită, prin folosinţă, şi poate prin mediocritatea obiceiului, aproape nulă - şi alte plăceri, ispititoare, în-cîntătoare, ci între aceste plăceri şi ceva mult mai puternic decît ele, mila faţă de durere. Făgăduindu-mi că Albertine va fi înapoi chiar în seara asta, făcusem ceea ce era mai urgent şi pansasem cu o credinţă nouă smulgerea de lîngă mine a aceleia împreună cu care trăisem pînă atunci. Dar oricît de repede ar fi acţionat instinctul meu de conservare, rămăsesem fără ajutor timp de o clipă, cînd Francoise îmi spusese, şi deşi ştiam că Albertine va fi acasă chiar în acea seară, durerea pe care o simţisem în momentul cînd încă nu-mi vorbisem mie însumi despre această întoarcere (moment care urmase cuvintelor: „Domnişoara Albertine mi-a cerut geamantanele, domnişoara Albertine a plecat"), această durere renăştea de la sine în mine, aşa cum fusese înainte, ca şi cum aş fi ignorat încă apropiata întoarcere acasă a Albertinei. Trebuia de altfel să revină, dar din propria-i voinţă. în toate ipotezele, a părea că fac un demers anume, că o rog să se întoarcă ar fi fost potrivnic scopului meu. Cu siguranţă că nu mai aveam puterea să renunţ la ea aşa cum renunţasem la Gilberte. Mai mult chiar decît a o revedea pe Albertine, voiam să pun capăt neliniştii fizice pe care inima mea, mai suferindă decît odinioară, nu o mai putea îndura. Şi apoi. tot obişnuindu-mă să nu vreau, fie că era vorba de muncă sau de altceva, devenisem mai laş, dar mai ales această nelinişte era incomparabil mai puternică pentru multe
16
motive, dintre care cel mai important nu era, poate, faptul că nu gustasem niciodată plăcerea senzuală cu doamna de Guermantes şi cu Gilberte, ci că, nevăzîndu-le zilnic, oră de oră, neavînd posibilitatea şi în consecinţă nici nevoia... or din iubirea mea pentru ele lipsea forţa imensă a Obişnuinţei. Poate că acum cînd inima mea, incapabilă să vrea şi să suporta fără să crîcnească suferinţa, nu găsea decît o singură soluţie posibilă, întoarcerea cu orice preţ a Albertinei, poate că soluţia opusă (renunţarea voluntară, resemnarea treptată) mi s-ar fi părut o soluţie de roman, neverosimilă în viaţă, dacă nu aş fi optat eu însumi odinioară pentru aceasta cînd fusese vorba de Gilberte. Ştiam, deci, că această altă soluţie putea fi şi ea acceptată, şi de acelaşi bărbat, căci rămăsesem aproape acelaşi. Numai că timpul îşi jucase rolul său, timpul care mă îmbă-trînise, ca şi timpul care o pusese întruna pe Albertine în preajma mea cînd ne duceam viaţa împreună. Dar, fără să renunţ la ea, ceea ce îmi rămînea din ce simţisem pentru Gilberte era măcar mîndria de a nu vrea să fiu pentru Albertine o jucărie dezgustătoare cerîndu-i să se întoarcă, voiam ca ea să se întoarcă fără ca eu să par că ţin la asta. M-am ridicat din pat ca să nu mai pierd timp, dar suferinţa mă opri: era pentru prima oară cînd mă ridicam din pat de cînd plecase Albertine. Totuşi, trebuia să mă îmbrac repede şi să mă duc să aflu veşti de la portarul ei4.
Suferinţa, prelungirea unui şoc moral impus aspiră să-şi schimbe forma; sperăm să le volatilizăm făcînd proiecte, cerînd informaţii; vrem ca suferinţa să treacă prin nenumăratele-i metamorfoze, căci asta cere mai puţin curaj decît a-ţi păstra suferinţa ca atare; patul îţi pare atît de îngust, atît de tare, atît de rece, te culci în el cu durerea ta. M-am ridicat deci în picioare, înaintam prin cameră cu o infinită prudenţă, mă aşezam astfel încît să nu văd scaunul Albertinei, pianul pe ale cărei pedale apăsa cu papucii ei aurii, şi nici unul dintre obiectele pe care le folosise şi care toate, în limbajul special pe care li—1 atribuiau amintirile mele, păreau că vor să-mi dea o traducere, o versiune diferită, să-mi anunţe a doua oară vestea plecării ei. Dar fără să le privesc, le vedeam; puterile m-au părăsit, am căzut într-unui dintre acele fotolii învelite în satin albastru al cărui desen, cu o oră mai devreme, în clarobscurul
17
camerei anesteziate de o rază de lumină, mă făcuse să visez la imagini pătimaş iubite atunci, atît de îndepărtate de mine acum. Vai! Era prima oară cînd mă aşezam în acest fotoliu de cînd Albertine nu mai era aici. De aceea n-am mai putut rămîne şi m-am ridicat; şi astfel, în fiecare clipă cîte unul dintre nenumăratele şi umilele euri care ne alcătuiesc încă nu ştia că Albertine plecase şi trebuia înştiinţat; trebuia - şi era un gest mai crud decît dacă ar fi fost nişte străini şi nu ar fi avut capacitatea mea de a suferi - să le anunţ nenorocirea tuturor acestor fiinţe, tuturor acestor euri care nu o ştiau încă; trebuia ca fiecare dintre ele să audă la rîndu-i, pentru prima oară, aceste cuvinte: „Albertine mi-a cerut geamantanele" - acele geamantane în formă de sicriu care fuseseră încărcate la Balbec alături de cele ale mamei -, „Albertine a plecat". Fiecăruia dintre aceste euri trebuia să-i comunic durerea mea, durere care nu era nicidecum o concluzie pesimistă liber extrasă dintr-un ansamblu de împrejurări funeste, ci retrăirea intermitentă şi involuntară a unei impresii specifice, venită din afară, şi pe care nu am ales-o. Pe unele dintre aceste euri nu le revăzusem de multă vreme. De exemplu (nu mă gîndisem că era ziua cînd mă duceam la frizer), eul care eram cînd mă duceam să mă tund. Uitasem acel eu, sosirea lui mă făcu să izbucnesc în hohote de plîns, precum, la o înmormîntare, sosirea unui servitor bătrîn, ieşit la pensie, care a cunoscut-o pe cea care a murit. Apoi mi-am amintit dintr-o dată că, de opt zile, fusesem cuprins din cînd în cînd de spaime pe care nu mi le mărturisisem. în acele clipe discutam totuşi, spunîndu-mi: „E inutil, nu-i aşa, să mă gîndesc la ipoteza că ar pleca pe neaşteptate. Ar fi absurd. Dacă i-aş fi supus spre examinare această ipoteză unui bărbat cu bun simţ şi inteligent (şi aş fi făcut-o, ca să mă liniştesc, dacă gelozia nu m-ar fi împiedicat să fac confidenţe), el mi-ar fi replicat cu siguranţă: «Dar eşti nebun. E cu neputinţă». Şi într-adevăr în acele ultime zile, noi nu ne certaserăm nici măcar o singură data. Pleci pentru că ai un motiv. II spui. Ţi se dă dreptul de a răspunde, nu se pleacă în felul ăsta. Nu, e o copilărie. Este singura ipoteză absurdă". Şi totuşi, în fiecare zi, regăsind-o acolo dimineaţa cînd sunam, scosesem un imens suspin de uşurare. Iar cînd Francoise îmi înmînase scrisoarea Albertinei, fusesem pe dată sigur că era
18
vorba tocmai de lucrul care nu se putea întîmpla, de acea plecare oarecum percepută cu mai multe zile înainte, în ciuda tuturor motivelor logice de a nu fi neliniştit. îmi spusesem asta aproape cu satisfacţia perspicacităţii, în deznădejdea mea, ca un asasin care ştie că nu poate fi descoperit, dar care se teme şi care vede dintr-o dată numele victimei sale scris pe dosarul judecătorului care 1-a chemat. Speranţa mea era că Albertine a plecat în Touraine, la mătuşa ei, unde de fapt era destul de supravegheată, şi nu va putea face mare lucru pînă cînd o voi aduce acasă. Teama mea cea mai mare fusese că a rămas la Paris, că a plecat.la Amsterdam sau la Montjouvain, că fugise pentru vreo intrigă amoroasă ale cărei preliminarii îmi scăpaseră. Dar în realitate, spunîndu-mi Paris, Amsterdam, Montjouvain, adică numele mai multor locuri, eu mă gîndeam doar la locuri posibile; de aceea, cînd portarul Albertinei îmi răspunse că ea plecase în Touraine, acest loc pe care credeam că-1 doresc mi se păru cel mai înspăimîntător dintre toate, pentru că era real şi pentru că pentru prima oară, torturat de certitudinea prezentului şi de incertitudinea viitorului, mi-o reprezentam pe Albertine începînd o viaţă pe care ar fi vrut-o departe de mine, poate pentru multă vreme, poate pentru totdeauna, şi în care ea va realiza acel necunoscut care odinioară mă tulburase deseori, deşi atunci aveam fericirea de a poseda, de a mîngîia ceea ce era exterior, blîndul chip impenetrabil şi captat. Iubirea mea era tocmai acest necunoscut. In faţa porţii Albertinei, am găsit o fetiţă sărmană care se uita la mine cu ochi mari şi care părea atît de bună încît am întrebat-o dacă nu voia să vină la mine, aşa cum aş fi făcut cu un cîine care m-ar fi privit cu ochi plini de credinţă. Ea păru mulţumită. Acasă am legănat-o cîtva timp pe genunchi, dar curînd prezenţa ei, făcîndu-mă să simt prea mult absenţa Albertinei, îmi deveni insuportabilă. Şi am rugat-o să plece, după ce i-am dat o bancnotă de cinci sute de franci. Şi totuşi, foarte curînd, gîndul de a avea vreo altă fetiţă lîngă mine, ca să nu fiu niciodată singur şi lipsit de ajutorul unei prezenţe nevinovate, deveni singurul vis care îmi îngăduia să îndur gîndul că poate Albertine îşi va mai întîrzia un timp întoarcerea. *~it despre Albertine însăşi, ea nu exista în mine decît sub rorma numelui său care, cu excepţia cîtorva rare momente în
19
I
momentul trezirii, mi se înscrisese în creier şi era tot acolo. Dacă aş fi gîndit cu voce tare, l-aş fi repetat întruna, iar vorbele mele ar fi fost monotone, limitate, de parcă aş fi fost preschimbat în pasăre, într-o pasăre asemenea celeia din fabulă, al cărei ţipăt spunea la nesfîrşit numele femeii pe care, bărbat fiind, o iubise. Ţi-1 spui şi cum de fapt îl treci sub tăcere, se pare că îl scrii în tine însuţi, că îşi lasă urma în creier şi că acesta trebuie să fie pînă la urmă în întregime acoperit, ca un zid pe care cineva s-a distrat mîzgălind, de numele de mii de ori scris al celei pe care o iubeşti. îl rescrii tot timpul în gînd atîta vreme cît eşti fericit, şi încă şi mai mult cînd eşti nefericit. Şi simţi nevoia, care renaşte, întruna, să spui acest nume care nu-ţi dă nimic decît ceea ce ştii, dar, cu timpul, ajungi şi la oboseală. La plăcerea trupească nici nu mă mai gîndeam în acea clipă; nici măcar nu vedeam în gînd imaginea acelei Albertine, cauză totuşi a unei asemenea tulburări a fiinţei mele, nu-i vedeam corpul, şi dacă aş fi vrut să izolez ideea care era legată - căci totdeauna există una - de suferinţa mea, ea ar fi fost, rînd pe rînd, pe de o parte îndoiala cu privire la dispoziţia în care plecase, cu sau fără gînd de întoarcere, pe de altă parte mijloacele de a o aduce înapoi. Poate că există un simbol şi un adevăr în locul intim ocupat în anxietatea noastră de către cea la care o raportăm. Căci, într-adevăr, persoana ei are prea puţina importanţă; importante sînt aproape numai emoţiile, neliniştile pe care cine ştie ce hazard ne-a făcut odinioară să le simţim în legătură cu ea şi pe care obişnuinţa le-a asociat cu ea. Dovadă (mai evidentă încă decît plictiseala pe care o simţi în toiul fericirii) că faptul de a o vedea sau a nu o vedea pe această persoană, a fi sau nu preţuit de ea, a o avea sau nu la dispoziţie, ne va apărea ca un lucru indiferent cînd nu va mai trebui să ne punem problema (atît de inutilă încît nici măcar nu ne-o vom mai pune) decît relativ la persoana însăşi - emoţiile şi neliniştile fiind uitate, cel puţin cele care se leagă de ea, căci procesul s-a putut dezvolta din nou, dar transferat asupra unei alteia. înainte, cînd eram încă legaţi de ea. credeam că fericirea noastră depinde de persoana ei, dar depindea doar de sfîrşitul neliniştii noastre. Inconştientul nostru era deci mai clarvăzător decît noi înşine în acel moment, micşorînd atît de mult figura femeii iubite, figură pe
20
care poate chiar o uitasem, pe care puteam să nu o cunoaştem îndeajuns şi că o credem mediocră, în înspăimîntătoarea dramă în care faptul de a o regăsi pentru a nu o mai aştepta putea să fie hotărîtor pentru însăşi viaţa noastră. Proporţii minuscule ale fisurii femeii, efect logic şi necesar al modului în care se dezvoltă iubirea, limpede alegorie despre natura subiectivă a acestei iubiri.
Felul în care Albertine plecase semăna fără îndoială cu cel al popoarelor care îşi pregătesc printr-o demonstraţie armată opera diplomatică. Ea plecase fără îndoială astfel oare pentru a obţine de la mine condiţii mai bune, mai multă libertate, mai mult lux. în acest caz, dintre noi doi învingătorul aş fi fost eu, dacă aş fi avut puterea să aştept să aştept clipa cînd, văzînd că nu obţine nimic, s-ar fi întors din proprie voinţă. Dar dacă poţi rezista unei cacialmale cînd joci cărţi, sau la război, cînd important este doar să cîştigi, condiţiile nu mai sînt aceleaşi cînd e vorba de iubire şi de gelozie, şi cu atît mai mult de suferinţă. Dacă pentru a aştepta, pentru a avea această „tărie", o lăsam pe Albertine să rămînă departe de mine cîteva zile, cîteva săptămîni poate, distrugeam ceea ce fusese scopul meu timp de mai bine de un an: să nu o las liberă nici măcar o singură oră. Toate precauţiile mele deveneau inutile dacă îi lăsam timpul, posibilitatea de a mă înşela după pofta inimii; şi dacă pînă la urmă s-ar preda, eu nu aş mai putea uita acea perioadă cînd fusese singură, şi chiar învingînd pînă la urmă, şi totuşi în trecut, adică în mod ireparabil, cel învins aş fi eu.
Cît priveşte mijloacele de a o aduce înapoi pe Albertine, ele aveau cu atît mai mari şanse de reuşită cu cît ipoteza că nu plecase decît în speranţa de a fi chemată înapoi în condiţii mai bune ar părea mai plauzibilă. Şi, fără îndoială, pentru cei care nu credeau în sinceritatea Albertinei, cu siguranţă pentru Franşoise de exemplu, această ipoteză era cea mai plauzibilă. Dar raţiunea mea, căreia singura explicaţie a anumitor proaste dispoziţii, a anumitor atitudini îi păruse a fi, înainte ca eu să ştiu ceva, proiectul unei plecări definitive, îi era greu să creadă ca, acum cînd această plecare se produsese, ea nu era decît o simulare. Spun raţiunii mele, nu mie. Ipoteza simulării îmi devenea, cu atît mai necesară cu cît era mai improbabilă şi se întărea în aceeaşi măsură în care îşi pierdea din verosimil. Cînd
21

promisiunii consolatoare, pe care mi-o făcusem de a o aduce înapoi, chiar în acea seară, pe Albertine. Suferinţa mea ignora această frază care ar fi calmat-o. Pentru a pune în acţiune mijloacele de a realiza această întoarcere, încă o dată, nu pentru că o asemenea atitudine mi-ar fi reuşit vreodată foarte bine, ci pentru că o avusesem întotdeauna de cînd o iubeam pe Albertine, eram condamnat să mă prefac că nu o iubesc, că nu sufăr din cauza plecării ei, eram condamnat să continuu să o mint. Aş putea fi cu atît mai energic în a o face să revină cu cît aş părea mai mult că am renunţat la ea îmi propuneam să-i scriu Albertinei o scrisoare de adio în care să consider că plecarea ei este definitivă, în timp ce îl voi trimite pe Saint-Loup să exercite asupra doamnei Bontemps, în aparenţă fără ştirea mea, presiunea cea mai brutală, pentru ca Albertine să se întoarcă acasă cît mai repede. Fără îndoială, experimentasem cu Gilberte pericolul unor asemenea scrisori de o indiferenţă care, simulată mai întîi, devine pînă la urmă adevărată. Şi această experienţă ar fi trebuit să mă împiedice să-i scriu Albertinei scrisori ca acelea pe care i le scrisesem Gilbertei. Dar ceea ce numim experienţă nu este decît dezvăluirea, în proprii noştri ochi, a unei trăsături a caracterului nostru, care apare în mod firesc, şi reapare cu atît mai puternic cu cît am pus-o în lumină pentru noi înşine odată, astfel încît mişcarea spontană care ne călăuzise prima oară este întărită de toate sugestiile amintirii. Plagiatul uman de care indivizii (şi chiar popoarele care perseverează în greşelile lor, agravîndu-le) se pot feri cel mai greu este plagiatul de sine.
Saint-Loup, pe care îl ştiam la Paris, fusese chemat de mine pe dată; veni fără întîrziere, rapid şi eficace cum era odinioară la Doncieres, şi consimţi să plece chiar atunci în Touraine. I-am propus următoarea combinaţie. Trebuia să coboare din tren la Châtellerault5, să întrebe unde este casa doamnei Bontemps, să aştepte ca Albertine să plece de acasă, căci l-ar fi putut recunoaşte. „Fata de care-mi vorbeşti mă cunoaşte?" mă întrebă el. I-am spus că nu cred. Acest plan mă umplu de o bucurie nesfîrşită. Era, totuşi, în contradicţie absolută cu ceea ce îmi făgăduisem la început: să fac astfel încît să nu par că am trimis pe cineva după Albertine; şi totuşi, în mod inevitabil, se va vedea că o caut; dar acest demers avea asupra
23
te vezi pe marginea prăpastiei şi cînd s-ar zice că Dumnezeu te-a părăsit, nu  mai şovăi să aştepţi de Ia el un miracol Recunosc că în toate acestea am fost cel mai apatic, deşi şi cel mai îndurerat dintre poliţişti. Dar fuga ei nu-mi redase calităţile pe care mi Ie anihilase obiceiul de a o supraveghea prin mij. locirea altora Nu mă gîndeam decît la un lucru: să însărcinez pe altcineva cu această cercetare. Acest altcineva fu Saint-Loup, care consimţi. Neliniştea atîtor zile era acum dată în seama altuia, şi începui să trepidez de bucurie, sigur de succes, mîi-nile redevenindu-mi dintr-o dată uscate ca odinioară, scăpate de acea sudoare care mă năpădise cînd Francoise îmi spusese: „Domnişoara Albertine a plecat". Ne amintim că atunci cînd am hotărît să trăiesc cu Albertine şi chiar să mă căsătoresc cu ea, o făcusem pentru a o păstra lîngă mine, pentru a şti ce face, pentru a o împiedica să-şi reia obiceiurile care o legau de domnişoara Vinteuil. Se întîmplase în sfîşierea atroce a revelaţiei pe care mi-o făcuse la Balbec, cînd îmi spusese ca pe un lucru cu totul firesc şi pe care am reuşit - deşi era cea mai mare nefericire pe care o trăisem pînă atunci - să-1 găsesc cu totul firesc, lucru pe care, în cele mai negre presupuneri ale mele, nu aş fi avut niciodată curajul să mi-1 imaginez. (E uimitor cît de puţină imaginaţie are gelozia, care face tot timpul mici presupuneri false, cînd trebuie să descoperi adevărul.) Or, această iubire, născută mai ales dintr-o nevoie de a o împiedica pe Albertine să facă acel lucru rău, îşi păstrase în continuare urmele originii sale. Foarte important nu era să fiu cu ea, cu condiţia să pot împiedica această „fiinţă fugară" să se ducă într-un loc sau altul. Pentru a o împiedica, mă încredinţasem ochilor, companiei celor care mergeau cu ea, şi, dacă aceştia îmi dădea seara un mic raport foarte liniştitor, anxietatea mea se transforma în bună dispoziţie.
Afirmîndu-mi mie însumi că, indiferent de ceea ce ar fi trebuit să fac, Albertine se va întoarce acasă chiar în acea seară, suspendasem durerea pe care mi-o pricinuise Francoise spunîndu-mi că Albertine plecase (pentru că atunci fiinţa mea, luată pe neaşteptate, crezuse o clipă că plecarea aceasta este definitivă). Dar după o întrerupere, cînd, printr-un zvîcnet de viaţă independentă, suferinţa iniţială se întorcea spontan în mine, ea era tot atît de atroce, pentru că fusese anterioară
22

celui pe care „ar fi trebuit" să-1 fac marele avantaj că îmi permitea să-mi spun că cineva trimis de mine o va vedea pe Albertine şi, fără îndoială, o va aduce acasă. Şi dacă aş fi ştiut să văd limpede în sufletul meu încă de la început, aş fi putut prevedea că această soluţie ascunsă în umbră şi pe care o găseam deplorabilă va înlătura soluţiile întemeiate pe multă răbdare şi pe care mă hotărîsem să le vreau, din lipsă de voinţă. Cum Saint-Loup părea oarecum surprins că o fată locuise la mine o iarnă întreagă fără ca eu să-i fi spus ceva despre asta, cum, pe de altă parte, el îmi vorbise adeseori despre fata din Balbec, iar eu nu-i răspunsesem niciodată: „dar locuieşte la mine", ar fi putut fi supărat că nu avusesem încredere în el. Era adevărat că poate doamna Bontemps îi va vorbi despre Balbec. Dar eram prea nerăbdător să plece, să se întoarcă pentru a mai vrea, pentru a mai putea să mă gîndesc la consecinţele posibile ale acestei călătorii. Nu mă gîndeam că ar fi recunoscut-o pe Albertine (pe care, de altfel, evitase sistematic sa o privească atunci cînd o întîlnise la Doncieres), căci după spusele tuturor ea se schimbase şi se îngrăşase atît de mult încît nu era deloc probabil. Mă întrebă dacă nu am un portret al Albertinei. I-am răspuns mai întîi că nu, pentru ca să nu o recunoască pe Albertine, pe care o văzuse doar în fugă în vagon, după fotografia mea, făcută cam pe vremea cînd se găsea la Balbec. Dar m-am gîndit că în ultima fotografie ea este tot atît de diferită de acea Albertine din Balbec pe cît era acum Albertine cea vie, şi că nu o va recunoaşte în acea fotografie după cum nu o va recunoaşte nici în realitate. în timp ce căutam fotografia, el îmi trecea uşor mîna peste frunte, consolîndu-mă. Eram emoţionat de nefericirea pe care i-o pricinuia durerea mea Mai întîi, deşi se despărţise de Rachel, ceea ce simţise atunci nu era încă atît de îndepărtat, încît să nu aibă o simpatie, o milă specială pentru genul acesta de suferinţă, aşa cum te simţi mai aproape de cineva care are boala pe care o ai şi tu. Apoi. mă iubea atît de mult încît gîndul că sufeream îi era insuportabil. De aceea avea faţa de cea care mă făcea să sufăr un amestec de ranchiună şi de admiraţie. îşi închipuia că eram o fiinţă cu totul superioară şi credea că, dacă eram atît de supus faţă de o altă fiinţă, însemna că aceea era cu totul extraordinară. Bănuiam că o va găsi pe
24
Albertine frumoasă în fotografie, dar cum nu-mi închipuiam totuşi că va produce asupra lui impresia pe care o produsese Elena asupra bătrînilor troieni, în timp ce căutam fotografia, spuneam cu modestie: „Ştii, nu-ţi închipui că e cine ştie ce, mai întîi fotografia este proastă, şi apoi ea nu are nimic neobişnuit, nu-i o frumuseţe, e mai ales foarte drăgălaşă. - Nu, nu cred, sînt sigur că e minunată", spuse el cu un entuziasm naiv şi sincer, căutînd să-şi reprezinte fiinţa care putuse stîrni în mine o asemenea deznădejde şi un asemenea zbucium. „O urăsc pentru că te face să suferi, dar se putea bănui că o fiinţă artistă pînă în vîrful unghiilor cum eşti tu, tu care iubeşti în toate frumuseţea cu nemăsurată dragoste, erai predestinat să suferi mai mult decît altul cînd aveai să o întîlneşti într-o femeie." Găsisem în sfîrşit fotografia. „Este cu siguranţă minunată", continua să spună Robert, care nu observase că îi întindeam fotografia Dintr-o dată o văzu, o ţinu o clipă în mîini. Chipul lui exprima o uimire vecină cu stupiditatea „Asta-i fata pe care o iubeşti?" îmi spuse el în cele din urmă, încercînd să-şi ascundă stupefacţia, de teama de a nu mă supăra. Nu făcu nici o remarcă, luase acea înfăţişare rezonabilă, prudentă, uşor dispreţuitoare pe care o ai în faţa unui bolnav, chiar dacă acesta a fost pînă atunci un bărbat remarcabil şi prietenul tău, dar care nu mai este deloc aşa, căci, cuprins de un fel de nebunie furioasă, îţi vorbeşte despre o fiinţă celestă care i-a apărut în cale şi pe care continuă să o vadă, acolo unde tu, om sănătos la minte, nu vezi decît o plapumă. Am înţeles pe dată uimirea lui Robert, era aceeaşi uimire pe care o avusesem şi eu cînd îi văzusem amanta, cu singura diferenţă că descoperisem în ea o femeie pe care o cunoşteam, în timp ce el credea că nu o văzuse niciodată pe Albertine. Dar fără îndoială că diferenţa între ceea ce vedeam atît unul cît şi celălalt privind aceeaşi persoană era la fel de mare. Era departe vremea cînd, treptat, începusem la Balbec să adaug senzaţiilor vizuale pe care le aveam cînd o priveam pe Albertine, senzaţii gustative, olfactive, tactile. De atunci, senzaţii mai profunde, mai gingaşe, mai greu de definit se adăuga-seră, iar mai tîrziu şi senzaţii dureroase. Pe scurt, Albertine, asemenea unei pietre în jurul căreia a nins, nu era decît centrul generator al unei imense construcţii care trecea prin planul
25
inimii mele. Robert, pentru care toată această stratificare de senzaţii era invizibilă, nu surprindea decît un reziduu pe care, dimpotrivă, ea mă împiedica să-1 vâd. Robert fusese descumpănit cînd văzuse fotografia Albertinei nu fiindcă fusese uimit, precum bătrînii troieni care au spus, cînd o văzuseră pe Elena trecînd:
A noastră suferinţă nici cit privirea ei nu face,6
ci fiindcă fusese cuprins de uimirea inversă, care spune: „Cum, pentru una ca asta şi-a făcut atîta inimă rea, a suferit atît de mult, a făcut atîtea nebunii!" Trebuia să recunoaştem că acest gen de reacţie la vederea persoanei care a pricinuit suferinţele, a tulburat cu totul viaţa, iar uneori a adus moartea cuiva pe care îl iubim, este infinit mai frecventă decît cea a bătrînilor troieni şi, la urna urmei, obişnuită. Nu numai pentru că iubirea este individuală şi nici pentru că, atunci cînd nu o simţim, faptul de a găsi că poate fi evitată şi de a filosofa asupra nebuniei celorlalţi ne este firesc. Ci şi pentru că, atunci cînd a ajuns atît de departe încît pricinuieşte asemenea nefericiri, construcţia senzaţiilor aşezate între chipul femeii şi ochiul amantului enormul ou dureros care îl prinde şi îl ascunde aşa cum un strat de zăpadă ascunde o fîntînă, este împinsă îndeajuns de departe pentru ca punctul unde se opresc privirile amantului, punctul unde el îşi întîlneşte plăcerea şi suferinţele este atît de departe de punctul în care ceilalţi îl văd pe cît de departe este adevăratul soare de locul unde lumina sa condensată ne face sa-1 zărim pe cer. Şi, mai mult încă, în tot acest timp, sub crisalida de dureri şi de tandreţe care face ca amantul să nu mai vadă nici cele mai urîte metamorfoze ale fiinţei iubite, chipul a avut timp să îmbătrînească şi să se schimbe. Astfel încît dacă chipul pe care amantul 1-a văzut prima oară este foarte departe de cel pe care-l vede de cînd iubeşte şi suferă, el este, în sens invers, la fel de îndepărtat de cel pe care îl poate vedea acum spectatorul indiferent. (Ce s-ar fi întîmplat dacă, în locul fotografiei unei fete tinere, Robert ar fi văzut fotografia unei bătrîne amante?) Ba chiar, ca să fim atît de uimiţi nu trebuie s-o vedem pentru prima oară pe aceea care a pricinuit asemenea dezastre. Adeseori o cunoşteam, aşa cum
26
unchiul meu o cunoştea pe Odette. Atunci diferenţa de optică se extinde nu numai la aspectul fizic, ci şi Ia caracter, la importanţa individuală. Sînt multe şanse ca femeia care îl face să sufere pe cel care o iubeşte să fi fost totdeauna bună cu cineva căruia îi păsa prea puţin de ea, aşa cum Odette, atît de crudă cu Swann, fusese drăgălaşa „doamnă în roz" a unchiului meu, sau ca fiinţa ale cărei hotărîri sînt dinainte cîntărite de către cel care o iubeşte, cu teama pe care ar avea-o în faţa unei divinităţi, să apară în ochii celui care nu o iubeşte ca o persoană neînsemnată, oricînd dispusă să facă tot ce i se cere, aşa cum îmi apărea mie amanta lui Saint-Loup, căci eu nu vedeam în ea decît pe acea „Rachel cînd a Domnului" ce-mi fusese de atîtea ori propusă. îmi amineam cît eram de uimit cînd o văzusem cu Saint-Loup prima oară, la gîndul că un bărbat putea să se chinuiască pentru că nu ştia ce făcuse o asemenea femeie în cutare seară, ce-i putuse spune în şoaptă vreunui bărbat, de ce îşi dorise să rupă. Or, simţeam că tot acest trecut, al Albertinei de data asta, către care fiecare fibră a inimii mele, a vieţii mele se îndrepta cu o suferinţă vibratilă şi dureroasă, trebuia să-i pară tot atît de neînsemnat lui Saint-Loup pe cît avea să-mi pară poate mie însumi într-o bună zi; că voi trece poate treptat, în raport cu derizoriul sau gravitatea trecutului Albertinei, de la starea de spirit pe care o aveam în acest moment la aceea pe care o avea Saint-Loup, căci nu-mi făceam iluzii despre ceea ce putea gîndi Saint-Loup, despre ceea ce poate gîndi oricine altul în afară de amant Şi nu sufeream prea mult. Să le lăsăm pe femeile frumoase bărbaţilor fără imaginaţie. îmi aminteam tragica explicaţie a atîtor vieţi, adică un portret genial şi deloc asemănător ca acela pe care i-1 făcuse Elstir lui Odette, şi care este nu atît portretul unei amante, cît cel al iubirii care deformează. Nu-i lipsea - ceea ce atîtor portrete nu le lipseşte - decît să fie totodată făcut de un mare pictor şi de un amant (dar se spunea că Elstir fusese amantul Odettei). întreaga viaţă a unui amant, a unui amant ale cărui nebunii nu sînt înţelese de nimeni, întreaga viaţă a unui Swann dovedeşte această lipsă de asemănare. Dar dacă amantul este dublat de un pictor ca Elstir, atunci avem cheia enigmei, ai în sfîrşit sub ochii tăi acele buze pe care cei mulţi nu le-au văzut niciodată la această femeie,
27
acel nas pe care nimeni nu l-a văzut, acea finută nebănuită. Portretul spune: „Asta am iubit, asta m-a făcut să sufăr, asta am văzut întruna". Printr-o gimnastică inversă, eu, care încercasem să-i adaug în gînd Rachelei tot ceea ce Saint-Loup îi adăugase, încercam acum să-mi neutralizez raportul afectiv şi mintal în compunerea Albertinei şi să mi-o reprezint aşa cum i-ar părea fără îndoială Iui Saint-Loup, după cum şi mie îmi apăruse Rachel. Chiar dacă am vedea noi înşine aceste diferenţe, ce importanfă le-am acorda? Şi cînd odinioară, la Balbec, Albertine mă aştepta sub arcadele din Incarville şi sărea în maşina mea, nu numai că ea nu se „îngrăşase" încă, ci, de prea multă mişcare, parcă se topise; slabă, urîţită de o pălărie caraghioasă de sub care nu i se vedea decît vîrful nasului deloc frumos şi două fîşii de obraz, ca nişte viermi albi, regăseam prea puţin din ea, şi totuşi îndeajuns pentru ca, după felul cum îmi sărea în maşină, să ştiu că era ea, că venise la întîlnire la ora hotărîtă şi că nu se dusese în altă parte; şi asta este de ajuns; ceea ce iubim se află prea mult în trecut, constă prea mult în timpul pierdut împreună pentru ca să mai avem nevoie de întreaga femeie; vrem doar să fim siguri că este ea, să nu ne înşelăm în privinţa identităţii, mai importanfă decît frumuseţea pentru cei care iubesc; obrajii se pot scofîlci, trupul poate ilăbi, chiar pentru cei care au fost mai întîi cei mai orgolioşi, n ochii celorlalţi, pentru că dominau o frumuseţe, această lucăfică de chip, acest semn prin care se rezumă personalitatea •ermanentă  a  unei  femei,  acest  extras  algebric,  această onstantă  sînt de  ajuns  pentru  ca  un  bărbat  aşteptat în )cietatea cea mai înaltă şi care îl răsfăţa, să nu poată dispune ci măcar de o singură seară liberă pentru că îşi petrece npul  pieptănînd-o şi despieptănînd-o, pînă în  clipa cînd easta adoarme, pe femeia pe care el o iubeşte, sau pur şi nplu rămînînd lîngă ea, pentru a fi cu ea, sau pentru ca ea să cu el, sau doar pentru ca ea să nu fie cu alfii. „Eşti sigur, îmi spuse Robert, că-i pot oferi aşa, dintr-o ă, acestei femei treizeci de mii de franci pentru comitetul ;îoral al sofului ei? E chiar atît de necinstită? Dacă nu te ;li, ar fi de ajuns trei mii de franci. - Nu, te rog, nu fi eco-i cînd e vorba de un lucru atît de important pentru mine. ouie să spui cuvintele următoare, care în paite sînt ade-
28
varate: «Prietenul meu îi ceruse aceşti treizeci de mii de franci unei rude pentru comitetul unchiului logodnicei sale. I-au fost daţi tocmai fiindcă era vorba de logodnă Şi mă rugase să vi-i aduc pentru ca Albertine să nu ştie nimic despre asta Şi iată că dintr-o dată Albertine îl părăseşte. El nu mai ştie ce să facă Dacă nu se căsătoreşte cu Albertine, este obligat să dea înapoi cei treizeci de mii de franci. Iar dacă se căsătoreşte, ar trebui ca cel puţin de formă ea să se întoarcă pe dată la el, pentru că dacă fuga ei s-ar prelungi, asta ar face o impresie foarte proastă». Crezi că toate astea sînt inventate? - Nu, nicidecum", îmi răspunse Saint-Loup din bunătate, din discreţie şi pentru că ştia că împrejurările sînt adeseori mai bizare decît s-ar putea crede. La urma urmei, nu era imposibil ca în povestea celor treizeci de mii de franci să existe, aşa cum îi spunea, o mare parte de adevăr. Era posibil, dar nu era adevărat, iar această parte de adevăr era tocmai o minciună Dar Robert şi cu mine ne minţeam, aşa cum se întîmplă în toate conversaţiile în care un prieten doreşte sincer să-şi ajute prietenul aflat pradă unei deznădejdi din iubire. Prietenul - sfat, reazem, consolare -poate deplînge nefericirea celuilalt, dar nu şi să o simtă, şi cu cît este mai bun faţă de el, cu atît minte mai mult Iar celălalt îi mărturiseşte cum poate fi ajutat, dar poate, tocmai pentru a fi ajutat, îi ascunde multe lucruri. Fericit este totuşi cel care îşi dă osteneala, călătoreşte, îndeplineşte o misiune, dar care nu suferă Eram în acea clipă aşa cum fusese Robert la Doncieres cînd se crezuse părăsit de Rachel. „Fie cum vrei tu; dacă ceva nu merge, accept totul dinainte, pentru tine. Şi oricît s-ar părea de ciudat acest tîrg făcut aproape pe faţă, ştiu că în lumea noastră există ducese, şi chiar dintre cele mai bigote, care pentru treizeci de mii de franci ar face lucruri mult mai dificile decît acela de a spune nepoatei lor să plece din Touraine. Sînt de două ori bucuros să-ţi pot face un serviciu, de vreme ce pentru asta trebuie să consimţi să ne vedem. Dacă mă căsătoresc, adăugă el, oare nu ne vom vedea mai des, nu vei face din casa mea cît de cît şi casa ta?..." Se opri dintr-o dată, gîn-dindu-se, după cum am presupus, că dacă şi eu mă căsătoream, Albertine nu va putea fi o relaţie intimă a soţiei sale. Şi mi-am amintit de ceea ce îmi spuseseră soţii Cambremer despre probabila lui căsătorie cu fiica7 prinţului de Guermantes.
29
După ce consultă mersul trenurilor, văzu că nu va putea pleca decît pe seară. Francoise mă întrebă: „Trebuie să scot din cabinetul de lucru patul domnişoarei Albertine? - Dimpotrivă, i-am spus, trebuie să-i pregăteşti aşternutul". Nădăjduiam că se va întoarce de pe o zi pe alta şi nu voiam ca Francoise să bănuiască măcar că exista vreo îndoială în această privinţă. Trebuia ca plecarea Albertinei să pară ca rezulta dintr-o înţelegere între noi, care înţelegere nu implica nicidecum ideea că ea m-ar iubi mai puţin. Dar Francoise mă privi cu o expresie dacă nu neîncrezătoare, cel puţin plină de îndoială. Şi ea avea două ipoteze. Nările i se dilatau, simţea că e vorba de o ceartă, fără îndoială simţise asta încă de multă vreme. Nu era cu totul sigură, dar poate doar pentru că ea, ca şi mine, se ferea să creadă pe deplin ceea ce i-ar fi făcut prea mare plăcere. Acum întreaga povară a acelei întîmplări nu mai apăsa asupra minţii mele surmenate, ci asupra lui Saint-Loup. Eram cuprins de un fel de veselie, pentru că luasem o hotărîre şi pentru că îmi spuneam: „I-am dat replica pe loc".
Saint-Loup abia dacă se urcase în tren cînd m-am şi întîlnit în anticamera mea cu Bloch, pe care nu-1 auzisem cînd sunase, astfel încît am fost silit să-1 primesc pentru cîteva clipe. Ne întîlnise nu demult, pe mine şi pe Albertine (pe care o cunoştea de la Balbec), într-o zi cînd ea era prost dispusă. „Am cinat cu domnul Bontemps, îmi spuse el, şi cum am o anumită influenţă asupra lui, i-am spus că eram trist văzînd că nepoata sa nu era destul de drăguţă cu tine şi că trebuie să o roage să se poarte altfel." Mă sufocam de mînie: aceste rugăminţi şi aceste piîngeri distrugeau efectul demersului lui Saint-Loup şi mă puneau în centrul lui, căci păream că o implor să revină. Culmea nenorocirii era că Francoise, rămasa în anticameră, auzea toate astea. I-am făcut lui Bloch toate reproşurile posibile, spunîndu-i că nu-i încredinţasem o asemenea misiune şi că de altfel ceea ce spunea nu era adevărat. Din acel moment Bloch surîse întruna, mai puţin, cred, de bucurie, cît pentru că se simţea stingherit că mă contrariase. Se mira, rîzînd, că m-a mîniat atît de mult. Poate că o spunea pentru a minimaliza în ochii mei importanţa indiscretului său demers, sau poate pentru că era laş şi se complăcea să trăiască, vesel şi leneş, în minciună, ca meduzele la suprafaţa apei, poate pentru că, chiar
30
dacă ar fi aparţinut unei alte rase de bărbaţi, ceilalţi, neputînd niciodată să se situeze din acelaşi punct de vedere ca şi noi, nu înţeleg importanţa răului pe care ni-1 pot face cuvintele lor spuse la întîmplare. îl expediasem, negăsind nici un leac pentru răul pe care mi-1 făcuse, cînd cineva sună din nou şi Francoise îmi aduse o convocare la şeful Siguranţei. Părinţii fetiţei pe care o luasem la mine timp de o oră depuseseră împotriva mea o plîngere pentru ademenire de minoră. Există în viaţă momente cînd un fel de frumuseţe ia naştere din multitudinea supărărilor care ne asaltează, încrucişate ca nişte motive wagneriene, şi de asemenea din noţiunea, care iese atunci la suprafaţă, că evenimentele nu sînt situate în ansamblul reflexelor zugrăvite în biata oglinjoară pe care o poartă în faţa ei inteligenţa şi pe care ea o numeşte viitor, că ele sînt în afară şi ţîşnesc la fel de brusc precum cineva care constată un flagrant delict. Lăsat pradă sieşi, un eveniment se modifică, fie că eşecul ni-1 amplifică, fie că satisfacţia îi reduce dimensiunile. Dar el este rareori singur. Sentimentele stîrnite de fiecare se contracarează, şi asta constituia, într-o oarecare măsură, aşa cum am simţit ducîndu-mă la şeful Siguranţei, un revulsiv, cel puţin pentru moment şi cel puţin la fel de eficace în faţa tristeţii sentimentale ca şi frica. La Siguranţă i-am găsit pe părinţii fetiţei, care m-au insultat, spunîndu-mi: „Nu ne trebuie banii tăi murdari", mi-au restituit cei cinci sute de franci pe care eu nu voiam să-i iau înapoi, iar şeful Siguranţei care, propunîndu-şi ca inimitabil exemplu uşurinţa cu care preşedinţii Curţilor cu juri spun „glume", lua din fiecare frază pe care eu o rosteam cîte un cuvînt, cu ajutorul căruia îmi dădea un răspuns spiritual şi fără drept de replică. Despre nevinovăţia mea nu fu nici măcar vorba, ea fiind singura ipoteză pe care nimeni nu a vrut să o admită. Totuşi, dată fiind dificultatea de a proba vinovăţia mea, au fost siliţi a se mulţumi să mă admonesteze cu violenţă, cîtă vreme părinţii au fost de faţă. Dar de îndată ce aceştia au plecat, şeful Siguranţei, căruia îi plăceau fetiţele, îşi schimbă atitudinea şi, certîndu-mă pe un ton complice, îmi spuse: „Altă dată trebuie să fii mai precaut Nu se procedează aşa, la repezeală, aşa dai greş. O să găseşti de altfel peste tot fetiţe mai reuşite decît asta şi la un preţ mai mic. I-ai dat mult prea mulţi bani". Simţeam în asemenea
31
măsură că nu mă va înţelege dacă voi încerca să-i explic adevărul, încît am profitat, fără să scot un singur cuvînt, de permisiunea de a pleca. Toţi trecătorii de pe drum mi se părură inspectori de politie puşi pe urmele mele. Dar acest leit-motiv. ca şi cel al mîniei mele împotriva lui Bloch se stinseră, nemailăsînd loc decît celui privitor la plecarea Albertinei. De cînd Saint-Loup plecase, acest leit-motiv era din nou foarte prezent, dar într-un chip aproape vesel. De cînd se hotărîse să se ducă la doamna Bontemps şi suferinţele mele se risipiseră. Credeam că asta mi se întîmpla pentru că acţionasem, credeam eu din toată inima, căci nu se ştie niciodată ce ascundem în noi. De fapt eram fericit nu pentru că îmi transferasem nehotărîrile asupra lui Saint-Loup, aşa cum credeam. De altfel nu mă înşelam cu totul; te lecuieşti de o întîmpîare nefericită (şi trei sferturi dintre întîmplări sînt nefericite) luînd o hotărîre; căci aceasta izbuteşte, printr-o bruscă răsturnare a gîndurilor noastre, să întrerupă fluxul celor care vin din înfîm-plarea trecută şi prelungesc vibraţia, să-1 spargă printr-un flux invers de gînduri inverse, venit din afară, din viitor. Dar aceste gînduri noi sînt mai ales binefăcătoare (şi era cazul celor care mă luau cu asalt în acea clipă) cînd din adîncul acestui viitor ele ne aduc o speranţă. De fapt, eram atît de fericit pentru că aveam certitudinea secretă că, misiunea lui Saint-Loup neputînd eşua, Albertine se va întoarce cu siguranţă. Am înţeles asta; neprimind încă din prima zi un răspuns de la Saint-Loup, am început să sufăr din nou. Nu decizia mea, nu faptul că îl învestisem cu depline puteri erau cauza bucuriei mele, care altminteri ar fi durat, ci acel „Voi reuşi cu siguranţă" la care mă gîndisem cînd spuneam „Fie ce-o fi". Iar gîndul, trezit de acea întîrziere, că într-adevăr mi se putea întîmpla şi altceva decît să reuşesc, îmi era atît de odios încît îmi pierdusem veselia. în realitate, previziunile noastre, speranţa noastră în întîmplări fericite ne umplu de o bucurie pe care o atribuim altor cauze şi care încetează, lăsîndu-ne să ne retragem în supărare, dacă nu mai sîntem atît de siguri că dorinţa noastră se va realiza. Această invizibilă credinţă este cea care susţine totdeauna edificiul lumii noastre senzitive, şi, lipsit de ea, acest edificiu se clatină. Am văzut că ea stabilea pentru noi valoarea fiinţelor,   exaltarea   sau   plictiseala   pe   care   le   simţeam
32
văzîndu-le. Prin ea există şi posibilitatea de a îndura o nefericire care nu ne pare toarte mare doar pentru că sîntem convinşi că ea va lua sfîrşit, sau pe care o vedem dintr-o dată imensă, o prezenţă valorînd cît viaţa noastră şi uneori mai mult chiar decît ea. Un lucru, de altfel, îmi înteţi durerea, făcînd-o să fie la fel de ascuţită ca în prima clipă, deşi trebuie să recunosc că un timp dispăruse: am recitit o frază din scrisoarea Albertinei. Zadarnic iubim fiinţele, suferinţa de a le pierde, cînd în singurătate nu mai sîntem decît în faţa aceleia căreia spiritul nostru îi dă într-o oarecare măsură forma pe care el o vrea, această suferinţă este suportabilă şi diferită de cea mai puţin omenească, mai puţin a noastră - la fel de neprevăzut şi de bizară ca un accident în lumea morală şi în ţinutul inimii -care are drept cauza în mod mai puţin direct fiinţele înseşi decît modul în care am aflat că nu le vom mai vedea. Puteam să mă gîndesc la Albertine, plîngînd încetişor, acceptînd să nu o văd nici în seara asta, aşa cum nu o văzusem nici ieri; dar era altceva să recitesc hotărîrea mea este irevocabilă, era ca şi cum aş fi luat un medicament primejdios, care mi-ar fi provocat o criză cardiacă, o criză căreia nu-i poţi supravieţui. In lucrurile, în evenimentele, în scrisorile legate de o ruptură există un pericol special care amplifică şi denaturează însăşi durerea pe care fiinţele ne-o pot pricinui. Dar această suferinţă nu ţinu multă vreme. Eram, totuşi, atît de sigur de iscusinţa lui Saint-Loup, întoarcerea Albertinei mi se păru un lucru atît de evident, încît m-am întrebat dacă avusesem dreptate să mi-o doresc. Totuşi mă bucuram. Din nefericire, deşi eu credeam că se terminase cu afacerea de la Siguranţă, Francoise mă anunţă că un inspector de poliţie venise să se informeze dacă nu aveam obiceiul să aduc fetiţe la mine, că portarul, crezînd că era vorba despre Albertine, spusese că da, şi că, din acea clipă, casa părea supravegheată. îmi va fi cu neputinţă de acum înainte să aduc la mine o fetiţă care să mă consoleze cînd voi fi nefericit, căci voi risca să îndur în faţa ei ruşinea de a vedea cum în camera mea se năpusteşte un poliţist; ea m-ar fi luat atunci drept un răufăcător. Şi dintr-o dată am înţeles cît de mult trăim pentru anumite vise, căci această imposibilitate de a mai legăna vreodată în braţele mele o fetiţă mi s-a părut că-mi lipseşte viaţa de orice valoare, dar, mai mult încă, am înţeles
33
de ce oamenii refuză cu uşurinţă bogăţia şi riscă moartea, cînd de fapt ne închipuim că lumea este condusă de interes şi de teama de moarte. Căci dacă mă gîndisem că pînă şi o fetiţă necunoscută ar fi putut să-şi facă despre mine o idee atît de rea datorită sosirii unui poliţist, atunci cu atît mai mult mi-aş fi dorit să mă sinucid! între cele două suferinţe nu exista nici măcar posibilitatea vreunei comparaţii. Or, în viaţă, oamenii nu se gîndesc niciodată că cei cărora ei le oferă bani, pe care îi ameninţă cu moartea, pot să aibă o amantă, sau doar pur şi simplu un prieten, Ia a căror preţuire ei ţin, chiar dacă nu se preţuiesc pe ei înşişi. Dar dintr-o dată, printr-o confuzie de care nu mi-am dat seama (nu m-am gîndit că Albertine, fiind majoră, putea locui la mine şi chiar să-mi fie amantă), mi se păru că ademenirea de minore i se putea aplica şi Albertinei. Atunci viaţa mi se păru îngrădită din toate părţile. Şi gîndin-du-mă că nu trăisem cu ea cast, am găsit, în pedeapsa ce-mi era dată pentru că legănasem în braţe o fetiţă necunoscută, această relaţie care există aproape întotdeauna în pedepsele umane şi care face să nu existe aproape niciodată nici condamnare dreaptă, nici eroare judiciară, ci un fel de armonie între ideea falsă pe care şi-o face judecătorul despre o faptă nevinovată şi faptele vinovate pe care le-a ignorat. Dar atunci, gîndindu-mă că întoarcerea Albertinei putea să-mi aducă o condamnare infamantă care mă va înjosi în ochii ei şi poate îi va face ei înseşi un rău pe care nu mi-1 va ierta, am încetat să-i mai doresc întoarcerea, al cărei gînd mă înspăimîntă. Aş fi vrut să-i telegrafiez să nu se întoarcă. Şi pe dată, ştergînd tot restul, mă năpădi dorinţa pătimaşă ca ea să se întoarcă. Gîndindu-mă o clipă la posibilitatea de a-i spune să nu revină şi de a trăi fără ea, m-am simţit dintr-o dată, dimpotrivă, gata să-mi sacrific toate călătoriile, toate plăcerile, toate operele, doar pentru ca Albertine să se întoarcă! Iubirea mea pentru Albertine. al cărei destin îl credeam asemănător cu cel al iubirii pe care o avusesem pentru Gilberte, se dezvoltase într-un contrast total cu acesta din urmă. îmi era cu neputinţă să trăiesc fără să o văd. Şi pentru fiecare gest, fie el cît de mic, dar care era scăldat odinioară în ambianţa fericită care emana din prezenţa Albertinei, trebuia de fiecare dată, cu noi eforturi, cu aceeaşi durere, să reîncep ucenicia despărţirii. Apoi concurenţa altor
.    34
forme ale vieţii arunca în umbră această nouă durere, şi în timpul acelor zile, primele zile ale primăverii, am avut chiar, aşteptînd ca Saint-Loup să o poată întîlni pe doamna Bontemps, cîteva momente calme şi plăcute, imaginîndu-mi Veneţia şi frumoase femei necunoscute. De îndată ce mi-am dat seama, am simţit în mine o mare spaimă. Calmul pe care îl gustasem era prima apariţie a marii forţe intermitente care avea să lupte în mine împotriva durerii, împotriva iubirii, şi care pînă la urmă le va învinge. Acel ceva pe care îl presimţisem era, doar pentru o clipă, ceea ce mai tîrziu avea să fie pentru mine o stare permanentă, o viaţă în care nu voi mai putea suferi pentru Albertine, în care nu o voi mai iubi. Şi iubirea mea, care recunoscuse astfel singurul duşman care o putea învinge, uitarea, începu să se înfioare, ca un leu care, în cuşca în care a fost închis, a zărit dintr-o dată şarpele piton care îl va devora
Mă gîndeam tot timpul la Albertine, şi niciodată Francoise, intrînd în camera mea, nu-mi spunea îndeajuns de repede: „Nu sînt scrisori", pentru a-mi scurta aşteptarea neliniştită. Dar din cînd în cînd izbuteam să reînnoiesc, să aerisesc puţin atmosfera viciată din sufletul meu, prin fel şi fel de idei care îmi străbăteau suferinţa. Seara însă, dacă reuşeam să adorm, era ca şi cum amintirea Albertinei ar fi fost medicamentul care îmi adusese somnul; dacă influenţa lui ar fi încetat, m-aş fi trezit. Mă gîndeam întruna la Albertine în timp ce dormeam. Ea îmi dăruia un somn special, numai al ei şi în timpul căruia de altfel nu aş mai fi fost liber să mă gîndesc la altceva, ca în starea de veghe. Somnul, amintirea ei erau cele două substanţe amestecate care mi se dădeau în acelaşi timp ca să dorm. De altfel, cînd eram treaz, suferinţa mea sporea zi cu zi în loc să se micşoreze. Nu pentru că uitarea nu şi-ar fi făcut datoria, dar chiar prin asta ea favoriza idealizarea imaginii regretate şi asimilarea suferinţei mele iniţiale cu alte suferinţe asemănătoare care o făceau şi mai dureroasă. Această imagine era, totuşi, suportabilă. Dar dacă dintr-o dată mă gîndeam la camera ei, la camera ei unde patul rămînea gol, la pianul ei, la automobilul ei, îmi pierdeam orice putere, închideam ochii şi îmi lăsam capul pe umărul stîng precum cei care stau să leşine. Zgomotul uşilor îmi făcea aproape la fel de rău, pentru că nu
35
ea era cea care le deschidea. Cînd veni timpul să sosească o telegramă de la Saint-Loup, n-am îndrăznit să întreb: „A venit vreo telegramă?" în cele din urmă veni una, dar care doar amina lucrurile, spunîndu-mi: CELE DOUĂ DOAMNE AU PLECAT PENTRU TREI ZILE. Fără îndoială, izbutisem să suport durerea celor patru zile cîte se scurseseră de cînd plecase ea, doar pentru că îmi spuneam: „E o chestiune de timp, nici nu se va încheia săptămîna şi va fi aici". Dar asta nu făcea ca pentru inima mea, pentru trupul meu, actul ce trebuia îndeplinit să nu fie acelaşi: să trăiesc fără ea, să mă întorc fără să o găsesc acasă, să trec prin faţa uşii camerei ei - încă nu aveam curajul să o deschid - ştiind că ea nu era acolo, să mă culc fără să-i fi spus noapte bună, iată tot atîtea lucruri pe care inima mea trebuise să le săvîrşească în teribila lor integralitate şi ca şi cum nu ar mai fi trebuit să o revăd pe Albertine. Or, faptul că le săvîrşise de patru ori dovedea că acum era capabilă să continue în acelaşi fel. Şi poate că în curînd voi înceta să mai am nevoie de motivul care mă ajuta să continuu să trăiesc - apropiata întoarcere a Albertinei (voi putea să-mi spun: „Nu se va mai întoarce niciodată", şi să trăiesc totuşi aşa cum făcusem timp de patru zile) ca un rănit care şi-a reluat obiceiul de a merge şi se poate lipsi de cîrjă. Fără îndoială, seara, întorcîndu-mă acasă, mai găseam încă, tăindu-mi respiraţia, sufocîndu-mă cu pustiul singurătăţii, amintirile, juxtapuse într-o serie interminabilă, tuturor serilor cînd Albertine mă aştepta; dar găseam şi amintirea de ieri, de alaltăieri şi a celor două seri precedente, adică amintirea celor patru seri scurse de la plecarea Albertinei, în timpul cărora rămăsesem fără ea, singur, în timpul cărora trăisem totuşi, patru seri alcătuind o dîră de amintiri foarte subţire în comparaţie cu cealaltă, dar pe care fiecare zi care se va mai scurge o va îngroşa poate treptat. Nu voi spune nimic despre scrisoarea - prin care îşi declara iubirea - pe care am primit-o în acel moment de la o nepoată a doamnei de Guermantes, nepoată care trecea drept cea mai frumoasă fată din Paris, şi nici despre demersul pe care l-a făcut pe lîngă mine ducele de Guermantes din partea unor părinţi resemnaţi, pentru fericirea fiicei lor, cu o partidă nepotrivită, cu o mezalianţă ca aceasta. Asemenea incidente care ne-ar putea mulţumi amorul propriu în alte condiţii sînt
36
prea dureroase cînd iubeşti. Am dori să le facem cunoscute - şi totodată nu putem avea această nedelicateţe - celei care ne judecă într-un mod mai puţin favorabil, părere pe care nu şi-ar modifica-o de altfel dacă ar afla că putem fi obiectul unei alte păreri, cu totul diferită. Ceea ce îmi scria nepoata ducelui nu ar fi putut decît să o enerveze pe Albertine.
Din momentul cînd eram treaz şi îmi reluam durerea din locul unde o lăsasem înainte de a adormi, ca pe o carte închisă pentru o clipă şi care nu mă va mai părăsi pînă seara, orice senzaţie, venită fie din afară, fie dinlăuntru, nu se putea asocia pentru mine decît cu un gînd despre Albertine. Se auzea soneria: a sosit scrisoare de la ea, sau poate este chiar ea însăşi? Dacă mă simţeam bine, nu foarte nefericit, nu mai eram gelos, nu-i mai făceam reproşuri, aş fi vrut să o revăd cît mai repede, să o sărut, să-mi petrec cu bucurie întreaga-mi viaţă alături de ea. Faptul de a-i telegrafia: VINO REPEDE mi se părea că devine un lucru foarte simplu, ca şi cum noua mea dispoziţie mi-ar fi schimbat nu numai simţirea, dar şi lucrurile exterioare, făcînd ca totul să fie mai uşor. Dacă eram într-o dispoziţie sumbră, toate simţămintele mele de mînie împotriva ei renăş-teau, nu mai aveam poftă să o sărut, simţeam imposibilitatea de a fi vreodată fericit alături de ea, nu mai voiam decît să-i fac rău şi să o împiedic să le aparţină celorlalţi. Dar rezultatul celor două dispoziţii opuse era identic, trebuia ca ea să revină cît mai curînd. Şi totuşi, oricîtă bucurie mi-ar fi putut da în acel moment întoarcerea aceasta, simţeam că în curînd se vor ivi aceleaşi dificultăţi şi că a-mi căuta fericirea în satisfacerea dorinţei morale era ceva la fel de naiv ca şi încercarea de a atinge orizontul mergînd tot înainte. Cu cît dorinţa înaintează, cu atît se îndepărtează mai mult posesiunea adevărată. Astfel încît, daca fericirea sau cel puţin absenţa suferinţei pot fi găsite, nu trebuie să căutăm satisfacerea, ci reducerea treptată, stingerea finală a dorinţei. încercăm să-1 vedem pe cel pe care-1 iubim, dar ar trebui să încercăm să nu-1 vedem; numai uitarea duce în cele din urmă la stingerea dorinţei. Şi îmi închipui că dacă un scriitor ar emite adevăruri de acest gen, el şi-ar dedica volumul care le-ar conţine unei femei de care ar vrea să se apropie astfel, spunîndu-i: „Această carte este a ta". Şi astfel, spunînd adevăruri în cartea sa, el ar minţi în dedicaţie, căci nu
37
va ţine ca acea carte să fie a acelei femei decît aşa cum această piatră care vine de la ea îi este scumpă doar atîta vreme cît o va iubi pe acea femeie8. Legăturile între o fiinţă şi noi înşine nu există decît în mintea noastră. Memoria, slăbind, le dă drumul, şi, în ciuda iluziei de care am vrea să ne lăsăm înşelaţi, şi prin care, din iubire, din prietenie, din politeţe, din respect omenesc, din datorie, îi înşelăm pe ceilalţi, noi existăm singuri. Omul este fiinţa care nu poate ieşi din sine, care nu-i cunoaşte pe ceilalţi decît prin sine şi care, spunînd contrariul, minte. Şi mi-ar fi fost atît de teamă, dacă asta ar fi fost cu putinţă, să nu mi se răpească această nevoie de ea, această iubire pentru ea, încît mă convingeam pe mine însumi că erau nepreţuite pentru viaţa mea Să pot auzi rostind u-se, fără ca ele să mai aibă vreun farmec şi fără suferinţă, numele staţiilor prin care trenul trecea pentru a merge în Touraine mi s-ar fi părut o diminuare a propriei mele fiinţe (doar pentru că asta ar fi dovedit că Albertine începea să-mi fie indiferentă). Era bine, îmi spuneam, ca întrebîndu-mă întruna ce face oare, ce gîndeş-te, ce vrea, în fiecare clipă, dacă avea de gînd să se întoarcă, dacă avea cu adevărat să se întoarcă, să ţin deschisă această poartă de comunicare pe care iubirea o făurise în mine, şi să simt viaţa unei alte fiinţe cum se revarsă, prin ecluze deschise, din rezervorul care nu ar fi vrut să cuprindă iar numai o apă stătătoare. Curînd, tăcerea lui Saint-Loup prelungindu-se, o nelinişte secundară - aşteptarea unei telegrame, a unui telefon din partea lui Saint-Loup - o mască pe prima, neliniştea privitoare la rezultat, la faptul de a şti dacă Albertine se va întoarce. Faptul de a pîndi fiecare zgomot, în aşteptarea telegramei, devenea atît de insuportabil încît mi se părea că, oricare i-ar fi fost mesajul, sosirea acestei telegrame, care era singurul lucru la care mă gîndeam acum, va pune capăt suferinţelor mele. Dar după ce am primit în cele din urmă o telegramă de la Robert, în care îmi spunea că se dusese la doamna Bontemps, şi că, în ciuda tuturor precauţiilor fusese văzut de Albertine, că asta stricase totul, am fost cuprins de o furie şi de o deznădejde nestăvilite, căci tocmai asta voisem să evit cu orice preţ. Ştiută de Albertine, călătoria lui Saint-Loup mă făcea să par că ţin la ea, aceea ce nu putea decît să o împiedice să se întoarcă, simţămînt de oroare care era de altfel
38
rot ceea ce mai păstrasem din mîndria iubirii mele de pe vremea cînd eram îndrăgostit de Gilberte, mîndrie pe care o pierdusem. îl blestemam pe Robert, apoi mi-am spus că dacă acest mijloc eşuase, voi recurge la un altul. De vreme ce omul poate acţiona asupra lumii exterioare, de ce n-aş izbuti, re-curgînd la viclenie, la inteligenţă, la interes, la dragoste, să suprim acest lucru atroce: absenţa Albertinei? Credem că vom schimba lucrurile din jurul nostru după dorinţa noastră, şi credem asta pentru că nu vedem nici o altă soluţie. Nu ne gîndim la cea care intervine cel mai adeseori şi care este şi ea favorabilă: nu izbutim să schimbăm lucrurile după dorinţa noastră, dar treptat se schimbă dorinţa noastră. Situaţia pe care nădăjduiam să o schimbăm pentru că ne era insuportabilă ne devine indiferentă. Nu am putut depăşi obstacolul, aşa cum voiam, dar viaţa ne-a făcut să-1 ocolim, să-1 depăşim, şi abia atunci, dacă ne întoarcem spre trecutul îndepărtat, putem să-1 întrezărim, într-atît a devenit de imperceptibil. Am auzit la etajul de deasupra nişte arii din Manon9, cîntate de o vecină. Am aplicat cuvintele lor, pe care le cunoşteam, Albertinei şi mie, şi am fost cuprins de un sentiment atît de adînc, încît am început sa plîng. Iată-Ie:
Vai, pasărea care fuge de ceea ce crede a fi sclavie. Adeseori, noaptea, în zbor deznădăjduit se-ntoarce şi bate în geam,
şi iată moartea lui Manon:
„Manon, răspunde-mi! — Unic amor al sufletului meu, Doar astăzi am aflat cît de bună ţi-e inima".
Fiindcă Manon se întorcea la Des Grieux, mi se părea că, pentru Albertine, eram singura iubire din viaţa ei. Vai, probabil că dacă ea ar fi auzit în acel moment aceeaşi arie, nu pe mine ni-ar fi iubit sub numele de Des Grieux, şi, dacă i-ar fi trecut măcar prin minte, amintirea mea ar fi împiedicat-o să se înduioşeze ascultînd muzica aceasta care se potrivea totuşi bine, deşi era mai bine scrisă şi mai delicată, cu genul celei c*re îi plăcea.
39
în ceea ce mă priveşte, nu am avut curajul să mă las pradă dulcelui gînd că Albertine mă numea „unic amor al sufletului meu" şi că recunoscuse că se înşelase în privinţa a ceea ce ea crezuse „a fi sclavie". Ştiam că nu poţi citi un roman fără să nu-ţi închipui că eroina are trăsăturile femeii pe care o iubeşti, dar deşi sfîrşitul cărţii este fericit, iubirea noastră nu a înaintat nici măcar cu un singur pas şi, cînd am închis cartea, cea pe care o iubim şi care a venit în sfîrşit către noi în roman, nu ne iubeşte mai mult în viaţă. Furios, i-am telegrafiat lui Saint-Loup să revină cît mai repede la Paris spre a evita cel puţin ca demersul meu, pe care aş fi vrut atît de mult să-1 ascund, să pară de o insistenţă care l-ar fi agravat. Dar chiar înainte ca el să se fi întors aşa cum îi spusesem, am primit această telegramă de la Albertine:
DRAGĂ PRIETENE, L-AI TRIMIS PE PRIETENUL TĂU SAINT-LOUP LA MĂTUŞA MEA, CEEA CE E O NEBUNIE. DRAGUL MEU PRIETEN, DACĂ AI NEVOIE DE MINE. DE CE NU MI-AI SCRIS MIE? AŞ FI FOST NESPUS DE FERICITĂ SĂ MĂ ÎNTORC: NU MAI FACE ACESTE DEMERSURI ABSURDE. ,.Aş fi fost nespus de fericită să mă întorc!" Dacă spunea asta. însemna că îi părea rău că plecase, că nu căuta decît un pretext ca să se întoarcă Deci nu-mi rămînea să fac decît ceea ce îmi spunea, să-i scriu că am nevoie de ea, şi ea se va întoarce. O voi revedea deci, pe ea, pe acea Albertine de la Balbec (căci, de cînd plecase, ea asta redevenise pentru mine; aşa cum o scoică la care nu te mai uiţi cînd o ai mereu pe comodă, după ce te-ai despărţit de ea, dăruind-o sau pierzînd-o. începe să-ţi bîntuie gîndurile. ea îmi amintea acum de toată radioasa frumuseţe a munţilor albaştri ai mării). Şi nu numai ea devenise o fiinţă imaginară, adică pe care o doream, ci şi viaţa cu ea devenise o viaţă imaginară, adică scutită de orice greutate, astfel încît îmi spuneam: „Cît o sa fim de fericiţi!" Dar, de vreme ce eram sigur de întoarcerea ei, nu trebuia să par că grăbesc lucrurile, ci dimpotrivă trebuia să şterg prostul efect al demersului lui Saint-Loup, de care mai tîrziu voi putea să mă lepăd, spunînd că acţionase din proprie iniţiativă, pentru că totdeauna fusese pentru această căsătorie.
îi reciteam scrisoarea şi eram dezamăgit văzînd cît de puţin dintr-o persoană se află într-o scrisoare. Literele aşternute pe Mrtie ne exprimă fără îndoială gîndui, aşa cum fac şi trăsăturile
40
chipului nostru; ne găsim tot în prezenţa unui gînd. Şi totuşi, cînd persoana e de faţă, gîndul nu ne apare decît după ce s-a împrăştiat în acea corolă a chipului, deschisă precum un nenufar. Aceasta îl modifică totuşi mult. Şi poate că una dintre cauzele veşnicelor noastre decepţii în dragoste sînt aceste veşnice deviaţii, care fac ca fiecare întîlnire să ne aducă o fiinţă de carne care are o foarte mică legătură cu visul nostru şi cu fiinţa ideală pe care o iubim şi pe care am aşteptat-o. Iar cînd îi cerem ceva acestei persoane, noi primim de la ea o scrisoare în care chiar din acea persoană rămîne foarte puţin, aşa cum în literele din algebră nu mai rămîne determinarea cifrelor din aritmetică, care deja nu mai conţin calităţile fructelor sau ale florilor adunate. Şi totuşi, iubirea, fiinţa iubită, scrisorile ei sînt poate doar nişte traduceri - oricît de nesatisfăcător ar fi să trecem de Ia una la cealaltă - ale aceleiaşi realităţi, de vreme ce scrisoarea nu ne pare insuficientă decît cînd o citim, dar ne dăm de ceasul morţii atîta vreme cît nu soseşte, şi de vreme ce ea este de ajuns pentru a ne potoli neliniştea, dacă nu pentru a umple cu micile-i semne negre dorinţa noastră, care simte că aici nu găseşte totuşi decît echivalenţa unor cuvinte, a unui surîs, a unui sărut, şi nu acele lucruri înseşi.
I-am scris Albertinei:
Draga mea prietenă, tocmai mă pregăteam să-ţi scriu şi-ţi mulţumesc că-mi spui că dacă aş fi avut nevoie de tine, te-ai fi grăbit să vii; este bine că înţelegi în chip atît de nobil să te devotezi faţă de un vechi prieten şi preţuirea mea pentru tine nu poate decît să sporească. Dar nu, nu ţi-am cerut asta, şi nici nu fi-o voi cere; poate că nu-ţi va fi neplăcut să ne revedem, chiar peste multă vreme, fată atît de crudă. Mie însă, pe care m-ai crezut uneori atît de indiferent, mi-ar fi foarte neplăcut. Viaţa ne-a despărţit. Ai luat o hotărîre pe care eu o cred foarte înţeleaptă, ai luat-o atunci cînd ai vrut, cu o miraculoasă presimţire, căci ai plecat chiar a doua zi după ce primisem încuviinţarea mamei să-ţi cer mina. Ţi-aş fi spus asta cînd m-aş fi trezit, cînd mi-a sosit scrisoare ei (o dată cu a ta!). Poate ţi-ar fi fost teamă sa mă faci să sufăr chiar în acele clipe. Şi poate că ne-am fi legat vieţile prin ceea ce ar fi fost pentru noi,
41
cine şl ie'? o nefericire. Dacă aşa ar fi trebuit să fie, fii binecuvîntată pentru înţelepciunea ta. Revăzîndu-ne, am pierde tot folosul acestei înţelepciuni. Nu spun că nu aş fi ispitit sa te revăd. Dar nici nu rezist cu prea mare greutate acestei ispite. Ştii ce fiinţă inconstantă sînl şi cit de repede uit. De aceea nici nu sînt de plîns. Aşa cum mi-ai spus adeseori, sînt mai ales un om al obişnuinţei. Obiceiurile pe care încep să le am în lipsa ta nu s-au statornicit încă. Cele pe care le aveam alături de tine şi pe care plecarea ta le-a tulburat sînt încă mai puternice. Dar nu pentru multă vreme. Ba chiar, din cauza asta, mă gîndisem să profil de aceste ultime cîteva zile în care faptul de a ne vedea, nu va fi încă pentru mine ceea ce va fi peste vreo cincisprezece zile, sau poate chiar mai devreme o... (iartă-mi sinceritatea), o neplăcere - mă gîndisem ca, înainte de uitarea fina/ă, să pun la punct cu tine cîteva mărunte chestiuni materiale în legătură cu care ai fi putut, prea bună şi fermecătoare prietenă, sa-i faci un serviciu celui care s-a crezut timp de cinci minute logodnicul tău. Cum nu mă îndoiam de aprobarea mamei, cum, pe de altă parte, doream să avem fiecare acea deplina libertate pe care mi-ai sacrificat-o cu drăgălăşenie şi generozitate, sacrificiu acceptabil într-o viaţă comuna de. cîteva săptămîni, dar care fi-ar fi devenit la fel de odios pe cît mie acum dacă ar fi trebuit sa ne petrecem întreaga viaţă împreună (aproape că sufăr scriindu-ţi, la gîndul că era cît pe ce să se întîmple aşa, că a fost o chestiune de cîteva secunde), mă gîndisem să organizez existenţa noastră în chipul cel mai independent şi, pentru început, voisem să ai acel iaht cu care ai fi putut călători, în timp ce eu, suferind fiind, te-aşfi aşteptat în port; îi scrisese lui Elstir ca să-i cer sfatul, fiindcă ştiu că-i admiri bunul gust. Şi aş fi vrut să ai şi automobilul iau, doar al tău, cu care te-ai fi plimbat şi ai fi călătorit după pofta inimii. Iahtul era aproape gata şi se numeşte, conform dorinţei pe care ţi-ai exprimat-o la Ba/bec, „Lebăda". Şi, amintindu-mi că preferi automobilele Rol/s, comandasem unul. Or, cu um că nu ne vom mai vedea niciodată şi cum nu sper că te voi convinge să accepţi iahtul şi automobilul (mie nu-mi pol sluji în nici un fel), m-am gîndit -fiindcă ie comandasem unui mijlocitor, dar pe numele tău - că ai putea, decomandîndu-le, sa mă scapi de acest iaht şi de acest automobil, inutde mie. Dar pentru asta şi
42

pentru multe alte lucruri ar fi trebuit să stăm de voră. Or, găsesc că atîta vreme cît voi fi ameninţat să te iubesc din nou, stare care nu va mai dura mult, ar fi o nebunie să ne vedem şi să primejduim fericirea vieţii tale - de vreme ce consideri că ea constă în a trăi departe d ie - pentru o barcă cu pînze şi o maşină Rolls-Royce. Nu, pi cjer să păstrez maşina Rol/s şi chiar şi iahtul. Şi cum nu le voi folosi şi cum vor rămîne probabil pentru totdeauna unul în port, cealaltă în garaj, voi grava pe iaht (Doamne, nu îndrămesc să pun un nume inexact de poem şi să comit o erezie care te-ar şoca) aceste versuri de Mallarme, pe care ştiu că le iubeşti:
O lebădă aminte şi-aduce dacă ar fi Magnifică dar fără cuvînt să iasă dintre Căci n-a cîntat ţinutul în care să reintre Cînd iama unui vitreg vînt ne va jertfi10
îţi aminteşti este poezia care începe cu: Alegra, virginala, frumoasa noastră zi". Vai, ziua de astăzi nu mai este nici virginală, nici frumoasă. Dar cei care, ca mine, ştiu că vor face repede din ea un „mîine" suportabil, nu sînt deloc suportabili. Cît priveşte automobilul Rolls, el ar fi meritat mai curînd aceste cîteva alte versuri ale aceluiaşi poet, despre care spuneai că nu le poţi înţelege:
Ci spune-mi dacă pot fi trist
Cît cu în osii ametist
Şi tunet pare-mi că-n văzduhul
Străpuns de jarul sideral
Văd roata-n roşu dîndu-şi duhul
La unicul meu car seral12.
Adio pentru totdeauna, micuţa mea Albertine, şi îţi mulţumesc încă o dată pentru plăcuta plimbare pe care am făcut-o împreună în ajunul despărţiri noastre. îi păstrez o amintire frumoasă.
43
P.S. - Nu răspund la ceea ce îmi spui despre pretinsele propuneri pe care Saint-Loup (care nu cred nicidecum că s-ar afla în Ton rai ne) le va fi făcut mă tuşii tale. E ca într-o poveste cu Sherlock HolmesIJ. Cum de-li închipui aşa ceva despre mine?
Fără îndoială, tot aşa cum îi spusesem odinioară Albertinei: „Nu te iubesc", pentru ca ea să mă iubească, „îi uit pe oamenii pe care nu-i văd", pentru ca ea să mă vadă cît mai des, „Am hotărît să mă despart de tine", pentru a preveni orice idee de despărfire, acum, pentru că voiam cu orice pref ca ea să se întoarcă în următoarele opt zile, îi spuneam: „Adio pentru totdeauna", pentru că voiam să o revăd îi spuneam: „Găsesc că este primejdios să te văd"; pentru că mai bine aş fi murit decît să trăiesc despărţit de ea, îi scriam: „Ai avut dreptate, împreună am fi nefericiţi." Vai, ar fi trebuit mai întîi să prevăd că era posibil ca această scrisoare mincinoasă, pe care o scriam ca să par că nu fin la ea (era singura mîndrie care mai rămînea din vechea mea iubire pentru Gilberte în iubirea mea pentru Albertine) şi totodată pentru plăcerea de a spune anumite lucruri care nu ne puteau emoţiona decît pe noi doi, să aibă drept efect un răspuns negativ, adică un răspuns care să consacre ceea ce eu îi spuneam; că era chiar probabil că aşa se va întîmpla, căci, chiar dacă Albertine ar fi fost mai pufin inteligentă decît era, ea nu s-ar fi îndoit nici o clipă că ceea ce îi spuneam era o minciună. Ea nu s-ar fi oprit la intenţiile pe care le exprimam în această scrisoare, şi fie şi numai faptul că o scrisesem şi chiar dacă nu ar fi succedat demersului lui Saint-Loup, era de ajuns pentru a-i dovedi că doream ca ea să se întoarcă şi pentru a o convinge că trebuie să mă lase să muşc cît mai mult din momeală Apoi, după ce am prevăzut posibilitatea unui răspuns negativ, ar fi trebuit să prevăd că dintr-o dată acest răspuns îmi va reda iubirea mea pentru Albertine sub forma ei cea mai vie. Şi ar fi trebuit, tot înainte de a-i trimite scrisoarea, să mă întreb dacă, în cazul cînd Albertine mi-ar răspunde pe acelaşi ton şi nu ar vrea să se întoarcă, aş fi îndeajuns de stăpîn pe durerea mea pentru a mă sili să tac şi să nu-i telegrafiez: ÎNTOAR-CE-TE sau să nu-i trimit vreun emisar, ceea ce. după ce îi
44
scrisesem că nu ne vom mai revedea, însemna să îi arăt cum nu se poate mai limpede că nu mă puteam lipsi de ea, ceea ce ar fi dus la un refuz şi mai energic al ei, drept care, nemaiputîndu-mi îndura neliniştea, aş fi pornit poate către ea, cine ştie? Şi poate că ea nu m-ar fi primit. Şi fără îndoială că ar fi fost, după trei gafe enorme, cea mai rea dintre toate, cea după care nu-mi mai rămînea decît să mă sinucid în faţa casei ei. Dar modul dezastruos în care este construit universul psihopatologic vrea ca actul neîndemînatic, actul pe care ar trebui să-l evităm înainte de orice, să fie tocmai actul liniştitor, actul care, deschizîndu-ne - pînă cînd îi vom cunoaşte rezultatul - noi perspective pline de speranţă, ne eliberează pentru moment de durerea intolerabilă pe care refuzul a provocat-o în noi. Astfel încît, atunci cînd durerea este prea puternică, ne grăbim să facem greşeala de a scrie, de a pune pe cineva să implore fiinţa iubită în numele nostru, de a merge noi înşine la ea, de a-i dovedi că nu ne putem lipsi de ea
Dar eu nu am prevăzut nimic din toate astea. Rezultatul acestei scrisori îmi părea a fi, dimpotrivă, acela de a o face pe Albertine să se întoarcă la mine cît- mai repede. De aceea, gîndindu-mă la acest rezultat, simţeam o atît de dulce plăcere scriind scrisoarea. Dar în acelaşi timp plîngeam întruna; mai întîi oarecum cam în acelaşi fel ca în ziua cînd jucasem teatru, mimînd o despărţire, pentru că aceste cuvinte reprezentîndu-mi ideea pe care mi-o exprimau, deşi tindeau către un scop contrariu (cuvinte rostite în chip mincinos, căci, din mîndrie, nu voiam să-i mărturisesc că o iubesc), purtau în ele propria lor tristeţe, dar şi pentru că simţeam că această idee cuprindea un adevăr.
Rezultatul acestei scrisori părîndu-mi sigur, am regretat că am trimis-o. Căci închipuindu-mi întoarcerea atît de uşor de obţinut a Albertinei, dintr-o dată toate motivele care făceau din căsătoria noastră un lucru rău pentru mine mi se iviră în minte cu toată puterea. Nădăjduiam că va refuza să se întoarcă. Calculam că libertatea mea, viitorul meu depindeau de refuzul ei; că, scriindu-i, făcusem o nebunie; că ar fi trebuit să-mi iau înapoi scrisoarea, vai, acum plecată spre ea, cînd Francoise, adu-cîndu-mi ziarul, îmi aduse şi scrisoarea. Nu ştia cum să o timbreze. Dar dintr-o dată mi-am schimbat hotărîrea; doream
45
ca Albertine să nu se mai întoarcă, dar voiam ca această Jiotărîre să vină de ia ea, pentru a pune capăt neliniştii mele, şi am vrut să-i înapoiez Francoisei scrisoarea Am deschis ziarul, în el era anunţată moartea actrifei Berma. Atunci mi-am amintit de cele două moduri diferite în care ascultasem Fedra14, şi m-am gîndit într-un al treilea mod la scena decla-rafiei. Mi se părea că ceea ce îmi recitasem atît de des mie însumi şi ascultasem la teatru era enunţarea legilor pe care urma să le experimentez în propria-mi viaţă. Există în sufletul nostru lucruri la care nu ştim cît de mult ţinem. Sau ţinem la ele pentru că amînăm de pe o zi pe alta, din teama de a eşua, sau de a suferi, să intrăm în posesia lor. Asta mi se întîmplase cu Gilberte, cînd crezusem că renunţ la ea Dacă înainte de momentul cînd sîntem cu totul desprinşi de aceste lucruri, moment situat cu mult în urma celui în care ne credem desprinşi de ele, fata pe care o iubim, de exemplu, se logodeşte, sîntem ca nebuni, nu mai putem îndura viaţa care ne părea melancolic de calmă. Sau, dacă acel lucru este în posesia noastră, credem că ne este o povară, şi că ne-am lepădat de el cu uşurinţă; tocmai asta mi se întîmplase în privinţa Albertinei. Dar dacă, prinfr-o plecare, fiinţa care ne este indiferentă ne este luată, dintr-o dată nu mai putem trăi fără ea. Or, „argumentul" Fedrei nu îmbina oare cele două cazuri? Hippolyt urmează să plece. Fedra, care pînă atunci avusese grijă să se ofere inimiciţiei Iui, din scrupul, spune ea sau mai curînd o face să spună poetul, pentru că ea nu vede la ce ar putea ajunge şi nu se simte iubită, Fedra nu se mai poate stăpîni. îi mărturiseşte iubirea, tocmai în scena pe care mi-o recitasem de atîtea ori:
O grabnică plecare de noi vâ-ndepârtează1*,

Fără îndoială, acest motiv al plecării lui Hippolyt este accesoriu, am putea crede, faţă de acela al morţii Iui Tezeu. Şi de asemenea cînd, după cîteva versuri, Fedra se preface o clipă că nu a fost bine înţeleasă:
.. .Oare pierdut-atn orice grijă pentru gloria-mi
16
46
putem crede că asta se întîmplă pentru că Hippolyt i-a respins declaraţia de dragoste:
Doamnă, uita fi oare
Că Tezeu mi-e tată şi că vă este soţ?11
Dar chiar dacă el nu şi-ar fi manifestat această indignare, Fedra, în faţa fericirii de ea atinsă, ar fi putut avea acelaşi sentiment că acea fericire valorează puţin lucru. Dar de îndată ce vede că nu a ajuns la fericire, că Hippolyt crede că a înţeles greşit şi se scuză, atunci, ca şi mine cînd i-am dat înapoi Francoisei scrisoarea, vrea ca refuzul să vină de la el, vrea să-şi joace pînă la capăt şansa:
Ah, nemilosule, m-ai înţeles prea
şi în această scenă se găsesc pînă şi durităţile - ce-mi fuseseră povestite - lui Swann faţă de Odette, sau ale mele faţă de Albertine, durităţi care înlocuiesc vechea iubire cu una nouă. alcătuită din milă, înduioşare, nevoie de efuziune, şi care aduce o schimbare în raport cu prima:
Mă urai mai mult, te iubeam tot atît. Nefericirea-ţi te împodobea cu farmece noi19.
Dovada că grija pentru glorie nu este lucrul la care ţine cel mai mult Fedra este că ea l-ar ierta pe Hippolyt şi nu ar ţine seama de sfaturile Oenonei, dacă nu ar afla în acel moment că Hippolyt o iubeşte pe Aricia. într-atît gelozia, care în iubire este totuna cu pierderea oricărei fericiri, e mai vulnerabilă decît pierderea reputaţiei. Atunci Fedra o lasă pe Oenone (care nu este decît numele părţii celei mai rele din ea însăşi) să-1 calomnieze pe Hippolyt, fără să încerce să-l apere, şi îl trimite astfel pe cel care nu o vrea către un destin ale cărui nenorociri nu o consolează nicidecum, de vreme ce ea se sinucide la puţină vreme după ce moare Hippolyt. Cel puţin astfel -reducînd partea pe care o ocupă toate scrupulele „janseniste", cum ar fi spus Bergotte, pe care Racine le-a sădit în sufletul Fedrei pentru a o face să pară mai puţin vinovată - îmi apărea
47
mie această scenă, ca o profeţie a episoadelor de iubire din propria-mi existenţa. Aceste gînduri nu-mi Schimbaseră de altfel hotărîrea. şi i-am întins Francoisei scrisoarea ca să o pună la poştă şi ca să fac cu Albertine această încercare care-mi părea indispensabilă de cînd aflasem că nu avusese loc. Şi, fără îndoială, greşim cînd credem că împlinirea dorinţei noastre este puţin lucru, de vreme ce de îndată ce credem că ea poate să nu aibă loc, ţinem din nou la ea, şi găsim că nu merita să ne străduim decît atunci cînd sîntem foarte siguri că ne vom atinge scopul. Şi totuşi, şi în acest caz avem dreptate. Căci dacă această împlinire, dacă fericirea nu par mărunte decît atunci cînd sînt sigure, ele sînt totodată ceva instabil din care nu se poate naşte decît nefericire. Iar nefericirea va fi cu atît mai mare cu cît dorinţa va fi fost mai împlinită, cu atît mai imposibil de îndurat cu fericirea va fi dăinuit, împotriva legii naturii, un răstimp mai lung, primind consacrarea obişnuinţei, în alt sens, de asemenea, cele două tendinţe, în cazul de faţă cea care mă făcea să doresc ca scrisoarea mea să plece şi, cînd credeam că a plecat, să-mi pară rău, îşi au, şi una şi cealaltă, adevărul lor. In ceea ce o priveşte pe prima, este lesne de înţeles că alergăm după fericirea noastră - sau după nefericirea noastră - şi că totodată dorim să situăm în faţa noastră, prin acea nouă acţiune care va începe să-şi desfăşoare consecinţele, o aşteptare care să nu ne lase în totală deznădejde, într-un cuvînt, că încercăm să dăm alte forme, pe care ni le închipuim a fi mai puţin crude, răului de care suferim. Dar cealaltă tendinţă nu este mai puţin importantă, căci, născută din credinţa în succesul încercării noastre, ea este pur şi simplu începutul, începutul anticipat al deziluziei pe care am simţi-o curînd dacă ne-am satisface dorinţa, regretul de a fi fixat pentru noi, în detrimentul celorlalte forme care se află astfel excluse, acea formă de fericire. îi dădui Francoisei scrisoarea spunîndu-i să o pună cît mai repede la poştă. De îndată ce am trimis scrisoarea, am fost din nou convins că întoarcerea Albertinei este iminentă. Prin minte îmi treceau totuşi imagini graţioase, care neutralizau întrucîtva, prin plăcerea pe care o trezeau în mine, primejdiile pe care le asociam cu această întoarcere. Plăcerea, pierduta de multă vreme, de a o avea lîngă mine mă îmbăta
48
Timpul trece, şi treptat tot ceea ce spunem minţind devine adevărat, experimentasem asta din plin cu Gilberte; indiferenţa mincinoasă pe care i-o arătasem, deşi plîngeam în hohote după ea, mă cuprinsese pînă la urmă; treptat viaţa, aşa cum îi spuneam Gilbertei rostind cuvinte mincinoase şi care pînă la urmă deveniseră adevărate, viaţa ne despărţise. îmi aminteam şi asta şi îmi spuneam: „Dacă Albertine lasă să treacă vreo cîteva luni, minciunile mele vor deveni un adevăr. Şi acum că partea cea mai grea a trecut, nu ar trebui oare să doresc ca ea să lase să treacă luna asta? Dacă se întoarce, voi renunţa la viaţa adevărată pe care cu siguranţă nu sînt în măsură să o gust încă, dar care treptat va începe să aibă pentru mine mult farmec, în timp ce amintirea Albertinei se va şterge zi după zi". Nu spun că uitarea nu începea să lucreze. Dar unul dintre efectele uitării era tocmai - făcînd ca multe dintre aspectele neplăcute legate de Albertine, ale orelor plictisitoare pe care le petreceam cu ea, să nu se mai înfăţişeze memoriei mele, să înceteze aşadar să mai fie motive de a dori ca ea să nu mai fie aici cum doream cînd era încă aici - acela de a-mi oferi o imagine sumară a ei, înfrumuseţată cu toată iubirea pe care o simţisem pentru altele. Sub această formă particulară, uitarea, care totuşi lucra, obişnuindu-mă cu gîndul despărţirii, mă făcea, arăfîndu-mi-o pe Albertine mai blîndă, mai frumoasă, să-i doresc mai mult întoarcerea.
De cînd plecase, adeseori, cînd mi se părea că nu se poate vedea că am plîns, o sunam pe Francoise şi îi spuneam: „Trebuie să vezi dacă domnişoara Albertine nu şi-a uitat vreun lucru. Pregăteşte-i camera ca să fie în ordine cînd va veni". Sau pur şi simplu: „Acum cîteva zile domnişoara Albertine îmi spunea, chiar în ajun de a pleca..." Voiam să micşorez detestabila plăcere pe care o simţea Franşoise în legătură cu plecarea Albertinei, făcînd-o să vadă că va fi de scurtă durată; voiam, de asemenea, să-i arăt Francoisei că nu mă temeam să vorbesc despre această plecare, să o arăt - aşa cum unii generali numesc retragerile forţate retrageri strategice şi conforme unui plan dinainte pregătit - ca fiind voită şi constituind un episod a cărei semnificaţie adevărată o ascundeam pentru moment, şi nicidecum ca fiind sfîrşitul prieteniei mele
I
49
cu Albertine. Numind-o fără încetare, voiam să introduc, aşa cum deschizi o fereastră ca să intre aer, ceva din ea în această cameră, rămasă pustie după plecarea ei şi în care nu mai puteam respira. încercăm să ne micşorăm durerea introducînd-o în limba vorbită zi cu zi, între o comandă de costum şi ordinele pentru cină.
Pregătind camera Albertinei, Francoise, curioasă, deschise sertarul unei măsuţe din lemn de trandafir în care prietena mea îşi punea obiectele intime înainte de a se culca „Domnule, domnişoara Albertine a uitat să-şi ia inelele, au rămas în sertar." Am vrut întîi să-i răspund: „Trebuie să i le trimitem". Dar asta părea a spune şi că nu sînt sigur că se întoarce. „Bine", i-am răspuns după o clipă de tăcere, „nu e cazul să i le trimitem, pentru că nu va lipsi multă vreme. Dă-mi-le, o să văd ce-o să fac cu ele". Francoise îmi dădu inelele cu o oarecare neîncredere. O detesta pe Albertine, dar, judecîndu-mă după ea însăşi, îşi închipuia că dacă mi s-ar fi înmînat o scrisoare scrisă pentru prietena mea, aş fi deschis-o. Am luat inelele. „Domnul să aibă grijă să nu le piardă, spuse Francoise, sînt tare frumoase. Nu ştiu cine i le-a dat, poate domnul sau poate altcineva, dar ştiu că-i cineva bogat şi care se pricepe! - Nu eu i le-am dat, i-am răspuns Francoisei, şi de altfel nu i-au fost date amîndouă de aceeaşi persoană, unul i-a fost dat de mătuşa ei, iar pe celălalt 1-a cumpărat ea. - Nu i-au fost date de aceeaşi persoană! exclamă Francoise, domnul glumeşte, seamănă ca două picături de apă, doar că pe unul a mai fost pus un rubin, pe amîndouă găseşti acelaşi vultur, aceleaşi iniţiale pe partea dinăuntru." Nu ştiu dacă Francoise simţea cît de mult rău îmi făceau cuvintele ei, dar pe buze i se ivi un surîs înţepenit. „Cum, acelaşi vultur? Eşti nebună. Pe inelul fără rubin este într-adevăr gravat un vultur, dar pe celălalt e un fel de cliip de bărbat. - Un chip de bărbat? Unde a văzut domnul aşa ceva? Chiar aşa, cu ochelari, am văzut îndată că era una dintre aripile vulturului; domnul să ia lupa şi să se uite, o să vadă cealaltă aripă pe cealaltă parte, iar capul şi ciocul la mijloc. Se poate vedea fiecare pană. E lucrat cu meşteşug." Nevoia neliniştită de a şti dacă Albertine mă minţise rn-a făcu să uit că ar fi trebuit să mă arăt cît de cît demn în faţa Francoisei şi să nu-i satisfac plăcerea răutăcioasă pe care o simţea, dacă nu chinuindu-mă
50
pe mine, cel puţin dăunîndu-i prietenei mele. Gîfîiam în timp ce Francoise se dusese după lupă; am luat lupa şi i-am cerut Francoisei să-mi arate vulturul de pe inelul cu rubin; nu i-a fost greu să mă facă să văd aripile, stilizate la fel ca pe celălalt inel, relieful fiecărei pene, capul. Mi-a arătat şi inscripţiile asemănătoare, cărora, este adevărat, le fuseseră alăturate şi altele pe inelul cu rubin. Iar în partea dinăuntru a celor două inele, monograma Albertinei. „Mă mir că domnul a văzut abia acum că inelele seamănă aşa de bine, că aurul este lucrat în acelaşi fel, că i s-a dat aceeaşi formă. Fie şi numai văzîndu-le în treacăt şi aş fi jurat că vin din acelaşi Ioc. Cunoşti că-i aceeaşi lucrătură aşa cum recunoşti gustul mîncării gătite de o bucătăreasă bună." Şi într-adevăr, curiozităţii sale de slujnică, aţîţată de ură şi obişnuită să noteze orice amănunt cu o precizie înspăimîntătoare, i se adăugase, ajutînd-o în această expertiză, gustul pe care-1 avea, gustul acela pe care îl vedea şi cînd gătea şi pe care i-1 sporea poate, după cum observasem, cînd plecasem la Balbec, văzînd-o cum se îmbracă, cochetăria sa de femeie care a fost cîndva frumoasă şi s-a uitat la bijuteriile şi la toaletele celorlalte. Inima nu mi-ar fi putut bate mai tare dacă aş fi greşit cutia cu medicamente şi, în loc să iau cîteva tablete de veronal într-o zi cînd aş fi simţit că băusem prea multe ceşti de ceai, aş fi luat tot atîtea tablete de cafeina. I-am cerut Francoisei să iasă din cameră. Aş fi vrut să o văd pe Albertine neîntîrziat. Ororii pe care o trezea în mine minciuna ei, geloziei faţă de acel necunoscut i se adăuga durerea că ea acceptase să i se facă daruri în felul acesta. Şi eu îi făceam, şi încă şi mai multe, e adevărat, dar o femeie pe care o întreţinem nu ni se pare a fi o femeie întreţinută atîta vreme cît nu ştim că o întreţin şi alţii. Şi totuşi, de vreme ce cheltuisem întruna pentru ea atîţia bani, o luasem lîngă mine în ciuda acestei josnicii morale; menţinusem în ea această josnicie, o sporisem poate, poate o creasem eu însumi. Apoi, aşa cum avem darul să inventăm poveşti ca să ne alinăm durerea, aşa cum izbutim, cînd murim de foame, să ne convingem pe noi înşine că un necunoscut ne va lăsa moştenire o avere de o sută de milioane, mi-am închipuit-o pe Albertine în braţele mele, explicîndu-mi in cîteva cuvinte că îşi cumpărase celălalt inel tocmai fiindcă semăna cu primul şi că ea însăşi pusese să i se graveze ini-
51
fialele. Dar această explicaţie era încă prea fragilă, ea nu avusese încă timpul să-şi împlînte în mintea-mi rădăcinile-i binefăcătoare, şi durerea mea nu putea fi potolită atît de repede. Şi mă gîndeam că mulţi bărbaţi care Ie spun celorlalţi că au o amantă iubitoare suferă aceleaşi chinuri. Astfel îi mint pe ceilalţi şi se mint pe ei înşişi. Nu mint pe deplin; căci petrec cu acea femeie clipe cu adevărat plăcute; dar gîndiţi-vă la acele gesturi iubitoare pe care ele le au pentru ei în faţa prietenilor lor şi care Ie îngăduie să-şi facă din asta o glorie, şi la toate gesturile iubitoare pe care le au cînd sînt singure cu amantul lor, gesturi pentru care aceştia le binecuvîntează, dar şi la orele neştiute de nimeni cînd amantul a suferit, a fost cuprins de îndoieli, a făcut tot felul de cercetări zadarnice pentru a afla adevărul! Bucuria de a iubi, de a se lăsa fermecat de cuvintele cele mai neînsemnate ale unei femei, pe care le ştim neînsemnate, dar pe care le parfumăm cu mirosul ei, este legată de asemenea suferinţe. în acel moment, nu mă mai puteam delecta respirînd în amintire mirosul Albertinei. Inspăimîntat, ţinînd cele două inele în mînă, priveam acel vultur necruţător al cărui cioc îmi sfîşia inima, ale cărui aripi cu pene în relief îmi răpiseră toată încrederea pe care o aveam în prietena mea, şi sub ghearele căruia mintea mea chinuită nu putea să scape nici măcar o clipă de întrebările pe care şi le punea întruna despre acel necunoscut al cărui nume, pe care totuşi nu-1 puteam citi, era simbolizat de vultur, necunoscut pe care ea îl iubise cu siguranţă odinioară, şi pe care ea îl revăzuse cu siguranţă nu cu mult timp în urmă, de vreme ce văzusem pentru prima dată ceJ de al doilea inel, cel pe care vulturul părea că-şi înmoaie ciocul în sîngele limpede al rubinului, în ziua atît de calmă, atît de familială cînd ne plimbasem împreună prin Bois.
De altfel, deşi sufeream întruna, de dimineaţă pînă seara, pentru că Albertine plecase, asta nu însemna că nu mă gîndeam decît la ea Pe de o parte, farmecul ei cucerind de multă vreme din aproape în aproape obiecte care sfîrşeau prin a fi foarte îndepărtate de ea, dar care erau totuşi electrizate de aceeaşi emoţie pe care o stîrnea în mine, dacă ceva mă făcea să mă gîndesc la Incarville, sau la sofii Verdurin, sau la un nou rol jucat de Lea, un val de suferinţa mă izbea dintr-o dată. Pe de altă parte, eu însumi, cînd spuneam că mă gîndesc la
52
Albertine, mă gîndeam de fapt la mijloacele de a o aduce înapoi, de a fi iar cu ea, de a şti ce face. Astfel încît, dacă în timpul acestor ore de neîncetat martiriu, un grafic ar fi putut înfăţişa imaginile care-mi însoţeau suferinţa, ar fi putut fi văzute cele din gara d'Orsay20, cea a bancnotelor oferite doamnei Bontemps, cea a lui Saint-Loup aplecat pe pupitrul înclinat al unui birou de poştă şi scriind o telegramă pentru mine, dar niciodată imaginea Albertinei. Aşa cum în tot timpul vieţii egoismul nostru vede în faţa lui scopurile ce-i sînt preţioase eului nostru, dar nu se uită niciodată la acel eu care le are în vedere întruna, tot astfel dorinţa care ne călăuzeşte faptele coboară către ele, dar nu urcă pînă la noi, fie pentru că, prea utilitară fiind, se precipită în acţiune şi dispreţuieşte cunoaşterea, fie pentru că noi căutăm viitorul pentru a corecta decepţiile prezentului, fie că lenea spiritului îl îndeamnă mai curînd să alunece pe panta lină a imaginaţiei decît să urce panta abruptă a introspecţiei. în realitate, în aceste momente de criză cînd ne-am risca întreaga viaţă, pe măsură ce fiinţa de care ea depinde arată mai bine locul imens pe care-1 ocupă pentru noi, nelăsînd nimic în lume care să nu fie dat peste cap de ea, proporţional imaginea acestei fiinţe descreşte pînă la a nu mai fi perceptibilă. în toate lucrurile găsim efectul prezenţei sale prin emoţia pe care o simţim; pe ea însăşi, care este cauza, nu o găsim nicăieri. în acele zile am fost atît de incapabil să mi-o reprezint pe Albertine încît aproape că aş fi putut crede că nu o iubeam, aşa cum mama, în momentele de deznădejde cînd a fost incapabilă să şi-o mai reprezinte pe bunica (cu excepţia unei singure daţi, cînd a întîlnit-o din întîmplare într-un vis al cărui preţ 1-a simţit în asemenea măsură încît, deşi adormită, s-a străduit, cu puterile care-i mai rămîneau în somn, să-1 prelungească), ar fi putut să se acuze pe sine şi se acuza într-adevăr că nu-i pare rău după mama ei, a cărei moarte o ucidea, dar ale cărei trăsături îi pieriseră din amintire.
De ce aş fi crezut că Albertinei nu-i plăceau femeile? Pentru că ea spusese, mai ales în ultima vreme, că nu-i plac; dar oare viaţa noastră nu se întemeiază pe o veşnică minciună? Niciodată ea nu-mi spusese: „De ce nu pot ieşi să mă plimb în deplină libertate? De ce îi întrebi pe ceilalţi ce fac eu?" Era mtr-adevăr o viaţă prea ciudată ca ea să nu mă fi întrebat, dacă
53
nu ar fi înţeles de ce. Iar tăcerii mele cu privire la cauzele claustrării ei nu era oare de înfeles să-i corespundă din partea-i aceeaşi constantă tăcere cu privire la veşnicele-i dorinţe, nenu-măratele-i amintiri, nenumaratele-i dorinţe şi speranţe? Francoise părea că ştie că mint cînd făceam aluzie la apropiata întoarcere a Albertinei. Şi credinţa ei părea că se întemeiază pe ceva mai mult decît pe acel adevăr care o călăuzea de obicei pe servitoarea noastră, Şi anume că stăpînilor nu le place să fie umiliţi în fafa servitorilor lor şi nu-i lasă să cunoască din realitate decît ceea ce nu se îndepărtează prea mult de o ficţiune măgulitoare, capabilă să întreţină respectul acestora. Dar de data aceasta credinţa Francoisei părea că se întemeiază pe altceva, ca şi cum ar fi trezit ea însăşi, ar fi întreţinut neîncrederea în mintea Albertinei, i-ar fi stîrnit mînia, pe scurt, ar fi împins-o pînă în punctul în care i-ar fi putut prezice plecarea ca pe ceva inevitabil. Dacă era adevărat, versiunea mea despre o plecare bruscă, ştiută şi aprobată de mine, nu putuse să fie întîmpinată de Francoise decît cu neîncredere. Dar ideea pe care ea şi-o făcea despre firea interesată a Albertinei, felul cum exagera, plină de ură, „profitul" pe care AJbertine îl avea, credea ea, după urma mea, puteau într-o oarecare măsură să-i mineze certitudinea. De aceea, cînd în faţa ei făceam aluzie, ca la un lucru foarte natural, la apropiata întoarcere a Albertinei, Francoise îmi privea chipul - tot astfel cum, cînd chelnerul-şef, pentru a o necăji, îi citea, schimbînd cuvintele, despre o nouă politică, în care ea nu putea să creadă, de exemplu despre închiderea bisericilor şi deportarea preoţilor, Francoise, chiar aflîndu-se la celălalt capăt al bucătăriei şi fără să poată citi, privea instinctiv şi cu aviditate ziarul -, ca şi cum ar fi putut să vadă dacă era cu adevărat scris, dacă nu inventam.
Dar cînd Francoise văzu că, după ce am scris o lungă scrisoare, am pus pe plic adresa doamnei Bontemps, spaima, pînă atunci doar vagă, că Albertine se va întoarce spori în sufletul ei. Ea fu însoţită de o adevărată consternare cînd, într-o dimineaţă, a trebuit să-mi aducă o scrisoare pe plicul căreia recunoscuse scrisul Albertinei. Se întreba dacă plecarea Albertinei nu fusese o simplă comedie, presupunere care o făcea de două ori nefericită, căci asigura în mod definitiv în viitor traiul Albertinei în casă şi constituia pentru mine, adică,
54
în calitatea mea de stăpîn al Francoisei, pentru ea însăşi, umilinţa de a fi fost păcăliţi de Albeitine. Oricît eram de nerăbdător să citesc scrisoarea Albertinei, nu m-am putut împiedica să nu mă uit o clipă la ochii Francoisei, din care orice speranţă dispăruse, deducînd din această prevestire iminenta întoarcere a Albertinei, aşa cum un iubitor de sporturi de iarnă îşi spune cu bucurie că sezonul rece e aproape, cînd'vede plecarea rîndunelelor. Francoise ieşi din cameră şi, după ce m-am asigurat că închisese uşa, am deschis fără zgomot, ca să nu par neliniştit, următoarea scrisoare:
Dragă prietene, îţi mulţumesc pentru toate lucrurile bune pe care mi le spui, sînt la dispoziţia ta pentru a decomanda Rolls-ul, dacă crezi că pot face ceva în privinţa asta, şi eu cred că pot. Trebuie doar să-mi scrii numele mijlocitorului. Te-ai lăsat înşelat de oamenii ăştia care nu vor decît un singur lucru, să vîndă; şi ce-ai putea face cu un automobil, tu care nu ieşi niciodată să te plimbi? Sînt foarte emoţionată la gîndul că ai păstrat o amintire frumoasă despre ultima noastră plimbare. Crede-rnă că nici eu nu voi uita această plimbare de două ori crespusculară2] (se lăsa noaptea şi urma să ne despărţim) şi că ea nu mi se va şterge din minte decît o dată cu venirea întunericului deplin.
Am simţit că această ultimă frază nu era decît o frază funnoasă şi că Albertine nu ar fi putut păstra pînă Ia moarte o amintire atît de duioasă în legătură cu această plimbare în timpul căreia nu simţise cu siguranţă nici o plăcere, fiind nerăbdătoare să mă părăsească. Dar am admirat totodată cît de plină de calităţi era biciclista, jucătoarea de golf din Balbec, care nu citise decît Eslhera înainte de a mă cunoaşte, şi cît de multă dreptate avusesem cînd îmi spuneam că stînd împreună cu mine se îmbogăţise cu noi calităţi, care o făceau să fie diferită şi mai completă. Şi astfel, fraza pe care i-o spusesem la Balbec: „Cred că prietenia mea va fi importantă pentru tine, căci sînt tocmai persoana care ţi-ar putea aduce ceea ce-ţi lipseşte" - îi pusesem ca dedicaţie pe o fotografie: Cu certitudinea de a fi providenţial -, această frază, pe care o spuneam fără să cred în ea şi doar ca să o fac să vadă că e bine
55
să mă întîlnească, trecînd peste plictiseala eventuală a întîlnirii, această frază fusese şi ea adevărată; de fapt, ca şi atunci cînd îi spusesem că nu vreau să o văd, de teamă că o voi iubi. Spusesem asta pentru că, dimpotrivă, ştiam că, atunci cînd mă întîlneam zi de zi cu persoana iubită, iubirea mea se uza şi că despărfirea o făcea mai puternică; dar în realitate întîlnirea de zi cu* zi dăduse naştere unei nevoi de ea infinit mai puternică decît iubirea din primele zile petrecute Ia Balbec.
De fapt, însă, scrisoarea Albertinei nu schimba cu nimic lucrurile. Ea nu-mi spunea decît că trebuie să-i scriu mijlocitorului. Trebuia să ies din această situaţie, să grăbesc lucrurile, şi am avut ideea următoare. Pe dată i-am trimis prin cineva lui Andree o scrisoare, în care îi spuneam că Albertine se află la mătuşa ei, că mă simt foarte singur, că mi-ar face o imensă plăcere dacă ar veni să stea cîteva zile la mine, şi cum nu voiam să fac lucrurile pe ascuns, o rugam să o animfe pe Albertine. Şi totodată i-am scris Albertinei, ca şi cum nu aş fi ■  iiint încă scrisoarea ei:
Draga mea prietenă, iartă-mi ceea ce vei înţelege foarte bine, urăsc atît de mult ascunzişurile, încît am vrut să afli atît de la ea, cit si de la mine. Avîndu-te lingă mine, atît de dulce, am căpătat răul obicei să nu fiu singur. Fiindcă am hotărî! amîndoi că nu te vei mai întoarce, m-am gîndit că persoana care te-ar înlocui cel mai bine, pentru că ea e cea care m-ar schimba cel mai puţin şi care mi te-ar aminti cel mai mult, este Andree, şi i-am cerut să vină să stea cu mine. Pentru ca totul să nu pară prea neaşteptat, i-am spus că-i vorba doar de cîteva zMe, dar, între noi fie zis, cred că de data asta e ceva definitiv. Nu crezi că am dreptate? Ştii că micul vostru grup de fete de la Ha/bec a fost totdeauna celula socială care m-a impresionat cel mai mult şi care m-a făcut cel mai fericit om din lume cînd m-a primit în mijlocul ei. Acest prestigiu se exercită încă asupra mea, cu siguranţă. De vreme ce caracterele noastre şi nenorocul au vrut ca micuţa mea Albertine să nu-mi poată fi soţie, cred că voi avea totuşi o soţie - mai puţin fermecătoare decît ea, dar căreia o mai bună potrivire îi va îngădui poate să fie mai fericită cu mine - în persoana lui Andree.
56
Dar după ce am trimis această scrisoare, îmi veni dintr-o dată gîndul că, atunci cînd Albertine îmi scrisese: Aş fi fost foarte fericită să mă întorc dacă mi-ai fi scris asta, ea nu mi-o spusese decît pentru că nu-i scrisesem şi că, dacă aş fi făcut-o, ea tot nu s-ar fi întors, că va fi mulţumită să o ştie pe Andree instalată în casa mea şi devenindu-mi apoi soţie, căci asta însemna că ea, Albertine, era liberă, căci putea acum, ar fi putut deja de opt zile, distrugînd precauţiile de clipă cu clipă pe care le luasem timp de mai bine de şase luni la Paris, să se dedea viciilor sale şi să facă ceea ce, clipă de clipă, eu o împiedicasem să facă. îmi spuneam că probabil ea îşi folosea rău libertatea, şi, fără îndoială, această idee mi se părea tristă, dar rămînea generală, nearătîndu-mi nimic special, şi, prin numărul infinit de amante posibile pe care-1 putea presupune, ne-lăsîndu-mă să mă opresc la nici una, ea îmi tîra mintea într-un fel de mişcare perpetuă nu lipsită de durere, o durere care, în lipsa unei imagini concrete, era însă suportabilă. Dar încetă să mai fie astfel şi deveni atroce cînd sosi Saint-Loup. înainte de a spune de ce vorbele lui m-au făcut atît de nefericit, trebuie să povestesc un incident care a avut loc cu puţin timp înainte de vizita lui şi a cărui amintire m-a tulburat apoi într-atît încît a atenuat, dacă nu impresia dureroasă pe care mi-a produs-o conversaţia cu Saint-Loup, cel puţin urmările practice ale acestei conversaţii. Acest incident a constat în următoarele. Arzînd de nerăbdare să-1 văd pe Saint-Loup, îl aşteptam pe scară (ceea ce nu aş fi putut face dacă mama ar fi fost acolo, căci era lucrul pe care ea îl detesta cel mai mult în afară de acela de a „vorbi la fereastră"), cînd am auzit următoarele cuvinte: „Cum! Nu ştii cum să unelteşti ca să fie dat afară din slujbă un om care-ţi displace? Nu-i greu deloc. De exemplu, nu trebuie decît să ascunzi lucrurile pe care el trebuie să le aducă; atunci cînd stăpînii lui sînt grăbiţi şi-l cheamă, el nu le găseşte şi îşi pierde cumpătul; mătuşa mea îţi va spune, înfuriindu-se: «Ce tot face acolo?» Cînd va veni în cele din urmă, cu mare întîrziere, toată lumea va fi furioasă, iar el nu va aduce ceea ce trebuia să aducă. După ce asta se va fi întîmplat de patru sau cinci ori, poţi fi sigur că va fi dat afară, mai ales dacă ai grijă să murdăreşti pe ascuns lucrurile pe care trebuie să le aducă curate, şi poţi  să faci  şi alte şmecherii de felul  ăsta." Ră-
57
măsesem mut de uimire, căci aceste cuvinte machiavelice şi crude erau rostite de vocea Jui Saint-Loup. Or, eu îl socotisem întotdeauna ca fiind o fiinţă atît de bună, atît de milostivă cu cei nefericiţi, încît aveam impresia că recită rolul Satanei şi că nu vorbea în numele lui. „Dar fiecare trebuie să-şi cîştige pîinea", spuse interlocutorul său, pe care abia atunci l-am văzut şi care era unul din valeţii ducesei de Guermantes. „Şi ce-ti pasă fie de asta dacă fie fi-e bine? îi răspunse pe un ton răutăcios Saint-Loup. Mai mult, vei avea plăcerea să-ţi pofi bate joc de cineva. Pofi să-i verşi cerneală pe livrea cînd se va pregăti să servească la un mare dineu, pofi să nu-i dai pace o clipă, încît în ceJe din urmă, va vrea singur să plece. De altfel, îfi voi da şi eu o mînă de ajutor, îi voi spune mătuşii mele cît de mult îfi admir răbdarea de a servi alături de un asemenea individ neîndemînatic şi neîngrijit." M-am arătat, Saint-Loup veni către mine, dar încrederea mea în el îmi era zdruncinată de cînd îl auzisem vorbind într-un chip atît de diferit de cel pe care i-l ştiam. Şi mă întrebam dacă cineva care era capabil să se poarte cu atîta cruzime fafă de un nefericit nu jucase cumva rolul unui trădător fată de mine, în misiunea pe care i-o încredinţasem pe lîngă doamna Bontemps. Acest gînd îmi sluji mai ales să nu mă facă să-i consider insuccesul ca o dovadă că eu nu puteam reuşi, după ce el ar fi plecat. Dar în timp ce era lîngă mine, eu mă gîndeam totuşi la acel Saint-Loup de altădată, şi mai ales la prietenul care tocmai se despărţise de doamna Bontemps. îmi spuse de la bun început: „Crezi că ar fi trebuit să-fi telefonez mai mult, dar mi se spunea întruna că telefonul e ocupat". Suferinfa mea deveni însă insuportabilă cînd îmi spuse: ,.Să încep cu cele ce s-au întîmplat după ultima mea telegramă. După ce am trecut printr-un fel de hangar, am intrat în casă, iar după ce am străbătut un coridor lung, am fost introdus într-un salon". La cuvintele hangar, coridor, salon şi chiar înainte ca el să le fi rostit pînă la capăt, sufletul mi-a fost tulburat mai repede decît dacă ar fi trecut prin el un curent electric, căci forţa care face de cele mai inullc u i înconjurul pămîntului într-o secundă nu-i electricitatea, ci durerea. După ce Saint-Loup a plecat, am repetat la nesfârşit, reînnoindu-mi de fiecare dată suferinţa, cuvintele: hangar, coridor, salon, într-un hangar te poţi ascunde împreună cu o prietenă. Şi cine
58
ştie ce făcea Albertine în acel salon, cînd mătuşa ei nu era acolo? Dar ce? îmi închipuisem că acea casă unde locuia Albertine nu avea nici hangar, nici salon? Nu, căci nu mi-o închipuisem în nici un fel, sau mi-o închipuisem ca pe un loc nedesluşit. Suferisem prima dată cînd se individualizase geografic ţinutul unde ea era, cînd aflase că în loc să fie în două sau trei localităţi posibile, ea era în Touraine; acele cuvinte ale portăresei sale însemnaseră în inima mea ca pe o hartă locul unde trebuia să sufăr. Dar deşi mă obişnuisem cu ideea că se afla într-o casă din Touraine, nu văzusem totuşi casa; niciodată nu-mi trecuse prin minte gîndul înspăimîntător al existenţei unui salon, unui hangar, unui coridor, care îmi apărea acum, în faţa mea, pe retina lui Saint-Loup, care le văzuse, încăperile în care Albertine umbla de colo-colo şi trăia, acele încăperi anume şi nu o infinitate de încăperi posibile care se anihilaseră una pe cealaltă. O dată cu cuvintele de hangar, coridor, salon, am văzut cît fusesem de nebun lăsînd-o pe Albertine opt zile în acel loc blestemat a cărui existenţă (şi nu simplă posibilitate) îmi fusese abia acum revelată. Vai! Cînd Saint-Loup îmi mai spuse şi că din acel salon auzise pe cineva cîntînd cu voce puternică într-o cameră învecinată şi că Albertine era cea care cînta, am înţeles, cuprins de deznădejde, că, scăpată în sfîrşit de mine, era fericită! îşi redobîndise libertatea. Iar eu îmi închipuisem că se va grăbi să vină să ia locul pe care l-ar fi putut ocupa Andree! Durerea mi se preschimbă în mînie împotriva lui Saint-Loup „Nu-ţi cerusem decît să te fereşti să ştie că ai venit. - Dacă îţi închipui că era lucru uşor, te înşeli. Mi se dăduseră asigurări că nu era acolo. Oh! Ştiu că nu eşti mulţumit de mine, am simţi asta din telegramele tale. Dar eşti nedrept, am făcut ce-am putut." Acum că era din nou în libertate, după ce părăsise colivia unde stătea zile întregi fără ca eu să o chem în camera mea, ea îşi recăpătase pentru mine întreaga valoare, redevenise cea pe care toată lumea ar fi vrut-o în preajmă, pasărea minunată din primele zile. „Pe scurt. în privinţa banilor, nu ştiu ce să spun, am stat de vorbă cu o femeie care mi s-a părut atît de delicată, încît mă temeam că o voi jigni. Or, nu a protestat cîtuşi de Puţin cînd i-am vorbit de bani. Ba chiar, ceva mai tîrziu, mi-a spus că era bucuroasă că ne înţelegem atît de bine. Totuşi tot
59
ce mi-a spus după aceea era atît de delicat, atît de nobil, încît mi s-a părut cu neputinţă ca ea să fi spus «Ne înţelegem atît de bine» în legătură cu banii, căci de fapt mă purtam ca un mitocan. - Dar poate că n-a înţeles, poate că n-a auzit, ar fi trebuit să-i repeţi, aşa lucrurile ar fi reuşit cu siguranţă. - Cum să nu fi auzit? I-am spus ce-am avut de spus aşa cum îţi vorbesc şi ţie, nu-i nici surdă, nici nebună. - Şi n-a făcut nici un fel de remarcă? - Nici una. - Ar fi trebuit să-i mai spui o dată. - Cum să-i mai spun? De cum am intrat am văzut-o şi mi-am zis că te înşelaseşi, că mă puneai în situaţia de a face o imensă gafă şi că era teribil de greu să-i ofer banii în felul acela. Am făcut-o totuşi, ca să-ţi dau ascultare, convins că mă va da pe uşă afară. - Dar n-a făcut-o. Deci, sau nu a auzit şi trebuia să-i spui din nou, sau puteai să continui. - Spui: «n-a auzit», pentru că eşti aici, dar îţi repet, dacă ai fi asistat Ia conversaţia noastră, ai fi văzut că nu se auzea nici un zgomot în preajmă, am spus-o de-a dreptul, nu-i cu putinţă să nu fi înţeles. - Dar este convinsă că totdeauna am vrut să mă căsătoresc cu nepoata ei? - Dacă vrei părerea mea, îţi spun că ea nu crede că ai avut vreodată intenţia de a te căsători cu Albertine. Mi-a spus că i-ai zis nepoatei ei că vrei să o părăseşti. Nu ştiu nici măcar dacă acum este convinsă că trebuie să te căsătoreşti cu ea. Asta mă liniştea puţin, arătîndu-mi că nu eram chiar atît de umilit şi deci că puteam fi încă iubit, că eram încă liber să fac un demers decisiv. Totuşi, eram neliniştit, „îmi pare rău cînd văd că nu eşti mulţumit. - Ba da, sînt impresionat de gentileţea ta şi îţi sînt recunoscător, dar mi se pare că ai fi putut... - Mi-am dat toată strădania Nimeni n-ar fi putut face mai mult şi nici chiar atît. încearcă cu altcineva - Tocmai că nu o voi face, dacă aş fi ştiut, nu te-aş trimis, dar faptul că ai eşuat în demersul tău mă împiedică să fac un altul." îi aduceam reproşuri: încercase să-mi facă un serviciu şi nu reuşise. Plecînd, Saint-Loup se întîlnise cu nişte fete care intrau. Adeseori bănuisem că Albertine cunoştea fete din acel loc, dar era prima oară cînd gîndul acesta mă chinuia Trebuie cu adevărat să credem ca natura ne-a înzestrat cu puterea de a secreta antidotul natural care anihilează supoziţiile pe care le facem întruna, şi fără să fim primejduiţi; însă nimic nu mă imuniza împotiva acestor fete pe care le întîlnise Saint-Loup.
60
Dar oare nu tocmai asemenea amănunte despre Albertine încercasem să obţin de la fiecare în parte? Nu eram oare tocmai eu cel care, pentru a le cunoaşte cu mai multă precizie, îi cerusem lui Saint-Loup, deşi acesta era chemat de colonelul lui, să treacă pe la mine cu orice preţ? Nu eu mi le dorisem, eu, sau mai curînd durerea mea neostoită, dornică parcă să crească pe măsură ce se hrănea cu ele? Saint-Loup mai spusese şi că avusese plăcuta surpriză de a întîlni nu departe de acolo o cunoştinţă care-i amintise trecutul, o veche prietenă a Rachelei, o frumoasă actriţă care îşi făcea vilegiatura în vecinătate. Iar numele acestei actriţe mi-a fost de ajuns ca să-mi spun: „Poate că o face cu asta", ca să o văd pe Albertine, surîzătoare şi roşie de plăcere, în braţele unei femei pe care nu o cunoşteam. Şi la urma urmei, de ce nu ar fi fost aşa? Mă socotisem oare vinovat de cîte ori mă gîndisem la tot felul de femei după ce o cunoscusem pe Albertine? în seara cînd fusese pentru prima dată la prinţesa de Guermantes, cînd mă întorsesem, nu mă gîndisem oare mai mult la fata despre care Saint-Loup îmi vorbise şi care se ducea la casele de rendez-vous, şi la camerista doamnei Putbus? Nu mă întorsesem oare la Balbec pentru aceasta din urmă? De curînd, îmi dorisem mult să mă duc la Veneţia, de ce nu şi-ar fi dorit şi Albertine să meargă în Touraine? Numai că de fapt, după cum îmi dădeam acum seama, eu nu aş fi părăsit-o, nu m-aş fi dus la Veneţia Chiar în adîncul sufletului meu, în timp ce îmi spuneam: „O voi părăsi curînd", ştiam că nu o voi mai părăsi niciodată, Ia fel de bine cum ştiam că nu mă voi apuca de lucru, şi nici să duc o viaţă cumpătată, adică tot ceea ce îmi făgăduiam în fiecare zi să încep a face de mîine. Numai că găsisem că era mai tactic să o las să trăiască sub ameninţarea unei veşnice despărţiri. Şi, fără îndoială, datorită ingeniozităţii mele detestabile, o convinsesem mult prea bine. Dar acum lucrurile nu mai puteau să continue aşa, nu mai puteam să o las în Touraine cu acele fete, cu acea actriţă; nu puteam îndura gîndul că viaţa ei îmi scăpa Voi aştepta să-mi răspundă la scrisoare: dacă nu se purta cum trebuia, vai! o zi în plus sau în minus nu mai conta (şi poate că îmi spuneam asta pentru că, nemaiavînd obiceiul de a cere să mi se dea socoteală despre ceea ce făcea în fiecare clipă, căci aş fi mnebunit dacă una singură mi-ar fi scăpat, gelozia mea nu mai
61
măsura timpul în acelaşi fel). Dar de îndată ce îi voi fi primit răspunsul, dacă nu se întorcea, mă voi duce după ea; fie că va vrea, fie că nu, o voi smulge din mijlocul prietenilor ei. De altfel, nu era mai bine să mă duc eu însumi, acum cînd descoperisem răutatea lui Saint-Loup, pînă atunci nebănuită de mine? Cine ştie dacă nu organizase un întreg complot ca să mă despartă de Albertine? Oare pentru că mă schimbasem, oare pentru că nu putusem bănui atunci că nişte cauze naturale mă vor aduce într-o bună zi în această situaţie excepţională, dar cît de mult aş fi minţit acum dacă i-aş fi scris, cum îi spuneam la Paris, că doresc să nu i se întîmple nici un accident! Ah! Dacă i s-ar fi întîmplat unul, viaţa mea, în loc să fie pe veci otrăvită de această neîncetată gelozie, ar fi fost iar dacă nu fericită, cel puţin liniştită, eliberîndu-mă de suferinţă. Să mă eliberez de suferinţă? Am putut vreodată să cred cu adevărat asta, să cred că moartea nu face decît să suprime ceea ce există şi să lase restul aşa cum este, că ea înlătură durerea din inima celui pentru care existenţa celuilalt nu mai este decît o cauză de durere, că ea înlătură durerea şi nu pune nimic în locul ei? Să mă eliberez de durere! Citind faptele diverse din ziare, regretam că nu am curajul să-mi doresc ceea ce îşi dorise Swann. Dacă Albertine ar fi fost victima vreunui accident, fie, aş fi avut un pretext ca să alerg la ea, moartă, mi-aş fi regăsit, cum spunea Swann, libertatea de a trăi. Credeam cu adevărat asta? El crezuse, el, acest bărbat atît de inteligent şi care credea că se cunoaşte bine pe sine. Cît de puţin ştim ce avem în inimă! Cît de bine i-aş fi putut arăta ceva mai tîrziu, dacă ar mai fi fost încă viu, că dorinţa lui nu era numai criminală, ci şi absurdă, că moartea celei pe care o iubea nu l-ar fi eliberat de nimic!
Am renunţat la orice mîndrie şi i-am trimis AJbertinei o telegramă deznădăjduită cerîndu-i să se întoarcă în orice condiţii, spunîndu-i că va face tot ce va vrea, că nu-i ceream decît să o pot săruta timp de un minut de trei ori pe săptămînă înainte de culcare. Iar dacă ar fi zis: „Numai o dată", aş fi acceptat. Ea nu s-a mai întors niciodată. Telegrama mea abia plecase cînd am primit şi eu una. Era de la doamna Bontemps. Lumea nu este creată o dată pentru totdeauna pentru fiecare dintre noi. în decursul vieţii se adaugă lucruri pe care nu le bănuiam. Ah! nu înlăturarea suferinţei  mele a fost efectul
62
primelor două rînduri ale telegramei: SĂRMANUL MEU PRIETEN. DRAGA NOASTRĂ ALBERTINE NU MAI ESTE, IARTĂ-MĂ CĂ ÎŢI SPUN ACEST LUCRU ÎNGROZITOR, DUMITALE CARE O IUBEAI ATÎT DE MULT. A CĂZUT DE PE CAL ŞI S-A IZBIT DE UN COPAC, PE CÎND SE PLIMBA. NE-AM DAT TOATĂ STRĂDANIA, DAR N-AM PUTUT-O SALVA. MAI BINE AŞ FI MURIT EU ÎN LOCUL EI! Nu, nu eram izbăvit de suferinţă, ci cuprins de o suferinţă necunoscută, cea de a afla că ea nu se va mai întoarce niciodată. Dar nu-mi spusesem de mai multe ori că poate ea nu se va mai întoarce? îmi spusesem, într-adevăr, dar îmi dădeam acum seama că nu crezusem asta nici o clipă. Fiindcă aveam nevoie de prezenţa ei, de sărutările ei, pentru a îndura răul pe care miri făceau bănuielile mele, căpătasem obiceiul, de cînd fusese la Balbec, să fiu mereu cu ea. Chiar după ce ieşea să se plimbe, cînd eram singur acasă, continuam să o sărut. Continuasem şi de cînd era în Touraine. Aveam mai puţină nevoie de fidelitatea decît de întoarcerea ei. Şi chiar dacă raţiunea mea putea să pună asta la îndoială uneori, imaginaţia mea nu înceta nici o clipă să mi-o arate. Instinctiv mi-am trecut mîna peste gît, peste buzele mele care se simţeau sărutate de ea şi de cînd plecase, şi care nu vor mai fi niciodată sărutate; mi-am trecut mîna peste ele, aşa cum mama mă mîngîiase la moartea bunicii, spunîndu-mi: „Bietul meu copil, bunica ta, care te iubea atît de mult, nu te va mai săruta niciodată". Toată viaţa pe care urma să o trăiesc era smulsă din inima mea. Viaţa pe care urma să o trăiesc? Nu mă gîndisem totuşi uneori că o trăiesc fără Albertine? De cîtă vreme îi consacrasem oare toate clipele vieţii mele, pînă la moarte? Desigur! Nu putusem să-mi dau seama de acest viitor indisociabil de ea, dar acum, cînd îmi era arătat, simţeam ce loc ocupa în sufletul meu larg deschis; Francoise, care nu ştia încă nimic, intră în camera mea; i-am strigat furios; „Ce este?" Atunci (există uneori cuvinte care pun o realitate diferită în acelaşi loc cu cea care este lîngă noi, zapăcindu-ne ca o ameţeală) ea îmi spuse: „Domnul nu trebuie să fie supărat. Ba va fi foarte mulţumit. Au venit două scrisori de la domnişoara Albertine". Am simţit după aceea că o Pnvisem probabil cu ochii cuiva care îşi pierde minţile. N-am '°st nici măcar fericit, şi nici neîncrezător. Eram asemenea
63
cuiva care vede acelaşi loc din camera Iui ocupat în acelaşi timp de o canapea şi de o grotă Cum nimic nu i se mai pare real, el se prăbuşeşte. Cele două scrisori ale Albertinei fuseseră fără îndoială scrise cu puţin timp înainte de plimbarea care-j adusese moartea. Prima spunea:
Dragă prietene, îţi mulţumesc de dovada de încredere pe care mi-o dai spunîndu-mi că ai intenţia să o aduci pe Andree la tine. Sînt sigură că va accepta cu bucurie şi cred că va fi un lucru foarte bun pentru ea. înzestrată cum este cu toate darurile, va şti să profite de compania unui bărbat ca dumneata şi de admirabila influenţă pe care o ai asupra celuilalt. Cred că ai avut o idee din care se poate naşte mult bine alît pentru ea, cît şi pentru dumneata. De aceea, dacă va avea pînă şi cea mai mică ezitare (ceea ce nu cred), lelegrafiază-mi, mă voi grăbi să o conving.
Cea de a doua scrisoare era datată cu o zi mai tîrziu. De fapt, le scrisese probabil la puţină vreme una după cealaltă, ba poate chiar le scrisese în continuare şi o antedatase pe prima Căci tot timpul îmi închipuisem în mod absurd că intenţiile ei erau să se întoarcă la mine, şi că cineva mai dezinteresat în privinţa acelei situaţii, un om lipsit de imaginaţie, negociatorul unui tratat de pace, negustorul care examinează o tranzacţie, ar fi judecat mai bine decît mine. Ea nu cuprindea decît următoarele cuvinte:
E oare prea tîrziu ca să mă întorc la dumneata? Dacă nu i-ai scris încă lui Andree, ai mai accepta să mă întorc? Mă voi înclina în faţa hotărîrii dumitale, te implor să mi-o faci cunoscută cît mai repede, îţi poţi închipui cu cîtă nerăbdare o aştept. Dacă vrei să mă întorc, mă voi urca neîntîrziat în tren şi voi veni la dumneata. A dumitale, din toată inima, Albertine.
Pentru ca moartea Albertinei să-mi poată înlătura suferinţele, ar fi trebut ca lovitura să o fi ucis nu numai în Touraine, ci şi în mine. Niciodată însă ea nu fusese aici mai vie ca acum. Ca să intre în noi, o fiinţă a fost silită să ia forma timpului, să se muleze după el; nearătîndu-ni-se decît în clipe
64
succesive, ea nu a putut niciodată să ne ofere altceva decît o singură înfăţişare a ei, decît o singură fotografie. Pentru o fiinţă este fără îndoială o mare slăbiciune să fie alcătuită dintr-o simplă colecţie de momente; dar este şi o mare putere; ea ţine de memorie, iar memoria unei clipe nu ştie tot ce s-a petrecut după ea; acea clipă pe care a înregistrat-o dăinuie încă, trăieşte încă, şi o dată cu ea fiinţa care se profila aici. Şi apoi această fărîmiţare nu numai că o face pe cea moartă să trăiască, ci o şi multiplică. Ca să mă consolez, ar fi trebuit să uit nu numai o Albertine, ci nenumărate Albertine. Cînd izbuteam să îndur chinul de a o fi pierdut pe una trebuia să reîncep cu o alta, cu o sută altele.
Atunci viaţa mea a fost cu totul schimbată. Dulceaţa ei consta în - şi nu din cauza Albertinei, ci paralel cu ea, cînd eram singur, la chemarea unor clipe identice - renaşterea perpetuă a unor clipe vechi. Zgomotul ploii îmi dăruia mireasma liliacului din Combray; mişcarea soarelui pe balcon, porumbeii de pe Champs-Elysees; zgomotele înăbuşite de căldura dimineţii, prospeţimea cireşelor; dorul de Bretania sau de Veneţia îmi era dăruit de vuietul vîntului şi de venirea Paştelui. Se făcuse vară, zilele erau lungi, era cald. Era vremea cînd, de dimineaţă, elevii şi profesorii se duc în grădina publică spre a pregăti ultimele concursuri la umbra copacilor, dar şi pentru a se bucura de singura picătură de răcoare care cade dintr-un cer mai puţin înflăcărat decît cel de amiază, dar încă de pe acum la fel de sterp şi de pur. Din camera mea întunecoasă, cu o putere de evocare egală cu cea de odinioară, dar care nu-mi mai dăruia decît suferinţă, simţeam că afară, în aerul greu, soarele, scăpătînd, vopsea în roşu casele, bisericile verticale. Şi dacă Francoise, întorcîndu-se, mişca fără să vrea cutele marilor perdele, îmi înăbuşeam un strigăt, simţind cum mă sfîşie acea rază de soare vechi care făcuse să-mi pară frumoasă faţada nouă a bisericii Bricqueville l'Orgueilleuse, cînd Albertine îmi spusese: „Este restaurată". Neştiind cum să-i explic Francoisei suspinul meu adînc, îi spuneam: „Mor de sete". Ea ieşea, se întorcea, dar eu o respingeam cu un gest violent, sub lovitura dureroasă a uneia dintre nenumăratele amintiri invizibile care clipă de clipă izbucneau în jurul meu din umbră: vedeam că 'mi adusese cidru şi cireşe, acel cidru şi acele cireşe pe care un
65
argat de la o fermă ni le adusese în trăsură, la Balbec, şi sub oblăduirea cărora aş fi fost în cea mai desăvîrşită comuniune, odinioară, cu frumosul curcubeu al sufrageriilor întunecoase, în zilele fierbinţi de vară. Atunci m-am gîndit pentru prima oară la ferma Ecorres, şi mi-am spus că în zilele cînd Albertine îmi spunea la Balbec că nu e liberă, că este obligată să iasă cu mătuşa ei, ea se afla poate cu vreuna dintre prietenele sale la vreo fermă unde ştia că nu am obiceiul să mă duc şi că în timp ce, căutînd-o la nimereală, mai întîrziam la ferma Marie-An-toinette, unde mi se spusese: „N-am văzut-o astăzi", ea folosea, vorbind cu prietena ei, aceleaşi cuvinte ca şi cele pe care mi le spunea mie cînd ieşeam amîndoi la plimbare: „Nu-i va trece prin gînd să ne caute aici şi nu vom fi deranjate". îi spuneam Francoisei să tragă perdelele, ca să nu mai văd acea rază de soare. Dar raza de soare continua să pătrundă, la fel de coro-zivă, în amintirea mea. „Nu-mi place, este restaurată, dar vom merge mîine la Saint-Martin-le-Vetu, iar poimîine la..." Mîine, poimîine, începea viitorul unei vieţi în doi, o viaţă poate pentru totdeauna, inima mea se avînta către el, dar el nu mai era aici, Albertine murise. Am întrebat-o pe Francoise cît e ceasul. Era ora şase. Slavă Domnului, avea să dispară acea căldură apăsătoare de care odinioară mă plîngeam împreună cu Albertine, şi care totodată ne plăcea atît de mult. Ziua se sfîrşea. Dar care îmi era folosul? Se lăsa răcoarea serii, soarele apunea; în memoria mea, Ia capătul unui drum pe care mergeam împreună la întoarcere, zăream, dincolo de ultimul sat, un fel de staţie la mare distanţă, inaccesibilă pentru acea seară în care aveam să ne oprim la Balbec, mereu împreună. Eram împreună atunci, dar acum trebuia să mă opresc brusc în faţa aceluiaşi abis, ea murise. Nu mai era de ajuns să trag perdelele, încercam să-mi astup ochii şi urechile memoriei, ca să nu mai revăd acea dîră portocalie a apusului de soare, ca să nu mai aud acele păsări invizibile care îşi răspundeau de la un copac la celălalt în jurul meu, pe cînd eram îmbrăţişat cu atîta iubire de cea care acum era moartă. încercam să evit senzaţiile stîrnite, seara, de umezeala frunzelor, de urcatul şi coborîtul drumurilor. Dar aceste senzaţii mă cuprinseseră din nou, mă duseseră îndeajuns de departe de clipa prezentă, pentru ca gîndul că Albertine murise să-şi ia toată distanţa, tot elanul necesar spre a mă izbi din nou.
66
Ah! Niciodată nu voi mai intra într-o pădure, niciodată nu mă voi mai plimba printre copaci. Dar oare voi simţi mai puţin cruzimea cîmpiilor întinse? De cîte ori străbătusem, ducîn-du-mă după Albertine, de cîte ori străbătusem din nou, întor-cîndu-mă cu ea, marea cîmpie de la Cricqueville-2, cînd pe timp înceţoşat, avînd iluzia că sîntem înconjuraţi de un lac imens, cînd în unele seri luminoase, pe un clar de lună care dematerializa pămîntul, făcîndu-1 să pară, chiar la doi paşi, celest, aşa cum nu este, în timpul zilei, decît în depărtări, închidea cîmpiile, pădurile, dimpreună cu bolta cerească, în care le contopise, în agatul arborescent al unui singur azur!
Francoise era probabil fericită de moartea Albertinei, şi trebuie să recunosc că, dintr-un fel de bunăcuviinţă şi de tact, ea nu se prefăcea că e tristă. Dar legile nescrise ale străvechiului cod şi ale tradiţiei sale de ţărancă medievală care plînge ca în cîntecele de gesta erau mai vechi decît ura sa faţă de Albertine şi chiar faţă de Eulalie. De aceea, într-una din acele după-amiezi pe sfîrşite, cînd nu-mi ascundeam destul de bine suferinţa, ea îmi zări lacrimile, slujită de instinctul de ţărăncuţă care odinoară prindea şi chinuia animalele, se bucura strîngînd de gît puii de găină şi aruncînd homari vii în apa clocotită, şi care, cînd eram bolnav, îmi privea - aşa cum s-ar fi uitat la rănile pe care i le-ar fi făcut unei bufniţe - mina proastă, despre care vorbea apoi pe un ton de înmormîntare ca şi cum ar fi prevestit o nenorocire. Dar „bunăcuviinţă" pe care o învăţase la Combray nu-i îngăduia să ia uşor lacrimile, supărarea, lucruri pe care le socotea ca fiind tot atît de funeste ca şi faptul de a-şi scoate tricoul de lînă sau de a mînca atunci cînd nu avea poftă. „Oh!" nu, domnule, nu trebuie să plîngi, îţi face rău!" Şi, în timp ce voia să-mi oprească lacrimile, avea o înfăţişare neliniştită de parcă ar fi fost vorba de valuri de sînge. Din nefericire, am privit-o cu răceală, ceea ce o obligă să renunţe la toate frazele de compătimire pe care ar fi avut poftă să mi le spună şi care de altfel ar fi fost poate sincere. Poate că Şi cu Albertine se întîmplase ca şi cu Eulalie, şi acum cînd ea nu mai putea avea nici un profit de pe urma mea, Francoise încetase să o mai urască. Ţinu să-mi arate totuşi că îşi dădea bine seama că plîng şi că, după funestul exemplu al celor din familia mea, nu voiam ca asta „să se vadă". „Domnule, nu

67
trebuie să plîngi", îmi spuse ea cu un ton de data asta mai calm, şi mai curînd ca să-mi arate că ştie să vadă decît ca să-mi dovedească mila ei. Şi adăugă: „Trebuia să se întîmple, era prea fericită, sărmana de ea, n-a ştiut să-şi preţuiască fericirea".
Cît de încet moare lumina în aceste seri nesfîrşite de vară! Casa din faţă, palidă fantomă, continua la nesfîrşit să-şi picteze în acuarelă pe cer albul persistent. Se făcea în sfîrşit întuneric în apartament, mă izbeam de mobilele din anticameră, dar pe uşa care dădea spre scară, în mijlocul întunericului pe care îl credeam total, geamul era translucid şi albastru, de un albastru de floare, de un albastru ca aripa unei insecte, de un albastru care mi s-ar fi părut frumos, dacă n-aş fi simţit că era o ultimă răsfrîngere, tăioasă ca o lamă de oţel, lovitura supremă pe care, în neostenita-i cruzime, mi-o dădea încă o dată lumina
Totuşi, în cele din urmă se lăsa întunericul deplin, dar atunci era de ajuns să văd o stea alături de copacul din curte ca să-mi amintesc de plimbările noastre cu trăsura, după cină, prin pădurea Chantepsie, căptuşită cu clar de lună. Şi chiar pe stradă, mi se întîmpla să izolez pe o bancă, să culeg puritatea naturală a unei raze de lună în mijlocul luminilor artificiale ale Parisului, ale unui Paris peste care acea rază făcea să domnească - aducînd pentru o clipă în imaginaţia mea oraşul în natură, o dată cu tăcerea infinită a cîmpiilor evocate - amintirea dureroasă a plimbărilor pe care le făcusem aici cu Albertine. Ah! Cînd se va sfîrşi oare noaptea? Dar Ia prima răcoare a zorilor mă înfioram, căci ea stîrnise iar în mine dulceaţa acelei veri în care, de la Bal bec la Incarville23, de la Incarville la Balbec, ne condusesem de atîtea ori unul pe celălalt, pînă cînd se făcea dimineaţă. Nu mai aveam decît o singură speranţă pentru viitor - speranţa mult mai sfîşietoare decît teama -, aceea de a o uita pe Albertine. Ştiam că o voi uita într-o zi, o uitasem pe Gilberte, pe doamna de Guennantes, o uitasem pe bunica. Şi este pedeapsa noastră cea mai dreaptă şi cea mai cruda, pedeapsa uitării atît de totale, liniştită precum cea a cimitirelor, prin care ne-am desprins de cei pe care nu-i mai iubim, încît întrevedem aceeaşi uitare ca fiind inevitabilă faţă de cei pe care îi iubim încă. La drept vorbind, ştim că nu este o stare dureroasă, ci o stare de in-
68
diferenţă. Dar nepufîndu-mă gîndi în acelaşi timp la ceea ce eram şi la ceea ce voi fi, mă gîndeam cu deznădejde la tot acel tegument de mîngîieri, de sărutări, de somn împreună, de care va trebui curînd să mă lipsesc pentru totdeauna. Elanul acestor amintiri atît de tandre, care se loveau de ideea că Albertine murise, mă apăsa prin înfruntarea unor fluxuri atît de potrivnice încît nu puteam rămîne nemişcat; mă ridicam, dar dintr-o dată mă opream, doborît; aceiaşi zori pe care îi vedeam cînd o părăsisem pe Albertine, încă radios şi cald de sărutările ei, îşi fluturau deasupra perdelelor tăişul acum sinistru, al cărui alb rece, implacabil şi compact pătrundea în cameră, dîndu-mi parcă o lovitură de cuţit24.
Curînd aveau să se audă zgomotele străzii, îngăduindu-mi să citesc, după calitatea sunetelor, gradul de căldură tot mai mare în care se vor produce. Dar în această căldură, care peste cîteva ore se va îmbiba de mirosul cireşelor, nu mai găseam (ca într-un medicament pe care înlocuirea printr-o alta a uneia dintre părţile componente îl face, dintr-un euforic şi un excitant, un medicament care deprimă), dorinţa de femei, ci neliniştea pricinuită de plecarea Albertinei. De altfel, amintirea tuturor dorinţelor mele era tot atît de impregnată de ea şi de suferinţă, ca şi amintirea plăcerilor. Acum cînd Albertine nu mai era, preferam să nu mă mai duc la Veneţia, unde crezusem că prezenţa ei nu-mi va fi prielnică (fără îndoială pentru că simţeam în chip nedesluşit că-mi va fi necesară). Mi se păruse că Albertine este un obstacol între mine şi toate lucrurile, pentru că ea era pentru mine ceea ce le conţinea, iar eu puteam să le primesc numai de la ea, ca dintr-un vas. Dar acum acest vas era distrus, nu mai aveam curajul să le apuc, nu mai exista nici măcar un singur lucru căruia să nu-i întorc spatele, posomorit, preferind să nu mă bucur de el. Astfel încît despărţirea mea de ea nu deschidea pentru mine cîmpul plăcerilor posibile, care crezusem că-mi este interzis datorită prezenţei ei. De altfel, obstacolul pe care prezenţa ei poate îl constituise, într-adevăr, pentru călătoriile mele, pentru a mă bucura de viaţă, îmi ascunsese doar, aşa cum se întîmplă întotdeauna, celelalte obstacole, care apăreau din nou, intacte, acum că acela dispăruse. Tot astfel, odinioară, cînd vreo vizită plăcută mă împiedica să lucrez, dacă a doua zi rămîneam singur, nu lucram mai mult.
69
Dacă o boală, un duel, un cal nărăvaş ne fac să vedem moartea de aproape, ne spunem că ne vom bucura din plin de viată, de voluptate, de ţinuturile necunoscute de care am fost lipsiţi. Şi după ce primejdia trece, regăsim aceeaşi viaţă cenuşie în care nimic din toate astea nu exista pentru noi.
Fără îndoială, aceste nopţi atît de scurte durează puţin.
Iama se va întoarce din nou, iar eu nu voi mai avea a mă teme
de amintirea plimbărilor cu ea, pînă în zorii prea timpurii. Dar
primele geruri nu-mj vor aduce oare, păstrat în gheaţa lor,
germenele primelor mele dorinţe, cînd la miezul nopţii o
căutam, cînd timpul mi se părea că se scurge atît de încet pînă
o auzeam că sună, clipă pe care acum o voi aştepta veşnic în
zadar? Nu-mi vor aduce ele germenele primelor mele nelinişti,
căci de două ori am crezut că nu va veni? în acea vreme nu o
vedeam decît rareori; dar chiar acele intervale care existau
atunci între vizitele ei, cînd apărea după mai multe săptămîni,
dintr-o viaţă necunoscută pe care nu încercam să o posed, îmi
asigurau liniştea, împiedicînd pornirile neîntrerupte ale geloziei
mele să se conglomereze, să devină un bloc în sufletul meu.
Acele intervale, pe cît putuseră fi de neliniştitoare atunci, pe
atît  de  impregnate  de  suferinţă  erau  de  cînd   lucrurile
necunoscute pe care ea le putuse face în răstimpul lor nu-mi
mai erau indiferente, şi mai ales acum, cînd ea nu va mai veni
u'ciodată la mine; astfel încît acele seri de ianuarie, cînd ea
/enea, seri care fuseseră atît de plăcute sufletului meu, îmi vor
ufla acum în faţă un vînt rece şi neliniştitor pe care nu-1 ştiam
i acea vreme, şi-mi vor aduce, primejdios însă acum, primul
ermene al iubirii mele. Şi gîndindu-mă că voi vedea cum
:începe acel timp rece care, de pe vremea Gilbertei şi a jo-
jrilor mele în Champs-Elysees, mi se păruse totdeauna atît de
ist;  că se  vor întoarce seri asemănătoare cu acea seară
zăpezită cînd o aşteptasem zadarnic pe Albertine pînă tîrziu,
jnci, ca un bolnav care, situîndu-se din punctul de vedere ai
ipului, se concentrează asupra plămînilor lui, în acele clipe
[ temeam cel mai mult, gîndindu-mă la nefericirea mea, la
ma mea, de reîntoarcerea zilelor geroase, şi îmi spuneam că
ite cel mai greu îmi va fi să trec iarna. Ca să pierd amintirea
)ertinei, care era legată de toate anotimpurile, ar fi trebuit să
lit pe toate, chiar dacă apoi ar fi trebuit să încep din nou să
70
le cunosc, ca un bătrîn lovit de hemiplegie şi care învaţă din nou să citească; ar fi trebuit să renunţ la întregul univers. îmi spuneam că numai o adevărată moarte a mea ar fi capabilă (dar ea este imposibilă) să mă consoleze de moartea ei. JVu mă oîndeam că moartea sinelui nu este nici imposibilă şi nici extraordinară; ea are loc fără ştirea noastră, eventual împotriva voinţei noastre, în fiecare zi, şi că voi suferi din cauza repetării a tot felul de zile pe care nu numai natura, dar şi împrejurări neînsemnate, o ordine mai convenţională le introduc într-un anotimp. Curînd va veni ziua cînd mă dusesem la Balbec vara trecută şi cînd iubirea mea, care nu era încă inseparabilă de gelozie şi care nu se neliniştea pentru tot ceea ce Albertine făcea în timpul zilei, urma să sufere atîtea schimbări înainte de a deveni acea iubire atît de diferită din ultima vreme, atît de specială încît acest ultim an cînd începuse să se schimbe şi cînd destinul Albertinei luase sfîrşit, îmi apărea plin, divers, vast ca un secol. Apoi va fi amintirea unor zile mai tîrzii, dar din ani anteriori; duminicile cu vreme rea, cînd totuşi toată lumea ieşise la plimbare, în pustiul după-amiezii, cînd zgomotul vîntului şi al ploii m-ar fi invitat odinioară să rămîn să fac pe „filosoful din mansardă"25, cu cîtă nelinişte voi vedea venind ora cînd Albertine, atît de puţin aşteptată, venise să mă vadă, mă mîngîiase pentru prima oară, întrerupîndu-se la venirea Francoisei care adusese lampa, în acel timp de două ori mort cînd Albertine era plină de curiozitate faţă de mine, cînd iubirea mea pentru ea putea în chip legitim să spere atît de mult! Ba chiar, intr-un anotimp mai înaintat, serile glorioase în care birourile şi pensioanele, întredeschise ca nişte capele, învăluite într-o pulbere aurie, încununează strada cu acele semizeiţe care, stînd, nu departe de noi, de vorbă cu semenele lor. ne fac să dorim febril să pătrundem, existenţa lor mitologică, nu-mi mai aminteau decît de iubirea Albertinei care, alături de mine fiind, mă împiedica să mă apropii de ele.
De altfel, amintirii ceasurilor chiar pur naturale i s-ar adăuga fără îndoială peisajul moral care face din ele ceva unic. Cînd voi auzi mai tîrziu răsunînd cornul păzitorului de capre, a începutul anotimpului frumos, aproape italian, aceeaşi zi S|-ar amesteca rînd pe rind în lumina-i neliniştea de a o şti pe Albertine la Trocadero, poate cu Lea şi cu cele două fete, iar
71
apoi blînde|ea familială şi domestică, aproape ca aceea a unei soţii, care atunci părea că mă încurcă şi pe care Francoise urma să mi-o aducă. Crezusem că acel mesaj telefonic al Francoisei, care îmi transmisese omagiul supus al Albertinei care se întorcea cu ea, mă umpluse de orgoliu. Mă înşelasem. Mă îmbătase pentru că mă făcuse să simt că cea pe care o iubeam era a mea, nu trăia decît pentru mine, şi chiar la distanţă, fără să trebuiască să mă ocup de ea, mă socotea soţ şi stăpîn, întorcîndu-se doar la un semnal al meu. Şi astfel, acel mesaj telefonic fusese o părticică de bucurie, venind de departe, emisă din cartierul Trocadero, unde se aflau pentru mine izvoare de fericire ce-şi îndreptau spre mine liniştitoare molecule, balsamuri calmante, redîndu-mi în sfîrşit o atît de dulce libertate a sufletului, aşa cum nu o mai avusesem - mă abandonam fără nici o grijă muzicii Iui Wagner - decît cînd aşteptam sosirea unei anume Albertine, liniştit, deloc nerăbdător, clipă în care nu ştiusem să-mi recunosc fericirea Iar cauza acestei fericiri de a şti că se întoarce, că mi se supune şi că îmi aparţine era nu orgoliul, ci iubirea. Acum mi-ar fi fost totuna să am la ordinele mele cincizeci de femei care s-ar fi întors doar la un semn al meu nu de la Trocadero, ci din Indii. Dar în acea zi, simţind-o pe Albertine care, în timp ce eram singur în camera mea şi cîntam la pian, venea supusă spre mine, respirasem, împrăştiată ca o pulbere în soare, una dintre acele substanţe care, aşa cum altele sînt binefăcătoare pentru trup, fac bine sufletului. Apoi trecuse o jumătate de oră după sosirea Albertinei, apoi avusese Ioc plimbarea cu Albertine, sosire şi plimbare pe care le crezusem plictisitoare pentru că erau pentru mine însoţite de certitudine, dar care. chiar din cauza acestei certitudini, din momentul cînd Francoise îmi telefonase că o va aduce acasă, turnaseră un calm de aur în orele următoare, făcuseră din ele ca o a doua zi, cu totul diferită de prima, pentru că avea un cu totul alt dedesubt moral, un dedesubt moral care făcea din ea o zi originală, adăugîndu-se varietăţii celor pe care le cunoscusem pînă atunci, zi pe care nu mi-aş fi putut-o niciodată închipui - aşa cum nu ne-am putea închipui odihna unei zile de vară daca asemenea zile nu ar exista în şirul celor pe care le-am trăit -, zi despre care nu puteam să spun cu toată siguranţa că mi-o
72
aminteam, căci acelui calm i se adăuga acum o suferinţă pe care nu o simţisem atunci. Dar mult mai tîrziu, cînd am traversat din nou, încetul cu încetul, în sens invers, timpurile prin care trecusem înainte de a o iubi atît de mult pe Albertine, cînd sufletul meu cicatrizat s-a putut despărţi fără să sufere de Albertine cea moartă, atunci, cînd am putut în sfîrşit să-mi amintesc fără să sufăr de ziua cînd Albertine se dusese după cumpărături cu Franţoise în loc să rămînă la Trocadero26, mi-am amintit cu plăcere acea zi ca aparţinînd un anotimp moral pe care nu-1 cunoscusem pînă atunci; şi mi-am amintit-o în sfîrşit exact, fără să-i mai adaug vreo suferinţă, ci, dimpotrivă, aşa cum îţi aminteşti anumite zile de vară pe care le-ai găsit prea călduroase atunci cînd le-ai trăit, şi din care, dar numai după aceea, extragi aurul curat şi indestructibilul azur.
Astfel încît aceşti cîţiva ani nu impuneau amintirii Albertinei, care îi făcea să fie atît de dureroşi, numai culorile succesive, modalităţile diferite, cenuşa anotimpurilor sau a orelor lor, de la sfîrşitul după-amiezelor de iunie la serile de iarnă, de la clarul de lună pe mare la zorii întoarcerilor noastre acasă, de la zăpada din Paris la frunzele uscate din Saint-Cloud, ci şi ideea particulară pe care o aveam succesiv despre Albertine, despre felul cum mi-o închipuiam că arată în fiecare dintre aceste clipe, despre frecvenţa mai mult sau mai puţin mare cu care o vedeam în acel anotimp, mai dispersată sau mai compactă, despre neliniştile pe care mi le putuse pricinui făcîn-du-mă să o aştept, despre dorinţa pe care o simţeam pentru ea într-o anume clipă, despre speranţe ce căpătaseră formă şi apoi se pierduseră; toate acestea modificau felul de a fi al tristeţii mele retrospective tot atît cît şi impresiile de lumină sau de parfumuri care îi erau asociate, şi completau fiecare dintre anii solari pe care îi trăisem şi care fie şi numai cu primăverile, cu toamnele, cu iernile lor, erau atît de trişti din cauza amintirii inseparabile de ea, dublînd-o cu un fel de an sentimental, cînd orele nu erau definite de poziţia soarelui, ci de aşteptarea unei întîlniri; cînd lungimea zilelor sau creşterea temperaturii erau măsurate de amplitudinea speranţelor mele, de mai marea sau mai mica noastră intimitate, de transformarea treptată a chipului ei, de călătoriile pe care le făcuse de frecvenţa şi stilul scrisorilor pe care mi le adresase în perioada cînd lipsise, de
73
graba ei mai mult sau mai puţin mare de a mă vedea la întoarcere. Iar aceste schimbări de timp, aceste zile diferite îmi redau fiecare o altă Albertine, nu numai prin evocarea unor momente asemănătoare. Dar să ne amintim că totdeauna, chiar înainte ca eu să iubesc, fiecare Albertine făcuse din mine un om diferit, avînd alte dorinţe pentru că avea alte percepţii şi care - chiar dacă nu visase decît furtuni şi faleze în ajun, dacă lumina indiscretă a primăverii îi strecurase o mireasmă de trandafiri prin deschiderile gardului care îi împrejmuia somnul - se trezea cu dorinţa de a fi în drum spre Italia. Chiar în iubirea mea, starea schimbătoare a atmosferei mele morale, presiunea modificată a credinţelor mele, nu micşoraseră oare, într-o zi sau alta, vizibilitatea propriei mele iubiri, nu o extin-seseră la nesfîrşit într-o zi sau alta, nu o înfrumuseţaseră într-o zi sau alta pînă la surîs, iar într-o anume zi nu o contractaseră pînă la furtună? Nu exişti decît prin ce ai, nu ai decît ceea ce-ţi este cu adevărat prezent, şi atîtea dintre amintirile noastre, dintre capriciile noastre, dintre ideile noastre pornesc în călătorie departe de noi înşine, pînă acolo unde nu le mai vedem! Atunci nu le mai putem pune la socoteală în acel total care este fiinţa noastră. Dar ele îşi au drumurile lor tainice pe care se întorc în noi. Şi, în anumite seri, adormind aproape fără să o mai regret pe Albertine - nu poţi regreta decît ceea ce îţi aminteşti -, la trezire găseam o întreagă flotă de amintiri care se încrucişau în mine, în conştiinţa mea cea mai limpede, pe care le distingeam foarte bine. Atunci plîngeam ceea ce vedeam atît de desluşit şi care în ajun nu era pentru mine decît neant. Numele Albertinei, moartea ei îşi schimbaseră sensul; trădările ei îşi dobîndisera din nou, dintr-o dată, întreaga importanţă.
Cum de mi se păruse moartă, cînd acum, pentru a mă gîndi la ea, nu aveam la dispoziţie decît aceleaşi imagini pe care le revedeam, cînd pe una, cînd pe cealaltă, pe cînd era vie: rapidă şi aplecată peste roata mitologică a bicicletei sale, strînsă. în zilele ploioase, în tunica războinică de pînză cauciucată care-i făcea sînii mai bombaţi, cu capul acoperit cu un turban din care îi ieşeau şuviţele de păr ca nişte şerpi, ea semăna spaima pe străzile din Balbec; în serile cînd luasem cu noi şampanie In pădurea Chantepie-7, cu vocea provocatoare şi schimbată, avea
74
pe chip acea căldură palidă care îi înroşea doar pomeţii; fiindcă o zăream cu greu în întunericul trăsurii, o apropiam de locul unde cădea lumina lunii, ca să o văd mai bine, iar acum încercam zadarnic să mi-o amintesc, să o revăd într-un întuneric care nu se va mai sfirşi niciodată. Micuţă statuetă în plimbarea către insulă, figură calmă, cu trăsături uşor îngroşate şi cu pielea zgrunţuroasă lîngă pian, ea era astfel rînd pe rînd ploioasă şi rapidă, provocatoare şi diafană, nemişcată şi surîzătoare, înger al muzicii. Fiecare Albertine era astfel legată de o clipă, de data la care mă găseam din nou situat cînd o revedeam. Şi acele clipe ale trecutului nu sînt imobile; ele păstrează în memoria noastră mişcarea care le ducea spre viitor - spre un viitor devenit el însuşi trecut -, ducîndu-ne şi pe noi înşine spre el. Niciodată nu o mîngîiasem pe acea Albertine din zilele cu ploaie, cea cu pieptul strîns în tunica de pînză cauciu-cată, voiam să-i cer să-şi scoată această armură, şi aş fi cunoscut cu ea iubirea taberelor militare, fraternitatea călătoriei. Dar nu mai era cu putinţă, căci ea murise. Niciodată, de teama de a nu o deprava, nu-i arătasem că înţeleg ce vrea, în serile cînd părea că-mi oferă plăceri pe care altminteri ea nu le-ar fi cerut poate altora şi care stîrneau acum în mine o dorinţă furioasă. Nu le-aş fi simţit la fel cu o alta, şi aş fi putut cutreiera lumea în lung şi-n lat fără să o întîlnesc pe cea care mi le-ar fi putut da, de vreme ce Albertine murise. S-ar fi părut că trebuie să aleg între două lucruri, să hotărăsc care dintre ele era cel adevărat, într-atît faptul că Albertine murise - venit pentru mine dintr-o realitate pe care nu o cunoscusem, viaţa ei în Touraine - era în contradicţie cu toate gîndurile mele privitoare la ea, cu dorinţele, cu regretele mele, cu tandreţea, cu furia, cu gelozia mea. O asemenea bogăţie de amintiri luate din repertoriul vieţii ei, o asemenea abundenţă de sentimente evo-cîndu-i, implicîndu-i viaţa păreau să facă de necrezut faptul că Albertine murise. O asemenea abundenţă de sentimente, căci memoria mea, păstrîndu-mi iubirea, îi lăsa totodată deplina varietate. Dar nu numai Albertine era o succesiune de clipe, ci Şi eu însumi. Iubirea mea pentru ea nu fusese simplă: curio-Zltăţii iată de necunoscut i se adăugase o dorinţă senzuală, iar "nui sentiment de o blîndeţe aproape familială, cînd indiferenţa, cînd o gelozie furioasă. Nu eram un singur bărbat, ci o
75
întreagă armată eterogenă, în care, în funcţie de moment, existau pătimaşi, indiferenţi, geloşi - geloşi dintre care nici unu] nu era gelos pe aceeaşi femeie. Şi fără îndoială că de aici va veni într-o zi vindecarea pe care nu mi-o voi dori. într-o mulţime, elementele pot fi înlocuite prin altele, unul cîte unul, şi pe nesimţite, elemente pe care altele le elimină sau le întăresc, astfel încît pînă la urmă se produce o schimbare care ar fi de neconceput dacă am fi unul. Complexitatea iubirii mele, a persoanei mele, îmi multiplica, îmi diversifica suferinţele. Totuşi, ele se puteau orîndui tot în cele două categorii a căror alternanfă constituise întreaga viaţă a iubirii mele pentru Albertine, iubire care fusese pradă rînd pe rînd încrederii şi bănuielii geloase.
Dacă îmi era greu să mă gîndesc că Albertine, atît de vie în mine (căci purtam dubla povară a prezentului şi a trecutului), murise, poate era la fel de contradictoriu gîndul că acea bănuială a unor greşeli de care Albertine - astăzi despuiată de carnea care se bucurase de ele, de sufletul care putuse să le dorească - nu mai era capabilă şi nici responsabilă, stîrnea în mine o asemenea suferinţă, pe care aş fi binecuvîntat-o numai dacă aş fi putut vedea în ea garanţia realităţii morale a unei persoane material inexistente, în locul reflexului menit să se stingă el însuşi prin impresiile pe care odinioară ea mi le trezise. O femeie care nu mai putea simţi plăceri cu alţii nu ar fi trebuit să-mi aţîţe gelozia, dacă iubirea mea ar fi putut să iasă la iveală. Dar asta era cu neputinţă, de vreme ce ea nu-şi putea găsi obiectul, pe Albertine, decît în amintiri în care aceasta era vie. Fiindcă doar gîndindu-mă la ea o înviam, trădările ei nu puteau fi niciodată cele ale unei moarte, clipa cînd ea le săvîrşise devenind clipa actuală, nu numai pentru Albertine, dar şi pentru acela dintre eurile mele brusc evocat şi care o contempla. Astfel încît nici un anacronism nu putea separa vreodată cuplul indisolubil în care cu fiecare nouă vinovată se împerechea pe dată un gelos lamentabil şi mereu contemporan. în ultimele luni o ţinusem închisă în casa mea Dar în imaginaţia mea, acum, Albertine era liberă; ea îşi folosea rău această libertate, prostituîndu-se cu unele sau cu altele. Odinioară mă gîndeam întruna la viitorul nesigur care se desfăşura în faţa noastră şi încercam să citesc în el. Iar acum.
76
în faţa mea, ca un dublu al viitorului - la fel de îngrijorător ca orice viitor, de vreme ce era la fel de nesigur, la fel de greu de descifrat, la fel de misterios, mai crud încă pentru că nu aveam, ca pentru viitor, posibilitatea, sau iluzia, de a acţiona asupra lui, şi de asemenea pentru că se va desfăşura tot atît de departe ca însăşi viaţa mea, fără ca prietena mea să fie aici pentru a-mi potoli suferinţele pe care el mi le pricinuia, nu mai era viitorul Albertinei, ci trecutul ei. Trecutul ei? Nu-i bine spus, de vreme ce pentru gelozie nu există nici trecut şi nici viitor, căci ceea ce ea imaginează este totdeauna prezentul.
Schimbările de atmosferă provoacă altele în omul lăuntric, trezesc euri uitate, contrariază starea de amorţeală pe care o dă obişnuinţa, dă puteri noi unor amintiri, unor suferinţe. Şi cu atît mai mult în cazul meu, căci îmi aminteau de vremea rea cînd Albertine, la Balbec, sub ploaia ameninţătoare, se dusese, Dumnezeu ştie de ce, să se plimbe, ore în şir, în impermeabilul ei strîns pe trup! Dacă ar fi trăit, astăzi, fără îndoială, pe o vreme atît de asemănătoare, s-ar duce să facă în Touraine o excursie de acelaşi fel. De vreme ce nu mai putea face nimic din toate astea, eu n-ar fi trebuit să mai sufăr Ia un asemenea gînd; dar, aşa cum li se întîmplă şi celor amputaţi, cea mai mică schimbare a vremii îmi reînnoia durerile în membrul care nu mai exista
Dintr-o dată, o amintire pe care nu o mai avusesem de foarte multă vreme, căci se dizolvase în întinderea fluidă şi invizibilă a memoriei mele, se cristaliza. Astfel, cu cîţiva ani în urmă, în timp ce vorbeam despre halatul ei de baie, Albertine se înroşise. în acea perioadă nu eram gelos. Dar după aceea aş fi vrut să o întreb dacă putea să-şi amintească acea conversaţie şi să-mi spună de ce roşise. Faptul mă preocupase cu atît mai mult cu cît mi se spusese că cele două fete prietene cu Lea se duceau la sala de duşuri a hotelului şi, se spunea, nu numai ca sa facă duş. Dar de teamă că o voi supăra pe Albertine, sau aşteptînd un moment mai bun, amînasem mereu să-i vorbesc, iar apoi nu mă mai gîndisem la asta. Şi dintr-o dată, la cîtăva vreme după moartea Albertinei, am văzut acea amintire, îmbibată cu acele caracteristici enervante şi totodată solemne pe care le au enigmele rămase pentru totdeauna nedezlegate din cauza morţii singurei fiinţe care le-ar fi putut dezlega. Nu aş

77
putea oare încerca să aflu dacă Albertine nu făcuse niciodată ceva rău, în această sală de duşuri, sau măcar păruse suspectă? Poate că aş izbuti dacă aş trimite pe cineva la Balbec. Dacă ea ar fi în viaţă, fără îndoială că n-aş putea afla nimic. Dar limbile se dezleagă în chip ciudat şi povestesc cu uşurinţă despre greşeala cuiva cînd oamenii nu mai au a se teme de mînia celei vinovate. Fiindcă alcătuirea imaginaţiei, rămasă rudimentară, simplistă (căci nu a trecut prin nenumăratele transformări care îmbunătăţesc modelele iniţiale ale invenţiilor omeneşti, invenţii care abia dacă pot fi recunoscute, fie că e vorba de barometru, de balon, de telefon etc. în formele lor ulterioare, perfecţionate), nu ne îngăduie să vedem decît foarte puţine lucruri în acelaşi timp, acea amintire a sălii de duşuri ocupa întreg cîmpul vederii mele lăuntrice.
Uneori mă izbeam, pe străzile întunecate ale somnului, de unul dintre acele vise urîte care nu sînt foarte grave în primul rînd pentru că tristeţea căreia îi dau naştere nu se prelungeşte decît timp de o oră după trezire, asemenea acelor stări de rău pe care le pricinuieşte un mod artificial de a adormi; dar şi pentru motivul că nu le întîlnim decît foarte rar, doar la doi-trei ani. Şi rămîne nesigur faptul dacă le-am mai întîlnit -şi dacă nu cumva ni se pare mai curînd (că nu le vedem pentru prima oară din cauza iluziei, subdiviziunii (căci nu ar fi de ajuns să spunem dedublării) proiectate asupra lor.
De vreme ce aveam îndoieli asupra vieţii, asupra morţii Albertinei, ar fi trebuit să încep a face anchete încă de multă vreme. Dar aceeaşi oboseală, aceeaşi laşitate care mă făcuseră să mă supun Albertinei cînd ea era aici, mă împiedicau să întreprind ceva şi de cînd ea nu mai era Şi totuşi uneori, din slăbiciunea pe care ai tîrît-o cu tine ani în şir, ţîşneşte un val de energie. M-am hotărît să încep această anchetă, măcar în parte. Era ca şi cum în întreaga viaţă a Albertinei nu mai existase nimic altceva28. Mă întrebam pe cine aş putea trimite la Balbec ca să încerce să facă o anchetă la faţa locului. Aime mi se păru omul potrivit. Nu numai că el cunoştea foarte bine locurile, dar aparţinea şi acelei categorii de oameni din popor care-şi cunosc interesul, sînt credincioşi faţă de cei pe care-i slujesc, indiferenţi faţă de orice fel de morală şi despre care - pentru că, dacă îi plătim bine, supunîndu-se voinţei noastre, ei înlătură
78.
tot ceea ce i-ar sta în cale, căci se arată tot atît de incapabili de •idiscreţie, de lene sau de necinste pe cît de lipsiţi de scrupule _ spunem: „Sînt oameni de treabă". în ei putem avea o încredere absolută. După ce Aime plecă, m-am gîndit că ar fi fost mult mai bine dacă aş fi putut-o întreba acum chiar pe Albertine ceea ce el urma să încerce să afle acolo. Şi dintr-o dată ideea întrebării pe care aş fi vrut să i-o pun, pe care mi se părea că i-o voi pune, aducîndu-mi-o pe Albertine alături, nu datorită unui efort de a o învia, ci parcă printr-o întîlnire întâmplătoare, una dintre acele întîlniri care - cum se întîmpla în fotografiile pentru care nu „pozăm", în instantanee - fac totdeauna ca persoana să fie mai vie, în timp ce-mi imaginam conversaţia noastră, mi se părea imposibilă; abordasem dintr-un nou unghi ideea că Albertine era morală, Albertine care îmi inspira acea iubire pe care o ai pentru fiinţele absente a căror vedere nu-ţi rectifică imaginea înfrumuseţată, inspirîndu-ţi totodată sentimentul de tristeţe că această absenţă este veşnică şi că biata fată a fost lipsită pentru toate de dulceaţa vieţii. Şi pe de dată, printr-o bruscă deplasare, de la chinurile greloziei treceam la deznădejdea despărţirii.
Inima îmi era plină acum nu de bănuieli duşmănoase, ci de amintirea înduioşată a orelor de iubire încrezătoare petrecute cu sora pe care moartea mă făcuse să o pierd cu adevărat, de vreme ce durerea mea se raporta nu la ceea ce Albertine fusese pentru mine, ci la ceea ce inima mea, dornică să participe la emoţiile cele mai generale ale iubirii, mă convinsese treptat că ea este; atunci îmi dădeam seama că această viaţă care mă plictisise atît de mult - cel puţin aşa credeam - fusese, dimpotrivă, minunată; în cele mai mărunte momente petrecute cu ea, vorbind despre lucruri chiar neînsemnate, simţeam acum că se adăugase, se amalgamase o voluptate pe care atunci, e adevărat, nu o percepusem, dar care explica de ce eu căutasem totdeauna cu atîta perseverenţă acele momente, renunţînd la once altceva; cele mai mici întîmplări pe care mi le aminteam, 0 mişcare pe care o făcuse în trăsură lîngă mine, sau ca să se §eze la masă în faţa mea în camera ei, îmi stîrneau în suflet Un va' de dulce tristeţe care, din aproape în aproape, îl cuprindea cu totul.
79
Camera în care cinam împreună nu mi se păruse niciodată frumoasă, şi totuşi spuneam că-i frumoasă numai pentru ca Alberfine să fie mulţumită că trăieşte în casa mea. Acum perdelele, scaunele, cărţile nu-mi mai erau indiferente. Nu numai arta încarcă lucrurile cele mai neînsemnate cu farmec şj mister, ci şi durerea are aceeaşi putere de a le pune într-o strînsă legătură cu noi. Atunci cînd avusese loc, nu dădusem nici o atenţie cinei pe care o luasem împreună Ia întoarcerea din Bois. înainte de a mă duce la soţii Verdurin, cină spre a cărei frumuseţe şi blîndă gravitate îmi întorceam acum ochii plini de lacrimi. O impresie pricinuită de iubire capătă proporţii mult mai mari în raport cu celelalte impresii ale vieţii, dar nu ne putem da seama de asta cîtă vreme este pierdută în mijlocul lor. Nu de jos, din tumultul străzii şi din mulţimea caselor din preajmă, ci atunci cînd te-ai îndepărtat, de pe panta unui deal învecinat, de la o distanţă de la care întregul oraş a dispărut sau nu mai formează, undeva jos de tot, decît un morman nedesluşit, poţi evalua, în reculegerea singurătăţii şi a serii, înălţimea, unică, persistentă şi pură a unei catedrale. încercam să îmbrăţişez imaginea Albertinei printre lacrimi, gîndindu-mă la toate lucrurile serioase şi exacte pe care ea le spusese în acea seară. într-o dimineaţă, am crezut că văd forma alungită a unei coline în ceaţă, că simt fierbinţeala unei ceşti cu cacao, în timp ce inima mi se strîngea îngrozitor la amintirea acelei după amiezi cînd Albertine venise să mă vadă şi cînd o sărutasem pentru prima oară: tocmai auzisem zgomotul caloriferului cu apă, ce fusese aprins. Am azvîrlit cu mînie o invitaţie pe care Francoise mi-o adusese de la doamna Verdurin. Impresia pe care o avusesem cînd m-am dus să cinez pentru prima oară la La Taspeliere, că moartea nu loveşte toate fiinţele la aceeaşi vîrstă, mi se impunea cu şi mai mare putere acum cînd Albertine murise, atît de tînără, şi cînd Brichot continua să cineze la doamna Verdurin, care continua să primească oaspeţi: şi asta poate încă timp de mulţi ani! Pe dată numele de Brichot îmi aminti de sfîrşitul aceleiaşi seri, cînd el mă condusese acasă şi cînd văzusem din stradă că lampa Albertinei era aprinsă. Mă gîndisem de mai multe ori Ia asta, dar nu abordasem amintirea din acest unghi. Căci amintirile noastre ne aparţin, în felul acelor proprietăţi care au nişte uşi mici S>
80
ascunse pe care noi înşine adeseori nu le ştim şi pe care cineva din vecinătate ni le deschide, astfel încît - cel puţin într-un fel în care asta nu ni se mai întîmplase - ne găsim în casa noastră. Atunci, gîndindu-mă la pustiul pe care îl voi găsi acum întorcîndu-mă la mine acasă, şi că nu voi mai vedea din stradă camera Albertinei în care lumina se stinsese pentru totdeauna am înţeles cît de mult mă înşelasem în acea seară cînd, despărţindu-mă de Brichot, crezusem că simt o mare plictiseală şi părerea de rău că nu mă pot duce să mă plimb şi să fac dragoste în altă parte, am înţeles cît de mult mă înşelam şi faptul că numai pentru că acea comoară, ale cărei sclipiri ajungeau de sus pînă la mine, mi se părea a fi pe deplin în stăpînirea mea, neglijasem să-i calculez valoarea, şi mi se părea mai prejos de nişte plăceri pe care, oricît ar fi fost de mici, fiindcă încercam să le imaginez, le evaluam. Am înţeles că acea lumină care mi se părea că vine dintr-o închisoare conţinea pentru mine o plenitudine de viaţă şi de dulce linişte, care nu era decît realizarea a ceea ce o clipă mă îmbătase şi apoi îmi păruse pentru totdeauna imposibil în seara cînd Albertine se culcase sub acelaşi acoperiş cu mine, la Balbec; înţelegeam că acea viaţă pe care o dusesem la Paris într-o casă a mea care era şi casa ei era tocmai realizarea acelei păci profunde pe care mi-o visasem.
Aş fi fost neconsolat dacă nu ar fi avut loc conversaţia pe care o avusesem cu Albertine întorcîndu-mă de la Bois înainte de acea ultimă seară la soţii Verdurin, conversaţia care o amestecase întrucîtva pe Albertine în viaţa inteligenţei mele şi, în unele privinţe, ne făcuse identici. Căci fără îndoială inteligenţa ei, drăgălăşenia ei faţă de mine mă făceau să mă întorc întruna cu iubirea spre ele, nu pentru că ar fi fost mai mari decît cele ale altor persoane pe care le cunoscusem; doamna de Cambremer îmi spusese la Balbec: „Cum? Ai putea să-ţi petreci zilele cu Elstir, care este un om de geniu, şi ţi le petreci cu verişoara ta!" Inteligenţa Albertinei îmi plăcea pentru că. prin asociere, ea trezea în mine ceea ce eu numeam dulceaţa ei, aşa cum numim dulceaţa unui fruct o anumită senzaţie pe care nu o avem decît în cerul gurii. Şi, de fapt, cînd ■* gîndeam la inteligenta Albertinei, buzele mele se ţuguiau nstinctiv şi gustau o amintire a cărei realitate preferam să-mi
81
 care
.^vn, o imagine la fel de netă ca
aceea pe care o avem despre un copac, despre o casă sau despre un trecător. Şi poate că greşeala mea fusese că nu încercasem mai mult să o cunosc pe Albertine în ea însăşi. Tot aşa cum, din punctul de vedere al farmecului ei, nu luasem în consideraţie multă vreme decît poziţiile diferite pe care le ocupa în amintirea mea în planul anilor, şi, cum fusesem surprins să văd că ea se îmbogăţise spontan cu modificări care nu ţineau numai de diferenţa perspectivelor, tot astfel ar fi trebuit să încerc să-i înţeleg caracterul ca pe acela al unei persoane oarecare şi poate, explicîndu-mi atunci de ce se încăpăţîna să-mi ascundă taina ei, aş fi evitat să prelungesc între noi cu acea înverşunare ciudată conflictul care adusese după sine moartea Albertinei. Şi atunci, simţind o mare milă pentru ea, mă ruşinam că îi supravieţuiesc m; de văr. în <•••"""
fie exterioară şi care m„ .   -
fi'nţe. Cunoscusem  cu	suPerioritarea obiectivă
 onflictul care adusese
p     ne moartea Albertinei. Şi atunci, simţind o mare milă pentru ea, mă ruşinam că îi supravieţuiesc. Mi se părea, într-adevăr, în ceasurile cînd sufeream cel mai puţin, că beneficiam într-un anume fel de moartea ei, căci o femeie est        l utila  pentru  viaţ
Dar infinitul iubirii,' sau eSS'J f™™6 mai i^i '"bun sa f,e cele a căror fiS        'faCe ca fii
.. dc părea, într-a-
uie cînd sufeream cel mai puţin, că beneficiam într-un anume fel de moartea ei, căci o femeie este mult mai utila  pentru  viaţa  noastră dacă  ea este  nu  aducătoare de fericire, ci de suferinţă, şi că nici unul dintre adevăruri nu este atît de preţios ca acela pe care ea ni-1 dezvăluie, făcîndu-ne să suferim. în acele momente, făcînd o apropiere între moartea bunicii şi cea a Albertinei, mi se părea că viaţa mea era mînjită de un dublu asasinat, pe   care numai laşitatea lumii putea să mi-1  ierte.   Visasem  să fiu înţeles de Albertine,  să nu  fiu neînţeles de ea, crezînd în marea fericire de a fi înţeles, de a nu fi neînţeles, atunci cînd atîţia alţii ar fi putut face totul mult mai bine. Dorim să fim înţeleşi pentru că dorim să fim iubiţi, şi dorim să fim iubiţi pentru că iubim. înţelegerea care ne vine din partea celorlalţi ne este  indiferentă,  iar iubirea lor ne inoportunează. Bucuria mea de a fi posedat ceva din inteligenţa Albertinei   şi   din   sufletul   ei   nu   venea   din   valoarea   lor
82
• trinsecă, ci din faptul că acea posesiune era un pas înainte în 'osesiunea totală a Albertinei, posesiune care fusese scopul şi I imera mea încă din prima zi cînd o văzusem. Cînd vorbim despre „drăgălăşenia" unei femei, poate că doar proiectăm în afara noastră plăcerea pe care o simţim  văzînd-o, precum copiii cînd spun: „Pătuţul meu, perniţa mea, floricelele mele". Ceea ce şi explică de ce bărbaţii nu spun niciodată despre o femeie care nu-i înşală: „E atît de drăgălaşă cu mine", şi spun adeseori  asta despre  o  femeie  care îi  înşală.  Doamna de Cambremer găsea pe bună dreptate că farmecul spiritual al lui Elstir era mai mare. Dar nu putem judeca în acelaşi fel farmecul unei persoane care ne este, ca toate celelalte, exterioară, zugrăvită la orizontul gîndirii noastre, şi farmecul unei persoane care, în  urma unei greşeli de localizare consecutivă anumitor accidente, dar tenace, s-a instalat în propriul nostru trup, astfel încît faptul de a ne întreba retrospectiv dacă ea nu cumva s-a uitat lung la o femeie într-o anumită zi, pe culoarul unui mic tren ce merge de-a lungul mării, ne face să simţim aceleaşi suferinţe pe care ni le-ar provoca un chirurg care ar căuta un glonţ în inima noastră. Un simplu corn pe care îl mîncăm  ne  face  să  simţim   mai   multă   plăcere  decît  toţi ortolanii, iepurii şi potîrnichile   servite Ia masa lui Ludovic al XV-lea, iar vîrful ierbii care freamătă la cîţiva centimetru în faţa ochilor noştri, în timp ce sîntem culcaţi sus pe munte, poate să ne ascundă un pisc care se pierde în înaltul cerului, dacă acesta este la o depărtare de mai multe leghe. De altfel, greşeala noastră nu este că preţuim inteligenţa, drăgălăşenia unei femei pe care o iubim, oricît ar fi ele de neînsemnate. Greşeala noastră este că rămînem indiferenţi Ia drăgălăşenia, la inteligenţa celorlalte. Minciuna nu începe iar să ne provoace mdignarea, iar bunătatea, recunoştinţa pe care ar trebui tot-ieauna să o stîrnească în noi, decît dacă vin de Ia o femeie pe care o iubim, iar dorinţa fizică are puterea miraculoasă de a-i ;da inteligenţei preţul şi de a pune pe baze solide viaţa mo-ua. Niciodată nu voi mai întîlni acest lucru divin: o fiinţă cu ir& să pot  vorbi  despre orice, căreia să-i  pot face orice -onfidenţă. Să-i pot face orice confidenţă? Dar oare alte făpturi nu-mi arătau mai multă încredere decît Albertine? Cu altele nu eam c°nversaţii  mai  îndelungate? încrederea, conversaţia
83

sînt lucruri banale şi mai mult sau mai puţin imperfecte, dar ce importanţă are asta dacă prin ele se exprimă iubirea, singuq care este divină? O revedeam pe Albertine aşezîndu-se Ia pian cu obrajii roz şi părul negru; îi simţeam, pe buzele mele ^ care ea încerca să le deschidă, limba, limba ei maternă, hră. nitoare şi sfîntă, flacără şi rouă tainică; chiar atunci cînd Albertine îmi atingea uşor cu ea gîtul, pîntecele, aceste mîn-gîieri superficiale, dar parcă venite dinlăuntrul cărnii ei, exteriorizată ca o stofă care şi-ar arăta căptuşeala, căpătau, pînă şj în atingerile cele mai exterioare, misterioasa dulceaţă a unei pătrunderi.
Nu pot nici măcar spune că ceea ce mă făcea să simt pierderea tuturor acestor clipe atît de dulci, pe care nimic nu mi le va mai reda vreodată, era deznădejdea. Pentru a fi deznădăjduit, trebuie să mai ţii încă la această viaţă, care nu va mai putea fi decît nefericită Eram deznădăjduit la Balbec, cînd văzusem cum vine dimineaţa şi înţelesesem că nici o singură zi nu va mai putea fi pentru mine fericită. Rămăsesem la fel de egoist ca atunci, dar eul de care eram legat acum, eul care constituia rezervele vii care pun în joc instinctul de conservare, acest eu nu mai era în viaţă; cînd mă gîndeam la puterile mele, la puterea mea vitală, la ceea ce aveam mai bun, mă gîndeam la o anumită comoară pe care o avusesem (pe care numai eu ol avusesem, de vreme ce ceilalţi nu puteau cunoaşte exact sentimentul, ascuns în mine, pe care ea mi-i inspirase) şi pe care nimeni nu mi-o mai putea lua pentru că nu o mai aveam. Şi la drept vorbind, nu o avusesem niciodată altminteri decît pentru că voisem să-mi închipui că o am. Nu săvîrşisem numai imprudenţa, privind-o pe Albertine cu buzele mele şi aşezînd-o în inima mea, să o fac să crească înlăuntrul meu, şi nici cealaltă imprudenţă de a amesteca o iubire familială cu plăcerea simţurilor. Voisem şi să mă conving că raporturile noastre erau de iubire, că practicam reciproc raporturile numite de iubire, pentru că ea îmi răspundea docil la sărutările pe care i le dădeam. Şi pentru că eu căpătasem obiceiul de a crede asta, nu o pierdusem numai o femeie pe care o iubeam, ci şi ° femeie care mă iubea, pe sora mea, pe copilul meu, pe tandra mea amantă. Şi de fapt avusesem parte de o fericire şi de ° nefericire pe care Swann nu le cunoscuse, căci tot timpul cît °
84
iubise pe Odette şi fusese gelos, abia dacă o văzuse, reuşind cu atîta greutate să se ducă la ea, în anumite zile cînd ea îi spunea în ultima clipă să nu mai vină. Dar după aceea el o avusese pentru el, ea devenise soţia lui, pînă cînd el murise. Eu, dimpotrivă, în timp ce eram atît de gelos din cauza Albertinei, mai fericit decît Swann, o avusesem la mine acasă. Infăptuisem în realitate ceea ce Swann visase adeseori şi nu realizase decît material, cînd lucrul îi devenise indiferent. Dar eu nu o păstrasem pe Albertine, aşa cum el o păstrase pe Odette. Ea fugise, murise. Căci niciodată nimic nu se repetă întocmai, iar existenţele cele mai asemănătoare şi pe care, datorită înrudirii caracterelor şi a similitudinii împrejurărilor, le putem alege pentru a le prezenta ca fiind simetrice una cu cealaltă, rămîn în multe privinţe opuse. Pierzînd viaţa, n-aş fi pierdut mare lucru; n-aş fi pierdut decît o formă goală, cadrul gol al unei capodopere. Indiferent faţă de ceea ce puteam să fac să intre aici de acum înainte, dar fericit şi mîndru să mă gîndesc Ia ceea ce conţinuse, mă sprijineam pe amintirea acelor ore atît de dulci, şi această susţinere morală îmi dădea o stare de bine pe care nici chiar apropierea morţii nu mi-ar fi putut-o lua
Cît de repede venea să mă vadă la Balbec, cînd trimiteam după ea, întîrziind doar ca să-şi parfumeze părul, pentru plăcerea mea! Acele imagini de la Balbec şi de la Paris pe care îmi plăcea să le revăd astfel, erau paginile încă atît de recente, şi atît de repede răsfoite, ale scurtei sale vieţi. Toate aceste lucruri, care pentru mine nu erau decît amintire, pentru ea fuseseră acţiune, acţiune care se îndrepta, ca aceea a unei tragedii, către o moarte rapidă. Fiinţele au o dezvoltare în noi, dar şi o alta în afara noastră (simţisem bine asta în acele seri cînd observam că Albertine se îmbogăţise cu calităţi care nu ţineau numai de memoria mea), care au o influenţă una asupra celeilalte. Zadarnic, căutînd să o cunosc pe Albertine, apoi să o posed pe de-a-ntregul, mă străduisem să nu ascult decît de nevoia de a reduce prin experienţă Ia elemente meschin asemănătoare celor din eul nostru, misterul unei întregi fiinţe, caci nu putusem, fără să influenţez la rîndul meu viaţa Albeninei. Poate că averea mea, perspectivele unei căsătorii strălucite o atrăseseră; gelozia mea îi trezise un sentiment de ■eţinere;   bunătatea,   sau   inteligenţa   ei,   sau   sentimentul
85
culpabilităţii, sau îndemînarea-i vicleană, o făcuseră să accepte, şi mă siliseră să transform în ceva din ce în ce mai de neîndurat o captivitate făurită doar prin dezvoltarea lăuntrică a muncii mele mentale, dar care nu avusese mai puţin asupra viefii Albertinei un răsunet menit ej însuşi să pună la rîndul lui noi probleme, şi din ce în ce mai dureroase, psihologiei mele, de vreme ce ea evadase în închisoarea mea pentru a fi ucisă de un cal pe care fără mine nu l-ar fi avut, şi lăsîndu-mi, chiar moartă, tot felul de bănuieli a căror verificare, dacă avea să aibă Ioc, îmi va pune poate în faţă adevăruri mai crude decît descoperirea pe care o făcusem la Balbec aflînd că Albertine o cunoscuse pe domnişoara Vinteuil, de vreme ce Albertine nu va mai fi aici ca să mă liniştească. Astfel încît acest vaiet prelung al sufletului care crede că trăieşte închis în el însuşi nu este un monolog decît în aparentă, căci ecourile realităţii îl fac să devieze, şi o anume viaţă este ca o încercare de psihologie subiectivă spontan urmată, dar care oferă după cîtva timp o „acţiune" romanului pur realist, unei alte realităţi, unei alte existenţe, ale căror peripeţii vin la rîndul lor să modifice curba şi să schimbe direcţia încercării psihologice. Cît de strîns fusese angrenajul, cît de rapidă fusese evoluţia iubirii noastre, şi, în ciuda cîtorva întîrzieri, întreruperi şi ezitări de la început, ca în anumite nuvele de Balzac sau balade de Schumann29, cît de grăbit fusese deznodămîntul! în decursul ultimului an, care fusese pentru mine cît un secol, în asemenea măsură Albertine îşi schimbase poziţia în raport cu gîndirea mea începînd cu vara petrecută la Balbec şi pînă la plecarea sa din Paris, şi de asemenea independent de mine şi adeseori fără ştirea mea se schimbase în sine, încît trebuie să situez într-un fel toată acea viaţă bună, plină de iubire care dăinuie atît de puţin şi care totuşi îmi apărea ca o plenitudine, aproape ca o imensitate, pentru totdeauna imposibil şi care îmi era indispensabilă. Indispensabilă, fără să fi fost poate în sine şi de Ia bun început ceva necesar, de vreme ce n-aş fi cunoscut-o pe Albertine dacă n-aş fi citit într-un tratat de arheologie descrierea bisericii din Balbec; dacă Swann, spunîndu-mi că această biserică era aproape persană, nu rni-ar fi orientat dorinţele către stilul normand bizantin; dacă o societate de hoteluri de lux. construind la Balbec un hotel igienic şi confortabil, nu i-ar fi
86
convins pe părinţii mei să-mi împlinească dorinţa şi să mă trimită la Balbec. Desigur, în acel Balbec dorit de mine de atîta vreme, nu întîlnisem biserica persană pe care o visam, şi nici ceţurile veşnice. Nici chiar frumosul tren de ora unu şi treizeci şi cinci de minute nu fusese ceea ce îmi închipuisem. Dar în schimbul a ceea ce imaginaţia ne face să aşteptăm, noi dîndu-ne atîta zadarnică strădanie să descoperim acel lucru, viaţa ne dăruieşte ceva pe care nu ni-J închipuiam nici pe depaite. Cine mi-ar fi spus la Combray, cînd aşteptam atît de trist ca mama să-mi spună noapte-bună, că aceste nelinişti se vor vindeca, şi că vor renaşte într-o zi, dar nu în legătură cu mama, ci cu o fată care va fi mai întîi pe orizontul mării, doar o floare pe care ochii mei vor voi zilnic să o vadă, dar o floare care gîndeşte şi în sufletul căreia doream în chip atît de copilăresc să ocup un loc important, încît sufeream că ea nu ştia că eu o cunosc pe doamna de Villeparisis? Da, după cîţiva ani aveam să sufăr în aşteptarea cuvintelor „noapte bună" rostite de această străină, în aşteptarea sărutării ei, tot atît cît sufeream, copil fiind, cînd mama nu venea seara la patul meu. Or, pe această Albertine atît de necesară, din iubirea faţă de care sufletul meu era acum aproape în exclusivitate alcătuit, eu n-aş fi cunoscut-o niciodată dacă Swann nu mi-ar fi vorbit despre Balbec. Viaţa ei ar fi fost poate mai lungă, iar a mea ar fi fost lipsită de ceea ce o chinuia acum. Şi astfel mi se părea că prin iubirea mea doar egoistă o lăsasem pe Albertine să moară aşa cum o asasinasem pe bunica. Chiar mai tîrziu, chiar după ce o cunoscusem la Balbec, aş fi putut să nu o iubesc aşa cum am iubit-o. Căci, atunci cînd renunţam la Gilberte şi ştiam că voi putea iubi într-o bună zi o altă femeie, abia de îndrăzneam să mă îndoiesc dacă, în orice caz în trecut, nu aş fi putut-o iubi decît pe Gilberte. Or, în privinţa Albertinei, nici măcar nu mai aveam o îndoială, eram sigur că s-ar fi putut să nu fie ea cea iubită de mine, că ar fi putut fi şi alta. Ar fi fost de ajuns ca domnişoara de Stennaria, în seara cînd urma să cinez cu ea în insula din Bois, să nu mă fi anunţat că nu mai Poate să vină. Atunci era încă timp să iubesc pe altcineva, şi ceasta activitate a imaginaţiei care ne face să extragem dintr-o emeie o astfel de noţiune a indiviualului încît ea ne pare unică 1 s'ne şi nouă predestinată şi necesară, s-ar fi exercitat în

87
legătură cu domnişoara de Stermaria. Cel mult, situîndu-niă dintr-un punct de vedere aproape psihologic, puteam să spun că aş fi putut simţi aceeaşi iubire exclusivă pentru o altă femeie, dar nu pentru orice altă femeie. Căci Albertine, plinuţă şi brună, nu semăna cu Gilberte, zveltă şi roşcată, şi totuşi ele aveau acelaşi aer sănătos, aceiaşi obraji senzuali şi aceeaşi privire a cărei semnificaţie o înţelegeai cu greu. Erau unele dintre acele femei la care nu s-ar fi uitat nişte bărbaţi care, la rîndul lor, ar fi făcut nebunii pentru altele care mie „nu mi-ar fi spus nimic". Aproape că puteam să cred că personalitatea senzuală şi voluntară a Gilbertei emigrase în corpul Albertinei, corp oarecum diferit, este adevărat, dar avînd, acum cînd mă gîndeam mai bine, asemănări adînci cu celălalt. Un bărbat are aproape întotdeauna modul lui anume de a răci, de a se îmbolnăvi, adică are nevoie pentru asta de un anume concurs de împrejurări; este firesc ca atunci cînd se îndrăgosteşte, să prefere un anumit gen de femei, gen de altfel foarte răspîndit. Primele priviri ale Albertinei care mă făcuseră să visez nu erau cu totul diferite de primele priviri ale Gilbertei. Aproape că puteam să cred că obscura personalitate, senzualitatea, natura voluntară şi vicleană a Gilbertei se întorseseră ca să mă ispitească, întruchipate de data asta în corpul Albertinei, diferit şi totuşi nu lipsit de asemănări. în ceea ce o priveşte pe Albertine, datorită unei vieţi cu totul diferite pe care am dus-o împreună şi în care nu se putuse strecura, într-un bloc de gînduri a cărui coeziune permanentă era menţinută de o dureroasă preocupare, nici o fisură de distracţie şi de uitare, corpul ei viu nu încetase într-o bună zi, ca acela al Gilbertei, să fie cel în care găseam ceea ce recunoşteam apoi că reprezintă pentru mine (şi n-ar fi reprezentat pentru alţii) farmecul feminin. Dar ea murise. O voi uita. Cine ştie dacă atunci acelaşi sînge năvalnic, aceeaşi visare neliniştită nu mă vor tulbura din nou într-o bună zi? Dar întruchipate de data asta într-o formă feminină pe care nu o puteam prevedea. Cu ajutorul Gilbertei mi-aş fi putut-o la fel de greu închipui pe Albertine şi că o voi iubi. pe cît de greu mi-ar fi îngăduit amintirea sonatei lui Vinteuil să-mi închipui septuorul său. Mai mult, chiar în primele daţi cînd o văzusem pe Albertine. putusem să cred că altele vor fi fetele pe care le voi iubi. De altfel, ea ar fi putut chiar să mi se pară, dacă aş fi
88
cunoscut-o cu un an mai devreme, la fel de searbădă ca un cer cenuşiu pe care nu se întrezăreşte încă răsăritul de soare. Eu nnă schimbasem faţă de ea, dar şi ea se schimbase, iar fata care venise către patul meu în ziua cînd îi scrisesem domnişoarei de Stermaria nu mai era cea pe care o cunoscusem la Balbec, fie că din ea ţîşnise femeia aşa cum se întîmplă în momentul pubertăţii, fie în urma unor împrejurări pe care nu le-am putut niciodată cunoaşte. Oricum, chiar dacă cea pe care o voi iubi cîndva avea să-i semene într-o oarecare măsură, adică dacă alegerea unei femei nu era pentru mine pe deplin liberă, asta însemna totuşi că, îndrumată într-un mod necesar, ea se raporta la ceva mai cuprinzător decît un individ, la un gen de femei, şi asta anihila caracterul necesar al iubirii mele pentru Albertine. Femeia al cărei chip îl avem în faţa noastră întruna mai mult decît însăşi lumina zilei, de vreme ce chiar cu ochii închişi nu încetăm o clipă să-i iubim frumoşii ochi, frumosul nas, să facem tot ce ne stă în putinţă ca să le revedem, această femeie unică ştim bine că ar fi fost o alta, dacă am fi fost într-un alt oraş decît cel în c^.^ uni intîlnit-o, dacă ne-am fi plimbat în alte cartiere, dacă am fi frecventat un alt salon. Unică, credem noi? Dimpotrivă, infinit multiplă. Şi totuşi, ea este compactă, indestructibilă în faţa ochilor noştri care o iubesc, de neînlocuit timp de foarte multă vreme printr-o alta Şi asta pentru că această femeie a trezit printr-un fel de chemări magice nenumărate elemente de iubire care existau în noi în stare fragmentară şi pe care ea Ie-a adunat, le-a unit, ştergînd orice lacună dintre ele, şi noi înşine, dîndu-i un chip, am dat toată acea materie şi soliditate persoanei iubite. De aici vine şi faptul ca, chiar dacă nu sîntem decît unul dintr-o mie pentru ea şi poate ultimul dintre toţi, pentru noi ea este singura, cea spre care se îndreaptă întreaga noastră viaţă. Desigur, simţisem că această iubire nu era necesară, nu numai pentru că aş fi putut-o lubi şi pe domnişoara de Stermaria, dar chiar şi fără asta, cunoscînd această iubire, regăsind-o prea asemănătoare cu ceea -e fusese faţă de altele, şi simţind-o mai cuprinzătoare decît Albertine, învăluind-o, necunoscînd-o, ca o maree care tVăliiie o mică stîncă. Dar treptat, tot trăind cu Albertine, nu jai putusem să-mi rup lanţurile pe care le făurisem eu însumi; 'Şnuinţa de a asocia persoana Albertinei cu sentimentul pe
89
care ea nu-1 inspirase mă făcea totuşi să cred că îi era specific, aşa cum obişnuinţa conferă simplei asocieri de idei între două fenomene, după cum pretinde o anumită şcoală filosofică, forţa, necesitatea iluzorie a unei legi a cauzalităţii. Crezusem că relaţiile mele, averea mea mă vor cruţa de suferinţă, şi poate chiar că prea mult, de vreme ce îmi păreau a mă lipsi de simţire, de iubire, de imaginaţie; o invidiam pe o biată fată de la ţară care din lipsă de relaţii, şi chiar de telegraf, are parte de lungi luni de visare după o nefericire pe care nu o poate artificial uita. Or, îmi dădeam seama acum că dacă în cazul doamnei de Guermantes, cea hărăzită cu tot ceea ce putea pune între ea şi mine o distanţă infinită, văzusem această distanţă brusc suprimată de părerea, ideea, pentru care avantajele sociale nu sînt decît materie inertă şi transformabilă, în mod asemănător, deşi invers, relaţiile mele, averea mea, toate mijloacele materiale de care mă făceau să profit atît situaţia mea cît şi civilizaţia epocii mele, nu făcuseră decît să amîne scadenţa momentului de luptă corp la corp cu voinţa contrarie, inflexibilă a Albertinei, asupra căreia nu putuse acţiona nici o presiune. Fără îndoială, putusem face schimb de telegrame, putusem avea convorbiri telefonice cu Saint-Loup, putusem fi în raporturi constante cu poşta din Tours, dar nu le aşteptasem zadarnic şi nu fuseseră lipsite de orice rezultat? Iar fetele de la ţară, lipsite de avantaje sociale, fără relaţii, sau oamenii înainte de aceste perfecţionări aduse de civilizaţie nu suferă oare mai puţin, pentru că doreşti mai puţin, pentru că regreţi mai puţin ceea ce ai ştiut totdeauna că este inaccesibil şi care a rămas astfel parcă ireal? Doreşti mai mult persoana care ţi se va dărui, speranţa anticipă posesiunea; dar şi regretul amplifică dorinţa. Refuzul doamnei de Stermaria de a veni să cineze în insula din Bois făcuse ca nu ea să fie cea pe care aveam să o iubesc. Dar refuzul ei ar fi putut şi să mă facă să o iubesc, dacă apoi aş fi revăzut-o la timp. De îndată ce am ştiut că nu va veni, luînd în considerare ipoteza neverosimilă - şi care se realizase - că poate, cineva fiind gelos şi viind sa o îndepărteze de ceilalţi, eu nu o voi mai revedea niciodată, suferisem atît de mult încît aş fi dat totul pentru a o vedea, iar sosirea lui Saint-Loup potolise una dintre cele mai mari nelinişti pe care le voi fi cunoscut. Or. de la o anumită vîrstă.
90
• birile noastre, amantele noastre sînt fiicele neliniştii noastre; trecutul nostru, şi^ leziunile fizice în care s-a înscris, ne determină viitorul. în ceea ce o priveşte pe Albertine mai ales, era scris în povestea iubirii mele pentru ea, adică pentru ea şi oentru prietenele ei, că nu era necesar ca ea să fie cea pe care aveam să o iubesc, şi asta chiar fără acele iubiri învecinate. Căci nu era nici măcar o iubire ca aceea pe care o avusesem pentru Gilberte, ci o iubire creată prin împărţirea între mai multe fete. Este cu putinţă să-mi fi plăcut prietenele ei din pricina ei şi pentru că mi se părea că au ceva asemănător cu ea Totuşi rămîne faptul că multă vreme a fost posibil să ezit între toate, că alegerea mea se plimba de la una la cealaltă şi, cînd credeam că o prefer pe una, era de ajuns ca alta să mă lase să aştept, să refuze să mă vadă, pentru ca să încep să o iubesc pe ea. De multe ori s-ar fi putut întîmpla ca, Andree trebuind să vină să mă vadă la Bal bec, cu puţin înainte de vizita ei, dacă Albertine nu se ţinea de cuvînt şi nu venea, inima îmi bătea de să-mi spargă pieptul, credeam că nu o voi mai revedea niciodată şi o iubeam pe ea Iar cînd Andree venea, tot ce-i spuneam era adevărat (aşa cum i-am spus şi la Paris, după ce am aflat că Albertine o cunoscuse pe domnişoara Vinteuil), deşi ea ar fi putut crede că mă prefac, ceea ce s-ar fi întîmplat într-adevăr, eu rostind aceleaşi cuvinte dacă aş fi fost fericit în ajun cu Albertine: „Vai, de ce n-ai venit mai devreme, acum iubesc pe alta". Chiar şi în cazul unei Andree înlocuită de Albertine, cînd aflasem că aceasta o cunoscuse pe domnişoara Vinteuil, iubirea fusese alternativă şi prin urmare, de fapt, nu fusese de fiecare dată decît o singură iubire. Dar înainte se întîmplase să fiu pe jumătate certat cu două dintre fete. Cea care făcea primii paşi îmi reda liniştea şi o iubeam pe cealaltă, dacă rămînea supărată, ceea ce nu înseamnă că nu de prima ayeam să mă leg definitiv, căci ea avea să mă consoleze, deşi tara rezultat, de duritatea celei de a doua, pe care pînă la urmă veam să o uit, dacă nu se mai întorcea. Or, se întîmpla ca, und eu convins că, fie una, fie cealaltă se vor întoarce la mne, nici una nu o făcea cîtva timp. Neliniştea mea era aşadar ; două ori mai mare şi de două ori mai mare era şi iubirea lea' eu iezervîndu-mi posibilitatea de a nu o mai iubi pe cea 2 va reveni, dar suferind pînă atunci din cauza amînduroi».
91
La o anumită vîrstă, care poate fi foarte timpurie, se întînipij să fii mai puţin îndrăgostit de o fiinţă decît de faptul că acesta te-a părăsit, căci atunci despre această fiinfă ajungi să nu mai ştii decît un singur lucru, figura ei întunecîndu-se, sufletul ei nemaiexistînd, preferinţa ta fiind cu totul recentă şi inexplicabilă: că ai avea nevoie, ca să nu mai suferi, să te facă să spui: „Mă primeşti înapoi?" Despărţirea mea de Albertine în ziua cînd Francoise îmi spusese: „Domnişoara Albertine a plecat"', era parcă alegoria atîtor despărţiri. Căci adeseori, pentru ca să descoperim că sîntem îndrăgostiţi, şi poate chiar ca să ne îndrăgostim, trebuie să vină ziua despărţirii.
In aceste cazuri, cînd alegerea se face în urma unei aşteptări zadarnice, a unui cuvînt de refuz, imaginaţia biciuită de suferinţă lucrează repede, fabrică rapid şi nebuneşte o iubire abia începută şi care rămînea informă, menită să stea astfel luni de zile, încît, din cînd în cînd. inteligenţa care nu a putut prinde din urmă inima exclamă: „Eşti nebun, cu ce gînduri noi trăieşti chinuindu-te într-adevăr? Toate astea nu sînt viaţa adevărată". Şi într-adevăr, în acel moment, dacă nu ai fi stîmit din nou de fata cea necredincioasă, nişte binevenite distracţii care ţi-ar linişti fizic inima ar fi de ajuns pentru ca iubirea să moară în faşă. Oricum, chiar dacă această viaţă cu AJbertine nu era, în esenţa ei, necesară, ea îmi devenise indispensabilă Tremurasem cînd o iubisem pe doamna de Guermantes pentru că îmi spuneam că, fiind hărăzită cu prea mari mijloace de seducţie, nu numai ca frumuseţe, dar şi ca situaţie socială şi bogăţie, ea va fi prea liberă să aparţină prea multor oameni şi că voi avea prea puţine şanse pe lîngă ea. Fiind săracă şi necunoscută, Albertine ar fi trebuit să fie dornică să se mărite cu mine. Şi totuşi, nu o putusem avea doar pentru mine. Fie că sînt Ia mijloc condiţiile sociale, sau prevederile înţelepciunii, de fapt nu avem nici un fel de posibilitate de a influenţa viaţa unei alte fiinţe. De ce nu mi-a spus: „Am asemenea gusturi""? Aş fi cedat, i-aş fi îngăduit să şi le satisfacă. Dar într-un roma" pe care îl citisem exista o femeie pe care nici o rugăminte a bărbatului care o iubea nu o putuse hotărî să vorbească. Citii*1 du-l, găsisem situaţia absurdă: eu unul, îmi spuneam, aş J silit-o mai întîi pe femeie să vorbească, iar apoi ne-ani >l înţeles. De ce toate aceste suferinţe zadarnice? Dar vedean1
92
acum că nu sîntem liberi să nu ni le făurim şi că deşi ne cunoaştem propria voinţă, celelalte fiinţe nu i se supun. Şi totuşi, de cîte ori, fără să ştim, fără să vrem, nu spusesem în cuvinte pe care Ie crezusem fără îndoială mincinoase, dar cărora întîmplarea Ie dăduse după aceea întreaga lor valoare profetică, aceste dureroase, aceste ineluctabile adevăruri care ne dominau şi în faţa cărora eram orbi, adevărul sentimentelor noastre, adevărul destinului nostru. îmi aminteam multe cuvinte pe care şi unul şi celălalt le rostisem fără să ştim atunci adevărul pe care-1 conţineau, pe care le spusesem crezînd chiar că jucăm o comedie şi a căror falsitate era mică, deloc interesantă, închisă în jalnica noastră nesinceritate, în raport cu acel ceva neştiut de noi pe care-1 cuprindeau. Minciuni, greşeli, dincoace de realitatea profundă pe care nu o vedeam, adevăr dincolo de ea30, adevăr al caracterelor noastre, ale căror legi esenţiale ne scăpau şi care au nevoie de Timp ca să se dezvăluie, adevăr totodată al destinelor noastre. Crezusem că mint cînd îi spusesem la Balbec: „Cu cît ne vom vedea mai mult, cu atît de voi iubi mai mult" (şi totuşi tocmai această intimitate de fiecare clipă mă legase de ea, prin mijlocirea geloziei), „simt că voi putea fi folositor inteligenţei tale" la Paris: „încearcă să fi prudentă. Gîndeşte-te că dacă ţi s-ar întîmpla un accident, aş fi nemîngîiat" (iar ea: „Dar mi se poate întîmpla în orice clipă un accident"); Ia Paris, în seara cînd mă prefăcusem că vreau să o părăsesc: „Lasă-mă să te mai privesc, pentru că foarte curînd nu te voi mai vedea, şi pentru totdeauna"; iar ea, cînd, în aceeaşi seară, se uitase în jur: „Cînd te gîndeşti că nu voi mai vedea această cameră, aceste cărţi, acest pian, această casă; nu pot să cred, şi totuşi e adevărat"; în sfîrşit, în ultimele ei scrisori, cînd scrisese, probabil spunîndu-şi, „Ce vorbe mari": îţi las ce-i mai bun în mine (şi nu erau oare acum încredinţate inteligenţa, bunătatea, frumuseţea ei, fidelităţii, foitelor, fragile, vai. şi ele, ale memoriei mele?) şi: Această clipă, de două oh crepusculară t vreme ce se lăsa seara şi noi urma să ne despărţim, nu se va Şterge din sufletul meu decît atunci cînd el va fi cuprins de noaptea deplină, fraza aceasta scrisă în ajunul zilei cînd sufletul ei fusese cu adevărat cuprins de noaptea deplină şi c'nd poate, în acele ultime luciri atît de repezi, dar pe care
93
neliniştea momentului le divizează pînă la infinit, ea revăzuse poate ultima noastră plimbare, şi în acea clipă cînd totul ne părăseşte şi cînd îţi creezi o credinţă, aşa cum ateii devin creştini pe cîmpul de bătălie, ea îl chemase poate în ajutor pe prietenul adeseori blestemat, dar atît de respectat de ea, care el însuşi - căci toate religiile se aseamănă - avea cruzimea de a dori ca ea să fi avut şi timpul de a-şi veni în fire, de a-i dărui lui ultimul ei gînd, de a i se confesa lui, de a muri cu gîndul la el. Dar la ce bun, de vreme ce chiar dacă, atunci, ea avusese timpul să-şi vina în fire, noi nu am fi înţeles nici unul şi nici celălalt în ce consta fericirea noastră, şi ceea ce ar fi trebuit să facem, decît cînd această fericire, decît pentru că această fericire nu mai era posibilă, decît pentru că nu o mai puteam realiza. Atîta vreme cît lucrurile sînt posibile, le amînăm şi ele nu pot căpăta acea putere de atracţie şi acea aparenţă că se vor realiza uşor decît atunci cînd, proiectate în zidul ideal al imaginaţiei, sînt sustrase invaziei mediului vital care le îngreunează, care le urîţeşte. Ideea că vom muri este mai crudă decît faptul de a muri, dar mai puţin crudă decît ideea că altcineva a murit, că, redevenită plană după ce a înghiţit o fiinţă, se întinde, fără să se vadă nici măcar o unduire în acel loc, o realitate din care această fiinţă este exclusă, în care nu mai există nici o voinţă, nici o cunoaştere şi de la care este tot atît de greu să urci către ideea că această fiinţă a trăit, pe cît este de greu, pornind de la amintirea încă foarte recentă a vieţii sale, să te gîndeşti că este asimilabilă imaginilor lipsite de consistenţă, amintirilor lăsate de personajele dintr-un roman pe care l-ai citit.
Cel puţin eram fericit că înainte de a muri ea îmi scrisese această scrisoare, şi mai ales că îmi trimisese ultima telegramă care îmi dovedea că, dacă ar fi trăit, s-ar fi întors. Mi se părea că era nu numai mai uşor de îndurat, dar şi mai frumos aşa, că întîmplarea ar fi fost incompletă fără această telegramă, că nu ar fi arătat ca o figură artistică şi a destinului. în realitate, ar fi arătat tot aşa chiar dacă întîmplarea ar fi fost alta; căci orice întîmplare este ca un tipar cu o formă particulară şi, oricare ar fi ea, ea impune seriei de fapte pe care le-a întrerupt şi căreia pare a-i da o concluzie, un desen pe care noi îl credeam singurul cu putinţă, pentru că nu-1 ştim pe cel care i-ar fi putut
94
fi substituit. îmi repetam mie însumi: „De ce nu mi-a spus: «Am asemenea gusturi»? Aş fi cedat, i-aş fi îngăduit să-şi satisfacă gusturile, chiar acum şi aş mai săruta-o încă". Ce tristeţe să-ini amintesc că ea mă minţise, jurîndu-mi, cu trei zile înainte de a mă părăsi, că nu avusese niciodată cu prietena domnişoarei Vinteuil acele relaţii care, chiar în clipa cînd Albertine mi-o jura, erau date în vileag de felul cum roşise! Biata de ea, avusese cel puţin onestitatea de a nu vrea să jure că plăcerea de a le revedea pe domnişoara Vinteuil şi pe prietena ei nu avea nici o legătură cu dorinţa ei de a se duce în acea zi la soţii Verdurin. De ce nu mersese cu mărturia pînă la capăt şi inventase tot acel roman inimaginabil? Poate că eram şi eu de vină că ea, în ciuda tuturor rugăminţilor mele care se izbeau de acel nu al ei, nu voise niciodată să-mi spună: „Am asemenea gusturi". Era poate şi din vina mea pentru că la Balbec, în ziua cînd, după vizita doamnei de Cambremer, avusesem prima explicaţie cu Albertine şi cînd eram atît de departe de a crede că putea să aibă alt sentiment decît cel al unei prietenii prea pasionate faţă de Andree, îmi exprimasem cu prea multă violenţă dezgustul pentru acest gen de moravuri, le condamnasem într-un mod prea categoric. Nu-mi puteam aminti dacă Albertine roşise cînd îmi proclamasem cu naivitate oroarea, nu-mi puteam aminti, căci adeseori numai multă vreme după aceea am vrea să ştim ce atitudine a avut o persoană într-un moment cînd noi nu am dat acelui lucru nici o atenţie, lucru care, mai tîrziu, cînd ne gîndim la conversaţia noastră, ar lămuri o sfîşietoare şi dificilă întrebare. Dar în memoria noastră există o lacună, nu se află nici o urmă a acelui moment. Şi adeseori nu am fost îndeajuns de atenţi, în chiar clipa cînd au avut loc, la lucrurile care puteau chiar şi atunci să ni se pară importante, nu am auzit bine o frază, nu am reţinut un gest, sau le-am uitat. Şi cînd, mai tîrziu, dornici sa descoperim un adevăr, mergem din deducţie în deducţie, i'ăsfoindu-ne memoria ca pe o culegere de mărturii, cînd ajungem la acea frază, la acel gest, e cu neputinţă să ni le ^nuntim, refacem de douăzeci de ori acelaşi traseu, dar zadarnic, drumul nu duce mai departe. Roşise oare? Nu ştiu aca roşise, dar era cu neputinţă să nu fi auzit. Iar amintirea acelor cuvinte o oprise mai tîrziu, cînd poate fusese pe punctul
95
să mi se confeseze. Iar acum ea nu mai era nicăieri, aş fi putui străbate pămîntul de la un pol la celălalt fără să o întîlnesc pe Albertine; realitatea, care se închisese asupra ei. redevenise plată, ştersese pînă şi urma fiinţei care se scufundase. Ea nu mai era decît un nume, ca acea doamnă de Charlus despre care cei care o cunoscuseră spuneau cu indiferenţă: „Era minunată". Dar nu puteam concepe mai mult de o clipă existenţa acelei realităţi a cărei conştiinţă Albertine nu o avea, căci în mine prietena mea exista prea mult, în mine ale cărui sentimente, gînduri se raportau toate la viaţa ei. Poate că dacă ar fi ştiut, ar fi fost înduioşată să vadă că prietenul ei nu o uita, acum că viaţa ei luase sfîrşit, şi ar fi fost sensibilă la lucruri care odinioară ar fi lăsat-o indiferentă. Dar aşa cum am vrea să ne abţinem de la infidelităţi, oricît de tainice ar fi ele, din teama că aceea pe care o iubim nu se va abţine nici ea, eram înspăimîntat la gîndul că dacă morţii trăiesc undeva, bunica ştia la fel de bine că am uitat-o pe cît de bine ştia Albertine că îmi amintesc de ea. Şi, la urma urmei, chiar cînd e vorba de una şi aceeaşi moartă, sîntem oare siguri că bucuria pe care am avea-o aflînd că ea ştie anumite lucruri ar compensa spaima gîndului că ea le ştie pe toate? Şi oricît de sîngeros ar fi acest sacrificiu, nu am renunţa noi uneori să-i păstrăm pe cei dragi după moartea lor ca prieteni de teama de a nu ne fi şi judecători?
Curiozitatea mea geloasă cu privire la ceea ce putuse face Albertine era infinită. Am cumpărat nenumărate femei, dar nu am aflat nimic de la ele. Curiozitatea aceasta era atît de vie pentru că fiinţa nu moare pe dată pentru noi, ea rămîne înconjurată de un fel de aureolă de viaţă care nu are nimic dintr-o nemurire adevărată, dar care face ca fiinţa să continue să ne ocupe gîndurile în felul în care ni le ocupa cînd trăia. Parcă ar fi plecată într-o călătorie. Este o supravieţuire foarte păgînă. Invers, cînd nu mai iubeşti, curiozitatea pe care fiinţa ţi-o stîr-neşte moare chiar înainte ca fiinţa să fi murit. Astfel, nu aş mai fi făcut nici un singur gest pentru a şti cu cine se plimba Gilberte într-o anumită seară, pe Champs-Elysees-". Or. simţeam că această curiozitate era întru totul asemănătoare cu o alta, fără valoare în ea însăşi, fără posibilitatea de a dăinui. Dar continuam să sacrific totul satisfacerii crude a acestei curio-
96
j
 p	Ş
 vis, iubirea mea i se va părea o nesperată fericire; nu
itaţi trecătoare, deşi ştiam dinainte că despărţirea mea forţată , libertine, prin moartea ei, mă va duce la aceeaşi indiferenţă ■ care ajunsesem prin despărţirea mea voluntară de Gilberte. Dacă ar fi putut şti ce avea să se întîmple, ea ar fi rămas lîngă niine. Dar asta era totuna cu a spune că, văzîndu-se moartă, ea ar fi preferat să rămînă lîngă mine în viaţă. Prin chiar contradicţia pe care o implica, o asemenea presupunere era absurdă. Dar nu era inofensivă, căci imaginîndu-mi cît de fericită ar fi Albertine - dacă ea ar putea şti, dacă ar putea înţelege lucrurile privind în urmă să se întoarcă lîngă mine, o şi vedeam acolo, voiam să o sărut, şi vai! era cu neputinţă, ea nu se va mai întoarce niciodată, murise. Imaginaţia mea o căuta în cer, în serile cînd îl privisem încă împreună; dincolo de acel clar de lună care ei îi plăcea, încercam să-mi înalţ iubirea pînă la ea, iubirea care să-i fie o mîngîiere că nu mai trăia, iar această iubire pentru o fiinţă acum atît de îndepărtată era ca o religie, căci gîndurile mele urcau spre ea ca nişte rugăciuni. Dorinţa este foarte puternică, ea dă naştere credinţei; crezusem că Albertine nu va pleca pentru că aşa doream; pentru că aşa doream, am crezut că nu murise; am început să citesc cărţi despre mese rotitoare, am început să cred că nemurirea sufletului este posibilă. Dar asta nu-mi ajungea. Trebuia ca după moartea mea să o regăsesc cu trupul ei, ca şi cum eternitatea ar semăna cu viaţa. Am spus „viaţa"? Nu, eram şi mai exigent. Aş fi vrut să nu fiu cu totul lipsit, prin moarte, de plăcerile pe care totuşi nu numai ea ni le răpeşte. Căci fără acele plăceri ar fi început să se uzeze, chiar începuseră, datorită vechii obişnuinţe şi noii curiozităţi. Apoi, în viaţă, Albertine s-ar fi schimbat treptat chiar fizic, iar eu m-aş fi adaptat zi cu zi acestei schimbări. Dar amintirea mea, neevocînd decît anumite momente legate de ea, cerea să o revadă aşa cum ea nu ar mai fi fost dacă ar fi trăit; ea voia un miracol care să satisfacă limitele naturale şi arbitrare ale memoriei, care nu poate ieşi din trecut. Totuşi eu îmi imaginam cu naivitatea teologilor din vremurile vechi, că această creatură Vle mi-ar fi dat nu numai explicaţiile pe care ar fi putut să mi e ^ea- ci, printr-o ultimă contradicţie, pe cele pe care mi le lejuzase totdeauna pe cînd trăia. Şi astfel moartea ei fiind un d     i

97
s'nchis,Se lu greşise, !ă gîndesj
«mteam cum P     a"e care ^minieri iT    Une'e blînde ne-
■HI

=■■
98
a veneau pentru mine reprezentative pentru tot restul. Aşa cum dorisem de multă vreme să ştiu, avînd bănuieli, cu privire la Albertine, ce se întîmplase la duş, tot astfel, în privinţa dorinţei de femei, şi deşi ştiam că exista un mare număr de fete şi de femei cameriste care nu erau mai prejos şi despre care aş fi putut la fel de bine să aud vorbindu-se printr-o întîmplare, eu voiam să le cunosc - pentru că despre acestea îmi vorbise Saint-Loup, pentru că acestea existau individual pentru mine -pe fata care se ducea la casele de rendez-vous şi pe camerista doamnei Putbus. Dificultatea cu care duceam la capăt totul -din cauza sănătăţii, a nehotărîrii, a „procrastinării", mele, cum spunea Saint-Loup32 - mă făcuse să amîn din zi în zi, din lună în lună, din an în an, clarificarea unor bănuieli, ca şi îndeplinirea unor dorinţe. Dar le păstram în memorie, făgăduindu-mi să nu uit să le cunosc realitatea, pentru că numai ele mă obsedau (celelalte neavînd o formă pentru mine, nu existau), şi de asemenea pentru că însuşi hazardul care le alesese din mijlocul realităţii îmi garanta că prin ele voi intra în contact cu un strop din realitatea, din viaţa adevărată şi mult rîvnită de mine. Şi apoi un singur fapt mărunt, dacă este bine ales, nu-i ajunge oare experimentatorului spre a găsi o lege generală care va   face   cunoscut   adevărul   despre   mii   de   alte   fapte asemănătoare? Deşi Albertine nu exista în memoria mea decît în starea în care îmi apăruse succesiv în decursul vieţii, adică subdivizată într-o serie de fracţiuni de timp, gîndul meu, resta-bilindu-i unitatea, refăcea din ea o fiinţă, iar eu voiam să aplic o judecată generală tocmai acestei fiinţe, să ştiu dacă mă nuntise, dacă îi plăceau femeile, dacă mă părăsise pentru a putea avea legături cu ele în deplină libertate. Ceea ce va spune prietena de la duş ar putea, poate, să pună pentru totdeauna capăt îndoielilor mele cu privire la moravurile Albertinei.
îndoielile mele! Vai, crezusem că îmi va fi indiferent, ba °niar plăcut, să nu o mai văd pe Albertine, pînă cînd plecarea ei îmi arătase cît de mult greşeam. Şi tot astfel, moartea ei îmi ataşe cît de mult mă înşelam crezînd că-i doresc uneori cartea şi presupunînd că această moarte mă va izbăvi. Tot s el, cînd am primit scrisoarea lui Aime. am înţeles că nu e'isem pînă atunci prea mult din pricina îndoielilor mele cu lre 'a virtutea Albertinei pentru că în realitate nu erau nici-
99

decum îndoieli. Fericirea mea, viaţa mea aveau nevoie ca Albertine să fie virtuoasă, ele stabiliseră o dată pentru totdea-una că era virtuoasă. înarmat cu această credinfă protectoare puteam fără nici o primejdie să-mi las mintea să se joace trist cu presupuneri cărora le dădea o formă, dar nu Ie acorda nici o crezare. îmi spuneam: „îi plac, poate, femeile", aşa cum îţi spui: „Pot muri în seara asta"; îţi spui, dar nu crezi, faci proiecte pentru a doua zi. Aceasta şi explică de ce, crezîndu-mă pe nedrept nesigur cu privire la faptul dacă Albertinei îi plac sau nu femeile şi crezînd prin urmare că o faptă vinovată săvîrşită de Albertine nu mi-ar aduce nici un fel de element la care să nu mă fi gîndit, am putut simţi în fafa imaginilor, neînsemnate pentru alţii, pe care mi le evoca scrisoarea lui Aime, o suferinţă neaşteptată, cea mai crudă pe care am simţit-o vreodată, şi care forma cu aceste imagini, cu imaginea, vai! a Albertinei înseşi, un fel de precipitat, cum se spune în chimie, în care totul era indivizibil şi despre care textul scrisorii lui Aime, pe care l-am separat într-un mod cu totul convenţional, nu poate da nici o idee, de vreme ce fiecare dintre cuvintele care-I alcătuiesc era pe dată transformat, colorat pentru totdeauna de suferinţa pe care o stîrnise.
Domnule,
Domnul va binevoi să mă ierte că nu i-am scris mai demult. Persoana pe care domnul m-a însărcinat să o văd a lipsit timp de două zile şi, dornic să răspund încrederii pe care domnul mi-o arătase, nu voiam să mă întorc cu mîinile goale. Am izbutit să stau de vorbă cu această persoană, care şi-o aminteşte foarte bine pe (domnişoara A.).
Aime, care avea o brumă de cultură, voia să scrie cuvintele domnişoara A. în cursive sau între ghilimele. Dar cînd voia să pună ghilimele, făcea o paranteză, iar cînd voia să pună ceva între paranteze, punea între ghilimele. Tot aşa, Francoise spunea că cineva „rămînea" pe strada mea cînd voia să spună că sta aici, greşelile celor din popor constînd adeseori doar în a
100
schimba între ei - aşa cum a făcut şi limba franceză - termeni care în decursul secolelor au luat locul unul celuilalt.
După ea, lucrul pe care îl presupunea domnul este absolut sigur. Mai întîi, ea era cea care avea grijă de (domnişoara A.) de cîte ori aceasta venea la băi. (Domnişoara A.) venea adeseori să facă duş împreună cu o femeie înaltă, mai în vîrstă decît ea, îmbrăcată întotdeauna în gri şi pe care fata de la duşuri, fără să-i ştie numele, o cunoştea, căci o văzuse adeseori dînd tîrcoale fetelor tinere. Dar de cînd o cunoştea pe (domnişoara A.), ea nu le mai dădea nici o atenţie. Ea şi (domnişoara A.) se închideau întotdeauna în cabină, rămîneau aici vreme îndelungată, iar doamna în gri îi dădea un bacşiş de cel puţin zece franci persoanei cu care am stat de vorbă. După cum mi-a spus această persoană, ele nu i-ar fi dat un bacşiş de zece franci dacă ar fi fost cu cugetul curat. (Domnişoara A.) venea uneori şi cu o femeie cu pielea foarte neagră, care avea o lornetă. Dar (domnişoara A.) venea cel mai adeseori cu fete mai tinere decît ea, mai ales cu una foarte roşcată. Cu excepţia doamnei în gri, persoanele cu care (domnişoara A.) avea obiceiul să vină nu erau din Balbec, ba chiar cele mai multe veneau de departe. Nu intrau niciodată împreună, dar (domnişoara A.) intra spunîndu-i să lase uşa de la cabină deschisă, pentru că aşteaptă o prietenă, iar persoana cu care am stat de vorbă ştia ce înseamnă asta. Această persoană n-a putut să-mi dea alte amănunte, căci nu-şi mai amintea foarte bine, „lucru uşor de înţeles după atîta vreme". De altfel această persoană nu încerca să ştie ce se petrece, pentru că este foarte discretă şi era în interesul ei, căci (domnişoara A.) n dădea bacşişuri grase. Ea a fost sincer impresionată, a plîns cind a aflat că murise. Este adevărat că e o mare nenorocire pentru ea şi pentru ai săi să moară atît de tînără. Aştept ordinele domnului ca sa ştiu dacă pot să plec din Balbec, unde CJ ^ °ă nu voi putea afla nimic mai mult. îi mulţumesc încă o ată domnului pentru călătoria pe care mi-a prilejuit-o şi care '-a făcut mare plăcere, cu atît mai mult cu cît timpul este cît e P°ate de bun. Sezonul se anunţă bun pentru acest an. Toţi sPera că domnul va venii pe aici.
101
Nu văd ce i-as mai putea spune domnului care să-l intereseze etc.
Ca să înţelegem cît de adînc intrau aceste cuvinte în mine, trebuie să ne amintim că întrebările pe care mi le puneam despre Albertine nu erau întrebări accesorii, indiferente, întrebări de detaliu, singurele în realitate pe care ni le punem despre toate fiinţele care nu sîntern noi, ceea ce ne îngăduie să străbatem, învăluiţi într-un gînd impermeabil, suferinţa, minciuna, viciul şi moartea. Nu, în privinţa Albertinei era o întrebare esenţială: ce era ea cu adevărat, ce iubea, mă minţea oare, viaţa mea împreună cu ea fusese tot atît de lamentabilă ca aceea a Iui Svvann cu Odette? De aceea, răspunsul lui Aime, deşi nu era un răspuns general, ci unul particular - şi tocmai din cauza asta -, atingea, în Albertine, în mine, adîncurile.
Vedeam în faţa mea în sfîrşit, văzînd-o pe Albertine venind Ja duş pe străduţă împreună cu doamna în gri, un fragment din acel trecut care nu-mi părea mai puţin misterios, mai puţin înspăimîntător decît atunci cînd mă temeam de el, închipuin-du-mi-1 închis în amintire, în privirea Albertinei. Fără îndoială, oricare altul decît mine ar fi putut găsi că aceste detalii sînt neînsemnate, detalii cărora imposibilitatea în care mă aflam, acum că Albertine murise, să le contracarez prin mărturia ei, le conferea statutul unui fel de probabilitate. Este chiar probabil că pentru Albertine, chiar dacă ar fi fost adevărate, dacă le-ar fi mărturisit, propriile-i greşeli - pe care conştiinţa sa le-ar fi găsit inocente sau condamnabile, pe care senzualitatea sa le-ar fi găsit aţîţătoare sau destul de fade - ar fi fost lipsite de acea inexprimabilă impresie de oroare de care eu nu Ie puteam despărţi- Eu însumi, cu ajutorul iubirii mele pentru femei şi deşi ele nu fuseseră fără îndoială pentru Albertine ceea ce erau pentru mine, puteam să-mi imaginez oarecum ceea ce ea simţea Şi, desigur, era un început de suferinţă cînd mi-o înfăţişam dorind aşa cum eu însumi dorisem adeseori, minţisem adeseori, preocupată de cutare sau cutare fată, încercînd să o cucerească, aşa cum încercasem eu cu domnişoara de Stermaria, sau cu atîtea altele, sau cu ţărăncuţele pe care le întîlneam prin sate. Da, toate dorinţele mele mă ajutau într-o anumită măsură să le
102
"nţeleg pe ale ei; era o mare suferinţă, în care toate dorinţele, cît fuseseră mai vii, se preschimbau în chinuri cu atît mai teribile; ca şi cum în această algebră a sensibilităţii ele reapăreau cu acelaşi coeficient, clar cu semnul minus în loc de semnul plus. Pentru Albertine, din cîte puteam judeca prin mine însumi, greşelile ei, oricît ar fi voit să mi le ascundă -ceea ce mă făcea nefericit -, greşelile ei, pentru că le pregătise după plac în clara lumină a imaginaţiei, unde se manifestă dorinţa, îi păreau totuşi lucruri de aceeaşi natură ca şi restul vieţii, plăceri pentru ea pe care nu avusese curajul să şi le refuze, suferinţe pentru mine, de care încercase să mă ferească, ascunzîndu-mi-le, dar plăceri şi suferinţe care puteau figura în mijlocul altor plăceri şi suferinţe ale vieţii la duş şi se pregătea să dea bacşişul îmi veniseră din afară, fără ca să fiu prevenit, fără ca să pot să Ie elaborez eu însumi, aduse de scrisoarea lui Aime.
Pentru că în această sosire tăcută şi deliberată a Albertinei alături de femeia în gri, eu citeam întîlnirea pe care şi-o dăduseră, acea înţelegere de a veni să facă dragoste într-o cabină de duş, care implica o experienţă a corupţiei, organizarea bine disimulată a unei duble existenţe, pentru că aceste imagini îmi aduceau teribila veste a vinovăţiei Albertinei, ele îmi prici-nuiseră pe dată o durere fizică de care nu vor mai putea fi despărţite. Dar durerea reacţionase asupra lor fără întîrziere; un fapt obiectiv, cum este o imagine, este diferit în funcţie de starea lăuntrică cu care îl abordăm. Iar durerea este un modificator al realităţii tot atît de puternic ca şi beţia. Combinată cu aceste imagini, suferinţa făcuse pe dată din ele ceva cu totul diferit de ceea ce pot fi pentru oricare altă persoană o doamnă m gri, un bacşiş, un duş, strada unde avea loc sosirea deliberată a Albertinei împreună cu doamna în gri. Toate aceste imagini - deschidere asupra unei vieţi de minciună, de vinovăţie cum nu mi-o putusem niciodată închipui - fuseseră iediat alterate de suferinţa mea în însăşi materia lor, nu le oeam în lumina care luminează o privelişte de pe pămînt, -rau un fragment dintr-o altă lume, dintr-o planetă necunoscută *} blestemată, o viziune din infern. Infernul era tot acest °ec. tot acest ţinut învecinat, de unde, conform scrisorii lui l1e> ea chema adeseori acele fete mai tinere pe care le ducea
103
 duş
€tsasi
«£
104
Pe care nu
ie ştiam; adică să o văd lîngă mine, să o aud cum îmi răspunde bunătate, să-i văd obrajii plini, să văd cum i se şterge din oclii sclipirea răutăcioasă şi cum privirea i se întristează, adică S3 o  iubesc  încă  şi   să   uit  furia  geloziei  în  deznădejdea singurătăţii mele. Durerosul mister al acestei imposibilităţi de a o face să ştie ceea ce aflasem şi de a stabili raporturile noastre — adevărul a ceea ce abia acum descoperisem (descoperire pe e poate că nu o putusem face decît pentru că ea murise) ___ „..ocuia cu tristeţea-i misterul mai dureros al purtării ei. Să doresc atît de mult ca Albertine să ştie că aflasem povestea întîlnilor ei din cabina de duş, Albertine care nu mai era nimic! Iată încă una dintre consecinţele imposibilităţii în care ne aflăm, cînd reflectăm asupra morţii, de a ne reprezenta altceva decît viaţa. Albertine nu mai era nimic; dar pentru mine ea era persoana care îşi închipuia că a reuşit să mă facă să ignor asta. Cînd reflectăm asupra a ceea ce se va petrece după propria noastră moarte, oare nu ne proiectăm, din greşeală, tot ca fiinţă vie? Şi este oare mult mai ridicol să regreţi că o femeie care nu mai este ignoră că am aflat ceea ce făcea acum şase ani, decîf să doreşti că, atunci cînd vei fi mort, publicul să vorbească încă elogios despre tine şi peste un secol? Dacă există un mai mare fundament real în cea de a doua atitudine decît în  prima,  regretele geloziei  mele  retrospective nu  îşi aveau mai puţin originea în aceeaşi eroare de optică întîlnită la bărbaţii ce-şi doresc gloria postumă. Totuşi, această impresie că despărţirea mea de Albertine avea ceva solemn şi definitiv, substiruindu-se o clipă ideii că ea greşise, nu făcea decît să agraveze greşeala, conferindu-i  un caracter iremediabil. Mă vedeam pierdut în viaţă ca pe o plajă nemărginită pe care eram singur şi unde, în orice direcţie aş fi mers, nu o voi mai întîlni "iciodată. Din fericire, am găsit tocmai la momentul potrivit în nemoria mea - căci există totdeauna tot felul de lucruri, unele "mejdioase. altele salutare, în această grămadă în care amin-•rile se luminează doar una cîte una -, aşa cum un meşter scoperă obiectul care-i va putea sluji pentru ceea ce vrea să acă. vreo cîteva cuvinte ale bunicii. Ea îmi spusese în legătură ° poveste neverosimilă pe care femeia de Ia duşuri i-o is-ls'se doamnei de Villeparisis: „Femeia asta suferă cu sigu-ar>t;l de boala minţitului". Această amintire m-a ajutat mult. Ce
105

importanţă puteau să aibă spusele femeii de la duşuri? Cu atît mai mult cu cît de fapt ea nu văzuse nimic. Poţi să vii la duş cu nişte prietene fără nici un gînd ascuns. Poate că femeia de la duşuri exagera spunînd că primise un bacşiş foarte mare, ca sa se laude. O auzisem pe Francoise susţinînd odată că mătuşa Leonie spusese în faţa ei că putea „toca un milion pe luna", ceea ce era o adevărată nebunie; altădată că o văzuse pe mătuşa Leonie dîndu-i Eulaliei patru bancnote de cîte o mie de franci, în timp ce mie mi se părea puţin verosimilă şi o bancnotă de cincizeci de franci împăturită în patru. Şi astfel căutam, şi treptat am reuşit, să mă desprind din dureroasa certitudine pe care mă srrăduisem atît de mult să o dobîndesc, ezitînd în continuare între dorinţa de a şti şi teama de a suferi. Atunci iubirea mea putu renaşte, dar pe dată, împreună cu această iubire, renăscu şi tristeţea de a fi despărţit de Albertine, făcîn-du-mă poate încă şi mai nefericit decît în ceasurile cînd eram chinuit de gelozie. Dar şi gelozia renăscu dintr-o dată cînd m-am gîndit la Balbec, din cauza imaginii brusc revăzute (şi care pînă atunci nu mă făcuse niciodată să sufăr şi îmi părea chiar una dintre cele mai inofensive din memoria mea), imagine, revăzută din întîmplare, a sufrageriei din Balbec, seara, cu. de cealaltă parte a ferestrelor, toată acea mulţime, care se înghesuia în întuneric ca în faţa gemurilor luminoase ale unui acvariu, toate acele trupuri care se atingeau (nu mă gîndisem niciodată la asta) fete de pescar, fete din popor, şi mici burgheze ce rîvneau la noul lux din Balbec, lux pe care dacă nu averea, cel puţin zgîrcenia şi tradiţia îl interziceau părinţilor lor, mici burgheze printre care se afla cu siguranţă aproape în fiecare seară Albertine, pe care nu o cunoşteam încă şi care fără îndoială agăţa aici vreo fetită cu care se întîlnea peste cîteva minute în întuneric, pe nisip sau în vreo cabină părăsită, la poalele falezei. Apoi tristeţea mea renăştea, auzeam ca pe o condamnare la exil zgomotul ascensorului, care. în loc să se oprească ia etajul meu. urca mai sus. Singura persoană a cărei vizită mi-aş fi putut-o dori nu va mai veni niciodată, căci murise. Şi totuşi, cînd ascensorul se oprea la etajul meu, inima începea să-mi bată puternic şi o clipă îmi spuneam: „Şi daca toate astea nu-s decît un vis? Poate că e ea. acum va suna, se întoarce, Francoise va intra şi îmi va spune, mai mult înspăi-
106
'iitată decît mînioasă, căci este răzbunătoare, dar şi ' erstiţioasă, şj s.ar ţeme mai puţin de femeia vie decît de 'eea ce ea va crede poate că e un strigoi: «Pun rămăşag că rloninul nu va ghici cine a venit»". încercam să nu mă gîndesc la nimic, să iau în mînă un ziar. Dar detestam să citesc acele articole scrise de oameni care nu simţeau o durere adevărată. Despre un cîntec neînsemnat unul spune: „Te face să plîngi", în timp ce eu l-aş fi ascultat plin de veselie dacă Albertine ar fi trăit. Un altul, mare scriitor totuşi, fiind aclamat cînd coborîse dintr-un tren, spunea că primise astfel dovezi de preţuire de neuitat, în timp ce eu, dacă le-aş fi primit acum, nici măcar nici nu m-aş fi gîndit la ele o singură clipă. Iar un al treilea dădea asigurări că fără neplăcerile politicii viaţa pariziană ar fi „cu adevărat minunată", în timp ce eu ştiam ca, chiar fără politică, această viaţă nu putea fi pentru mine decît atroce, şi că mi s-ar fi părut minunată, chiar în ciuda politicii, dacă aş fi regăsit-o pe Albertine. Cronicarul cinegetic spunea (eram în luna mai): „Această perioadă este cu adevărat dureroasă, mai mult chiar, sinistră, pentru adevăratul vînător, căci nu are ce vîna", iar cronicarul „Salonului": „în faţa acestui mod de a organiza o expoziţie te simţi cuprins de o imensă descurajare, de o tristeţe infinită..." Dacă puterea a ceea ce simţeam făcea să-mi pară mincinoase şi palide cuvintele celor care nu trăiau adevărata fericire sau nefericire, în schimb rîndurile cele mai neînsemnate care puteau să aibă vreo legătură oricît de vagă cu Normandia, sau cu Nisa, sau cu stabilimentele hidroterapeu-ţice, sau cu Berma, sau cu prinţesa de Guermantes, sau cu iubirea, sau cu absenţa, sau cu infidelitatea, puneau din nou, dintr-o dată, în faţa mea, fără ca eu să am timp să-i întorc spatele, imaginea Albertinei, şi atunci începeam iar să plîng; de Inel, de obicei, eu nici nu puteam citi acele ziare, căci simplul t de a deschide unul îmi amintea că făceam asemenea gesturi cînd Albertine trăia, şi totodată îmi amintea că ea nu 1a> trăia; lăsam ziarele să-mi cadă din mîini, fără să mai am puterea să le deschid. Fiecare impresie evoca o impresie entică, dar rănită, pentru că din ea fusese amputată existenţa ertinei, aşa că nu aveam niciodată curajul să trăiesc pînă la  aceste minute mutilate. Chiar cînd treptat ea încetă să  »e prezentă în gîndul meu şi atotputernică peste inima
107
mea, sufeream dintr-o dată dacă trebuia, ca pe vremea cînd era aici, să intru în camera ei, să caut lampa, să mă aşez Jîngă pia„ împărţită în mici zei famiJiari, ea a sălăşluit vreme îndelungata în flacăra luminării, în clanţa uşii, în spătarul unui scaun, şi fn alte locuri mai imateriale, precum o noapte de insomnie sau emoţia puternică pe care mi-o trezea prima vizită a unei femei care îmi plăcuse. Şi totuşi, puţinele fraze pe care ochii mei je citeau în timpul unei zile sau pe care mintea mea îşi amintea că le citise stîrneau adeseori în mine o gelozie crudă. Şi nu era atît nevoie să-mi ofere un argument valabil în favoarea imobilităţii femeilor, cît să-mi redea o veche impresie legată de existenta Albertinei. Transportate atunci într-un moment uitat, a cărui putere nu fusese încă tocită pentru mine prin obişnuinţa de a mă gîndi Ia el, şi de pe vremea cînd Albertine trăia încă, greşelile ei deveneau încă şi mai apropiate, mai neliniştitoare, mai atroce. Atunci mă întrebam din nou dacă era sigur că dezvăluirile femeii de la duşuri fuseseră mincinoase. Un mod corect de a şti adevărul ar fi să-1 trimit pe Aime în Touraine să-şi petreacă vreo cîteva zile în vecinătatea vilei doamnei Bontemps. Dacă Albertine iubea plăcerile pe care o femeie le are cu alte femei, dacă ea mă părăsise pentru a nu mai fi multă vreme lipsită de ele, de îndată ce fusese liberă, ea încercase fără îndoială să Ie aibă şi reuşise, într-un finuf pe care-I cunoştea şi unde nu ar fi ales să se ducă dacă nu s-ar fi gîndit că va găsi aici mai multe prilejuri de a şi le satisface decît stînd la mine. Fără îndoială nu era nimic neobişnuit în faptul că moartea Albertinei îmi schimbase atît de puţin preocupările. Cînd amanta noastră este vie, o mare parte din gîndurile care alcătuiesc ceea ce noi numim iubire ne vin în timpul orelor cînd ea nu este alături de noi. Astfel căpătăm deprinderea de a visa la o fiinţă absentă care, chiar dacă nu lipseşte de lîngă noi decît cîteva ore, în timpul acestora nu-i decît o amintire. De aceea noaptea nu schimbă mare lucra Cînd Aime se întoarse, i-am cerut să se ducă la ChâteJIerault, şi astfel nu numai prin gîndurile, prin tristeţile mele, prin tulburarea pe care mi-o stîrnea un nume legat, oricît de puţin legat de o anumită fiinţa, dar şi prin toate acţiunile mele, prin cercetările pe care le făceam, prin felul cum îmi foloseam banii, puşi în întregime în slujba voinţei de a cunoaşte faptele Albertinei, pot să spun ca
108
tot anul acela viaţa mea rămase plină de iubire, printr-o adevărata legătură. Iar obiectul acestei iubiri şi al acestei legături era o moartă. Se spune uneori că după moartea unei fiinţe ceva din ea poate subzista, dacă această fiinţă era un artist şi dacă a pus ceva din ea în opera sa Poate că în acelaşi mod un fel de altoi luat dintr-o fiinţă şi grefat în inima alteia îşi continuă viaţa acolo chiar cînd fiinţa din care a fost luat a pierit.
Aime se instala alături de vila doamnei Bontemps; făcu cunoştinţă cu o cameristă şi cu un bărbat care închiria maşini, de la care Albertine lua adeseori una pentru o zi întreagă. Oamenii aceştia nu observaseră nimic. într-o a doua scrisoare Aime îmi spunea că aflase de la o tînără spălătoreasă din oraş ca, atunci cînd îi aducea rufele, Albertine avea un mod special de a o strînge de braţ. Dar, spunea ea, această domnişoară nu-i făcea niciodată altceva. I-am trimis Iui Aime banii pentru călătorie, banii cu care-i plăteam răul pe care mi-1 făcuse cu scrisoarea lui, şi, în timp ce mă străduiam să vindec acel rău spunîndu-mi că era un gest familiar care nu dovedea nici o dorinţă vicioasă, am primit o telegramă de la Aime: AM AFLAT LUCRURI DINTRE CELE MAI INTERESANTE. AM O MULŢIME DE NOUTĂŢI PENTRU DOMNUL. URMEAZĂ SCRISOARE. A doua zi sosi o scrisoare care mă făcu să mă înfior doar privindu-i plicul; recunoscusem că era de la Aim6, căci fiecare om, chiar şi cel mai umil, are sub stăpînirea sa acele mici fiinţe familiare, vii şi totodată culcate pe hîrtie într-un fel de stare de amorţeală, adică literele scrise de mîna lui şi pe care numai mîna Iui le stăpîneşte.
Mai întîi tînăra spălătoreasă nu a vrut să-mi spună nimic,
osigurîndu-mă că domnişoara Albertine nu făcuse niciodată
altceva decît să o pişte de braţ. Dar ca s-o fac să vorbească,
am invitat-o să cinăm împreună şi i-am dat să bea. Atunci ea
mi-a povestit că domnişoara Albertine o întîlnea adeseori pe
valul Loarei,  cînd se ducea să se scalde; că domnişoara
Albertine, care avea obiceiul să se scoale în zori ca să se ducă
a se scalde, obişnuia să o întâlnească pe malul mării, într-un
c llnde copacii sînt atît de deşi încît nimeni nu te poate vedea,
de altfel nici nu are cine să te vadă la ora aceea. Apoi
109
spălătoreasă îşi aducea prietenele şi se scăldau şi ele, şi după aceea, cum era foarte cald şi soarele se simţea chiar sub copaci, ele rămîneau pe iarbă să se usuce, să se mîngîie, să se gîdile, să se zbenguie. Tînăra spălătoreasă mi-a mărturisit că-i plăcea mult să se distreze cu prietenele ei, şi că văzînd că domnişoara Albertine se freacă de ea, i-a scos halatul de baie şi a mîngîiat-o cu limba pe gît şi pe braţe, şi chiar şi pe tălpile picioarelor, pe care domnişoara Albertine i le întindea. Spălătoreasă se dezbrăca şi ea, şi se jucau amîndouă, dîndu-şi brînci în apă. In seara aceea nu mi-a spus nimic mai mult. Dar fiind cu totul devotat ordinelor dumneavoasttră şi vrînd să fac orice spre a vă face plăcere, am luat-o la mine acasă pe spălătoreasă şi m~am culcat cu ea. Ea m-a întrebat dacă vreau să-mi facă ce-i făcea domnişoarei Albertine cînd aceasta îşi scotea costumul de baie. Şi mi-a spus: (Dacă aţi fi văzut cum tremura din tot trupul şi cum îmi spunea: (Oh! înnebunesc de plăcere!) şi era atît de tulburată încît mă muşca.) Am văzut şi urma de pe braţul spălătoresei. Şi înţeleg de ce-i plăcea atît de mult domnişoarei Albertine, fetiţa asta este tare pricepută.
Suferisem mult la Balbec cînd Albertine îmi vorbise despre prietenia ei cu domnişoara VinteuiP4. Dar Albertine era lîngă mine şi asta mă consola. Apoi cînd, fiindcă încercasem prea mult să aflu ce făcea Albertine, reuşisem să o silesc să plece de la mine, cînd Francoise mă anunţase că a plecat şi mă pomenisem singur, suferisem şi mai mult. Dar cel puţin Albertine pe care o iubisem rămînea în inima mea. Acum - drept pedeapsă că împinsesem prea departe o curiozitate căreia, contrariu presupunerilor mele, moartea nu-i pusese capăt - găseam o fată diferită, multiplicîndu-şi minciunile şi înşelătoriile acolo unde cealaltă mă liniştise cu blîndeţe, jurîndu-mi că nu cunoscuse niciodată aceste plăceri pe care, beată de libertatea-i recucerită, pornise să le guste pînă Ia leşin, pînă la o muşca pe iceastă tînără spălătoreasă pe care o întîlnea la răsăritul soa-elui pe malul Loarei, şi căreia îi spunea: „Oh! înnebunesc de )1 acere! O Albertine diferită, nu numai în sensul în care nţelegem cuvîntul diferit cînd este vorba de ceilalţi. Dacă eilalţi sînt diferiţi de ceea ce am crezut, această diferenţă
110
tjngîndu-ne în adîncime, şi pendulul intuiţiei neputînd roiecta în afara lui decît o oscilaţie egală cu cea pe care a xecutat-o în sensul interior, noi situăm aceste diferenţe doar 1 zone superficiale. Odinioară, cînd aflam că unei femei îi olăceau femeile, ea nu mi se părea din această cauză o altă femeie, de o esenţă particulară. Dar dacă este vorba de o femeie pe care o iubeşti, pentru a scăpa de durerea pe care o simţi la gîndul că poate îi plac femeile, cauţi să ştii nu numai ce a făcut, dar şi ce simţea făcînd acel lucru, ce idee avea despre ce făcea; atunci, coborînd tot mai mult prin adîncimea durerii, ajungi ia mister, la esenţă. Sufeream pînă în străfundurile fiinţei mele, pînă în trupul meu, pînă în sufletul meu, mult mai mult decît m-ar fi făcut să sufăr teama de a-mi pierde viaţa, de această curiozitate cu care colaborau toate forţele inteligenţei mele şi ale inconştientului meu; şi astfel eu proiectam acum în înseşi adîncurile Albertinei tot ceea ce aflam despre ea. Iar durerea pe care realitatea viciului Albertinei o făcuse să pătrundă în mine la o asemenea adîncime mi-a adus, mult mai tîrziu, un ultim serviciu. Ca şi răul pe care i-1 făcusem bunicii35, răul pe care mi-1 făcuse Albertine a fost o ultimă legătură între ea şi mine, legătură care a supravieţuit chiar şi amintirii, căci, dată fiind energia pe care o conservă tot ce este fizic, suferinţa nici măcar nu are nevoie de lecţiile memoriei: un bărbat care a uitat frumoasele nopţi petrecute sub clar de lună în pădure suferă încă de reumatismul cu care s-a ales în acele nopţi.
Gusturile negate de ea şi pe care le avea, gusturile pe care le descoperisem nu gîndindu-mă la rece, ci suferind îngrozitor la citirea cuvintelor: „Oh! înnebunesc de plăcere!", suferinţă care le dăruia o particularitate calitativă, aceste gusturi nu se adăugau numai imaginii Albertinei aşa cum i se adaugă moluş-tei cochilia nouă pe care o tîrăşte cu ea, ci mai curînd ca o stare care intră în contact cu altă stare, îi schimbă culoarea, ba mai mult chiar, natura. Cînd tînăra spălătoreasă le spusese probabil prietenelor ei: „închipuiţi-vă, n-aş fi zis, domnişoara e 1 ea ca noi", din punctul meu de vedere ele adăugau persoanei Albertinei nu numai un viciu pe care nu-1 bănuiseră la început, 1 Şi descoperirea că ea era o altă persoană, o persoană ca ele, ^orbind aceeaşi limbă, ceea ce. făcînd-o compatrioata altora, o
111
înstrăina încă şi mai mult de mine, dovedea că ceea ce avusesem din ea, ceea ce purtam în inima mea, nu era decît o foarte mică parte din ea şi că restul care lua asemenea amploare nu pentru că era numai acel lucru atît de misterios şi important, o dorinţă individuală, ci pentru că îl avea în comun cu altele, ea mi-1 ascunsese întotdeauna, mă ţinuse departe de el, ca o femeie care mi-ar fi ascuns că vine dintr-o ţară inamică şi că spionează, şi care ar fi acţionat într-un chip încă şi mai teribil decît o spioană, căci aceasta nu-şi ascunde decît naţionalitatea, în timp ce Albertine îşi ascundea umanitatea cea mai profundă, faptul că nu făcea parte dintre oamenii obişnuiţi, ci dintr-o rasă stranie care se amestecă, se strecoară, printre ei şi nu se contopeşte cu ei niciodată Văzusem tocmai două tablouri de Elstir în care, într-un peisaj plin de verdeaţă se află cîteva femei goale. într-unui dintre ele, una dintre fete îşi ridică piciorul aşa cum făcea probabil Albertine cînd îl întindea spre spălătoreasă Cu celălalt picior ea o împinge în apă pe cealaltă fată, care îi rezistă plină de voioşie, cu coapsa ridicată, cu talpa piciorului uşor cufundată în apa albastră îmi aminteam acum că acea coapsă ridicată desena cu unghiul genunchiului aceeaşi meandră ce semăna cu un gît de lebădă pe care o desena coapsa Albertinei căzînd alături de mine pe pat, şi cînd voisem adeseori să-i spun că îmi amintea de acele tablouri. Dar nu o făcusem pentru a nu trezi în ea imaginea unor femei goale. Acum o vedeam alături de spălătoreasă şi de prietenele ei'6, recompunînd grupul pe care-i iubisem atît de mult cînd stăteam printre prietenele Albertinei, la Balbec. Şi dacă aş fi fost doar un amator de frumuseţe, aş fi recunoscut că Albertine îl recompunea de o mie de ori mai frumos acum cînd elementele lui erau statuile unor zeiţe goale asemenea celor pe care marii sculptori le aşezau la Versailles pe sub tufişuri, sau în bazine, unde erau spălate şi şlefuite de mîngîierile şiroaielor de apă. Acum, o vedeam alături de spălătoreasă, o fată pe malul apei, în dubla lor nuditate de statui de marmură înfăţişînd trupuri de femei, în mijlocul tufişurilor, al ierburilor, şi cufundate în apă ca nişte basoreliefuri nautice. Amintindu-mi de felul cum era Albertine pe patul meu, mi se părea că-i văd coapsa unduitoare, o vedeam, era un gît de lebădă care căuta gura celeilalte fete. Atunci nu mai vedeam nici măcar o coapsă, ci gîtul
112
1
' rirăzneţ al une' lebede, ca acela care. într-o schiţă fremătă-. re37   caută  gura   unei   Leda  cuprinsă  de  acea  palpitaţie A'eCifică plăcerii feminine, pentru că nu mai există decît o h-bădă, pentru că pare mai singură, tot astfel cum descoperi Ia 'lefon inflexiunile unei voci pe care nu o recunoşti atîta vreme a nu este disociată de un chip care să-i obiectiveze expresia, j   această schiţă plăcerea, în loc să meargă spre femeia care o inspiră şi care este absentă. înlocuită de o lebădă inertă, se concentrează în cea care o simte. Din cînd în cînd, comunicarea dintre inima şi memoria mea era întreruptă. Ceea ce făcuse Albertine cu spălătoreasă nu-mi mai era arătat decît prin abreviaţii cvasialgebrice care nu-mi mai reprezentau nimic; dar de o sută de ori pe oră curentul întrerupt era restabilit, iar inima mea era arsă fără milă de un foc infernal, în timp ce o vedeam pe Albertine reînviată de gelozia mea, cu adevărat vie, încordîndu-se   sub   mîngîierile   tinerei   spălătorese,   căreia   îi spunea: „Oh! înnebunesc de plăcere". Cît de vie era cînd greşea, adică în momentul în care eu însumi mă găseam! Nu-mi era de ajuns să cunosc această greşeală, aş fi vrut ca ea să ştie că o cunosc. De aceea, dacă în acele clipe îmi părea rău la gîndul că nu o voi mai vedea niciodată, acel regret purta pecetea geloziei mele şi. cu totul diferit de regretul sfîşietor din momentele cînd o iubeam, nu era decît regretul că nu-i pot spune: .,Credeai că nu voi şti niciodată ce-ai făcut după ce m-ai părăsit, ei bine, ştiu totul, îi spuneai spălătoresei pe malul Loarei: «Oh! înnebunesc de plăcere», am văzut şi muşcătura". Inii spuneam: „De ce mă mai chinuiesc? Cea care a gustat plăcerea cu spălătoreasă nu mai există acum, aşadar nu-i cineva e cărei fapte să mai aibă vreo valoare. Ea nu-şi spune că eu Sţm. Dar nici nu-şi spune că nu ştiu, de vreme ce nu-şi spune nnnic." Dar acest raţionament mă' convingea mai puţin decît ederea plăcerii ei. care mă întorcea la clipa în care o simţise. oar ceea ce simţim există pentru noi şi noi proiectăm ceea ce 'nituri în trecut, în viitor, fără să ne lăsăm opriţi de barierele ctlve ale morţii.  Dacă părerea  mea de  rău  că  ea  murise erea în acele momente influenţa geloziei mele şi lua acea "Ha atît de particulară, această influenţă s-a extins în mod esc şi |a visele mele de ocultism, de nemurire, care nu erau strădania de a încerca să realizez ceea ce doream. De

113
aceea, în acele momente, dacă aş fi putut reuşi să o evoc printr-o  şedinţă  de  spiritism,  aşa  cum   crezuse   odinioară Bergotte că este posibil, sau să o întîlnesc într-o altă viata, cum credea abatele X***, nu mi-aş fi dorit asta decît ca să-i p0( repeta: „Ştiu ce făceai cu spălătoreasă îi spuneai: «Oh! fn. nebunesc de plăcere»: am văzut muşcătura". împotriva acestei imagini a spălătoresei îmi veni în ajutor - desigur, după ce persistase cîtva timp - această imagine însăşi, pentru că noi nu cunoaştem cu adevărat decît ceea ce este nou, ceea ce introduce brusc în sensibilitatea noastră o schimbare de ton care ne impresionează, înnoire pe care obişnuinţa încă nu a înlocuit-o cu palidele ei imitaţii. Dar, mai ales, această fracţionare a Albertinei în numeroase părţi, în numeroase Albertine, era singurul ei mod de existenţă în mine. Mi-am amintit de momente cînd ea nu fusese decît buna, sau inteligentă, sau serioasă, sau cea căreia îi plăceau mai mult decît orice sporturile. Oare nu era firesc ca această fracţionare să mă liniştească? Căci dacă ea . nu era în sine ceva real, dacă ţinea de forma succesivă a orelor I cînd ea îmi apăruse, formă care rămînea cea a memoriei mele, | aşa cum curbura proiecţiilor lanternei mele magice ţinea de curbura sticlelor colorate, nu reprezenta ea oare în felul ei un adevăr foarte obiectiv, şi anume că fiecare dintre noi nu este I unul, ci conţine numeroase persoane care nu au toate aceeaşi valoare morală şi că chiar dacă Albertine, cea căreia îi plăcea să stea de vorbă cu mine despre Saint-Simon în camera ei; cea care, în seara cînd îi spusesem că trebuie să ne despărţim, spusese pe un ton atît de trist: „Cînd mă gîndesc că nu voi mai vedea niciodată nici pianul, nici camera asta, nici nimic din toate astea", iar cînd ea văzuse emoţia pe care minciuna mea o trezise în mine. exclamase cu o milă atît de sinceră: „Oh! nu. orice, numai să nu te fac să suferi, n-o să încerc să te mai revăd". Atunci n-am mai fost singur; am simţit cum dispare acel perete care ne separa. Din momentul în care Albertine cea bună se întorsese, regăsisem singura persoană de la care să pot cere antidotul suferinţelor pe care Albertine mi le pricinuia-Tot doream să-i vorbesc despre povestea cu spălătoreasă, dar nu ca să i-o înfăţişez cu cruzime ca pe un triumf al meu. ci pentru a-i arăta cu puţină răutate că ştiam. Aşa cum aş fi făcu' dacă Albertine ar fi fost vie, am întrebat-o cu tandreţe dacă
114
vestea cu spălătoreasă era adevărată. Ea mi-a jurat că nu, că
A'rne nu spunea adevărul, şi că, vrînd să pară că n-a cîştigat
■or banii pe care îi primise de la mine, nu voise să se întoarcă
rrt nici un rezultat şi inventase toată acea poveste. Albertine
« rninţise întruna. Totuşi, simţeam că exista o anumită procesiune ţn fluxul şi refluxul contradicţiilor ei, care mi se datora mie. N-aş fi jurat că nu mi-a făcut la început confidenţe (poate că involuntare, e drept, în cîte o frază care-i scăpa): nu-mi mai aminteam. Şi apoi ea avea un fel atît de ciudat de a numi anumite lucruri, încît spusele ei puteau să însemne ceva sau altceva. Dar simţindu-mi mai tîrziu gelozia, a început să retracteze cu oroare ceea ce îmi mărturisise la început cu uşurinţă şi chiar cu plăcere. De altfel, nici măcar nu era nevoie să-mi spună. Ca să fiu convins de inocenţa ei, îmi era de ajuns să o sărut, şi acum puteam, pentru că peretele care ne despărţea, asemenea acelui perete impalpabil şi rezistent care se înalţă după o ceartă între doi îndrăgostiţi şi pe care sărutările parcă nu-1 pot clinti, căzuse. Nu, nu trebuia să-mi spună nimic. Chiar dacă ar fi făcut ceea ce biata de ea îşi dorise, existau sentimente prin care puteam să ne unim, peste tot ceea ce ne despărţea Dacă povestea era adevărată şi dacă Albertine îmi ascunsese că-i plac femeile, ea o făcuse ca să mă cruţe de suferinţă. Am avut mîngîierea s-o aud pe acea Albertine. Spunînd aceste cuvinte. Dar cunoscusem vreodată o altă Albertine? Cele două cauze principale ale erorilor noastre în raporturile cu o altă fiinţă sînt aceea de a avea o inimă bună sau de a o iubi pe acea fiinţă. O iubim cînd o vedem că surîde, ă ne priveşte într-un anume fel, pentru că ne plac umerii ei. Este de ajuns; atunci, în lungi ore de speranţă sau de tristeţe, fabricăm o persoană, compunem un caracter. Şi, cînd mai tîrziu. o vizităm pe persoana iubită, nu mai putem să nu rtribuim indiferent de crudele realităţi în faţa cărora ne aflăm,
-l caracter bun, acea natură de femeie care ne iubeşte, fiinţei
C£>re are acea privire, acei umeri, tot aşa cum nu putem să nu
Şociem cu o persoană pe care o cunoaştem din tinereţe primul
c'iip. chiar atunci cînd ea îmbătrîneşte. Am evocat frumoasa
»' buna şi milostiva privire a acelei Albertine. obrajii ei plini,
" e' cu piele zgrunţuroasă. Era imaginea unei moarte, dar
111 această moartă trăia, mi-a fost uşor să fac pe dată ceea ce
115
aş fi făcut cu siguranţa clacă ea ar fi fost lîngă mine în viat* I (ceea ce voi face dacă vreodată o voi întîlni într-o altă viaţă) f să o iert. Clipele pe care le trăisem lîngă Albertine erau atît de preţioase pentru mine încît aş fi vrut să nu fi lăsat să-mi scape nici una Or, uneori, aşa cum aduni fărîmiturile unei averi risipite, regăseam unele care păruseră pierdute: Iegîndu-mj fularul la spate, şi nu în faţă, mi-am amintit de o plimbare la care nu mă mai gîndisem niciodată şi în timpul căreia Albertine, după ce mă sărutase, mi-l legase în felul acela ca să nu-mi fie frig la gît. Această plimbare atît de simplă, restituită memoriei mele printr-un gest atît de mărunt mi-a dăruit plăcerea pe care ne-o dăruiesc obiectele intime care au aparţinut unei iubite moarte, obiecte pe care ni le aduce bătrîna ei cameristă şi care au un preţ atît de mare pentru noi; nefericirea mea să îmbogăţea cu acea amintire, şi cu atît mai mult cu cît nu mă mai gîndisem niciodată la acel gest.
Acum Albertine, din nou eliberată, îşi reluase zborul; bărbaţi, femei o urmau. Ea trăia în mine. îmi dădeam seama că această mare şi prelungită iubire pentru Albertine era precum umbra sentimentului pe care-1 avusesem pentru ea, reproducea diferitele lui părţi şi asculta de legile realităţii sentimentale pe care o reflecta dincolo de moarte. Căci simţeam că, chiar dacă puteam să pun între gîndurile mele pentru Albertine un anume interval, dacă acest interval ar fi fost prea mare, eu nu aş mai fi iubit-o; prin această ruptură, mi-ar fi devenit indiferentă, aşa cum îmi era acum bunica. Dacă ar fi trecut prea mult timp fără să mă gîndesc la ea, s-ar fi rupt în amintire continuitatea, care este însuşi principiul vieţii, şi care totuşi poate fi refăcut după un anume interval de timp. Nu se întîmplase oare tot aşa cu iubirea mea pentru Albertine cînd ea trăia, iubire care se putuse reînnoda după un interval de timp destul de lung în care nu mă mai gîndisem la ea? Or, amintirea mea asculta cu siguranţă de aceleaşi legi, neputînd să suporte intervale mai lungi-căci. precum o auroră boreală, ea reflecta după moartea Albertinei, sentimentul pe care îl avusesem pentru ea, fiind ca o umbră a iubirii mele.
Alteori suferinţa mea lua atît de multe forme încît din cînd n cînd nu o mai recunoşteam; doream să am o mare iubire. /oiam să caut o fiinţă care să trăiască lîngă mine. vedeam î"
116
sta un semnal că nu o mai iubeam pe Albertine, cînd de fapt era tocmai semnul că o iubeam în continuare; căci această nevoie de a trăi o mare iubire era, ca şi dorinţa de a săruta obrajii plini ai Albertinei, doar o parte a regretului meu. Abia cînd o voi fi uitat, voi putea crede că este mai înţelept, mai bine să trăiesc fără iubire. Astfel, părerea mea de rău după Albertine trezind în mine nevoia de o soră, făcea ca această nevoie să nu poată fi potolită niciodată. Şi pe măsură ce părerea mea de rău că nu o mai am pe Albertine va slăbi, nevoia de a avea o soră, care nu era decît o formă inconştientă a acelei păreri de rău, va deveni mai puţin imperioasă. Şi totuşi aceste două relicve ale iubirii mele nu au descrescut într-un ritm la fel de rapid. în unele ore eram hotărît să mă însor, într-atît prima relicvă trecea printr-o mare eclipsă, în timp ce a doua, dimpotrivă, îşi păstra în continuare o mare putere. Şi în schimb, mai tîrziu, amintirile mele încărcate de gelozie stin-gîndu-se, dintr-o dată, uneori, simţeam cum inima îmi este cuprinsă de iubire pentru Albertine, şi atunci, gîndindu-mă la iubirile mele pentru alte femei, îmi spuneam că ea le-ar fi înţeles, le-ar fi împărtăşit, şi viciul ei devenea o sursă de iubire. Uneori gelozia mea renăştea, în clipe cînd nu-mi mai aminteam de Albertine, deşi eram gelos din cauza ei. Credeam că eram gelos din cauza celor ce aflasem despre Andree, despre care mi se spusese că avea atunci o aventură. Dar Andree nu era pentru mine decît un nume de împrumut, un drum de legătură, o priză electrică prin care eram legat indirect de Albertine. Tot astfel, în vis dăm un alt chip, un alt nume, unei persoane a cărei identitate profundă o cunoaştem totuşi. De fapt, în ciuda fluxurilor şi refluxurilor care contrariau în aceste cazuri particulare legea generală, sentimentele pe care mi le lăsase Albertine au murit mult mai greu decît amintirea primei lor cauze. Nu numai sentimentele, dar şi senzaţiile. Diferit în privinţa asta de Swann care, cînd începuse să nu o mai iubească pe Odette, nici nu mai putuse măcar să recreeze în el senzaţia iubirii sale, eu mă simţeam încă retrăind un trecut care nu mai era decît povestea altuia; eul meu, oarecum înjumătăţit,
11 ^niP ce extremitatea lui superioară era întărită şi rece, ardea lncă la bază de fiecare dată cînd o scînteie făcea să treacă din 1ou Pe aici vechiul curent, chiar şi atunci cînd de multă vreme
117
mintea mea nu se mai gîndea la Albertine. Şi cum nici 0 imagine a ei nu mai însoţea palpitările dureroase care 0 înlocuiau, lacrimile pe care mi le aducea în ochi un vînt rece suflînd ca la Balbec peste merii cu flori roz, ajungeam să mă întreb dacă renaşterea durerii mele nu se datora unor cauze patologice şi dacă ceea ce luam drept învierea unei amintiri şj drept ultima perioadă a unei iubiri nu erau mai curind începutul unei boli de inimă.
In anumite boli există accidente secundare pe care bolnavul este foarte înclinat să le confunde cu maladia însăşi. Cînd ele încetează, este mirat că se află mai aproape de vindecare decît crezuse. Aşa fusese suferinţa pricinuită - „complicaţia" adusă de scrisorile lui Aime referitoare la sala de duşuri şi la spălătorese. Dar un medic al sufletului care m-ar fi consultat ar fi găsit că, în rest, suferinţa mea mergea spre vindecare. Fără îndoială că în mine, fiindcă eram un om, una dintre acele fiinţe amfibii care sînt în acelaşi timp cufundate în trecut şi în realitatea   actuală,  continua  să  existe  o  contradicţie  între imintirea vie a Albertinei şi faptul că ştiam că a murit. Dar iceastă contradicţie era oarecum inversă faţă de ceea ce era )dinioară. Ideea că Albertine murise, ideea aceasta care, la nceput, lupta atît de furios în mine cu ideea că ea era vie, că ram silit să fug din faţa ei precum copiii din faţa unui val de pă, această idee a morţii sale, cucerise în mine, în urma unor eîncetate asalturi, locul pe care-I ocupa nu de mult încă ideea ă ea era în viaţă. Fără să-mi dau seama, acum tocmai această lee că Albertine murise - şi nu amintirea prezentă a vieţii ei -cătuia în cea mai mare parte fondul inconştientelor mele isări, astfel încît dacă le întrerupeam dintr-o dată pentru a flecta la mine însumi eram uimit nu, ca în primele zile, la ndul că Albertine, atît de vie în mine, nu mai exista pe imînt, era moartă, ci că Albertine, care nu mai exista pe mînt, care era moartă, rămăsese atît de vie în mine. Zidit de ntiguitatea amintirilor care urmează una după alta, negrul iei sub care gîndirea mea visa de prea multă vreme pentru ca mai ia seama la el, se întrerupea dintr-o dată printr-o dîră de ire ce legăna în depărtări un univers surîzător şi albastru în e Albertine nu mai era decît o amintire indiferentă şi plină farmec. Oare asta este Albertine cea adevărată. îmi spu-
118
,anl. sau făptura care în întunericul în care mă rostogoleam > atita vreme mi se părea a ii singura realitate? Un fel de Aplicare a mea mă făcea să văd personajul care fusesem nu ,)e niultă vreme încă şi care nu trăia decît în veşnica aşteptare clipei cînd Albertine va veni să-i spună noapte bună şi să-1 sărute, ca nemaifiind decît o parte slabă, pe jumătate răvăşită, din mine, şi ca o floare care se întredescliide simţeam prospeţimea - care întinereşte - a unei exfolieri. Altminteri aceste străfulgerări mă făceau poate să fiu şi mai conştient de iubirea mea pentru Albertine, cum se întîmplă cu toate ideile prea constante, care au nevoie de o opoziţie ca să se afirme. Cei care au trăit în timpul războiului din 1870, de exemplu, spun că ideea de război ajunsese să li se pară firească, nu pentru că nu se gîndeau îndeajuns Ia război, ci pentru că se gîndeau întruna. Şi, ca să înţeleagă că războiul este un iucru ciudat şi important, era nevoie de vreo împrejurare care să-i smulgă din oboseala lor permanentă, pentru ca ei să uite o clipă că era război, să se regăsească aşa cum erau cînd era pace. pînă cînd, dintr-o dată, pe acest gol, momentan să se profileze, în sfîrşit distinctă, realitatea monstruoasă pe care de multă vreme încetaseră sa o mai vadă, nevăzînd-o decît pe ea.
Dacă măcar această retragere în mine a diferitelor amintiri despre Albertine s-ar fi făcut nu treptat, ci simultan. în mod egal, pe toată linia memoriei mele, amintirile trădărilor sale îndepărtîndu-se în acelaşi timp cu cele privitoare la blîndeţea ei, uitarea mi-ar fi adus liniştea. Dar nu era aşa. Aşa cum coboară pe o plajă mareea, eram asaltat de chinul vreuneia dintre bănuielile mele cînd imaginea dulcii sale prezenţe era prea îndepărtată de mine pentru a-mi putea aduce leacul de care aveam nevoie. Suferisem din cauza trădărilor ei pentru că, oricît de îndepărtat ar fi fost anul cînd avuseseră loc. pentru niine ele nu erau vechi; dar sufeream mai puţin cînd s-au învechit, adică atunci cînd mi le-am înfăţişat în culori mai Puţin vii, căci îndepărtarea de un lucru este în proporţie directă mai curînd cu puterea vizuală a memoriei care priveşte decît cu distanţa reală a zilelor care s-au scurs, ca amintirea unui vis Wi noaptea care tocmai a trecut, care poate să ne pară mai "depărtat, în imprecizia şi vagul său, decît o întîmplare care atează de mai  mulţi  ani.  Dar deşi  ideea morţii  Albertinei
119
progresa în mine, refluxul senzaţiei că ea era vie, chiar dacă nu| oprea acea înaintare, o contracara totuşi şi o împiedica s;l Se I producă într-un ritm regulat. Şi îmi dau seama acum că în I această perioadă (fără îndoială din cauză că uitasem ceasurile I cînd fusese claustrată la mine, ceasuri care, tot ştergînd în I mine suferinţa unor greşeli care mi se păreau aproape indiferente, pentru că ştiam că ea nu le săvîrşea, deveniseră tot atîtea dovezi de inocenţă), am fost supus chinului de a trăi în mod obişnuit cu o idee tot atît de nouă ca aceea că Albertine murise (pînă atunci porneam totdeauna de ia ideea că este vie) cu o idee pe care aş fi crezut-o tot atît de insuportabilă şi care, fără să-mi dau seama, alcătuind treptat fondul conştiinţei mele, înlocuia aici ideea că Albertine este nevinovată: ideea ca Albertine este vinovată. Cînd credeam că mă îndoiesc de ea, de fapt credeam în ea; tot astfel am luat drept punct de plecare pentru celelalte idei ale mele certitudinea - adeseori dezminţită, aşa cum dezminţită fusese şi ideea contrarie -culpabilităţii ei, închipuindu-mi că încă mă mai îndoiam. Am suferit probabil mult în acea perioadă, dar îmi dau seama că trebuia să fie astfel. Nu te vindeci de o suferinţă decît dacă o înduri pînă la capăt. Apărînd-o pe Albertine de orice contact, făurindu-mi iluzia că este nevinovata, ca şi, mai tîrziu, luînd drept bază a raţionamentelor mele gîndul că trăieşte, nu făceam decît să amîn ceasul vindecării, pentru că ainînam lungile ceasuri care trebuiau să se desfăşoare înainte de sfîrşitul suferinţelor necesare. Or, cînd obişnuinţa se va exercita asupra acestor idei despre culpabilitatea Albertinei, ea o va face conform aceloraşi legi pe care le simţisem în decursul vieţii mele. Aşa cum numele de Guermantes îşi pierduse semnificaţia şi farmecul unui drum mărginit de nenufari şi ale vitraliului care-1 înfăţişa pe Gilbert cel Rău, prezenţa Albertinei. semnificaţia şi farmecul unduirilor albastre ale mării, numele lui Swann, al liftierului, al prinţesei de Guermantes şi ale atîtor altora, tot ceea ce înseamnă pentru mine. acel farmec şi acea semnificaţie lăsînd în mine un simplu cuvînt pe care îl găseau îndeajuns de mare pentru a trăi singur, aşa cum cineva care şi-a angajat un servitor îl va pune la curent cu treburile casei şi după cîteva săptamini se va retrage, tot astfel puterea dureroasă a culpabilităţii Albertinei va fi aruncată de obişnuinţă afară din
120
De altfel, pînă atunci, ca în timpul unui atac condus din
- Dărţi deodată, în această acţiune a obişnuinţei doi aliaţi îşi
'da ajutor unul altuia. Pentru că această idee a culpabilităţii
bertinei va deveni pentru mine o idee mai probabilă, mai
hsnuita, ea va deveni şi mai puţin dureroasă. Dar, pe de altă
3 rte  fiind mai puţin dureroasă, obiecţiile aduse certitudinii
•astei culpabilităţi şi care nu erau inspirate inteligenţei mele
lecît de dorinţa de a nu suferi prea mult vor cădea una cîte
ina' şi fiecare acţiune grăbind-o pe cealaltă, voi trece destul de
repede de la certitudinea nevinovăţiei Albertinei la certitudinea
vinovăţiei ei. Trebuia să trăiesc cu ideea morţii Albertinei, cu
ideea greşelilor ei, pentru ca aceste idei să devină pentru mine
obişnuite, adică pentru ca să pot uita aceste idei şi, în cele din
urmă, pe Albertine însăşi.
Dar nu ajunsesem încă acolo. Uneori memoria mea, limpezită de surescitare intelectuală, ca de exemplu lectura unei cărţi, îmi înnoia suferinţa; alteori, dimpotrivă, suferinţa mea, stîrnită, de exemplu, de neliniştea pe care mi-o dădea o furtună, înălţa sus de tot. cît mai aproape de lumină, vreo amintire a iubirii noastre. De altfel, aceste reluări ale iubirii mele pentru Albertine cea moană puteau să se producă după o perioadă de indiferenţă presărată cu alte curiozităţi, aşa cum, după lunga perioadă care începuse după sărutul pe care mi-1 refuzase la Balbec38 şi în timpul căreia fusesem mult mai preocupat de doamna  de  Guermantes,   de   Andree,   de   domnişoara  de Stennaria, începusem să o iubesc din nou cînd o vedeam mai des. Or, chiar acum preocupări diferite puteau realiza o despărţire - de data asta de o moartă - ea devenindu-mi mai indiferentă. Şi toate acestea pentru acelaşi motiv: pentru mine ea era o femeie vie. Şi asta chiar mai tîrziu. cînd am iubit-o niai puţin. Totuşi, a rămas pentru mine una dintre acele dorinţe Ş care te plictiseşti repede, dar care învie după ce le-ai lăsat a se odihnească o vreme. Urmăream o femeie vie, apoi o alta, aPoi mă întorceam la moarta mea. Adeseori cotloanele cele obscure ale fiinţei mele, cînd nu mai puteam să am nici o e limpede despre Albertine, un nume venea din întîmplare 1 stîrnească reacţii dureroase pe care nu le mai credeam '"ile. ca în cazul acelor muribunzi al căror creier nu mai estc şi cărora li se înfige un ac într-un membru, spre a-1
121

face să se contracte. Şi. în lungi perioade, aceste excitaţii ave- f loc atît de rar, încît ajungeam să caut cu însumi prilejul de a rl nefericit, de a face o criză de gelozie, pentru a încerca să ^-1 leg de trecut, să-mi amintesc mai bine de ea. Căci, aşa cunI regretul după o femeie nu este decît o iubire care învie şi C;ir I rămîne supusă aceloraşi legi, puterea regretului meu era sporită de aceleaşi cauze care, pe vremea cînd trăia Albertine, mi-ar fiI sporit iubirea pentru ea, şi printre care, în primul rînd, fjou I rează totdeauna gelozia şi durerea. Dar cel mai adeseori acesie prilejuri - căci o boală, un război pot dura mult mai mult decît ceea ce îşi închipuise înţelepciunea cea mai prevăzătoare -se' năşteau fără ştirea mea şi îmi pricinuiau şocuri atît de violente. încît mă gîndeam mai curînd să mă apăr de suferinţă decît să I cer de la ele o amintire.
De altfel, nu era nevoie ca un cuvînt, precum cuvîntul Chaumont39 (şi chiar o silabă comună în două nume diferite îi I era de ajuns memoriei mele - ca unui electrician care se mulţumeşte cu oricare corp bun conducător de electricitate -pentru a restabili contactul lui Albertine şi inima mea) să se refere la o bănuială pentru ca să o trezească, pentru a fi parola, : magicul Sesam întredeschizînd poarta unui trecut de care nu mai ţineam seama pentru că, văzîndu-1 pînă la saturaţie, nu-l mai posedam; fusesem diminuat de el, crezusem că prin această amputare propria mea personalitate îşi schimbase forma, ca o figură care şi-ar pierde o latură, o dată cu un unghi; anumite fraze, de exemplu, în care exista numele unei străzi, al unui drum pe care Albertine umblase, erau de ajuns pentru a întruchipa o gelozie virtuală, inexistentă. în căutarea unui corp, a unui lăcaş, a unei fixări materiale, a unei realizări particulare. Adeseori, în timpul somnului meu, aceste „reluări", acesta do capo ale visului întoreînd dintr-o data mai multe pagini ale memoriei, mai multe file de calendar, mă readuceau, tm făceau să retrogradez la o impresie dureroasă, dar veche, care de multă vreme cedase locul altora şi care redevenea prezenta-De obicei ea era însoţită de o întreagă punere în scena stîngace. dar frapantă, care. creîrulu-mi o iluzie, îmi punea sub ochi. mă făcea să aud ceea ce de acum înainte va data din acea noapte. De altfel, în povestea unei iubiri şi a luptelor ei în1' potriva uitării, nu ocupă oare visul un loc mai mare decît starea
122

ieo\\e. el, care nu ţine seama de diviziunile infinitezimale Opului,   suprimă  tranziţiile,  opune   marile  contraste, i  face într-o clipă opera de consolare cu atîta migală şi cetineală ţesută în timpul zilei şi ne pregăteşte, noaptea, o tîlnire cu aceea pe care am fi uitat-o pînă la urmă, dacă nu n1ai fi revizuit-o? Căci, orice s-ar spune, în vis putem avea mpresia deplină că ceea ce se petrece aici este real. Lucrul „esta nu ar fi imposibil decît pentru motive care-şi au originea în experienţa noastră legată de starea de veghe, experienţă care, în acel moment, ne este ascunsă. Astfel încît această viaţă neverosimilă ne pare adevărată. Uneori, din cauza unui defect de ecleraj interior care, greşit fiind, făcea ca una din piese să lipsească, amintirile mele, bine puse în scenă, dîndu-mi iluzia vieţii, credeam cu adevărat că îi dădusem întîlnire Albertinei şi că era în faţa mea; dar atunci mă simţeam incapabil să merg spre ea, să rostesc cuvintele pe care voiam să i le spun, să aprind din nou, pentru a o vedea, torţa care se stinsese: imposibilităţi care erau în visul meu nemişcarea, mutismul, starea de orbire a celui care dormea, aşa cum dintr-o dată vezi în proiecţia ratată a unei lanterne magice o mare umbră, care ar trebui să fie ascunsă,  ştergînd  silueta personajelor,  umbra lanternei înseşi, sau cea a operatorului. Alteori Albertine se găsea în visul meu, şi voia din nou să mă părăsească, fără ca hotărirea ei să mă tulbure. Din memoria mea putuse filtra în întunericul somnului o rază care mă avertiza, iar ideea că Albertine murise făcea ca faptele ei viitoare, plecarea pe care mi-o anunţa să nu mai aibă nici o importanţă. Dar adeseori, această amintire chiar mai limpede, că Albertine murise se combina, fără să o distrugă, cu senzaţia că ea era vie. Stăteam z vorbă cu ea, şi în timp ce vorbeam, bunica mergea în sus $!~n jos prin fundul camerei. O parte din bărbia ei se fărîmiţase > marmură roasă de vreme, dar eu nu  vedeam  nimic obişnuit în asta îi spuneam Albertinei că aş vrea să-i pun teva întrebări despre sala de duşuri din Balbec şi despre o 'Urnită spălătoreasă din Touraine, dar lăsam totul pentru mai z>u, de vreme ce aveam destul timp şi nimic nu mai grăbea, ă asigura că nu făcuse nimic rău şi că doar în ajun o se pe buze pe domnişoara Vinteuil. „Cum? E aici? - Da,  trebuie să plec şi să mă duc s-o văd." Şi cum de cînd
123
Albertine murise eu nu o mai ţineam prizonieră în casa mea, c I în ultima perioadă a vieţii sale, vizita aceasta la domnişoar Vinteuil mă neliniştea. Nu voiam să o las să se ducă, AlbertinJ îmi spunea că fusese doar o sărutare, dar ea reîncepuSe probabil să mintă, ca pe vremea cînd nega totul. Probabil că nu se va mulţumi doar să o sărute pe domnişoara Vinteuil. FărăI îndoială, dintr-un anumit punct de vedere, greşeam nelinjş. tindu-mă astfel, de vreme ce. după cît se spune, morţii nu pot nici să simtă, nici să facă ceva. Aşa se spune, şi totuşi bunica mea, care murise, continua să trăiască de mai mulţi ani, şj I chiar în această clipă mergea în sus şi-n jos prin cameră. Şj, fără îndoială, o dată ce mă trezisem, gîndul acesta al unei moarte care continuă să trăiască ar fi trebuit să-mi devină tot atît de imposibil de înţeles pe cît îmi era de imposibil să-11 explic. Dar îl avusesem de atîtea ori, în decursul acestor trecătoare perioade de nebunie care sînt visele noastre, încît ajunsesem să mă familiarizez cu el; memoria viselor poate să devină durabilă, dacă ele se repetă Şi îmi închipui că, chiar dacă astăzi este vindecat şi cu mintea întreagă, un om internat într-un spital de nebuni trebuie să înţeleagă ceva mai bine decît ceilalţi ceea ce voise să spună în decursul unei perioade, acum totuşi depăşită, a vieţii sale mentale, cînd voia să le explice vizitatorilor că el nu era nebun, în ciuda spuselor doctorului, şi compara cu mintea lui sănătoasă himerele nebuneşti ale J fiecăruia dintre bolnavi, trăgînd următoarea concluzie: „Pe ăla care seamănă cu toată lumea, nu l-aţi crede nebun, dar e nebun, căci crede că este Isus Christos, şi asta nu-i cu putinţă, fiindcă eu sînt Isus Christos!" Şi multă vreme după ce visul meu luase sfîrşit, eram chinuit de acea sărutare despre care Albertine îmi vorbise în cuvinte pe care credeam că încă le aud. Şi, într-adevăr, ele trecuseră cu siguranţă foarte aproape de urechile mele, de vreme ce eu însumi le rostisem. Zi"3 întreagă continuam să stau de vorbă cu Albertine, o întrebam, o iertam. îi spuneam lucruri pe care uitasem să i le spun, dej' totdeauna voisem, pe cînd trăia. Şi dintr-o dată eram înspa* mîntat la gîndul că fiindcă fiinţei evocate de memorie, căreia< se adresau toate acele cuvinte, nu-i mai corespundea nici o realitate, că erau distruse diferite părţi ale chipului ei, căror3 numai tensiunea continuă a voinţei de a trăi, astăzi nimicită- '
124
Hăduse unitatea unei persoane. Alteori, fără să fi visat, simţeam Kă de la trezire că în mine bătea un alt fel de vînt; era rece şi sufla întruna dintr-o altă direcţie, venind din adîncul trecutului i aducîndu-mi sunetul unor ceasuri îndepărtate, şuieratul trenurilor care pleacă, pe care nu-1 auzeam de obicei. Am încercat într-o zi să iau în mînă o carte, un roman de Bergotte care îmi plăcuse foarte mult. Personajele simpatice ale acestei cărţi îmi plăceau cu deosebire şi, repede cucerit de farmecul ei, am început să-mi doresc, ca pe o plăcere personală, ca femeia cea rea să fie pedepsită; ochii mei se umplură de lacrimi cînd logodnicii îşi găsiră în sfîrşit fericirea „Dar atunci, am strigat cu deznădejde, dacă dau atîta importanţă posibilelor acţiuni al Aibertinei, nu înseamnă oare că personalitatea ei este ceva real care nu poate fi nimicit, că o voi regăsi într-o bună zi asemenea cerului, dacă doresc atît de arzător, aştept cu atîta nerăbdare, înfîmpin cu lacrimi reuşita unei persoane care nu a existat niciodată altminteri decît în imaginaţia lui Bergotte, pe care n-am văzut-o niciodată, al cărei chip pot să mi-1 imaginez după cum vreau!" De altfel, în acel roman erau şi nişte fete seducătoare, scrisori de iubire, alei pustii pe care se întîlnesc îndrăgostiţii, totul amintindu-mi că poţi iubi pe ascuns, totul trezindu-mi gelozia, ca şi cum Albertine s-ar mai fi putut plimba pe aleile pustii. Şi mai era vorba şi de un bărbat care revede după cincizeci de ani o femeie pe care o iubise pe cînd era tînără, nu o mai recunoaşte, şi se plictiseşte în preajma ei. Şi asta îmi amintea că iubirea nu-i veşnică şi mă tulbura de parcă eram menit să fiu despărţit de Albertine şi să o regăsesc cu indiferenţă cînd voi fi bătrîn. Iar dacă priveam o hartă a Franţei, ochii mei îngroziţi încercau să nu vadă ţinutul Touraine, ca să nu fiu gelos, iar ca să nu fiu nefericit, Normandia, pe care erau marcate cel puţin localităţile Balbec S Doncieres, între care se aflau toate acele drumuri pe care le făcusem împreună de atîtea ori. Printre atîtea alte nume de 3rase sau de sate din Franţa, nume care nu erau decît vizibile sau sonore, numele de Tours, de exemplu, părea altfel alcătuit, nu din imagini imateriale, ci din substanţe veninoase care ictionau pe dată asupra inimii mele. accelerîndu-i bătăile dure-°ase. Şi dacă această forţă se întindea pînă la anumite nume. evenite prin ea atît de diferite de celelalte, cum puteam să mă
125
nir,   rămînînd   mai   aproape  de   mine,   mărginindu-mă  la Ubertine însăşi, că această forţă irezistibilă în raport cu mine, i la producerea căreia ar fi putut sluji orice altă femeie, era szultatul unei întreţeseri de visuri, de dorinţe, de obiceiuri, de jbiri, cu necesara interferenţă de suferinţe şi de plăceri alterate? Şi totul continua după moartea ei, memoria fiind de juns pentru a întreţine viaţa reală, care este mentală. Mi-o minţeam pe Albertine coborînd din vagon şi spunîndu-mi ca rea să meargă la Saint-Martin-le-Vetu, şi o revedeam şi înain-de   asta,   purtînd   un   polo  înfundat  pe  cap;   regăseam )sibilităfi de fericire, către care mă năpusteam, spunîndu-mi: ^m  fi  putut merge împreună pînă  la Infreville,  pînă la oncieres".   O   revedeam   în   toate   staţiile   din   preajma ilbecului, astfel încît acest pămînt, precum un ţinut mitologic re s-a păstrat, făcea să-mi apară ca fiind vii şi pline de uzime legendele cele mai vechi, cele mai încîntătoare, cele ai şterse de către ceea ce urmase, ale iubirii mele. Ah! cît aş suferit dacă ar fi trebuit să mă culc din nou în acel pat din ilbec, cadru de aramă cu bare fixe în jurul căruia, ca în jurul ui pivot neclintit, se deplasase, evoluase viaţa mea, sprijinind d pe rînd vesele conversaţii cu bunica, oroarea morţii ei, Icile mîngîieri ale Albertinei, descoperirea viciului ei, iar im o viaţă nouă în care, văzînd bibliotecile cu geamuri în •e se reflecta marea, ştiam că Albertine nu va mai intra iodată! Oare hotelul acesta din Balbec, ca acel unic decor casă din unele teatre de provincie, în care se joacă de ani de ! piesele cele mai diferite, nu a servit pentru o comedie, itru o primă tragedie, pentru o a doua tragedie, pentru o să pur poetică, hotelul acesta care exista în trecutul meu tul de îndepărtat. Faptul că această singură parte rămînea ■eu aceeaşi, cu pereţii săi, cu biblioteca sa, cu oglinda sa, în ursul unor noi epoci din viaţa mea, mă făcea sa simt şi mai ; că se schimbase restul, ca eu însumi mă schimbasem, ii dădea astfel impresia că misterele vieţii, ale iubirii, ale tii, la care copiii cred, în optimismul lor, că nu participă. ;înt părţi rezervate, ci, aşa cum vezi cu o dureroasă mîndrie. făcut coip comun, în decursul anilor, cu propria noastră I
126
încercam uneori să iau ziarele. Dar uram să le citesc, lectura lor nefiind deloc inofensivă. într-adevăr, în noi, din fiecare idee, ca dintr-o răspîntie aflată în pădure, pornesc atîtea drumuri diferite, încît, tocmai cînd mă aşteptam cel mai puţin, mă găseam în faţa unei noi amintiri. Titlul melodiei lui Faure, Secretul, mă trimisese la Secretul regelui de ducele de Broglie, iar numele de Broglie la cel de Chaumont. Sau cuvîntul Vinerea sfîntă mă dusese cu gîndul la Golgota, Golgota la etimologia acestui cuvînt, care pare a fi echivalentul lui Calvus mons40, Chaumont41. Dar pe orice drum aş fi ajuns la Chaumont, primeam o lovitură atît de groaznică încît, de atunci, mai mult m-am gîndit să mă protejez împotriva durerii decît să-i cer noi amintiri. La cîteva clipe după şoc, inteligenţa care, ca şi bubuitul trăsnetului, nu călătoreşte la fel de repede, îmi aducea motivarea. Chaumont mă făcuse să mă gîndesc la Buttes-Chaumont, unde doamna Bontemps îmi spusese că Andree se ducea adeseori cu Albertine, în timp ce Albertine îmi spusese că nu fusese niciodată. După o anumită vîrstă, amintirile noastre se încrucişează atît de mult unele cu altele încît lucrul la care te gîndeşti, cartea pe care o citeşti nu mai au aproape nici o importanţă. Ai pus pretutindeni ceva din tine însuţi, totul este rodnic, totul este primejdios, şi chiar şi într-o reclamă la un săpun poţi face descoperiri la fel de preţioase ca în Cugetările lui Pascal.
Fără îndoială că o înfîmplare ca aceea de la Buttes-Chaumont, care atunci cînd se petrecuse îmi păruse lipsită de importanţă, era în sine mult mai puţin gravă, mai puţin hotărîtoare decît povestea cu femeia de la duşuri sau cu spălătoreasă. Dar mai întîi o amintire care ne vine din înfîmplare găseşte în noi o putere intactă de a imagina, adică în acest caz de a suferi, pe care am uzat-o în parte cînd. dimpotrivă, noi sîntem cei care ne-am dat silinţa în mod deliberat să recreăm o amintire. Şi aPoi mă obişnuisem cu aceste ultime amintiri (femeia de la ""suri, spălătoreasă), mereu prezente, deşi întunecate în memoria mea, ca acele mobile aşezate în penumbra unei galerii 1 de care ştii să nu te izbeşti chiar dacă nu le vezi. Dim-Potrivă, nu mă mai gîndisem de multă vreme la Buttes-Chau-1or>t, sau la privirea Albertinei din oglinda cazinoului de la tSalbec4-, sau la întîrzierea inexplicabilă a Albertinei în seara
127
cînd o aşteptasem atît de mult după serata Guermantes, la toate aceste părfi din viafa ei, care rămîneau în afara sufletului meu şi pe care aş fi vrut sa le cunosc pentru ca să se poată asimila, alipi aici, întîlni aici cu amintirile cele mai plăcute cărora |e dădea naştere o Albertine lăuntrică şi cu adevărat posedată de mine. Cînd ridicam un colt al vălului greu al obişnuinţei (obişnuinţa abrutizantă care, în decursul întregii noastre vieţi, ne ascunde aproape întreg universul şi, într-o noapte adîncă, sub eticheta lor neschimbată, înlocuieşte otrăvurile cele mai periculoase sau cele mai îmbătătoare ale vieţii cu ceva anodin, neaducător de plăcere), îmi reveneau în minte ca în prima zi. cu acea proaspătă şi pătrunzătoare noutate a unui anotimp care începe, a unei schimbări în rutina ceasurilor noastre care, ca şi în cazul plăcerilor, dacă ne urcăm în trăsură într-o primă şi frumoasă zi de primăvară sau ieşim din casă la răsăritul soarelui, ne face să ne privim faptele neînsemnate cu o exaltare lucidă datorită căreia această clipă intensă este mai valoroasă decît toate zilele anterioare. Zilele trecute le acoperă treptat pe cele care le-au precedat, şi sînt ele însele acoperite de cele care le urmează. Dar fiecare zi trecută a rămas depusă în noi ca într-o bibliotecă imensă unde există cîte un exemplar din cărţile cele mai vechi, exemplar pe care nimeni nu-1 va cere vreodată. Totuşi, dacă acea zi străveche, străbătînd transluciditatea epocilor următoare, urcă la suprafaţă şi se întinde în noi acoperindu-ne în întregime, atunci, timp de o clipă, numele îşi recapătă vechea semnificaţie, fiinţele vechiul lor chip, noi sufletul nostru de atunci, şi simţim, cu o vaga durere devenită suportabilă şi care nu va dura, problemele de multă vreme insolubile care ne nelinişteau atît de mult atunci. Eul nostru este făcut din suprapunerea stărilor noastre succesive. Dar această suprapunere nu este imuabilă ca stratificarea unui munte. întruna se ridică la suprafaţă straturi vechi. Mă regăseam după serata de la prinţesa de Guermantes, aştep-tînd sosirea Albertinei4l Ce făcuse în noaptea aceea? Mă înşelase? Cu cine? Chiar dacă acceptam dezvăluirile lui Aime, ele nu micşorau întru nimic pentru mine interesul anxios, deznădăjduit, al acelei întrebări neaşteptate, ca şi cum fiecare Alberfine diferită, fiecare amintire nouă. punea o problemă de gelozie specială, căreia nu i se puteau aplica soluţiile celorlalte.
128

Dar n-aş fi vrut să ştiu numai cu ce femeie îşi petrecuse noapte, ci şi ce plăcere gustase, ce se petrecuse în acele ornente în ea. Uneori, la Balbec, Francoise îmi spusese că o „"sise stînd la fereastră, mult aplecată, cu o expresie neliniştită, rercetătoare, ca şi cum ar fi aşteptat pe cineva. Să spunem că
aflat că fata aşteptată era Andree, care era starea de spirit
în care se afla Albertine aşteptînd-o, acea stare de spirit
ascunsă îndărătul privirii neliniştite şi cercetătoare? Ce
importanţă avea pentru Albertine acea preferinţă pentru femei,
ce loc avea în preocupările ei? Vai, amintindu-mi de felul cum
mă zbuciumam de fiecare dată cînd întâlneam o faţă care îmi
plăcea, iar uneori numai cînd auzeam vorbindu-se despre ea,
fără să o fi văzut, grija mea de a arăta bine, sudorile mele reci,
îmi era de ajuns, spre a mă chinui, să-mi închipui aceeaşi
tulburare voluptuoasă trăită de Albertine, ca şi cum aş fi fost
pus la aparatul a cărei invenţie fusese dorită de mătuşa mea
Leonie, după vizita unui medic care se arătase sceptic cu
privire la realitatea bolii ei, aparat care l-ar face pe medic să
simtă, ca să le înţeleagă mai bine, toate suferinţele îndurate de
bolnav. Şi era de ajuns, spre a mă tortura, să-mi spun că în
comparaţie cu asta, conversaţiile serioase avute cu mine despre
Stendhal şi Victor Hugo fuseseră neîndoielnic puţin lucru
pentru ea, pentru a simţi cum inima ei este atrasă către alte
fiinţe, cum se desprinde de a mea, întruchipîndu-se în altă
parte. Dar însăşi importanţa pe care această dorinţă o avea
probabil pentru ea şi rezervele care se formau în jurul dorinţei
nu puteau să-mi dezvăluie ceea ce, calitativ, era, ba mai mult,
cum o califica ea atunci cînd îşi vorbea despre asta sieşi. Cînd
suferim fizic cel puţin nu trebuie să ne alegem noi înşine
durerea Boala o determină şi ne-o impune. Dar cînd sîntem
geloşi trebuie să încercăm suferinţe de tot felul şi de toate
mărimile, înainte de a ne opri la cea care pare să ne convină.
Şi ce durere poate fi mai mare. cînd este vorba de o suferinţă
ca aceasta, decît cea de a o simţi pe aceea pe care o iubeam
gustînd plăcerea cu fiinţe 'diferite de noi, care îi dau senzaţii pe
care noi nu sîntem capabili să i le dăruirn, sau cel puţin prin
contigurarea, imaginea, modul lor de a fi. însemnînd pentru ea
cu totul altceva decît însemnăm noi! Ah! De ce nu 1-a iubit
^'b	pe Saint-Loup? Aş fi suferit mult mai puţin!
129
Nu cunoaştem sensibilitatea specifică fiecărei fiinţe, dar de obicei nici măcar nu ştim că nu o cunoaştem, căci această sensibilitate a celorlalţi ne este indiferentă. în privinţa Albertinei, nefericirea sau fericirea mea ar fi depins de ceea ce era această sensibilitate; ştiam bine că ea îmi era necunoscută şi însuşi acest lucru mă făcea să sufăr. Am avut o dată iluzia că văd, altădată că aud dorinţele, plăcerile necunoscute pe care le simţea Albertine. Că le văd atunci cînd, la cîtăva vreme după moartea Albertinei, Andree a venit la mine. Pentru prima oară mi s-a părut că e frumoasă, şi îmi spuneam că Albertine iubise fără îndoială atît de mult acel păr creţ, acei ochi negri şi încercănaţi, materializarea în faţa mea a ceea ce ea purta în reveria-i amoroasă, a ceea ce ea vedea prin privirile anticipatoare ale dorinţei în ziua cînd voise dintr-o dată să se întoarcă la Balbec. Ca întunecata floare necunoscută, care mi-ar fi fost adusă de dincolo de mormînt de o fiinţă în care nu ştiusem să o descopăr, mi se părea - exhumare nesperată a unei relicve nepreţuite - că văd în faţa mea Dorinţa-mi întruchipată pentru Albertine în Andree aşa cum Venus era dorinţa lui Jupiter. Andree o regreta pe Albertine, dar am simţit pe dată că prietena ei nu-i lipsea. îndepărtată de ea cu foita prin moarte, părea că se consolase cu uşurinţă în faţa acelei despărţiri definitive pe care nu aş fi îndrăznit să i-o cer pe cînd Albertine trăia, într-atît m-aş fi temut că nu voi izbuti să obţin consimţămîntul lui Andree. Ea mi se părea că, dimpotrivă, accepta cu uşurinţă această renunţare, dar tocmai atunci cînd acceptarea ei nu îmi mai era de folos. Andree mi-o lăsa pe Albertine, dar moartă, şi după ce ea îşi pierduse în ochii mei nu numai viaţa, dar şi ceva din realitatea ei, de vreme ce vedeam că nu era indispensabilă, unică pentru Andree, care o putuse înlocui prin alte făpturi.
Pe vremea cînd trăia Albertine nu aş fi îndrăznit să-i cer lui Andree să-mi facă confidenţe despre prietenia dintre ele şi cu prietena domnişoarei Vinteuil, nefiind sigur că pînă la urma Andree nu-i va spune Albertinei tot ceea ce îi spuneam eu ei. Acum. chiar dacă nu va avea nici un rezultat, un asemenea interogatoriu va fi cel puţin lipsit de orice primejdie. I-affl vorbit lui Andree, nu pe un ton interogativ, ci ca şi cum ştiam asta dintotdeauna, poate de la Albertine, despre faptul că ei
130
-j ţi plăceau femeile şi despre propriile ei relaţii cu ' niniŞ°ara ^'nteui'- A mărturisit totul cu uşurinţă, surîzînd. nin această mărturisire puteam să trag cele mai dureroase oncluzii: mai întîi pentru că Andree, atît de afectuoasă şi de ochetă cu mulţi tineri la Balbec, nu ar fi dat naştere la nici un fel de bănuieli cu privire la nişte obiceiuri pe care ea nu le neaa nicidecum, astfel încît, prin analogie, descoperind-o pe această nouă Andree, puteam să cred că Albertine ar fi făcut confidenţe de acelaşi gen şi cu aceeaşi uşurinţă oricui altcuiva decît mie, pe care mă simţea gelos. Dar pe de altă parte Andree fiind cea mai bună prietenă a Albertinei şi pentru care aceasta se întorsese probabil la Balbec, acum cînd Andree îşi mărturisea înclinaţia pentru femei, concluzia la care trebuia să ajung era că Albertine şi Andree avuseseră totdeauna relaţii împreună. Desigur, cum în prezenţa unei persoane străine nu îndrăznim totdeauna să luăm cunoştinţă despre prezentul pe care ţi-1 înmînează şi al cărui plic nu-1 vom desface decît după ce acela care ţi 1-a înmînat va pleca, atîta vreme cît Andree a fost acolo nu am intrat în mine însumi pentru a cerceta durerea pe care mi-o aducea şi pe care o simţeam pricinuind servitorilor mei fizici, nervilor, inimii, mari tulburări, pe care o bună educaţie mă obliga să mă prefac că nu le văd, în timp ce stăteam de vorbă în chipul cel mai graţios cu fata care îmi era oaspete, fără să-mi întorc privirile spre acele suferinţe lăuntrice. Mi-a fost cu deosebire dureros să o aud pe Andree spunîndu-mi în legătură cu Albertine: „Ah! da, îi plăcea mult să ne plimbăm în valea Chevreuse". Mi se părea că astfel, printr-o creaţie posterioară şi diabolică, se adăuga o vale blestemată universului vag şi inexistent în care se petreceau plimbările celor două prietene. Simţeam că Andree îmi va spune tot ce făcea cu Albertine, şi în timp ce încercam din politeţe, din abilitate, din amor-propriu, poate şi din recunoştinţă, să mă arăt din ce în ce mai afectuos. în timp ce spaţiul pe care-1 puteam încă acorda nevinovăţiei Albertinei se •Micşora tot mai mult, mi se părea că îmi dau seama că, în c'uda strădaniilor mele, aveam înfăţişarea încremenită a unui "inul în jurul căruia o pasăre fascinatorie, care nu se grăbeşte >enţru că este sigură că va ajunge cînd va vrea la victimă, ce u-i va mai scăpa, descrie lent un cerc care se strînge treptat. O
131
priveam totuşi, şi cu aceea rămăşiţă de veselie, de firesc şi (je I siguranfă de sine caracteristice celor care vor să se prefacă a nu se teme că sînt hipnotizafi, i-am spus lui Andree această frază: „Nu ţi-am vorbit niciodată despre asta de teamă că te vei supăra, dar acum, cînd ne face atît de bine să vorbim despre Albertine, pot să-fi spun că ştiam de multă vreme ce fel de relafii aveai cu ea: de altfel, o să-ţi facă plăcere să afli, deşi sînt sigur că ştii asta, că Albertine te adora". I-am spus lui Andree că mi-ar fi satisfăcut o mare curiozitate dacă ar fi vrut să mă lase să o văd (chiar dacă s-ar mărgini la nişte mîngîieri care nu ar face-o să se simtă prea stingherită în faţa mea) cum face acel lucru cu acelea dintre prietenele Albertinei care aveau aceleaşi gusturi, şi le-am numit pe Rosemonde, pe Berthe, pe toate prietenele Albertinei, pentru a şti. „Nu numai că pentru nimic în lume n-aş face ceea ce spui în faţa ta, îmi răspunse Andree, dar nici nu cred că vreuna dintre cele pe care le-ai numit are asemenea gusturi." Apropiindu-mă, în ciuda voinţei mele, de monstrul care mă atrăgea, i-am răspuns: „Cum! nu cumva vrei să cred că din tot grupul vostru doar cu Albertine făceai asta! - Dar n-am făcut-o niciodată cu Albertine. - Draga mea Andrde, de ce negi lucruri pe care le ştiu de cel puţin trei ani? Nu văd nimic rău în asta, dimpotrivă. îţi aminteşti poate de seara cînd voia atît de mult să meargă a doua zi cu tine la doamna Verdurin..." înainte de a-mi fi continuat fraza, am văzut cum în ochii lui Andree, care deveniseră ascuţiţi ca acele pietre preţioase pe care giuvaergii le lucrează cu greu, apăruse o privire preocupată care a dispărut repede, ca acele persoane privilegiate care ridică un coif al cortinei înainte ca piesa să fi început şi care fug pe dată spre a nu fi văzute. Această privire neliniştită dispăru aşadar, totul intrase iar în ordinea obişnuită, dar simţeam că ceea ce voi vedea acum nu va mai fi decît un aranjament artificial făcut anume pentru mine. M-am văzut în oglindă: m-a frapat o anumită asemănare dintre mine şi Andree. Dacă nu aş fi renunţat de multă vreme să-mi rad mustaţa, această asemănare ar fi fost aproape totală Poate ca privindu-mi, la Balbec, mustaţa care abia mijea, Albertine simţise dintr-o dată acea dorinţă nerăbdătoare, furioasă, de a se întoarce la Paris. „Dar nu pot totuşi să-ţi spun lucruri neadevărate doar pentru că nu vezi nimic rău în ele. îţi jur că n-am
132
făcut niciodată nimic cu Albertine şi sînt convinsă că nu-i olăceau deloc asemenea lucruri. Oamenii care ţi-au spus altceva te-au minţit, poate într-un scop interesat", îmi spuse ea u 0 expresie întrebătoare şi plină de neîncredere. „Fie şi aşa, ,je vreme ce nu vrei să-mi spui", i-am răspuns, preferînd să par că nu vreau să-i dezvălui o dovadă, pe care de altfel nu o aveam. Totuşi am pronunţat nedesluşit şi la întîmplare numele de Buttes-Chaumont. „Poate că m-am dus la Buttes-Chaumont cu Albertine, dar este oare acesta un loc dubios?" Am întrebat-o dacă nu i-ar putea vorbi despre asta lui Gisele care, într-o anumită perioadă, o cunoscuse foarte bine pe Albertine. Dar Andree îmi spuse că după infamia pe care i-o făcuse nu demult Gisele, a-i cere ceva este singurul serviciu pe care va refuza totdeauna să mi-1 facă. Dacă o vezi, adăugă ea, nu-i spune ce ţi-am spus despre ea, nu vreau să-mi fac din ea o duşmancă. Ştie ce gîndesc despre ea, dar am preferat totdeauna să evit să mă cert cu ea, fiindcă pînă la urmă tot la împăcare se ajunge. Şi apoi, este o persoană periculoasă. Dar înţelege că după ce am citit scrisoarea pe care am avut-o sub ochi acum opt zile şi în care minţea cu o asemenea perfidie, nimic, nici chiar faptele cele mai frumoase nu pot şterge acea amintire." De fapt, dacă Andree, avînd acele gusturi în asemenea măsură încît nu le ascundea, iar Albertine, avînd pentru ea cea mai mare afecţiune, Andree nu avusese niciodată relaţii trupeşti cu Albertine şi ignorase totdeauna că Albertine avea asemenea gusturi, înseamnă că Albertine nu le avea, şi că nu avusese cu nimeni relaţiile pe care, mai mult decît cu oricine altcineva, ea ar fi trebuit să le aibă cu Andree. De aceea, după ce Andree a plecat, mi-am dat seama că afirmaţia ei atît de categorică mă liniştise. Dar poate că era dictată de datoria pe care Andree credea că o are faţă de cea care murise, a cărei amintire exista încă în sufletul ei, datoria de a nu lăsa să se ştie ceea ce libertine îi ceruse, fără îndoială, în timpul vieţii, să nege.
Plăcerile acestea ale Albertinei, pe care, după ce încer-
sem atît de des sa mi le închipui, crezusem o clipă că le văd
onteniplînd-o pe Andree, am crezută altădată că le surprind
"iinteri decît prin ochi, adică auzindu-le. Adusesem într-o
a de rendez-vous două tinere spălătorese dintr-un cartier în
e Albertine se ducea adeseori. Sub mîngîierile uneia dintre
133
ele, cealaltă începu dintr-o dată să scoată un sunet pe care |a ' început nu l-am putut desluşi, căci nu înţelegeam niciodată exact semnificaţia unui zgomot original, care exprima o sen-zafie pe care noi nu o simţim. Dacă asculţi dintr-o cameră învecinată şi fără să vezi nimic, poţi să iei drept un rîs luniesc sunetele pe care suferinţa i le smulge unui bolnav în timp ce este operat fără anestezie: iar cît priveşte ţipătul unei manie căreia i se spune că i-a murit copilul, el poate să ni se pară, dacă nu ştim despre ce este vorba, la fel de greu de tradus într-un limbaj omenesc ca şi zgomotul care iese dintr-un animal, sau dintr-o harfă. E nevoie de oarecare timp ca să înţelegem că aceste două zgomote exprimă ceea ce, prin analogie cu ceea ce noi înşine am putut simţi în chip totuşi foarte diferit, noi numim suferinţă, şi mi-a trebuit destul timp şi ca să înţeleg că acele sunete exprimau ceea ce, tot prin analogie cu ceea ce eu însumi simţisem, dar în chip foarte diferit, am numit plăcere: şi această plăcere era probabil foarte puternică de vreme ce tulbura în asemenea măsură fiinţa care o simţea, smulgîndu-i acel limbaj necunoscut care pare că descrie şi comentează toate fazele dramei voluptoase pe care o trăia tînăra femeie şi pe care mi le ascundea perdeaua căzută pentru toţi ceilalţi în afară de ea însăşi peste cele ce se petrec în misterul lăuntric al fiecărei făpturi. Cele două fetişcane nu au putut de altfel să-mi spună nimic, ele nu o cunoşteau pe Albertine.
Romancierii pretind adeseori în introducere că în timp ce călătoreau printr-un ţinut au întîlnit pe cineva care le-a povestit viaţa cuiva Ei îi dau atunci cuvîntul acestui prieten întîlnit întîmpJător, şi povestirea acestuia reprezintă romanul însuşi. Astfel, viaţa lui Fabrice del Dongo i-a fost povestită lui Stendhal de un canonic din Padova. Cît de mult am vrea cînd iubim, adică atunci cînd existenţa altei persoane mi se pare misterioasă, să găsim un asemenea narator informat! Şi cu siguranţă ca el există. Oare noi înşine nu povestim deseori şi fără nici o patimă, viaţa vreunei femei unuia dintre prietenii noştri sau unui străin care nu-i cunoştea iubirile şi ne ascultă cu multă curiozitate? Bărbatul care eram cînd îi vorbeam 1UI Bloch despre prinţesa de Guermantes, despre doamna Swann, fiinţa aceasta care ar fi putut să-mi vorbească despre Albertine
134
eXista,
există şi acum... dar nu o întîlnim niciodată. Mi se părea
- lică aş fi putut găsi femeia care ar fi cunoscut-o, aş fi aflat ceea ce nu ştiam. Totuşi, unor străini li s-ar fi putut părea ijnieni mai bine decît mine nu-i putea cunoaşte viaţa. Şi nu cunoşteam eu şi pe cea mai buna prietenă a ei, pe Andree? Astfel credem că prietenul unui ministru trebuie să ştie ade-vjrul despre anumite lucruri sau ca nu va putea fi implicat "ntr-un proces. Numai că prietenul a aflat treptat că de fiecare Hată cînd îi vorbea ministrului despre politică, acesta rămînea în domeniul generalităţilor şi îi spunea cel mult ceea ce puteai citi şi în ziare, sau că dacă avusese el însuşi vreo supărare, deinersurile-i  nenumărate  pe  lîngă  ministru  se  izbiseră  de fiecare dată de un .,nu-i în puterea mea să fac asta", vorbe asupra căror  prietenul   nu  avea  el   însuşi   nici   o  putere.   îmi spuneam: „Dacă aş fi putut cunoaşte cutare martori!" de la care, dacă i-aş fi cunoscut, nu aş fi putut obţine nimic mai mult decît de la Andree, ea însăşi păstrătoarea unui secret pe care nu voia să mi-1 spună. Diferit fiind şi în privinţa asta de Swann care, atunci cînd nu a mai  fost gelos, nu a mai avut  nici curiozitatea de a şti ce făcuse Odette cu Forcheville, chiar şi după  ce  îmi   trecuse   gelozia,   faptul   de  a  o  cunoaşte   pe spălătoreasă Albertinei, de a cunoaşte lume din cartierul ei, de a reconstitui viaţa pe care o ducea aici, intrigile ei amoroase, era singurul   lucru  care  avea  farmec  pentru  mine.  Şi  cum dorinţa vine totdeauna din ceva care te-a atras înainte, aşa cum se întîmplase cu Gilberte, cu ducesa de Guermantes, în aceste cartiere în care odinioară trăise Albertine am căutat femei din mediul ei. singurele pe care le-aş fi putut dori. Chiar fără să-mi poată spune despre ea ceva nou, erau singurele femei de care simţeam   atras,   căci   erau   cele   pe   care   Albertine   le :unoscuse sau pe care le-ar fi putut cunoaşte, femei din mediul 1 sau din mediile unde ea se simţea bine, într-un cuvînt cele e aveau pentru mine farmecul de a-i semăna sau de a fi ntre cele care i-ar fi putut plăcea ei. Amintindu-mi astfel fie e Albertine însăşi, fie de tipul de femeie pentru care ea avea siguranţă o preferinţă, aceste  femei  trezeau în  mine  un nţmient foarte dureros, de gelozie sau de regrete care. mai Tziu,  cînd   suferinţa  mi  s-a  potolit,  s-a  transformat  într-o '°zitate nu lipsită de farmec. Şi printre acestea din urmă.

135
mai ales fetele din popor, prin viaţa lor atît de diferită de vd pe care eu o cunoşteam. Fără îndoia/ă, posedăm lucrurile do!' prin gînd şi nu posedăm un tablou pentru că îl avem ; sufragerie, dacă nu ştim să-1 înţelegem, şi un ţinut, doar pej][ri că trăim aici fără măcar să-1 privim. Dar odinioară aveau, iluzia că posed din nou Balbecul cînd Albertine venea să «2 vadă la Paris şi o ţineam în braţe: tot astfeJ cum Juani unl contact foarte redus şi parcă pe furiş, cu viaţa Albertinei, cti I atmosfera atelierelor, cu o conversaţie purtată la o tejghea, cu sufletul   cocioabelor,   cînd   sărutam   o   lucrătoare.   Andree celelalte  femei,  totul în  raport cu Albertine - ca şi cum Albertine ar fi fost ea însăşi doar în raport cu Balbecul - erau dintre acele substitute de plăcere care se înlocuiau unele pe celelalte, micşorîndu-se treptat, substitute care ne îngăduie să ne lipsim de cel la care nu mai putem ajunge, o călătorie la Balbec sau iubirea pentru Albertine, plăceri (precum aceea de a merge la Luvru să vezi un Tiţian care a fost odinioară la Veneţia, te consolează că nu te poţi duce acolo) care, separate unele de celelalte prin nuanţe infinitezimale, fac din viaţa I noastră  un  fel  de înşiruire de zone concentrice,  alăturate, I armonioase şi tot mai lipsite de intensitate, în jurul unei prime dorinţe care a dat tonul, a eliminat ceea ce nu se contopeşte cu ea, a răspîndit culoarea dominantă (cum mi se întîmplase, de exemplu, şi cu ducesa de Guermantes şi cu Gilberte). Andree, aceste femei erau, pentru dorinţa, pe care ştiam că nu mi-o pol satisface, de a o avea lîngă mine pe Albertine, ceea ce, într-o seară, înainte de a o fi cunoscut pe Albertine altminteri decîţ din vedere, fusese strălucirea unduitoare şi proaspătă a unui ciorchine de strugure.
Asociate cu amintirea iubirii mele. particularităţile fizice şi sociale ale Albertinei, în ciuda cărora o iubisem, îmi orientau acum, dimpotrivă, dorinţa către cele pe care odinioară le-aş ■' ales în chipul cel mai firesc: către brunetele din mediul m'c" burghez. Desigur, în mine începea să renască în parte acea imensă dorinţă pe care iubirea mea pentru Albertine nu ° putuse potoli, acea imensă dorinţă de a cunoaşte viaţa pe care o simţeam odinioară pe drumurile din Balbec, pe străzile d"1 Paris,  dorinţa care mă  făcuse să  sufăr atît de  mult presupunînd că ea exista şi în inima Albertinei. voisem
136
sc de mijloacele de a şi-o satisface cu altcineva decît cu ne   Acum cînd  puteam să îndur ideea dorinţei ei, cum -   sta jc|ee era pe dată trezită de dorinţa mea şi aceste două "icnse pofte coincideau, aş fi vrut să ne putem lăsa în voia lor "iinreună. îmi spuneam: „Fata asta i-ar fi plăcut", şi prin acest brusc ocoliş, gîndindu-mă la ea şi la moartea ei, mă simţeam ea fjjst ca să-mi pot duce mai departe dorinţa. Aşa cum odinioară Meseglise şi Guermantes puseseră temeliile gustului meu pentru ţinuturile rustice şi m-ar fi împiedicat să descopăr un farmec adînc într-un ţinut unde nu ar fi existat o biserică străveche, albăstrele şi gălbenele, tot astfel, legînd-o în mine de un trecut plin de farmec, iubirea mea pentru Albertine mă făcea să caut doar un anumit gen de femeie; începusem din nou, ca şi înainte de a o iubi, să am nevoie de femei ce se amornizau cu ea şi care să poată fi schimbate cu amintirea mea, devenită treptat mai puţin exclusivă. Nu m-aş fi simţit bine acum lîngă o blondă şi mîndră ducesă, pentru că ea nu ar fi trezit în mine nici una dintre emoţiile care porneau de la Albertine, de la dorinţa mea pentru ea, de la gelozia pe care o simţisem faţă de iubirile ei, de la suferinţele mele din cauză că murise. Căci pentru a fi puternice, senzaţiile noastre trebuie să declanşeze în noi ceva diferit de ele, un sentiment care nu îşi va putea găsi satisfacţia în plăcere, dar care se adaugă dorinţei, ) sporeşte, o face să se agate cu deznădejde de plăcere. Pe măsură ce iubirea pe care putuse să o simtă Albertine pentru unele femei nu mă mai făcea să sufăr, ea lega aceste femei de trecutul meu, le dădea mai multă realitate, aşa cum amintirea localităţii Combray da mai multă realitate gălbenelelor, tufelor e pâducel, decît florilor de acum. Nici chiar despre Andree nu-mi mai spuneam cu mînie: „Albertine o iubea", ci dim-potrivă, pentru a-mi explica mie însumi propria-mi dorinţă. îmi ■puneam cu duioşie: „Albertine o iubea mult". îi înţelegeam *utn pe văduvii despre care lumea crede că s-au consolat şi e dovedesc, dimpotrivă, că sînt inconsolabili, de vreme ce ;e recăsătoresc cu cumnata lor.
Astfel,  iubirea  mea  aflată  pe  sfîrşite  părea  că  face cu tlntă pentru mine noi iubiri, iar Albertine, ca acele femei ■ta vreme iubite pentru ele insele şi care mai tîrziu. simţind "omiţa amantului lor slăbeşte. îşi păstrează puterea asupra
137

lui mulfumindu-se cu rolul de codoaşe. îmi procura, precum doamna de Pompadour lui Ludovic al XV-lea, noi fetiţe. 0<jj nioară, timpul meu era împărţit în perioade în care doream o I femeie, sau alta. Cînd plăcerile violente dăruite de una $e potoleau o doream pe cea care îmi dăruia o tandreţe aproane pură, pînă cînd nevoia de mîngîieri mai savante îmi trezea din I nou dorinţa pentru prima. Acum aceste alternante luaseră sfîrşit, sau cel puţin una dintre perioade se prelungea nemăsurat de mult. Aş fi vrut ca noua venită să locuiască la mine, şi înainte de a se duce la culcare, să-mi dea în fiecare seară un sărut de soră. Astfel încît aş fi putut crede - dacă nu aş fi făcut experienţa prezentei insuportabile ale unei alteia -că regretam mai curînd o sărutare decît anumite buze, o plăcere mai curînd decît o iubire, o obişnuinţă mai curînd decît o persoană. Aş fi vrut şi ca noua venită să-mi poată cînta la pian muzică de Vinteuil, ca Albertine, să stea de vorbă cu mine, ca şi ea, despre Elstir. Dar toate astea erau cu neputinţă Iubirea lor nu o va egala pe a ei, mă gîndeam eu; fie pentru că o iubire căreia i se adăugau toate aceste episoade, vizite la muzee, seri petrecute la concerte, o întreagă viată complicată care permite un schimb de scrisori, conversaţii, un flirt ce precede relaţiile de iubire propriu-zise, o prietenie firavă care le urmează, posedă mai multe resurse decît o iubire pentru o femeie care nu ştie decît să se dăruiască, aşa cum o orchestră posedă mai multe resurse decît un pian; fie că. mai în adînc, nevoia mea de acelaşi gen de iubire ca aceea pe care mi-o dăruia Albertine, iubirea unei fete destul de cultivate şi care să fie în acelaşi timp ca o soră, nu era - ca şi nevoia de femei aparţinînd mediului Albertinei - decît o înviere a amintirii Albertinei. a amintirii iubirii mele pentru ea Şi simţeam o dată mai mult, şi în primul rînd, că amintirea nu este inventivă, ca este neputincioasă să dorească altceva, şi nici chiar ceva mai bun decît ceea ce ai avut: apoi. că este spirituală, astfel încit •ealitatea nu-i poate oferi starea pe care ea o caută; în sfîrşit :ă. venind de la o persoană moartă, renaşterea pe care o ntruchipează este mai puţin cea a nevoii de a iubi, cum ne face ă credem, cît cea a nevoii de prezenţa celei absente. Astfel icît chiar asemănarea cu Albertine a femeii pe care o lesesem. asemănarea, dacă izbuteam să o obţin, a iubirii sale
138

[n făceau decît să simt şi mai mult absenţa a ceea ce -"utasem fără să ştiu şi care era indispensabil pentru ca >rjcirea mea să renască, ceea ce căutasem, adică pe Albertine ăşi, timpul pe care-1 trăisem împreună, trecutul în căutarea căruia mă aflam fără să ştiu. Desigur, în anumite zile luminoase, Parisul îmi apărea înflorit la nesfîrşit nu cu toate fetiţele pe care le doream, ci cu acelea care îşi împlîntau rădăcinile în obscuritatea dorinţei şi a serilor necunoscute ale Albertinei. Printre ele era şi una despre care ea îmi spusese chiar la început, cînd avea încredere în mine: „Fetiţa asta este încîntătoare, uită-te ce păr frumos are!" Toate curiozităţile pe care le avusesem odinioară cu privire la viaţa ei, cînd nu o cunoşteam încă decît din vedere, şi toate dorinţele mele de viaţă se confundau în această unică curiozitate, să ştiu cum simţea Albertine plăcerea, să o văd cu alte femei, poate pentru că astfel, după ce ele vor fi plecat, voi rămîne singur cu ea, ultimul şi stăpînul. Şi văzîndu-i nehotărîrea de a-şi petrece seara cu una sau cu alta, saţietatea ei după ce una plecase, poate decepţia ei, aş fi putut lumina mai bine, aş fi readus la proporţiile ei corecte gelozia pe care mi-o inspira Albertine, pentru că, văzînd-o astfel ce le simte, aş fi măsurat şi aş fi descoperit limita plăcerilor ei.
De cîte plăceri, de ce viaţă minunată ne-a lipsit ea, îmi spuneam, încăpăţînîndu-se cu atîta îndîrjire să-şi nege gusturile! Şi cum o dată mai mult căutam care ar fi putut fi motivul acestei încăpăfînări, mi-a venit dintr-o dată în minte amintirea unei fraze pe care i-o spusesem la Balbec în ziua cînd ea îmi •aduse un creion. Reproşîndu-i că nu mă lăsase să o sărut, i-am spus că găseam asta la fel de firesc pe cît de oribil mi s-ar fi *nit ca o femeie să aibă relaţii amoroase cu altă femeie. Vai, poate că Albertine îşi amintise de cuvintele mele.
Aduceam la mine fete care nu mi-ar fi plăcut deloc, nete-
-am şuviţe de păr feciorelnic pieptănate, admiram un năsuc
2 modelat, paloarea unui ten spaniol. Desigur, odinioară,
llar Cnid zăream o femeie pe un drum din Balbec. pe o stradă
Paris, simţeam caracterul  individual  al dorinţei mele şi
'" că aş fi falsificat-o dacă aş fi încercat să mi-o potolesc
altcineva.   Dar  viaţa,  dezvăluindu-mi   treptat  permanenţa
°uor noastre, mă învăţase că în lipsa unei făpturi trebuie să
139
te mulţumeşti cu o alta şi simţeam că ceea ce îi cerusen, Albertinei mi-ar fi putut da şi o altă femeie, de exemplu dom. nişoara de Stermaria. Dar fusese Albertine; şi între satisfacerea nevoilor mele de iubire şi particularităţile trupului ei se ţesuse un asemenea hăţiş de amintiri încît nu mai puteam smulge din dorinţa de iubire toată această broderie de amintiri ale trupuluj Albertinei. Numai ea putea să-mi dea această fericire. Ideea unicităţii ei nu mai era un a priori metafizic luat din ceea ce Albertine avea mai individual, ca odinioară în cazul femeilor de pe stradă, ci un a posteriori, constituit din înlănţuirea întîrn-plătoare, dar indisolubilă a amintirilor mele. Nu mai puteam dori o iubire fără să am nevoie de ea, fără să sufăr de absenţa ei. De aceea însăşi asemănarea femeii alese, a iubirii cerute, cu fericirea pe care o cunoscusem, nu mă făcea decît să simt şi mai bine tot ceea ce le lipsea pentru ca fericirea să poată renaşte. Acelaşi vid pe care-1 simţeam în camera mea de cînd Albertine plecase şi pe care crezusem că îl voi umple strîngînd în braţe alte femei, eu îl regăseam în ele. Căci ele nu-mi vorbiseră niciodată despre muzica lui Vintwuil, despre Memoriile lui Saint-Simon, ele nu se parfumaseră prea puternic venind să mă vadă, nu-şi amestecaseră în joacă genele lor cu ale mele, toate lucruri foarte importante pentru că ele ne îngăduie, se pare, să visăm în jurul actului sexual şi să avem iluzia că iubim, dar în realitate pentru că făceau parte din amintirea Albertinei şi pentru că pe ea aş fi vrut să o găsesc. Ceea ce aveau femeile acestea din Albertine mă făcea să simt şi mai bine ceea ce lipsea din ea, adică totul, un tot care nu va mai fi niciodată de vreme ce Albertine, murise. Şi astfel iubirea mea pentru Albertine care mă atrăsese către acele femei, făcea :a ele să-mi fie indiferente, iar părerea mea de rău după \lbertine şi persistenţa geloziei mele, care depăşiseră, prin lurata lor, pînă şi prevederile mele cele mai pesimiste, nu s-ar i schimbat niciodată prea mult, daca existenţa lor, izolată de estul vieţii mele, ar fi fost supusă doar jocului amintirilor nele, acţiunilor şi reacţiilor unei psihologii aplicabile stărilor mobile, şi nu ar fi fost tîrîtă către un sistem mai vast, în care ufletele se mişcă în timp precum corpurile în spaţiu. Aşa cufli xistă o geometrie în spaţiu, există şi o psihologie în timp- in are calculele unei psihologii plane nu ar mai fi exacte, pentru
140
J
acestuia,
' este un instrument de adaptare la realitate atît de puternic >ntru că distruge treptat în noi trecutul care supravieţuieşte şi
care este în constantă contradicţie. Şi, într-adevăr, aş fi putut hici niai devreme că într-o bună zi nu o voi mai iubi pe Albertine. Cînd, prin diferenţa care exista între ceea ce importanta persoanei şi acţiunilor ei reprezentau pentru mine şi pentm ceilalţi, înţelesesem că iubirea mea era mai puţin o iubire pentru ea cît o iubire în mine, aş fi putut deduce diverse consecinţe ale acestui caracter subiectiv al iubirii mele şi că, fiind o stare mentală, ea putea să-i supravieţuiască vreme îndelungată persoanei iubite, dar şi pentru că, neavînd cu această persoană nici o legătură adevărată, neavînd nici un sprijin în afara sa, ar trebui, ca orice stare mentală, şi mă refer chiar şi la cele mai durabile, să se găsească într-o bună zi în afara oricărei folosinţe, să fie „înlocuită" şi că în acea zi tot ceea ce mi se părea că mă leagă atît de plăcut, de indisolubil de amintirea Albertinei, nu va mai exista pentru mine. Nefericirea fiinţelor constă în aceea că ele nu sînt pentru noi decît nişte rafturi de colecţii care se uzează foarte uşor în gîndirea noastră. Tocmai din cauza aceasta ne întemeiem pe ele proiecte care au înflăcărarea gîndirii; dar gîndirea oboseşte, amintirea se distruge: va veni şi ziua cînd voi da cu uşurinţă primei venite camera Albertinei, aşa cum fără să sufăr, îi dă-ruisem Albertinei bila de agată sau alte lucruri pe care cîndva i le dăruisem Gilbertei.
' nu s-ar ţine seama de Timp şi de una dintre formele
.iltirM1   iiitnrpn   n   rrîrpi   fnrf.n   înrpnpntn   cri   r>   cimt   ci
uitarea; uitarea a cărei forţă începeam să o simt şi

Capitolul doi

DOMNIŞOARA DE FORCHEVILLE
N
U ÎNSEMNA CĂ NU O MAI IUBEAM pe Albertine, cj I că o iubeam altfel decît în ultima vreme; o iubeam ca i în primele timpuri, cînd tot ceea ce era legat de ea j locuri şi oameni, mă făcea să simt o curiozitate mai curînd plină de farmec decît de suferinţă. Şi într-adevăr acum, înainte de a o uita cu totul, ca un călător care se întoarce pe acelaşi drum la punctul de unde a plecat, va trebui, înainte de a ajunge la indiferenţa iniţială, să străbat în sens invers toate sentimentele prin care trecusem înainte de a ajunge la marea mea iubire. Dar aceste etape, aceste momente ale trecutului nu sînt imobile, ele şi-au păstrat forţa teribilă, ignoranţa fericită a speranţei care se înălţa atunci către un timp devenit astăzi trecutul, dar pe care o halucinaţie ne face să-1 luăm retrospectiv vreme de o clipă drept viitor. Citeam o scrisoare de la Albertine în care mă anunţa că va veni seara să mă vadă şi timp de o secundă eram cuprins de bucuria aşteptării. în aceste întoarceri pe aceeaşi linie ale unui ţinut în care nu ne vom mai întoarce niciodată, în care recunoaştem numele, înfăţişarea tuturor staţiilor prin care am trecut la dus. se întîmplă ca, în timp ce ne-am oprit într-o gară, să avem o clipă iluzia că pornim iar, dar în direcţia locului de unde venim, cum făcusem prima oară Pe dată iluzia încetează, dar timp de o secundă ne-am simţit din nou tîrîţi spre acel loc: iată cît e de cruda amintirea.
Şi totuşi, dacă, înainte de a ne întoarce la indiferenţa de la care am plecat, nu putem renunţa să străbatem în sens invers distanţele pe care le-am parcurs pentru a ajunge la iubtfe-traiectul, linia pe care le urmăm nu sînt neapărat aceleaşi. E|e au în comun faptul de a nu fi directe, pentru că uitarea, ca S iubirea, nu înaintează în mod regulat. Dar ele nu apuca nea parat pe aceleaşi căi. Şi pe cea pe care am mers la întoarce
142
existat, foarte aproape de sosire, patru etape de care îmi
a ijntesc în mod deosebit, fără îndoială pentru că am văzut
crUri care nu făceau parte din iubirea mea pentru Albertine,
u cel puţin care nu erau legate de ea decît în măsura în care
eea ce era în sufletul nostru înaintea unei mari iubiri se
sociază cu aceasta, fie hrănind-o, fie luptînd împotriva ei, fie
alizînd pentru inteligenţa noastră care analizează un efect de
contrast şi de imagine.
Cea dintîi dintre aceste etape a început în prima parte a iernii, într-o frumoasă duminică, de Sărbătoarea Tuturor Sfinţilor, cînd ieşisem să mă plimb. Apropiindu-mă de Bois, îmi aminteam cu tristeţe de întoarcerea Albertinei de la Trocadero, căci era aceeaşi zi, dar fără Albertine. Cu tristeţe şi totuşi nu fără plăcere, căci reluarea într-un ton minor, deznădăjduit a aceluiaşi  motiv  care  îmi   umpluse  ziua  de  altădată,  însăşi absenţa telefoanelor avute cu Francoise, a sosirii Albertinei, nu era ceva negativ, dar prin suprimarea din realitate a ceea ce îmi aminteam, învăluiau acea zi în ceva dureros şi făceau din ea ceva mai frumos decît o zi monotonă şi simplă, pentru că ceea ce nu mai era, ceea ce îi fusese smuls, rămînea parcă imprimat în ea. în Bois, fredonam fraze din sonata lui Vinteuil. Nu mai sufeream la gîndul că Albertine mi-o cîntase de atîtea ori la pian, căci  aproape toate amintirile  mele cu privire  la ea intraseră în aceea a doua stare chimică în care ele nu mai apasă în chip neliniştitor inima, ci o învăluie într-o dulce linişte. Din cînd în cînd, la pasajele pe care ea le cînta cel mai des, iespre care avea obiceiul să facă vreo reflecţie care mi se părea atunci încîntătoare, să sugereze vreo reminiscenţă, îmi spuneam: „Biata fată", dar fără tristeţe, ci doar adăugind pasajului muzical un preţ şi mai mare, un preţ oarecum istoric şi judat precum cel pe care tabloul care-1 reprezintă pe Carol I, •cţat de Van Dyck, atît de frumos în sine, îl dobîndeşte o dată J1a' mult, pentru că a intrat în colecţiile naţionale datorită oamnei du Barry44, care a vrut să-1 impresioneze pe rege. uid, înainte de a dispărea cu totul, mica bază s-a desfăcut în eritele ei elemente, plutind pentru încă o clipă astfel risipită, nu a mai fost pentru mine, ca pentru Swann, o eitinei care dispărea Mica frază nu trezise acele
nei care dispărea. Mica frază nu trezise aceleaşi asociaţii ei în mintea mea şi în mintea lui Swann. Eu fusesem mai
143
ales sensibil la elaborarea, la încercările, la reluările, la „deye I nirea" unei fraze care se alcătuia în timpul sonatei, aşa cum I iubirea aceasta se alcătuise în timpul vieţii mele. Şi acum ştiind că în fiecare zi încă un element al iubirii inele dispărea mai întîi gelozia, apoi altceva, întorcîndu-se de fapt treptat într-o vagă amintire la slaba închegare de la început, mi Se I părea că văd cum, în mica frază risipită, se dezagregă în faţa mea însuşi acea iubire.
în timp ce mă plimbam pe aleile unei pădurici, parcă acoperite cu o pînză tot mai subţire în fiecare zi, simţeam amintirea unei plimbări în timpul căreia Albertine fusese alături de mine în trăsură, se întorsese acasă cu mine, învăluindu-mi viaţa, plutind acum în jurul meu, în ceaţa nesigură a ramurilor întunecate în mijlocul cărora, în razele apusului de soare şi parcă suspendată în gol, strălucea orizontalitatea rărită a frunzişului de aur. De altfel, tresăream în fiecare clipă, ca toţi cei pe care o idee fixă îi face să vadă în orice femeie oprită la colţul unei alei asemănarea, identitatea posibilă cu cea la care se gîndesc. „E poate ea!" îţi întorci capul, trăsura merge înainte. Eu nu vedeam aceste frunzişuri numai cu ochii memoriei; ele mă interesau, mă emoţionau ca acele pagini pur descriptive în mijlocul cărora un artist, pentru a le face mai complet, introduce o ficţiune, un întreg roman; şi această natură căpăta astfel singurul farmec melancolic care putea să ajungă pînă la inima mea. Motivul acestui farmec mi se păru a fi faptul că o iubeam tot atît de mult pe Albertine, în timp ce adevăratul motiv era că, dimpotrivă, uitarea continua să progreseze în mine, că amintirea Albertinei nu mă mai făcea să sufăr, adică se schimbase; dar zadarnic ne vedem în mod limpede impresiile, cum am crezut atunci că văd limpede care este motivul melancoliei mele, noi nu ştim să urcăm pînă la semnificaţia lor cea mai îndepărtată: ca şi acele stări de rău pe care bolnavul le povesteşte doctorului şi cu ajutorul cărora acesta ajunge la o cauză mai profundă, ignorată de pacient, tot astfel impresiile noastre, ideile noastre nu au decît o valoare de simptome. Gelozia mea fiind ţinută la o parte prin impresia de farmec şi de dulce tristeţe pe care o aveam, simţurile mele se trezeau. O dată mai mult, ca atunci cînd încetasem să o m« văd  pe  Gilberte.   iubirea  pentru  femeie  se înălţa în      i
144
despuiată de orice asociaţie exclusivă cu o anumită femeie iubită, şi plutea ca acele esenţe eliberate de distrugeri anterioare şi care rătăcesc suspendate în aerul primăvăratic şi cerind doar să se unească cu o nouă făptură. Nicăieri nu cresc atîtea flori, chiar dacă ele se numesc „nu-mă-uita", ca într-un cimitir. Le priveam pe fetele care înfloreau fără de număr în acea frumoasă zi, aşa cum le privisem odinioară din trăsura doamnei de Villeparisis sau din cea în care mă plimbam tot într-o duminică împreună cu Albertine. Pe dată privirii pe care o aruncam asupra uneia sau alteia i se asocia privirea curioasă furişată, întreprinzătoare, reflectînd gînduri insesizabile, pe care le-ar fi aruncat-o pe ascuns Albertine, şi care înzestrînd-o pe a mea cu o aripă misterioasă, rapidă şi albăstruie, isca în aceste alei pînă atunci atît de naturale, fiorul unui necunoscut prin care propria mea dorinţă nu le-ar fi putut înnoi dacă ar fi rămas singură, căci pentru mine ea nu avea nimic străin. Şi uneori lectura unui roman oarecum trist mă ducea dintr-o dată cu gîndul în urmă, căci anumite romane sînt ca un mare doliu, anihilează obişnuinţa, ne pun din nou în contact cu realitatea vieţii, dar numai pentru cîteva ore, ca un coşmar, căci forţele obişnuinţei, uitarea căreia îi dau naştere, veselia pe care o trezesc prin neputinţa creierului de a lupta împotriva lor şi a recrea ceea ce este adevărat, sînt infinit mai puternice decît sugestia aproape hipnotică a unei cărţi frumoase care, ca toate sugestiile, are efecte de foarte scurtă durată. De altfel, la Balbec, cînd dorisem să o cunosc pe Albertine, prima oară, nu mi se întîmplase oare asta pentru că ea mi se păruse reprezentativă pentru acele fete a căror înfăţişare mă oprise adeseori pe străzi, pe drumuri şi pentru că pentru mine ea putea rezuma viaţa lor? Şi nu era oare firesc acum ca steaua căzătoare a iubirii mele în care ele se condensaseră, să se împrăştie din nou în acea pulbere diseminată cu nebuloase? Toate mi se păreau nişte Albertine, imaginea pe care o purtam în mine făcîndu-mă să o regăsesc pretutindeni, ba chiar, la cotitura unei a'e'. o fată care se urca într-un automobil mi-o aminti atît de roult, căci avea acelaşi trup durduliu. încît m-am întrebat o c'ipă dacă nu o văzusem chiar pe ea, dacă nu mă înşelaseră Povestindu-mi moartea ei. O revedeam astfel într-o alee. poate ta Balbec, urcînd în trăsură în acelaşi fel, pe vremea cînd avea
145
atît de multă încredere în viaţă. §i gestul acelei fete care urca în automobil eu nu-1 constatam numai cu ochii mei, ca pe superficiala aparenţă care ni se ascunde atît de repede în cursul unei plimbări: devenit un fel de act durabil, el ni se părea că se extinde şi în trecut, prin acel aspect care îi era supraadăugat şi care se sprijinea atît de voluptuos, atît de trist de inima mea Dar fata dispăruse. Ceva mai departe am văzut un grup de trei fete, cu cîţiva ani mai mari, poate nişte tinere femei, a căror înfăţişare elegantă şi energică corespundea atît de bine cu ceea ce mă sedusese în prima zi cînd o văzusem pe Albertine şi pe prietenele ei, încît am pornit pe urmele acestor trei noi tinere fete şi, cînd ele au luat o trăsură, am căutat şi eu cu disperare o îlta, am găsit-o, dar era prea tîrziu. Nu le-am mai dat de urmă. )ar după cîteva zile, pe cînd mă întorceam acasă, le-am zărit, eşind de sub bolta casei noastre, pe cele trei fete pe care Ie rmărisem în Bois. Erau întru totul asemănătoare, cele două runete mai ales, mai mari doar cu cîţiva ani, cu acele fete din îmea bună pe care Ie văzusem adeseori de la fereastră sau le itîlnisem în stradă şi în legătură cu care îmi făcusem atîtea "oiecte, care mă făcuseră să iubesc viaţa şi pe care nu Ie îtusem cunoaşte. Blonda părea mai delicată, aproape sufe-idă, ceea ce îmi plăcea mai puţin. Totuşi, tocmai din cauza ei i m-ani mulţumit să le privesc doar o clipă, prinzînd parcă Jăcini şi uitîndu-mă Ia ele cu acele priviri care, prin fixitatea, in perseverenţa lor, par a şti că trebuie să meargă dincolo de ;a ce se vede. Le-aş fi lăsat   să dispară ca pe atîtea altele, r în clipa cînd trecură prin faţa mea, blonda - oare pentru că uitam la ele atît de atent? - îmi aruncă pe furiş o primă vire, apoi, după ce mă depăşise, şi întorcîndu-şi capul spre ie, o a doua privire, care mă înflăcăra. Dar fiindcă ea nu mă i privi şi reîncepu să stea de vorbă cu prietenele ei. ardoarea \ ar fi dispărut, fără îndoială, dacă nu s-ar fi însutit în felul lător. întrebîndu-l pe portar cine erau, el îmi spuse: „Au ;bat de doamna ducesă. Cred că numai una dintre ele o xişte. iar celelalte doar au însoţit-o pînă Ia poartă. Iată cum urneşte, nu ştiu dacă am scris corect". Şi am citit: domniei Deporcherille, cuvinte pe care le-am rescris cu uşurinţă: )orcheville,   adică   numele  aproximativ,   după  cît   mi;l iţeam, al fetei de familie foarte bună. şi înrudită de departe
146
cu familia Guermantes, despre care Robert îmi vorbise, spunîn-du-mi că o întîlnise într-o casă de rendez-vous şi că avusese cu ea relaţii amoroase. înţelegeam acum semnificaţia privirii ei, de ce îşi întorsese capul şi se ascunsese de prietenele ei. Mă gîn-disem de mii de ori la ea, imaginîndu-mi-o după numele pe care mi-l spusese Robert. Şi iată că am văzut-o, în sfîrşit, nicidecum diferită de prietenele ei altminteri decît prin acea privire ascunsă care deschidea între mine şi ea o intrare tainică în unele zone ale vieţii sale pe care prietenele ei nu le cunoşteau şi care îmi dădeau sentimentul că este mai accesibilă -aproape pe jumătate a mea -, mai blîndă decît sînt de obicei tinerele aristocrate. între mine şi ea exista dinainte în mintea ei ceva comun, orele pe care le-am fi putut petrece împreună, dacă ea ar fi avut libertatea de a-mi da o întîlnire. Oare nu asta voise să exprime privirea ei cu o elocvenţă care nu mi-a fost limpede decît mie? Inima îmi bătea puternic, n-aş fi putut să spun foarte bine cum era domnişoarra D'Eporcheville, revedeam vag un chip blond zărit dintr-o parte, dar mă îndrăgostisem nebuneşte de ea. Dintr-o dată mi-am dat seama că judecam lucrurile ca şi cum dintre cele trei, tocmai blonda care-şi întorsese capul şi mă privise de două ori era domnişoara d'Eporcheville. Or, portarul nu-mi spusese care dintre ele era. M-am întors şi l-am întrebat din nou, dar el îmi spuse că nu putea să mă lămurească, pentru că veniseră astăzi pentru prima oară şi în lipsa lui. Dar avea să o întrebe pe nevasta lui, care le mai văzuse o dată. Ea tocinai făcea curăţenie pe scara de serviciu. Cine nu trăieşte oare, de-a lungul vieţii, incertitudini ca acestea, atît de minunate? Un prieten binevoitor căruia i-ai descris o fată pe care ai văzut-o la bal, a dedus că era probabil una dintre prietenele lui şi te invită cînd o invită şi pe ea. Dar dintre atîtea posibilităţi şi doar în urma unui simplu portret vorbit nu va fi săvîrşit el o eroare? Fata pe care o vei vedea nu va fi oare alta decît cea pe care o doreşti? Sau, dimpotrivă, nu vei vedea cum îţi întinde mîna surîzînd, tocmai cea pe care o aşteptai? Această ultimă şansă este destul de frecventă şi, fără a fi justificată totdeauna printr-un raţionament tot atît de întemeiat ca acela care se referea la domnişoara d Eporcheville, ea rezultă dintr-un fel de intuiţie şi totodată din «ramul de noroc pe care-1 avem uneori. Atunci, văzînd-o, ne
147
spunem: „E ea". Mi-am amintit că în micul grup de fete care se plimbau pe marginea mării o ghicisem pe cea care se numea Albertine Simonet. Această amintire mi-a stîrnit o durere ascuţită, dar scurtă, şi în timp ce portarul îşi căuta nevasta, eu îmi spuneam mai ales - gîndindu-mă la domnişoara d'Eporcheville şi la felul cum în acele minute de aşteptare în care un nume, o informaţie pe care nu se ştie de ce le-ai adaptat unui chip, se găsesc o clipă libere şi plutesc între mai multe, gata, dacă aderă la un nou chip, să-1 facă pe primul, asupra căruia te informase, retrospectiv, să redevină necunoscut, inocent, insesizabil - că portarul îmi va spune poate că domnişoara d'Eporcheville era, dimpotrivă, una dintre cele două brunete. Atunci s-ar fi risipit fiinţa în existenţa căreia credeam, pe care o iubeam deja, pe care mă gîndeam cum să o posed, acea blondă şi vicleană domnişoară d'Eporcheville pe care fatalul răspuns o va disocia în două elemente distincte, pe care eu le unisem în chip arbitrar precum un romancier care pune împreună diferite elemente împrumutate din realitate pentru a crea un personaj imaginar, elemente care, luate fiecare în parte - numele necoroborîndu-se cu intenţia privirii - îşi pierdeau orice semnificaţie. în acest caz, argumentele mele erau distruse, dar cît de tari se dovediră a fi cînd portarul se întoarse şi îmi spuse că domnişoara d'Eporcheville era chiar blonda!
Din acel moment nu mai puteam să cred într-o omonimie. Coincidenţa ar fi fost prea mare ca, dintre aceste trei fete, una să se numească domnişoara d'Eporcheville, ca ea să fie, ceea ce era o primă verificare topică a presupunerii mele, tocmai cea care mă privise în acel fel, aproape surîzîndu-mi, şi totodată să nu fie cea care se ducea în casele de rendez-vous.
Atunci începu o zi nebunesc de zbuciumată. înainte chiar de a mă duce să cumpăr tot ceea ce credeam că mă poate face mai chipeş, ca să produc o mai bună impresie peste două zile, cînd o voi vizita pe doamna de Guermantes, în salonul căreia voi găsi o fată uşor accesibilă cu care îmi voi fixa o întîlnire (căci voi găsi un moment prielnic să stau de vorbă cu ea într-un colţ al salonului), m-am dus, pentru a fi mai sigur, să-i telegrafiez lui Robert, pentru a-i cere numele exact şi descrierea fetei, nădăjduind că voi avea răspunsul lui înainte de
148

ziua cînd ea urma să revină, după cum îmi spusese portarul, în vizită la doamna de Guermantes; şi ştiam (nu m-am gîndit nici o clipă la altceva, nici chiar la Albertine) că mă voi duce, orice mi s-ar fi putut întîmpla pînă atunci, chiar şi dacă, bolnav fiind, aş fi fost transportat cu targa, să-i fac o vizită, la aceeaşi oră, ducesei. Nu-i telegrafiam lui Saint-Loup pentru că aş mai fi avut îndoieli cu privire la identitatea persoanei, şi pentru că fata văzută de mine şi cea despre care el îmi vorbise ar mai fi fost încă distincte pentru mine. Eram sigur că era una şi aceeaşi persoană. Dar cum eram nerăbdători" în aşteptarea zilei cînd o voi întîlni, îmi era atît de plăcut, era ca şi cum aş fi avut asupra ei o tainică putere, să primesc o telegramă plină cu amănunte despre ea La poştă, în timp ce-mi scriam telegrama cu însufleţirea unui bărbat înflăcărat de speranţă, observam că acum eram mult mai puţin dezarmat decît în copilăria mea, mult mai puţin dezarmat faţă de domnişoara d'Eporcheville decît faţă de Gilberte. Din clipa cînd mă ostenisem doar să-mi scriu telegrama, funcţionarului nu-i mai rămînea decît să o ia, reţelele cele mai rapide de comunicare electrică urmînd să o transmită în toată Franţa şi peste Mediterana, iar întreg trecutul desfrînat al lui Robert avea să fie folosit întru identificarea persoanei pe care o întîlnisem, avea să fie pus în slujba romanului pe care îl schiţasem şi la care nici măcar nu trebuia să mă mai gîndesc, căci răspunsul urma să-1 încheie de la sine într-un sens sau în celălalt chiar înainte de a fi trecut douăzeci şi patru de ore. în timp ce odinioară, adus de la Champs-Elysees de Francoise, cloceam singur în casă tot felul de dorinţe neputincioase, şi, neputîndu-mă folosi de mijloacele practice ale civilizaţiei, iubeam ca un sălbatic, ba chiar, fiindcă nu aveam nici libertatea de a mă mişca, precum o floare. Din acel moment, mi-am petrecut timpul cuprins de febră; faptul că tata îmi ceru să plec cu el şi să lipsesc astfel patruzeci şi opt de °re, din care cauză aş fi ratat vizita la ducesă, stîrni în mine o asemenea mînie şi o asemenea deznădejde încît mama inter-Veni şi obţinu de la tata să mă lase la Paris. Dar mînia mea nu
e putu domoli timp de mai multe ore, în timp ce dorinţa mea Pentru domnişoara d'Eporcheville fusese însutită de obstacolul
v't între noi, de teama pe care o simţisem că acele ore, la care ^a gîndeam, fericit, dinainte, ale vizitei mele la doamna de
149
Guermanates, ca la un bun sigur pe care nimic nu mi-1 va mai putea răpi, nu vor mai există. Anumiţi filosofi spun că lumea exterioară nu există şi că ne dezvoltăm viaţa în noi înşine Oricum ar sta lucrurile, iubirea, chiar la începuturile sale cele mai firave, este un exemplu frapant pentru cît de puţin înseamnă realitatea pentru noi. Mi-ar fi fost cu neputinţă să desenez din memorie un portret al domnişoarei d'Eporcheville, să o descriu, să spun cum arată, şi chiar să o recunosc pe stradă. O zărisem din profil, în mişcare, mi se păruse frumoasă, naturală, înaltă şi blondă, mai mult n-aş fi putut spune despre ea. Dar toate reacţiile dorinţei, ale neliniştii, ale loviturii mortale dată de frica de a nu o vedea dacă tata mă lua cu el, asociate cu o imagine pe care de fapt nu o cunoşteam şi despre care îmi ajungea să ştiu că este plăcută, constituiau deja o iubire. în sfîrşit, a doua zi dimineaţa, după o noapte de insomnie fericită, am primit telegrama lui Saint-Loup: DE L'ORGEVILLE, DE PARTICULA. ORGE GRAMINEEA, VILLE, MICĂ, BRUNETĂ, GRĂSUŢĂ, SE AFLĂ ACUM ÎN ELVEŢIA. Nu era ea!
Aducîndu-mi corespondenţa în cameră, mama o puse pe pat cu un gest nepăsător, ca şi cum s-ar fi gîndit la altceva Şi retrăgîndu-se pe dată spre a mă lăsa singur, îmi surise. Iar eu, cunoscînd vicleniile iubitei mele mame şi ştiind că pe chipul ei îi puteai totdeauna citi gîndurile, fără să te temi că te vei înşela, dacă luai drept cheie dorinţa ei de a face plăcere celorlalţi, am surîs şi mi-am spus: „Am vreo veste interesantă?", şi mama s-a prefăcut indiferentă şi distrată pentru ca surpriza să-mi fie deplină şi să nu facă precum acei oameni care îţi răpesc jumătate din plăcere anunţîndu-ţi-o. Şi nu a rămas aici pentru că s-a temut că, din amor propriu, îmi voi ascunde plăcerea, resimţind-o astfel mai puţin. Mergînd spre uşă, pentru a ieşi din cameră, o întîlni pe Francoise care intra, cu telegrama în mînă. De îndată ce Francoise mi-o dădu, mama o sili să plece, scoţînd-o afară, în ciuda spaimei, ofensei şi uimirii acesteia Căci Francoise socotea că slujba ei comporta privilegiul de a pătrunde la orice oră în camera mea şi de a rămîne aici dacă asta îi era voia Dar deja pe chipul ei uimirea şi mînia dispăruseră sub surîsul negru şi lipicios al unei mile transcendente şi al unei ironii filosofice, licoare vîscoasă pe care o secreta, pentru a-şi găsi vindecarea, amorul ei propriu rănit. Ca
150
x nu se simtă dispreţuită, ne dispreţuia ea pe noi. Ştia că sîntem stăpînii, fiinţe capricioase, care nu strălucesc prin inteli-eenţă şi care simt o nespusă plăcere să le impună prin teroare unor persoane inteligente, unor servitori, pentru a arăta că ei sînt stăpînii, îndatoriri absurde ca aceea de a fierbe apa în timpul unei epidemii, de a-mi mătura camera cu o cîrpă udă, şi de a ieşi dintr-un loc unde tocmai avea intenţia să rămînă. Mania pusese corespondenţa chiar lingă mine, ca să o văd. Dar am simţit că nu erau decît ziare. Fără îndoială se afla în ele vreun articol scris de un scriitor care-mi plăcea şi care scria atît de rar încît articolul ar fi fost pentru mine o surpriză. M-am dus la fereastră, am dat la o parte marile perdele. Deasupra luminii palide şi înceţoşate, cerul, care era roz cum sînt la acea oră în bucătării cuptoarele, mă umplu de speranţă şi de dorinţa de a-mi petrece noaptea şi de a mă trezi în mica staţiune de munte unde o văzusem pe lăptăreasa cu obraji roz. Am deschis ziarul Le Figaro.45 Ce plictiseală! Chiar primul articol avea acelaşi titlu cu cel pe care-l trimisesem eu şi care nu apăruse. Dar nu numai acelaşi titlu, ci chiar şi cîteva cuvinte identice. Asta era prea de tot. Le voi trimite o scrisoare de protest. Şi în tot acest timp o auzeam pe Franţoise care, indignată că fusese izgonită din camera mea, în care credea că poate să intre cînd vrea, mormăia: „Cum e cu putinţă, dar îl ştiu pe copilul ăsta de cînd s-a născut. Nu l-am văzut cînd îl făcea maică-sa, bineînţeles. Dar cînd l-am văzut întîia oară, nu avea nici cinci anişori!" Dar nu erau doar acele cîteva cuvinte, era totul, era semnătura mea... Articolul meu apăruse în sfîrşit! Gîndirea mea însă, care poate încă din acea vreme începuse să îmbătrînească şi să obosească, continuă încă o clipa sa judece ca şi cum nu ar fi înţeles că era articolul meu, precum bătrînii care se simt obligaţi să ducă pînă la capăt o mişcare începută, chiar dacă a devenit inutilă, chiar dacă un obstacol neprevăzut în faţa căruia ar trebui să se retragă imediat o fac să fie primejdioasă. Apoi m-am uitat la punea spirituală care este ziarul, cald încă şi umed de cerneala topografică şi de ceaţa dimineţii, cînd este distribuit, încă din zori. servitoarelor care-l duc stăpînului lor o data cu cafeaua cu 'apte, pîine miraculoasă, ce poate fi înmulţită, care este una şi
151
totodată zece mii, şi rămîne aceeaşi pentru fiecare, pătrunzînd totodată, în exemplare fără de număr, în toate casele.
Nu fineam în mînă un exemplar anume al ziarului, ci unul oarecare din cele zece mii; nu era doar ceva ce a fost scris de mine, ci ceva care a fost scris de mine şi citit de toţi. Pentru a aprecia exact fenomenul care se produce în acel moment hi celelalte case, trebuie să citesc acest articol nu ca autor al lui, ci ca unul dintre cititorii ziarului; fineam în mînă nu numai ceea ce scrisesem, ci simbolul întruchipării în atîtea minţi. De aceea, pentru a-J citi, trebuie să încetez timp de o clipă să mai fiu autorul, trebuie să fiu doar unul dintre cititorii ziarului. Dar mai întîi, o primă nelinişte. Cititorul neprevenit va vedea oare acest articol? Deschid distrat ziarul, aşa cum ar face acest cititor neprevenit, chipul meu arăta chiar că nu ştiu ce se află în dimineafa asta în ziarul pe care-I citesc şi mă grăbesc să mă uit la ştirile mondene sau politice. Dar articolul meu este atît de lung, încît privirea mea, care îl evită (pentru a nu-mi da mai multe şanse, cum îşi dă cineva care aşteaptă şi care numără secundele anume prea încet, se izbeşte vrînd-nevrînd de el. Dar mulfi dintre cei care văd primul articol, şi chiar dintre cei care-I citesc, nu se uită la semnătură. Eu însumi aş fi incapabil să spun cine a semnat primul articol apărut în ziarul de ieri. Şi îmi promit acum că le voi citi totdeauna, şi că voi citi şi numele autorului; dar ca un amant gelos care nu îşi înşeală amanta pentru a crede în fidelitatea ei, mă gîndesc cu tristeţe că atenfia mea viitoare nu o va forfa şi pe cea a celorlalfi. Şi apoi mai sînt şi cei care au plecat la vînătoare, cei care au ieşit prea devreme din casă îl vor citi totuşi cîfiva. Fac ca ei, şi încep să citesc. Deşi ştiu că mulţi oameni care vor citi acest articol îl vor găsi detestabil, în clipa cînd citesc, ceea ce văd în fiecare cuvînt mi se pare că este chiar pe hîrtie, nu pot sa cred că fiecare persoană, deschizînd bine ochii, nu va vedea nemijlocit aceste imagini pe care eu Ie văd, crezînd că gîndirea autorului este direct percepută de cititor, în timp ce de fapt o altă gîndire se fabrică în mintea lui, cu naivitatea celor care cred că însuşi cuvîntul pe care l-ai rostit călătoreşte ca atare de-a lungul firelor de telefon; chiar în clipa cînd vreau să /iu un cititor oarecare, mintea mea reface, citind, articolul pe care l-am scris. Dacă domnul de Guermantes n-ar înţelege o fraza
152
care lui Bloch i-ar plăcea, în schimb el s-ar putea amuza citind vreo cugetare pe care Bloch ar disprefui-o. Astfel, pentru fiecare parte pe care cititorul precedent părea că o abandonează, un nou cititor prezentîndu-se, articolul în întregimea lui era înălfat în slăvi de o mulţime de cititori, şi se impunea propriei mele neîncrederi fafă de mine însumi, care nu mai aveam nevoie să-1 susfin. In realitate, se întîmplă cu valoarea unui articol, oricît de remarcabil, ca şi cu acele fraze din procesele verbale ale Camerei, în care cuvintele „Vom mai vedea", rostite de ministru, nu-şi dobîndesc întreaga importantă decît încadrate astfel: „PREŞEDINTELE CONSILIULUI, MINISTRUL AFACERILOR INTERNE ŞI AL CULTELOR: Vom mai vedea (Vii exclamaţii în extrema stînga. «Foarte bine! Foarte bine!» în cîleva bănci de la stînga şi din centru) (sfîrşit mai frumos decît partea din mijloc, demn de început): o parte din frumuseţea ei - şi este fara originară a acestui gen de literatură, de la care nu fac excepţie nici celebrele Convorbiri de luni46 - rezidă în impresia pe care o produce asupra cititorilor. Este o Venus colectivă, din care nu avem decît un membru mutilat dacă rămînem la gîndirea autorului, căci ea nu se realizează complet decît în mintea cititorilor. Prin ei, ea se desăvîrşeşte. Şi cum o mulţime, fie ea şi o elită, nu este artistă, ultima pecete pusă de ea are totdeauna ceva uşor vulgar. Astfel, Sainte-Beuve, în fiecare luni, şi-o putea închipui pe doamna de Boigne în patul ei cu coloane înalte, citindu-i articolul din Le Constitutionnel, şi apreciind vreo frază frumoasă la care el lucrase vreme îndelungată şi care nu ar fi ieşit poate niciodată de sub pana lui, dacă nu s-ar fi gîndit că e bine să o bage în acel foileton, pentru ca acesta să fie cu bătaie mai lungă. Fără îndoială, cancelarii), citind şi el, îi va vorbi despre articol bătrînei sale prietene în timpul vizitei pe care i-o va face ceva mai tîrziu. Şi conducînd-o în acea seară în trăsura lui, ducele de Noailles, cu pantaloni gri. îi va spune cum a fost comentat ui societate, dacă nu cumva va fi aflat dinainte, de la doamna d Arbouville47. Şi sprijinindu-mi lipsa de încredere în mine pe aceste aprobări care mă susţineau, aflam fot atîta forţă şi speranţa că sînt talentat în lectura pe care o făceam în acel moment, cîfă neîncredere avusesem cînd ceea ce scrisesem nu mi se adresa decît mie. Vedeam, chiar la această oră, cum toţi
153
 de   ale
 pri punct vulnerahn
 f
 a  lor.  Şi  în
 , pn„  Vreu"
154
atjnae cu degetul miracolul multiplicării gîndirii mele, şi a citi, ca şî cum aş fi un alt domn care tocmai a descins ziarul Le fiearo, într-un alt exemplar, aceleaşi fraze. Chiar în aceeaşi zi trebuia să mă duc, pentru a o întîlni acolo pe domnişoara d'jSporcheville, |a ducele şi ducesa de Guermantes, pe care nu-i mai văzusem de cine ştie cînd, şi făcîndu-le acea vizită îmi voi da seama, prin ei, de părerea care circula în legătură cu articolul meu.
Mă gîndeam la vreo cititoare în camera căreia mi-ar fi plăcut atît de mult să pătrund şi căreia ziarul îi va aduce dacă nu gîndirea mea, pe care nu o va putea înţelege, cel puţin numele meu, ca pe o laudă ce mi s-ar fi înălţat. Dar laudele dăruite celor pe care nu-i iubeşti nu-fi înlănţuie inima, aşa cum nici gîndurile unei minţi pe care nu o poţi înţelege nu ajung la mintea celuilalt. în privinţa altor prieteni, îmi spuneam că, dacă starea sănătăţii mele va continua să se agraveze şi dacă nu voi mai putea să-i întîlnesc, ar fi plăcut să continuu să scriu, pentru a mai avea astfel acces la ei, pentru a le vorbi printre rînduri, a-i face să gîndească după voia mea, a le fi pe plac, a fi primit în inima lor. îmi spuneam asta pentru că relaţiile mondene, care ocupaseră pînă atunci un loc important în viaţa mea cotidiană, nu vor mai figura aici în viitor, gînd care mă înspăi-mîntă, şi pentru că acest expedient care îmi va permite să reţin atenţia prietenilor mei asupra mea poate să le stîrnesc admiraţia, pînă în ziua cînd mă voi simţi destul de bine pentru a reîncepe să-i văd, mă consola: îmi spuneam asta, dar simţeam că nu-i adevărat, că deşi îmi plăcea să-mi imaginez atenţia lor ca obiect al plăcerii mele, această plăcere era o plăcere lăuntrică, spirituală, ultimă, pe care ei nu puteau să mi-o dăruiască Şi pe care puteam să o găsesc nu stînd de vorbă cu ei, ci scriind departe de ei; şi că, dacă aş fi început să scriu pentru a-i vedea în mod indirect, pentru ca ei să aibă despre mine o idee mai bună,, pentru a-mi pregăti o situaţie mai bună în societatea înaltă, poate că faptul de a scrie îmi va răpi dorinţa 'e a-i vedea, iar situaţia pe care literatura m-ar fi făcut, poate, S£> o dobîndesc nu mă va mai ispiti, căci plăcerea mea nu va "lai fi legată de înalta societate, ci de literatură.
De aceea, după masa de prînz, cînd m-am dus la doamna e Guermantes, nu atît pentru domnişoara d'Eporclieville care,
155
în urma telegramei lui Saint-Loup, îşi pierduse orice interes pentru mine, cît pentru a o vizita pe ducesă, văzînd în ea una dintre acele cititoare ale articolului meu care ar putea să-mi îngăduie a-mi închipui ceea ce putuse gîndi publicul, adică abonafii şi cumpărătorii ziarului Le Figaro. M-am dus de altfel cu destulă plăcere Ja doamna de Guermanfes. Zadarnic înii spuneam că pentru mine acest salon se deosebea de celelalte prin stagiul îndelungat pe care-l făcuse în imaginaţia mea, deşi cunoaştem cauzele acestei diferente, eu nu o anihilam. Existau de altfel pentru mine mai multe nume de Guennantes. Dacă cel pe care memoria mea nu-l înscrisese decît ca înfr-o carte de adrese nu era învăluit în nici un fel de poezie, nume mai vechi, cele de pe timpul cînd nu o cunoşteam pe doamna de Guennantes, puteau să se formeze din nou în mine, mai ales cînd trecuse multă vreme de cînd nu o văzusem şi cînd claritatea crudă a persoanei cu chip omenesc nu stingea razele misterioase ale numelui. Atunci din nou începeam să mă gîndesc la focuinfa doamnei de Guennantes ca la ceva care s-ar fi aflat dincolo de real, în acelaşi fel în care începeam din nou să mă gîndesc ia Balbecui înceţoşat din primele mele vise şi ca şi cum de atunci nu făcusem acea călătorie, la trenul de unu şi cincizeci de minute ca şi cum nu I-aş fi prins. Uitam o clipă că ştiam că toate acestea nu existau, aşa cum te gîndeşti uneori la o fiinfă iubită, uitînd o clipă că a murit. Apoi, cînd am intrat în anticamera ducesei, am revenit Ja realitate. Dar m-am consolat spunîndu-mi ca ducesa era totuşi pentru mine adevăratul punct de intersecţie dintre realitate şi vis.
Intrînd în salon, am văzut-o pe fata blondă pe care o crezusem timp de douăzeci şi patru de ore a fi cea despre care îmi vorbise Saint-Loup. Ea însăşi îi ceru ducesei să-i fiu prezentat. Şi într-adevăr, de cînd intrasem, aveam impresia că o cunosc foarte bine, impresie pe care o risipi ducesa, spunîndu-mi: „Ai mai întîlnit-o pe domnişoara Forcheville". Or, dimpotrivă, eram sigur că nu fusesem niciodată prezentat unei fete cu acest nume, pe care l-aş fi refinut cu siguranţă, înfr-atît ele familiar îi era memoriei mele de cînd îmi fuseseră povestite iubirile Odettei şi gelozia lui Svvann. în sine, dubla mea neşeală. faptul de a-mi fi amintit de numele „de J'Orgeville" a fiind „d'Eporcheviile" şi a fi reconstituit în „Eporcheville
156
ceea ce era în realitate „Forcheville", nu avea nimic extraordinar. Greşeala noastră este că noi credem că lucrurile se înfăfişează de obicei aşa cum sînt în realitate, numele aşa cum sînt scrise, oamenii aşa cum îi prezintă fotografia şi psihologia, dîndu-se despre ei o noţiune imobilă. Dar, de fapt, noi nu le percepem deloc aşa. Noi vedem, noi auzim, noi concepem lumea cu totul altfel. Repetăm un nume aşa cum l-am auzit, pînă cînd experienţa ne corectează greşeala, ceea ce nu se întîmplă întotdeauna. Toată lumea, la Combray, îi vorbise timp de douăzeci şi cinci de ani Francoisei despre doamna Sazerat, iar Francoise continuă să spună doamna Sazerin, nu din cauza acelei voluntare şi orgolioase perseverenţe în greşeală care-i era atît de caracteristică, sporea cînd o contraziceam şi era tot ceea ce luase ea, - adăugîndu-Ie acelei Franţe a bisericii Saint-Andre-des-Champs - din principiile egalitare ale anului 1789 (ea nu cerea decît dreptul unui cetăţean, cel de a nu pronunţa ca noi şi de a continua să susţină că hotel, ete şi air erau de genul feminin), ci pentru ca în realitate ea continua să audă Sazerin. Această perpetuă eroare care este tocmai „viaţa", nu impune nenumăratele-i forme doar universului vizibil şi universului sonor, ci şi universului social, universului sentimental, universului istoric etc. Prinţesa de Luxembourg nu-i decît o cocotă pentru sofia prim-preşedintelui, ceea ce de altfel nu are nici o importanţă." ceva mai multă importanţă are faptul că Odette este o femeie dificilă pentru Swann, ceea ce îl face să construiască un întreg roman care devine şi mai dureros cînd el îşi înţelege eroarea; şi încă şi mai multă importanţă are faptul că francezii nu visează decît la revanşă, dacă asculţi părerea germanilor. Noi nu avem asupra universului decît viziuni informe, fragmentate şi pe care Ie completăm prin asociaţii de idei arbitrare, creatoare de sugestii primejdioase. Nu ar fi trebuit deci să fiu foarte mirat auzind numele de ^orcheville (şi chiar mă întrebam dacă era vreo rudă a acelui ; orcheville despre care auzisem vorbindu-se atît de mult), dacă fata cea blondă nu mi-ar fi spus pe dată, dornică fiind fără "idoială să prevină cu tact nişte întrebări neplăcute: „Văd că u"fi mai aminteşti că m-ai cunoscut bine odinioară, veneai la 101 acasă, sînt prietena ta Gilberte. Am văzut că nu mă mai recunoşti. Dar eu te-am recunoscut cum te-am văzut". (Ea
157
spuse aceste cuvinte ca şi cum m-ar fi recunoscut de îndată ce intrasem în salon, dar adevărul este că mă recunoscuse pe stradă şi mă salutase, iar mai tîrziu doamna de Guermantes înij spuse că ea îi povestise ca pe un lucru foarte ciudat şj neobişnuit că o urmărisem şi o atinsesem, luînd-o drept o cocotă.) Abia după ce plecă am ştiut de ce se numea domnişoara Forcheville. După moartea Iui Swann, Odette. care uimise toată lumea prin durerea ei adînca, prelungită şi sinceră, devenise o văduvă foarte bogată. Forcheville se căsători cu ea, după ce vizitase nenumărate castele, asigurîndu-se că viitoarea sa soţie va fi acceptată de familie. (Această familie îi puse la început beţe în roate, dar cedă la gîndul că nu va mai trebui să susţină cheltuielile unei rude sărace care trecea de la mizerie la bogăţie.) La puţină vreme după aceea, un unchi al lui Swann, care prin moartea succesivă a numeroase rude, acumulase o uriaşă moştenire, muri lăsînd toată această avere Gilbertei, care devenea astfel una dintre cele mai bogate moştenitoare din Franţa. Dar erau perioade cînd din afacera Dreyfus se născuse o mişcare antisemită paralelă cu o importantă mişcare de pătrundere a evreilor în societatea înaltă. Politicienii nu greşiseră cînd crezuseră că descoperirea erorii judiciare va da o lovitură antisemitismului. Dar, provizoriu cel puţin, un antisemitism monden sporise şi se exacerbase. Forcheville care, asemenea oricărui nobil mărunt, dobîndise din conversaţiile familiei certitudinea că numele lui era mai vechi decît cel de La Rochefoucauld, socotea că însurîndu-se cu văduva unui evreu făcuse o faptă milostivă asemănătoare cu cea a milionarului care adună din stradă o prostituată şi o scoate din mizerie şi noroi. Era gata să o ia sub aripa sa protectoare şi pe Gilberte, ale cărei numeroase milioane nu erau de lepădat, dar a cărei căsătorie nu ar fi putut avea dorita strălucire din pricina absurdului nume de Swann. Declară că o adopta. Se ştie .ca doamna de Guermantes, spre uimirea - uimire pe care avea plăcerea şi obiceiul de a o provoca - celor care o cunoşteau, refuzase, după ce Swann se căsătorise, să le primească în vizită atît pe fata cît şi pe soţia acestuia. Acest refuz fusese în aparenţă cu atît mai crud. cu cît multă vreme pentru Swann posibila sa căsătorie cu Odette fusese legată de ideea că fiica sa îi va fi prezentată doamnei de Guermantes. Şi fără îndoială
158
x la vîrsta lui. el ar fi trebuit să ştie că aceste lucruri pe care Vie imaginăm nu se realizează niciodată, din diferite motive, Drjntre care exista unul care îl făcu să nu regrete prea mult că aceasta prezentare nu avea loc. Motivul este că, oricare ar fi imaginea, de la păstrăvul mîncat cînd apune soarele, care-1 hotărăşte pe un om sedentar să ia trenul, şi pînă la dorinţa de a uimi într-o seară o casieriţă orgolioasă oprindu-se în faţa ei într-o somptuoasă trăsură, care îl decide pe un om fără scrupule să săvîrşească un asasinat, sau să dorească moartea alor săi pentru a-i moşteni, după cum este mai brav sau mai leneş, după cum merge mai departe în urmărirea ideilor sale sau rămîne doar la prima lor verigă, fapta care ne permite să ajungem la imagine, fie că este călătoria, căsătoria, crima etc, ne modifică îndeajuns de profund pentru ca să nu mai dăm vreo importanţă motivului care ne face să o ducem la îndeplinire. Se poate chiar să nu ne mai vină niciodată în minte imaginea pe care şi-o alcătuia cel care nu era încă un călător, sau un soţ, sau un criminal, sau un singuratic (care s-a pus pe lucru pentru glorie şi prin chiar aceasta s-a desprins de dorinţa de glorie) etc. De altfel, chiar dacă am fi încăpăţînaţi şi nu am vrea să acţionăm în zadar, este probabil că nu vom mai regăsi lumina acelui apus de soare, că, fiindu-ne frig în acel moment, ne vom dori o supă la gura sobei şi nu un păstrăv mîncat sub cerul liber, că trăsura noastră o va lăsa indiferentă pe casieriţa care poate că avea motive cu totul diferite să ne admire şi căreia neaşteptata noastră bogăţie îi va stîrni neîncrederea. Pe scurt, am văzut cum Swann, după ce s-a căsătorit, a fost preocupat mai ales de relaţiile soţiei şi fiicei sale cu doamna Bontemps etc.
La toate motivele, deduse din modul familiei Guermantes de a înţelege viaţa mondenă, motive care o hotărîseră pe ducesă să nu accepte niciodată să-i fie prezentate doamna şi domnişoara Swann, putem adăuga şi acea fericită siguranţă cu care oamenii care nu iubesc stau la distanţă de lucrurile pe care le blamează cînd e vorba de îndrăgostiţi şi pe care iubirea Şestora le explică. ..Nu mă amestec în toate astea: dacă pe bietul Swann îl amuză sa facă prostii şi să-şi distrugă viaţa, ista-i treaba lui. dar cu asemenea lucruri nu te joci. totul poate """şi foarte rău. îi las să se descurce singur." Era chiar acel
159
suave mari magno48 pe care Swann ni-l recomanda cu privire la soţii Verdurin cînd încetase de multă vreme să mai fje îndrăgostit de Odette şi nu mai ţinea la micul clan. Iată de ce sînt atît de înţelepte judecăţile celorlalţi asupra pasiunilor pe care ei nu le mai trăiesc şi asupra complicaţiilor de conduită pe care le aduc cu ele. Doamna de Guermantes le exclusese pe doamna şi pe domnişoara Swann cu o perseverenţa care îi uimise pe toţi. Cînd doamna Mole, doamna de Marsanates începuseră să se împrietenească cu doamna Swann şi să aducă în salonul ei numeroase femei din înalta societate, nu numai că doamna de Guermantes rămăsese neclintită în hotărîrea-i, dar făcuse astfel îneît să taie orice legătură cu doamna şi cu domnişoara Swann, şi ca verişoara ei, prinţesa de Guermantes, să o imite. într-una din zilele cele mai negre ale crizei, cînd, în timpul ministerului Rouvier49 toată lumea a crezut că va avea loc un război între Franţa şi Germania, cinînd la doamna de Guermantes cu domnul de Breaute, am constatat că ducesa e foarte preocupată de ceva. Crezusem, ştiind-o interesată de politică, că voia să ne arate că se teme de izbucnirea războiului, ca atunci cînd într-o zi venise la masă foarte îngrijorată şi răspunsese monosilabic şi pe un ton grav cuiva care o întreba timid de ce este îngrijorată: „Mă îngrijorează China". Or, după cîteva clipe, doamna de Guermantes explicînd ea însăşi de ce este îngrijorată, îi spusese domnului de Breaute: „Se spune că Marie-Aynard vrea să-i facă o situaţie familiei Swann. Trebuie neapărat să mă întîlnesc mîine dimineaţă cu Marie-Gilbert, ca să mă ajute să împiedic asta. Dacă nu procedăm aşa, s-a terminat cu societatea înaltă. Afacerea Dreyfus e un lucru foarte interesant, dar atunci negustoreasa din colţul străzii se va declara naţionalistă şi va vrea să fie primită în saloanele noastre". Aceste cuvinte atît de frivole în comparaţie cu cele pe care le aşteptam stîrniseră în mine uimirea unui cititor care, căutînd în Le Figaro Ia locul unde apăreau de obicei ultimele noutăţi cu privire la războiul ruso-japonez, dă cu ochii de lista persoanelor care i-au făcut cadouri de nuntă domnişoarei de Mortemart50, importanţa unei căsătorii aristocratice izgonind ştirile despre bătăliile maritime şi terestre pe ultima pagină a ziarului. Ducesa ajunsese de altfel să guste o satisfacţie orgolioasă - care nu scăpa nici un prilej să se exprime -, pricinuită
160

i   această perseverenţă dusă dincolo de orice limită. „Babal.
nunea ea,    pretinde că noi doi sîntem persoanele cele mai
Ustinse din Paris, pentru că numai eu şi cu el nu ne lăsăm
ilutati de doamna şi de domnişoara Swann. EI susţine că
bunul ?ust $' eleganta constă în a nu o cunoaşte pe doamna
Swann." Şi ducesa rîdea din toată inima.
Totuşi, după ce Swann muri, doamna de Guermentes simţi că hotărîrea de a nu o primi pe fiica lui în salonul ei îi satis-făcuse pe deplin orgoliul, dorinţa de independenţă, de seif qovernment, plăcerea de a persecuta sentimente cărora Ie pusese capăt dispariţia celui care-i dădea minunata senzaţie că ea îi rezistă, că el nu-i putea impune vrerea lui. Atunci ducesa trecuse la promulgarea altor decrete care, aplicîndu-se unor persoane vii, i-ar fi dat senzaţia că putea face cu ele ceea ce voia. Nu se gîndea la Gilberte Swann, dar cînd i se vorbea despre ea, ducesa simţea o curiozitate, aşa cum simţi faţă de un Ioc nou, pe care nu i-1 mai ascundea dorinţa de a rezista pretenţiei lui Swann. De altfel, atîtea sentimente diferite pot contribui la alcătuirea unuia singur, încît nu putem spune dacă în acest gen de interes nu era şi o pornire afectuoasă faţă de Swann. Fără îndoială - căci pe toate treptele societăţii o viaţă mondenă şi frivolă paralizează sensibilitatea şi anihilează puterea de a-i învia pe cei morţi -, ducesa era dintre acele fiinţe care au nevoie, ca să iubească cu adevărat, dar şi, lucru mai rar, ca să şi urască puţin, de prezenţa persoanei, de acea prezenţă pe care, ca o adevărată Guermantes, ştia ca nimeni altul să o prelungească. Astfel încît adeseori bunele ei sentimente pentru anumiţi oameni, suspendate în timpul vieţii acestora de iritarea pe care unele dintre faptele lor i-o pricinuiau, renăşteau după moartea lor. Atunci era parcă mînată de o dorinţă de a repara ceea ce făcuse, pentru că nu şi-i mai imagina, foarte vag e altfel, decît cu calităţile lor, şi lipsiţi de micile satisfacţii, de "cile pretenţii care o enervau pe vremea cînd ei trăiau. Acest ucru conferea uneori purtării doamnei de Guermantes, în ciuda Yplităţii ei, un aer nobil, amestecat cu multă josnicie. Căci, ln nrnp ce trei sferturi dintre oamenii îi flatează pe cei vii şi nu tui deloc seama de cei morţi, ea făcea adeseori după partea celor pe care îi tratase atît de rău ceea ce ei ar fi dorit Iacă pe cînd erau vii.
161
în ceea ce o priveşte pe Gilberte, toate persoanele care 0 iubeau şi care ţineau la amorul ei propriu nu s-ar fi p\xtm bucura de schimbarea de dispoziţie a ducesei faţă de ea decît gîndindu-se că Gilberte, respingînd cu dispreţ aceste avansuri care veneau după douăzeci şi cinci de ani de ofense, ar fi puţut în sfîrşit să se răzbune. Din nefericire, reflexele morale nu sînt totdeauna identice cu ceea ce imaginează bunul simţ. O anumită persoană care, printr-o injurie nepotrivită, a crezut că şi-a pierdut pentru totdeauna orice şansă pe lîngă cineva la care ţine, îşi salvează dimpotrivă astfel toate şansele. Gilberte, destul de indiferentă faţă de cei care erau amabili cu ea, se gîndea întruna cu admiraţie la insolenta doamnă de Guermantes, între-bîndu-se care sînt motivele acestei insolenţe, ba chiar o dată, ceea ce i-ar fi făcut să moară de ruşine pentru ea pe toţi cei care îi erau cît de cît prieteni, voise să-i scrie ducesei ca să o întrebe ce are împotriva unei fete care nu i-a făcut nimic rău. Familia Guermantes căpătase în ochii ei nişte proporţii pe care originea ei nobilă ar fi fost incapabilă să i-o dea. Ea punea această familie nu numai deasupra tuturor celorlalte familii nobile, dar chiar şi deasupra tuturor familiilor regale.
Cîteva foste prietene ale lui Swann se ocupau mult de Gilberte. în mediile aristocratice se află de ultima ei moştenire, mulţi spuseră că era foarte bine crescută şi că ar fi o soţie încîntătoare. Mergea vestea că o verişoară a doamnei de Guermantes, prinţesa de Nievre, se gîndea la Gilberte pentru fiul ei. Doamna de Guermantes o detesta pe doamna de Nievre. Ea spuse pretutideni că o asemenea căsătorie ar fi un scandal, înspăimîntată, doamna de Nievre dădu asigurări că nu se gîn-dise niciodată la aşa ceva. într-o zi, după masa de prînz, fiind vreme frumoasă şi domnul de Guermantes trebuind să iasă la plimbare cu soţia lui, doamna de Guermantes îşi punea pălăria uitîndu-se în oglindă, ochii ei albaştri se priveau pe ei înşişi şi priveau şi părul ei încă blond, camerista ţinea în mînă diferite umbrele, pentru ca stăpîna să aleagă una dintre ele. Soarele intra din plin pe fereastră şi ei hotărîseră să profite de ziua frumoasă pentru a face o vizită la Saint-Cloud. Domnul oe Guermantes, gata îmbrăcat, cu mănuşi gris perle şi cu pălăna pe cap, îşi spunea: „Oriane este într-adevăr uimitoare. O găsesc minunată". Şi văzînd că soţia lui este bine dispusă: ..Bine ca
162
•n-ani amintit, spuse el, trebuia să-ţi transmit ceva din partea toamnei de Virelef. Voia să te roage să vii luni la Operă. Dar um va fi însoţită de Gilberte Swann, nu îndrăznea şi m-a rugat ă tatonez terenul. Nu mă pronunţ nici într-un fel, îţi transmit our şi simplu spusele ei. Cred că am putea...", adăugă el evaziv, căci, dispoziţia lor faţă de o persoană fiind o dispoziţie colectivă şi născîndu-se identică în fiecare dintre ei, ştia de la el însuşi că ostilitatea soţiei sale faţă de domnişoara Swann dispăruse şi că ea era curioasă să o cunoască. Doamna de Guermantes îşi aranja voaleta şi alese o umbrelă. „Cum vrei, ce importanţă are? Nu văd de ce nu am cunoaşte-o pe această fată. Ştii bine că n-am avut niciodată ceva împotriva ei. Pur şi simplu nu voiam să par că accept în casa mea căsătoriile dubioase ale prietenilor mei. Asta era totul. - Şi aveai perfectă dreptate, răspunse ducele. Eşti înţelepciunea întruchipată, doamnă, şi pe deasupra eşti şi încîntătoare cu această pălărie. - Eşti foarte amabil", spuse doamna de Guermantes, surîzîndu-i soţului ei şi îndreptîndu-se spre uşă. Dar înainte de a se urca în trăsură, ea ţinu să-i mai dea cîteva explicaţii: „Acum multe persoane o vizitează pe mamă, de altfel ea are inteligenţa să fie bolnavă trei sferturi din an. Se pare că fata este drăguţă. Toată lumea ştie că noi îl iubeam mult pe Swann. Toţi vor găsi că e firesc să ne întîlnim". Şi porniră împreună la Saint-Cloud.
O lună mai tîrziu, Gilberte Swann, care nu se numea încă Forcheville, lua masa de prînz la familia ducelui de Guermantes. Vorbiră despre tot felul de lucruri: spre sfîrşitul mesei, Gilberte spuse cu timiditate: „Cred că l-aţi cunoscut foarte bine pe tata. - Desigur", spuse doamna de Guermantes pe un ton melancolic care dovedea că ea înţelege durerea fiicei Şi cu o intensitate a vocii voit excesivă care o făcea să pară că ascunde că nu este sigură dacă îşi aminteşte sau nu de Swann tatăl. „L-am cunoscut foarte bine, îmi amintesc foarte bine. (Şi trebuia într-adevăr să-şi amintească de el, căci venise s-o vadă aproape în fiecare zi timp de douăzeci şi cinci de ani.) „Ştiu toarte bine cine era, o să-ţi spun", adăugă ea ca şi cum ar fi vrut să-i explice fetei cine fusese tatăl ei şi să-i dea unele orniaţii despre el, „era foarte bun prieten cu soacra mea şi e asemenea era foarte bun prieten cu cumnatul meu a'amede. - Venea şi aici. ba chiar lua masa de prînz aici",
163
adăugă domnul de Guermantes cu mare modestie şi încercînd să fie foarte exact. „îţi aminteşti, Oriane. Ce om de treabă era tatăl tău! Simfeai că vine dintr-o familie onorabilă! Odinioară de altfel, i-am cunoscut pe tatăl şi pe mama Iui. Şi ei şi el erau nişte oameni minunaţi!" Simţeai că dacă părinţii şi fiul ar mai fi fost încă în viaţă, ducele de Guermantes nu ar fi ezitat sa-i recomande ca grădinari. Iată cum vorbeşte marea aristocraţie oricărui burghez despre ceilalţi burghezi, fie pentru a-1 măguli făcînd o excepţie - în răstimpul cît stau de vorbă - în favoarea acelui sau aceleia cu care conversează, fie mai curînd, sau totodată, pentru a-I umili. Tot astfel un antisemit îi spune unui evreu, chiar în clipele cînd îl copleşeşte cu amabilitatea lui, ce rău reprezintă evreii, la un mod general care-i permite să fie jignitor, fără să fie grosolan.
Dar ştiind cu adevărat să te facă să te simţi bine cînd erai cu ea, neputîndu-se hotărî să te lase să pleci, doamna de Guermantes era şi sclava acelei nevoi de prezenţă. Swann putuse uneori, în focul conversaţiei, să-i dea ducesei iluzia că ea are pentru el prietenie, dar acum nu mai putea. „Era încîn-tător", spuse ducesa cu un surîs trist, privind-o pe Gilberte cu mare blîndefe, privire care, dacă Gilberte ar fi sensibilă, i-ar arăta acesteia că este înţeleasă şi că doamnei de Guennantes, dacă s-ar fi găsit singură cu ea, şi dacă împrejurările i-ar fi îngăduit, i-ar fi plăcut să-i dezvăluie profunzimea simţirii sale. Dar domnul de Guermantes, fie că se gîndea că tocmai împrejurările se opuneau unor asemenea efuziuni, fie că socotea că orice exagerare a sentimentelor li se potrivea doar femeilor şi că bărbaţii trebuiau să stea de o parte aşa cum nu se amestecau nici în celelalte atribuţii ale lor, cu excepţia bucătăriei şi a vinurilor, pe care el şi le rezervase, fiind mai priceput decît ducesa, crezu că face bine dacă nu alimentează, participînd la ea, această conversaţie pe care o asculta cu o vizibilă nerăbdare. De altfel, după ce depăşi acest acces de sensibilitate, doamna de Guermantes adăugă, cu o frivolitate mondenă, adre-sîndu-se Gilbertei: „Iţi voi spune că era un mare prieten al cumnatului meu Charlus, şi de asemenea foarte prieten cu Voisenon (castelul prinţului de Guermantes)", nu numai ca şi cum faptul de a-i cunoaşte pe domnul de Charlus şi pe prinţ ar fi   fost pentru   Swann  o simplă întîmplare,  şi  ca şi  cum
164
cumnatul şi vărul ducesei ar fi fost doi oameni de care Swann s.ar fi apropiat numai datorită unei împrejurări oarecare, deşi Swann era prieten cu toţi oamenii din acea societate, dar şi ca şi cum doamna de Guermantes ar fi vrut să o facă pe Gilberte să înţeleagă cam cine era tatăl ei, să-1 „situeze" printr-una dintre acele trăsături caracteristice cu ajutorul cărora, cînd vrei să explici cum de te găseşti în relaţie cu cineva pe care în mod normal nu ar fi trebuit să-1 cunoşti, sau pentru a-ţi particulariza povestirea, invoci protecţia particulară acordată de o anumită persoană. Gilberte fu cu atît mai fericită cînd văzu că subiectul conversaţiei se schimbă cu cît ea voia tocmai asta, căci moştenise de la Swann acel tact rar dimpreună cu o inteligenţă încîntătoare pe care le recunoscură şi le gustară ducele şi ducesa, care o rugară pe Gilberte să revină cît mai curînd. De altfel, cu minuţiozitatea oamenilor a căror viaţă este lipsită de vreun scop, ei îşi dădeau seama, rînd pe rînd, de calităţile cele mai simple ale persoanelor cu care se împrieteneau, scoţînd exclamaţii în faţa lor cu încîntarea naivă a unui citadin care descoperă la ţară un fir de iarbă, sau, dimpotrivă, mărind totul ca sub un microscop, comentînd totul la nesfîrşit, disecînd cu răutate pînă şi cele mai mici cusururi, şi adeseori la una şi aceeaşi persoană. în cazul Gilbertei, perspicacitatea trîndavă a domnului şi a doamnei de Guermantes s-a exercitat mai întîi asupra calităţilor ei: „Ai văzut felul cum spune anumite cuvinte, zise, după plecarea ei, ducesa, mi se părea că-1 aud pe Swann. - Voiam să fac aceeaşi observaţie, Oriane. - E spirituală, seamănă leit cu tatăl ei. - Găsesc chiar că-i este superioară. Aminteşte-ţi cît de bine a povestit întîmplarea aceea de la mare, conversaţia ei are o strălucire pe care cea a lui Swann nu o avea. - Totuşi era şi el foarte spiritual. - Nu spun că nu era spiritual, ci spun că era lipsit de strălucire", zise domnul de Guermantes cu un geamăt, căci guta îl făcea nervos Şi cînd nu avea pe altcineva la îndemînă, îşi descărca nervii pe ducesă. Dar fiindcă nu era capabil să înţeleagă bine de ce o 'acea, prefera să aibă aerul că nu a fost înţeles.
Datorită acestor bune sentimente ale ducelui şi ale ducesei, Gilberte avu uneori parte de cîte un „bietul tău tată", care nu n'ai slujea de altfel Ia nimic, căci Forclieville tocmai o adoptase. Ea îi spunea: „Tată", adresîndu-i-se lui Forclieville. le
165
încînta pe bătrînele doamne prin politeţe şi distincţie, şi toată lumea recunoştea că ForcheviJIe se purtase minunat cu ea, doar că şi fata avea o inimă mare şi ştia să-1 răsplătească pentru ceea ce îi dăruise. Pentru că ea putea uneori şi dorea să se arate foarte dezinvoltă, îmi spusese cine este şi vorbise în faţa mea despre adevăratul ei tată. Dar eu eram o excepţie şi nimeni nu mai îndrăznea să rostească în faţa ei numele de Swann. Intrînd în salon, tocmai remarcasem două desene de Elstir care odinioară erau aproape ascunse într-un cabinet de Ia etaj, unde nu Ie văzusem decît din întîmplare. Elstir era acum Ia modă. Doamna de Guemiantes regreta mult că-i dăruise verişoarei ei atîtea tablouri pictate de el, nu pentru că acum erau la modă, ci pentru că acum Ie gusta. Moda este instituită de pasiunea pentru ceva a unui grup de oameni, cum ar fi cei din familia Guermantes. Dar ducesa nu se putea gîndi să cumpere alte tablouri pictate de el, căci de cîtva timp preţul lor crescuse nemaipomenit de mult. Voia să aibă totuşi ceva din creaţia lui Elstir în salonul ei şi adusese de Ia etaj acele două desene, declarînd că le „preferă picturii lui". Gilberte recunoscu maniera în care erau lucrate. „Parcă ar fi desene de Elstir, spuse ea. - Chiar şi sînt, răspunse imprudent ducesa, chiar ta..., chiar prietenii noştri ne-au recomandat să le cumpărăm. Sînt minunate. După mine, sînt superioare picturii lui." Eu, care nu auzisem acest dialog, m-am dus şi am privit desenul. „Dar e tocmai acel Elstir pe care..." Am văzut cum doamna de Guermantes îmi face semne deznădăjduite. „Da, este desenul de Elstir pe care îl admiram în coridorul de la etaj. E mult mai bine plasat aici. Şi fiindcă veni vorba de Elstir, i-am pomenit numele ieri într-un articol din Le Figaro. L-aţi citit cumva? -Ai scris un articol în Le Figaro?" întrebă domnul de Guermantes pe acelaşi ton violent cu care exclamase: „Dar e verişoara mea". „Da, a apărut ieri. - în Le Figaro, eşti sigur?" Asta m-ar mira Căci noi avem fiecare exemplarul nostru din Le Figaro, şi dacă i-ar fi scăpat unuia, l-ar fi văzut celălalt. Nu-i aşa, Oriane, că nu era nimic?" Ducele se duse şi aduse ziarul şi nu-şi schimbă părerea decît cînd văzu articolul cu 5chii lui, ca şi cum pînă atunci existaseră toate motivele să :readă că nu ştiam în ce ziar îl publicasem. „Cum aşa? Nu nţeleg nimic, deci ai publicat un articol în Le Figaro", îmi
166
spuse ducesa, străduinclu-se să vorbească despre un lucru care nu o interesa. „Lasă. Basin. o să citeşti mai tîrziu. - Dar ducelui îi stă foarte bine aşa cum este acum, cu barba sa mare sprijinită de ziar, spuse Gilberte. O să citesc articolul cum ajung acasă. - Da, acum cînd toată lumea se rade. el poartă barbă, spuse ducesa, nu face niciodată ce fac ceilalţi. Cînd ne-am căsătorit îşi rădea nu numai barba, dar şi mustaţa. Ţăranii care nu-l cunoşteau nu credeau că e francez. Pe vremea aceea i se spunea prinţul de Lauines. - Mai există încă un prinţ des Laumes?" întrebă Gilberte, care era interesată de tot ceea ce avea vreo legătură cu nişte oameni care nu voiseră să-i dea bună ziua vreme atît de îndelungată. „Nu, răspunse cu o privire melancolică şi mîngîietoare ducesa. - Un titlu atît de frumos! Unul dintre titlurile franceze cele mai frumoase!" spuse Gilberte, căci, după un anume timp, unele banalităţi sînt inevitabil rostite chiar şi de persoanele cele mai inteligente. „Da, şi mie îmi pare rău. Basin ar vrea ca fiul surorii Iui să-i dea o nouă strălucire; dar nu-i acelaşi lucru; în fond, s-ar putea şi aşa, pentru că nu trebuie să fie neapărat fiul cel mai mare, titlul poate să treacă de la acesta la fiul cel mai mic. Vă spuneam că Basin îşi rădea pe vremea aceea şi barba şi mustaţa; într-o zi, în timpul unui pelerinaj, îţi aminteşti, dragul meu, îi spuse ea soţului său, pelerinajul acela pe care-l făceam la Paray-le-Monial, cumnatul meu Charlus, căruia îi place să stea de vorbă cu ţăranii, îl întreba ba pe unul, ba pe altul: «Din ce loc eşti?» şi cum e foarte generos, le dădea cîte ceva şi îi lua cu el să bea împreună. Căci nimeni nu-i mai arogant şi totodată mai natural decît Meme. îl vezi cum nu vrea să salute o ducesă pe care nu o găseşte îndeajuns de ducesă şi cum îl răsfaţă pe un paznic de ciini. Atunci, i-am spus lui Basin: «Basin, vorbeşte şi tu cu ei». Soţul meu, care nu este totdeauna foarte inventiv... - îţi mulţumesc, Oriane", spuse ducele fără să se întrerupă din lectura articolului meu"... se opri la un ţăran şi îi repetă întocmai •ntrebarea fratelui său: «Din ce loc eşti? - Sînt din Laumes. -Eşti din Laumes? Află atunci că sînt prinţul tău». Atunci Hanul se uită la chipul spîn al lui Basin şi îi răspunse: «Nu-i evărat. Dumneata eşti un english»*1. Vedeai astfel. în aceste 'onoare ale ducesei, cum marile titluri de nobleţe, ca acela de r"U de Laumes, ţîşnesc din locul lor adevărat. în vechea lor

167
stare şi culoarea lor locală, aşa cum recunoşti, în anumite cărţi de rugăciune, în mijlocul mulţimii medievale, fleşa catedralei din Bourges. Un vaiet depuse nişte cărţi de vizită, pe care un servitor le aduse în salon. „Nu ştiu ce a apucat-o, nu o cunosc. Tu eşti de vină, Basin. Nu ti-au reuşit prea bine relaţiile de felul ăsta, bietul meu prieten", şi. întorcîndu-se către Gilberte: „Nu ştiu nici măcar să-ţi explic cine este, cu siguranţă că nu o cunoşti, se numeşte lady Rufus Israel". Gilberte roşi: „Nu o cunosc", spuse ea (ceea ce era cu atît mai puţin adevărat cu cît lady Israel, cu doi ani înainte de moartea Iui Swann. se împăcase cu el şi îi spunea Gilbertei pe numele mic), „Dar ştiu foarte bine, de Ja alte persoane, cine este persoana de care vorbiţi". Căci Gilberte devenise foarte snoabă. Cînd o fată a întrebat-o într-o zi, fie din răutate, fie gafînd, care era numele tatălui ei, nu al celui adoptiv, ci al celui adevărat, în tulburarea ei şi pentru a denatura oarecum ceea ce urma să spună, ea rostise, în loc de Suann, Svann, schimbare de care abia ceva mai tîrziu şi-a dat seama că este peiorativă, de vreme ce făcea din acest nume de origine engleză un nume german. Şi chiar adăugase. înjosindu-se pentru a se înălţa: „S-au povestit vrute şi nevrute despre naşterea mea, dar eu trebuie să ignor totul".
Oricît de ruşinată era probabil Gilberte în anumite clipe gîndindu-se la părinţii ei (căci chiar şi în doamna Swann ea vedea o mamă bună. şi Odette chiar şi era o mamă bună) în felul acesta, trebuie din nefericire să credem că elementele acestui mod de a vedea viaţa erau fără îndoială împrumutare de la părinţii ei, căci nu ne putem construi din nimic. Dar unei anumite cantităţi de egoism al mamei i se adaugă un egoism diferit, inerent familiei tatălui, ceea ce nu înseamnă totdeauna că se adună sau se înmulţesc între ele, ci că doar creează un egoism nou. infinit mai puternic şi mai de temut. Şi de cînd lumea există, iar familii care au vreo tară sub o anumită formă se aliază cu familii în care aceeaşi tară există sub altă formă, ceea ce creează o varietate cu deosebire completă şi detestabila la copiii, egoismele acumulate (penrru a nu vorbi aici decîf despre egoism) ar dobîndi o asemenea putere încît întreaga umanitate ar fi distrusă, dacă din însuşi acel rău nu s-ar naşte, capabile să-l readucă la proporţii rezonabile, restricţii naturale asemănătoare cu cele care nu îngăduie proliferarea infinită a
168
nfuzoiiilor să nimicească planeta, ca fecundarea unisexuată a lăutelor să ducă la stingerea regnului vegetal etc. Din cînd în cînd o virtute alcătuieşte împreună cu acest egoism o putere îouă şi dezinteresată. Combinaţiile prin care, timp de generaţii, cnjnlia morală fixează astfel şi face inofensive elementele care deveneau prea redutabile, sînt infinite, şi ar conferi o varietate pasionantă istoriei familiilor. De altfel, cu aceste egoisme acumulate, cum se întîmpla probabil în cazul Gilbertei, coexistă cine ştie ce virtute îneîntătoare a părinţilor; o clipă ea îşi joacă rolul emoţionat, de una singură, într-un intermezzo, cu o sinceritate desăvîrşită. Fără îndoială, Gilberte nu înainta niciodată atît de departe ca atunci cînd insinua că este poate fiica naturală a vreunui bărbat de seamă; dar cel mai adeseori ea îşi ascundea originea. Poate că îi era pur şi simplu prea neplăcut să o mărturisească şi prefera ca oamenii să o afle de la alţii şi nu de la ea. Poate că credea cu adevărat că o poate ascunde, cu acea credinţă nesigură care totuşi nu este identică cu îndoiala, credinţă care menţine o posibilitate ca lucrul pe care ţi-1 doreşti să aibă loc şi pe care Musset o exemplifică vorbind despre speranţa în Dumnezeu.
„Nu o cunosc personal", continuă Gilberte. Nădăjduia ea oare, pentru că acum se numea domnişoara Forcheville, că nu se va şti că este fiica lui Svvann? Poate că spera asta în legătură cu anumite persoane, spunîndu-şi că, o dată cu trecerea timpului, nu va mai şti aproape nimeni. Probabil că nu îşi făcea prea mari iluzii închipuindu-şi că nu mulţi erau la curent cu originea ei. şi ştia fără îndoială că multă lume îşi şoptea la ureche: „Este fata lui Swann". Dar nu ştia, decît datorită acelei cunoaşteri care ne vorbeşte despre oameni care se sinucid din cauza mizeriei, în timp ce noi mergem Ia bal, adică printr-o cunoaştere îndepărtată şi vagă, pe care nu ţinem să o înlocuim cu o cunoaştere mai precisă datorată unei impresii nemijlocite. Aşa cum depărtarea face ca lucrurile să ni se pară mai mici, niai nesigure, mai puţin periculoase. Gilberte găsea că este 'futil ca descoperirea că ea era născută Swann să aibă loc în P'ezenţa ei. Gilberte aparţinea, sau cel puţin a aparţinut în mpul acelor ani, varietăţii celei mai răspîndite de struţi "lani. struţii care îşi ascund capul în nisip, în speranţa nu de a 11 fi văzuţi, ceea ce ei nu cred a fi verosimil, ci de a nu vedea
169
că sînt văzuţi, ceea ce li se pare prea mult şi le îngăduie să Se lase în voia norocului. Gilberte prefera să nu fie în apropierea unor persoane atunci cînd acestea descopereau că ea era născută Swann. Şi cum sîntem aproape de persoanele pe care ni le reprezentăm, cum ni-i putem reprezenta pe oameni citindu-şi ziarul, Gilberte prefera ca în ziare ea să se numească domnişoara de Forcheville. Este adevărat că în textele scrise de care era răspunzătoare, adică în scrisorile ei, ea a recurs la un fel de tranziţie, semnînd G. S. Forcheville. Adevărata ipocrizie a acestei semnături se vădea în suprimarea nu atît a celorlalte litere ale numelui Swann, cît în suprimarea celor din numele de Gilberte. într-adevăr, reducînd renumele inocent la un simplu G., domnişoara de Forcheville părea să insinueze că amputarea aplicată numelui de Swann se datora tot dorinţei de a-l prescurta. Ba chiar ea acorda o importanţă specială literei S, făcîndu-i din ea un fel de coadă lungă care bara litera G. dar pe care o simţea tranzitorie şi menită să dispară, ca aceea care, încă lungă la maimuţă, nu mai există la om.
Totuşi, în snobismul ei exista şi ceva din inteligenta curiozitate a lui Swann. îmi amintesc că în acea după-amiază a întrebat-o pe doamna de Guermantes dacă nu l-ar putea cunoaşte pe domnul Lau, iar cînd ducesa îi răspunse că era suferind şi nu ieşea din casă, Gilberte întrebă ce fel de om e, căci, adăugă ea roşind uşor, auzise vorbindu-se mult despre el. (Marchizul du Lau fusese într-adevăr unul dintre prietenii cei mai intimi ai lui Swann înainte de căsătoria acestuia, şi poate chiar şi Gilberte îl văzuse, dar într-o perioadă cînd nu o interesa această societate.) „Oare domnul de Breaute sau prinţul d'Agrigente pot să-mi spună cîte ceva despre el? întrebă ea. - Nici într-un caz"', exclamă doamna de Guermantes, care avea un sentiment marcat al acestor diferenţe dintre provincii şi făcea portrete sobre, dar colorate de vocea ei parcă aurie şi uşor răguşită, sub blînda înflorire a ochilor ei violeţi. „Nu. nici într-un caz. Du Lau era gentilomul tipic din Perigord, îneîn-tător, avînd toate frumoasele maniere şi îndrăzneala celor din provincia sa La Guermantes, cînd venea aici regele Angliei, cu care du Lau era foarte prieten, după vînătoare avea loc 0 gustare; era momentul cînd du Lau obişnuia să-şi scoan cizmele şi să-şi  pună nişte papuci de lînă groasă.  Ei bine,
170
rezenţa regelui Eduard şi a tuturor marilor duci nu-1 stin
_    Jy-1*"v/-*      rt/-\K/-\r*->    în    mo tv»l<*    cilnn    'ii    r\a latul 111    (~*. narmtnta
glierea
deloc, cobora în marele salon al palatului Guermantes
iapucii lui de lînă. Era marchizul du Lau d'Allemans, şi nu avea de ce să-şi schimbe obiceiurile doar pentru că era acolo recele Angliei. Pe el şi pe fermecătorul Quasimodo52 de Breteuil îi iubeam cel mai mult. De altfel erau foarte buni prieteni cu..." (fusese cît pe ce să spună „cu tatăl tău", dar se oprise brusc). „Nu, nu are nici o legătură nici cu Gri-Gri, nici cu Breaute. Este adevăratul mare nobil din Perigord. De altfel, Meine citează o pagină din Saint-Simon despre un marchiz d'Allemans53, îi seamănă leit. M-am grăbit să citez primele cuvinte din acel portret: „Domnul d'Allemans, care era un bărbat strălucit prin titlurile sale de nobleţe şi prin meritele sale şi care era considerat în Perigord, de toată suflarea, un fel de arbitru general la care fiecare apela, date fiind cinstea, înţelepciunea şi blîndeţea purtării sale, şi un fel de cocoş de provincie... - Da, e ceva adevărat în asta, spuse doamna de Guermantes, cu atît mai mult cu cît du Lau a fost totdeauna roşu ca un cocoş. - Da, îmi amintesc că am mai auzit citîndu-se acest portret", spuse Gilberte, fără să adauge că îl cita chiar tatăl ei, care era, într-adevăr, un mare admirator al lui Saint-Simon.
îi plăcea să vorbească despre prinţul d'Agrigente şi despre domnul de Breaute şi pentru un alt motiv. Prinţul d'Agrigente era prinţ prin moştenirea lăsată de casa Aragon, dar senioria acelei familii este din Poitou. Cît priveşte castelul său, cel în care locuia, el nu era un castel al familiei lui, ci al familiei primului soţ al mamei sale, aflîndu-se la o distanţă aproape egală de Martinville şi de.Guermantes. De aceea Gilberte vorbea de el şi de domnul de Breaute ca despre nişte vecini de la ţară care îi aminteau de străvechea ei provincie. în aceste cuvinte era o parte de minciună, de vreme ce ea nu-1 cunoscuse
e domnul de Breaute, bătrînul prieten al tatălui său, decît la ram, prjn contesa Mole. Cît priveşte plăcerea de a vorbi despre împrejurimile localităţii Tansonville, ea putea fi sinceră.
en'iu anumite persoane, snobismul seamănă cu acele băuturi ■> acute în care ele amestecă substanţe utile. Gilberte se interesa v'"eo femeie elegantă pentru că aceasta avea nişte cărţi eb   şi nişte tablouri de Nattiers pe care fosta mea prietenă
171
nu s-ar fi dus să le vadă la Biblioteca Nafională şi la Luviu, §; îmi închipui că, în ciuda apropierii încă şi mai mari, influenta atrăgătoare a locului numit Tansonville s-a exercitat - dunj părerea Gilbertei - mai puţin asupra doamnei Sazerat sau a doamnei Goupil decît asupra domnului d'Agrigente. „Oh.i bietul Babal şi bietul Gri-Gri, spuse doamna de Guermantes sînt mult mai bolnavi decît du Lau, mă tern că nu o mai duce mult nici unul, nici celălalt."
După ce domnul de Guermantes termină de citit articolul meu, îmi adresă cîteva complimente, de altfel moderate. Regreta stilul plin de clişee, în care găseai „multă emfază şi metafore   ca   în   proza   demodată   a   lui   Chateaubriand"; dimpotrivă, mă felicită fără nici o rezervă că „am o ocupaţie": „îmi plac cei care fac ceva cu cele două mîini. Nu-mi plac oamenii care nu fac nimic, care-şi dau întotdeauna importanţă sau se zbuciumă întruna Ce specie idioată!" Gilberte, care îşi insuşea cu o nemaipomenită repeziciune pianierele din lumea mare, declară că va fi foarte mîndră să spună că este prietena jnui autor. „îţi dai seama că mă voi grăbi să spun ca am jlăcerea, onoarea de a te cunoaşte." „Nu vrei să vii cu noi, nîine, la Opera-Comique?" îmi spuse ducesa, iar eu m-am undit că va sta, fără îndoială, în aceeaşi lojă în care o văzusem >rima dată şi care mi se păruse atunci inaccesibilă precum egatul submarin al nereidelor. Dar i-am răspuns cu o voce ristă: „Nu, nu merg la teatru, am pierdut de curînd o prietenă e care o iubeam mult". Spunînd asta aproape că aveam la-rimi în ochi, şi totuşi, pentru prima oară vorbeam despre acel icru cu o anumită plăcere. Cu începere din acel   moment, am îceput să le scriu tuturor că avusesem o mare supărare, pe ire totodată încetam să o mai simt.
După ce Gilberte plecă, doamna de Guermantes îmi spuse:
M-ai înţeles de ce îţi fac semn, voiam să nu vorbeşti despre
*vann". Şi, după ce m-am scuzat: „Dar te înţeleg foarte bine;
i însămi am fost cît pe ce să-i rostesc numele. E groaznic, din
ricire m-am oprit la timp. Ştii cît e de jenant", îi spuse so-
lui ei. pentru a-mi micşora cît de cît greşeala, părînd să crea-
că ascultasem de o pornire comună tuturor şi căreia cu gieu
puteai rezista „Ce   vrei să fac? răspunse ducele. Porunceşte
desenele acestea să fie duse iar Ia etaj. de vreme ce te fac sa
172
te oîndeşti la Swann. Dacă nu te vei gîndi la Swann, nici nu vei
vorbi de el."
A doua zi am primit două scrisori de felicitare care m-au pirat mult, una de la doamna Goupil, o doamnă din Combray pe care nu o mai văzusem de atîţia ani şi căreia, chiar la Combray, nu-i vorbisem nici măcar de trei ori. Un cabinet de lectura îi trimisese ziarul Le Figaro. Astfel, cînd ceva cît de cît important ni se întîmplă în viaţă, ne vin veşti de la persoane aflate atît de departe de cercul nostru şi a căror amintire este atît de veche, încît aceste persoane par situate la o mare distanţă, mai ales în sensul profunzimii. Un prieten de colegiu uitat, şi care ar fi avut nenumărate prilejuri să se facă amintit, îţi dă un semn de viaţă, de altfel nu fără să fie răsplătit. Astfel, mi-ar fi plăcut atît de mult să ştiu ce gîndeşte Bloch despre articolul meu, dar el nu mi-a scris nici un rind. Este adevărat că citise acel articol, după cum îmi mărturisi mai tîrziu, dar într-o împrejurare simetrică. într-adevăr, scrise el însuşi cîţiva ani mai tîrziu un articol în Le Figaro şi dori pe dată să-mi semnaleze evenimentul. Cum el considera a fi un privilegiu ceea ce i se întîmplă acum şi lui, invidia care îl făcuse să se prefacă a nu şti nimic despre articolul meu încetînd brusc aşa cum se ridică dintr-o dată un compresor, îmi vorbi despre el cu totul altfel decît ar fi dorit să-i vorbesc eu despre articolul lui: „Am ştiut că şi tu ai scris un articol, îmi spuse. Dar n-am crezut că trebuie să-ţi vorbesc despre el, temîndu-mă că nu-ţi voi fi pe plac, căci nu trebuie să le vorbeşti prietenilor despre lucrurile umilitoare care li se întîmplă. Şi e un lucru umilitor să scrii într-un ziar despre armată şi despre preoţi, despre five o'clock şi cîte altele". Caracterul lui rămăsese acelaşi, dar se exprima într-un stil mai puţin preţios, aşa cum li se întîmplă unor scriitori care renunţă la manierism atunci cînd, nemai-scnind poeme simboliste, se apucă să publice romane-foileton.
flori Dar
Pentru a mă consola de tăcerea lui, am recitit scrisoarea doamnei Goupil; era însă lipsită de căldură, căci chiar dacă ^nstocraţia are anumite formule care se îngrădesc între ele, jitie Domnule de Ia început şi sentimentele cele mai distinse de i1 sfîrşit. strigăte de bucurie, de admiraţie pot ţîşni ca nişte
Şi nişte jerbe care-şi revarsă peste gard parfumul adorator, convenţionalismul   burghez   restrînge   însuşi   interiorul
173
literelor dintr-o reţea ca succesul dumneavoastră atît de legitim, la cel mult frumosul dumneavoastră succes. Tot felul de cumnate, fidele educaţiei primite şi, în corsajul lor foarte sobru abordînd o atitudine rezervată, cred că s-au dăruit nefericirii sau entuziasmului dacă au scris cu cele mai bune gînduri ale mele. Mama vă transmite şi ea aceleaşi gînduri bune, şi că au folosit un superlativ cu care rareori eşti răsfăţat. Am primit şj altă scrisoare decît cea a doamnei Goupil, dar numele, Sautton, îmi era necunoscut. Era scrisă într-un stil popular şi folosea un limbaj încîntător. Mi-a părut foarte rău că nu pot să descopăr cine îmi scrisese.
Două zile mai tîrziu, dimineaţa, m-am bucurat spunîndu-mi că Bergotte era un mare admirator al articolului meu, pe care nu putuse să-1 citească fără oarecare invidie. Totuşi, după cîteva clipe, mi-a pierit bucuria. Bergotte nu-mi scrisese absolut nimic. Mă întrebasem doar dacă i-ar fi plăcut acel articol, temîndu-mă că nu i-ar fi fost pe plac. La întrebarea pe care mi-o puneam, doamna de Forcheville îmi răspunsese că îl admira nespus de mult, găsind că e scris de un mare scriitor. Dar ea îmi spusese asta în timp ce dormeam: era un vis. Aproape toţi răspund întrebărilor pe care ni le punem prin afirmaţii complexe, puse în scenă cu mai multe personaje, dar care nu au un viitor.
Nu puteam să nu mă gîndesc cu mîhnire la domnişoara de Forcheville. Cum? Fiica lui Swann, pe care el ar fi vrut atît de mult să o vadă în salonul Guermantes. pe care ducele şi ducesa refuzaseră să o primească, deşi Swann era bunul lor prieten, fusese căutată apoi de ei în chip spontan, o dată cu trecerea timpului care reînnoieşte pentru noi totul, insuflă o altă personalitate, după cît se spune, fiinţelor pe care nu le-am văzut de multă vreme, răstimp în care noi înşine ne-am schimbat cu totul şi am căpătat alte gusturi. Dar cînd acestei fiice ale sale Swann îi spunea uneori, strîngînd-o la piept şi sărutînd-o: „Draga mea, cît e de bine să ai o fată ca tine; într-o zi, cînd nu voi mai fi aici, se va mai vorbi încă de bietul tău tată numai cu tine şi din cauza ta", Swann punîndu-şi astfel în fiica lui, după moarte, o temătoare şi neliniştită speranţă de supravieţuire, se înşela tot atît de mult cît şi bătrînul bancher care. făcînd un testament   în   favoarea  unei   micuţe   dansatoare   pe  care  o
174
întreţine şi care are o comportare foarte corectă îşi spune că nu-i pentru ea decît un prieten bun, dar că ea va rămîne fidelă amintirii lui. Avea o comportare foarte corectă, făcîndu-le totodată semn cu piciorul pe sub masă prietenilor bătrînului bancher care îi plăceau, dar totul foarte pe ascuns, sub aparenţe ireproşabile. Ea va purta doliu după minunatul bărbat, se va simţi uşurată că a scăpat de el, va profita nu numai de banii lichizi, dar şi de proprietăţile, de automobilele pe care i le-a lăsat moştenire, va şterge de peste tot monograma fostului proprietar care o face oarecum să se ruşineze, şi nu va asocia niciodată regretului după donator bucuria darului. Iluziile iubirii pentru tată nu sînt poate mai mici decît iluziile celeilalte iubiri; multe fete nu văd în tatăl lor decît un bătrîn care le lasă averea lui. în loc să fie un prilej de a se mai vorbi uneori de tatăl ei, prezenţa Gilbertei într-un salon era un obstacol în calea valorificării ocaziilor, din ce în ce mai rare, de a o face. Chiar în legătură cu cuvintele pe care el le spusese, cu obiectele pe care le dăruise, se instaura obiceiul de a nu i se mai pomeni numele, şi chiar cea care ar fi trebuit să-i împrospăteze, ba chiar să-i perpetueze memoria, grăbi şi desăvîrşi opera morţii şi a uitării.
Gilberte desăvîrşea treptat nu numai opera uitării lui Swann: ea grăbise în mine opera uitării Albertinei. Sub acţiunea dorinţei, a dorinţei de fericire pe care Gilberte o trezise în mine în timpul celor cîteva ore cînd crezusem că era alta, un anume număr de suferinţe, de preocupări dureroase, care cu puţină vreme înainte încă îmi mai bîntuiau gîndurile. evadaseră din mine, tîrînd cu ele o puzderie de amintiri despre Albertine, probabil foarte uzate de multă vreme şi foarte precare. Căci dacă multe amintiri care erau legate de ea contribuiseră la început să menţină în mine părerea de rău că a murit, în schimb chiar această părere de rău fixase amintirile. Astfel incît modificarea stării mele sentimentale, pregătită fără îndoiala în chip obscur, zi de zi. prin dezagregările continue Me uitării, dar realizată brusc în ansamblul ei. mi-a stîrnit acea "npresie. pe care îmi amintesc că am avut-o în acea zi pentru Pr'iiia oara. de vid. de suprimare în mine a unei părţi din aso-•erile mele de idei, pe care o simte şi un om căruia i se rupe o fMeă cerebrală de multă vreme uzată şi a cărui memorie este
175
în bună măsură abolită sau paralizată. Nu o mai iubeam pe Albertine. Cel mult, în anumite zile, cînd era o vreme care, modificîndu-ne, trezindu-ne sensibilitatea, ne pune din nou în raport cu realul, mă simţeam îngrozitor de trist gîndindu-mă la ea. Sufeream din cauza unei iubiri care nu mai exista. Tot astfel cei amputaţi au dureri în piciorul pe care l-au pierdut, dacă se schimbă vremea
Dispariţia suferinţei mele şi a tot ceea ce ea aducea cu sine, mă lăsa slăbit ca, adeseori, vindecarea unei boli care a avut în viaţa noastră un loc important. Iubirea nu este veşnică tocmai pentru că amintirile nu rămîn întotdeauna adevărate, şi pentru că viaţa este făcută din perpetua reînnoire a celulelor. Dar această reînnoire, în cazul amintirilor, este totuşi întîrziată de atenţia care opreşte, care fixează timp de o clipă ceea ce trebuie să se schimbe. Şi de vreme ce cu nefericirea se înfîmplă ca şi cu dorinţa de femeie, care creşte pe măsură ce te gîndeşti la ele, faptul de a fi foarte ocupat, ca şi castitatea, ar uşura cu mult uitarea.
Printr-o altă reacţie, dacă (deşi distracţia - dorinţa faţă de domnişoara d'Eporcheville - a făcut ca uitarea să-mi apară dintr-o dată ca efectivă şi sensibilă) timpul aduce treptat uitarea, şi aceasta, la rîndu-i, alterează profund noţiunea timpului. Există erori optice în timp, aşa cum există şi în spaţiu. Persistenta în mine a unei vechi veleităţi de a munci, de a recupera timpul pierdut, de a-mi schimba viaţa, sau mai curînd de a începe să trăiesc, îmi dădea iluzia că eram mereu la fel de tînăr; totuşi, amintirea tuturor întîmplărilor care se succedaseră în viaţa mea - şi a celor care se succedaseră în inima mea, căci, cînd te-ai schimbat mult, ajungi să crezi că ai trăit mai multă vreme - în aceste ultime lumi ale existenţei Albertinei, făcuse să-mi pară aceste cîteva luni mult mai lungi decît un an, iar acum această uitare a atîtor lucruri, despărţindu-mă, prin spaţii goale, de evenimente care mi se păreau vechi, fiindcă avusesem ceea ce numim „timpul" de a Ie uita. interpolarea sa. fragmentară, neregulată, în mijlocul memoriei mele - ca o ceaţă deasă peste ocean, care suprimă punctele de reper -detraca, disloca sentimentul meu de distanţe în timp, ici îngustate, dincolo dilatate, şi mă făcea să mă cred cînd mult mai departe, cînd mult mai aproape de lucruri decît eram în
176
realitate- Şi cum în noile spaţii, încă nestrăbătute, care se întindeau în faţa mea, nu vor mai fi urmele iubirii mele pentru Albertine, aşa cum nu fuseseră în timpurile pierdute, pe care tocmai le străbătusem, urme ale iubirii mele pentru bunica, oferind o succesiune de perioade sub care, după un anumit interval, nimic din ceea ce susţinea precedenta perioadă nu mai subzista în cea care-i urma, viaţa mea îmi apăru ca fiind un lucru lipsit de suportul unui eu individual identic şi permanent, la fel de inutil în viitor pe cît de îndelungat în trecut, căruia moartea i-ar putea pune capăt la fel de bine ici sau colo, fără a-i da vreo concluzie, ca acele cursuri de istorie a Franţei care se opresc, după fantezia programelor sau a profesorilor, fie la Revoluţia din 1830, fie la cea din 1848, fie la sfîrşitul Celui de-al Doilea Imperiu.
Poate atunci oboseala şi tristeţea pe care le-am simţit au fost mai puţin prilejuite de faptul că iubisem în chip inutil ceea ce uitam deja, cît de acela că începeam să mă simt bine în prezenţa unor alte fiinţe vii, a unor mondeni, a unor prieteni ai familiei Guermantcs, atît de puţin interesanţi prin ei înşişi. Mă consolam poate mai uşor constatînd că aceea pe care o iubisem nu mai era, după cîtva timp, decît o palidă amintire, decît regăsind în mine acea zadarnică activitate care ne face să ne pierdem timpul topindu-ne viaţa cu o vegetaţie umană vivace, dar parazită, care va deveni şi ea neant cînd va muri, care deja este străină de tot ceea ce am cunoscut şi căreia totuşi încearcă să-i fie pe plac senilitatea noastră precară, melancolică şi cochetă. Fiinţa nouă care va suporta cu uşurinţă să trăiască fără Albertine îşi făcuse apariţia în mine, de vreme ce putusem vorbi despre ea în salonul doamnei de Guermantes. folosind cuvinte îndurerate, dar fără să sufăr cu adevărat. Aceste euri 'oi, care ar trebuie să poarte un alt nume decît precedentul eu, * înspăimîntaseră întotdeauna prin posibila lor venire, din cauza indiferentei lor faţă de ceea ce eu iubeam: odinioară faţă Gilberte, cînd tatăl ei îmi spunea că dacă m-aş duce să tră-c m Oceania, nu aş vrea să mă mai întorc, iar foarte recent tisem cu o mare strîngere de inimă memoriile unui
tor mediocru care, despărţit din pricina împrejurărilor vieţii femeie pe care o adorase pe cînd era tînăr, o întîlnea, n fiind, fără nici o plăcere, fără dorinţa de a o revedea. Or,
177
ea îmi aducea, dimpotrivă, o dată cu uitarea, o suprimare, aproape completă a suferinţei, o posibilitate de fericire, ea fiinţa atît de temută, atît de binefăcătoare, şi care nu era alta decît unul dintre acele euri de schimb pe care destinul le ţine în rezervă pentru noi şi cu care, fără să ne mai asculte rugăminţile, precum un medic clarvăzător şi cu atît niai autoritar, înlocuieşte fără voia noastră, printr-o intervenţie binevenită, eul cu adevărat prea rănit. El face acest schimb, de altfel, din cînd în cînd, aşa cum se întîmplă şi cu uzura şi refacerea ţesuturilor, dar noi nu luăm seama la asta decît dacă vechiul cuprindea o mare durere, un corp străin şi care ne ' rănea, şi pe care ne mirăm că nu-1 mai regăsim, în uimirea noastră fericită de a fi devenit un altul, un altul pentru care suferinţa predecesorului său nu mai este decît suferinţa celuilalt, cea despre care putem vorbi cu milă, pentru că nu o simţim. Chiar faptul de a fi trecut prin atîtea suferinţe ne lasă indiferenţi, căci ne amintim de ele doar în chip nedesluşit. Este cu putinţă ca tot astfel să se întîmple şi cu coşmarurile noastre nocturne. Ele sînt îngrozitoare. Dar la trezire sîntem o altă fiinţă, căreia puţin îi pasă că aceea căreia îi urmează a trebuit să fugă, dormind, hăituită de nişte ucigaşi.
Fără îndoială, acel eu păstra încă un oarecare contact cu vechiul eu, aşa cum un prieten, indiferent faţă de doliul cuiva, vorbeşte totuşi despre el persoanelor prezente cu tristeţea cuvenită, şi se întoarce din cînd în cînd în camera în care văduvul care 1-a rugat să-i primească prietenii în numele lui plînge cu suspine. Plîngeam şi eu din nou cu suspine, cînd redeveneam pentru o clipă vechiul prieten al Albertinei, dar tindeam să trec pe de-a-ntregul într-un nou personaj. Afecţiunea noastră pentru ceilalţi nu slăbeşte pentru că ei au murit, ci pentru că noi înşine murim. Albertine nu avea ce să-i reproşeze prietenului ei. Cel care-i uzurpa numele nu era decît moştenitorul acestuia. Nu poţi fi fidel decît acelor fiinţe şi lucruri de care îţi aminteşti, şi nu-ţi aminteşti decît de ceea ce ai cunoscut. în timp ce creştea la umbra vechiului eu, noul meu eu îl auzise adeseori pe acesta vorbind despre Albertine; prin mijlocirea lui, prin mijlocirea a ceea ce acesta îi povestea, el credea că o cunoaşte, îi era simpatică, o iubea; dar nu era decît o iubire dobîndită prin mijlocirea altcuiva.
178
O altă persoană în care uitarea faţă de Albertine a avut loc obabil mai repede în această perioadă, îngăduindu-mi să-mi jlU seama ceva mai tîrziu de un nou progres pe care opera uitării îl făcuse în mine (şi aceasta este amintirea dintr-o a doua etapă, înainte de uitarea definitivă), a fost Andree. Nu pot să nu vad în uitarea Albertinei cauza dacă nu unică, dacă nu chiar principală, cel puţin necesară, a unei conversaţii pe care Andree a avut-o cu mine cam la şase luni după cea pe care am relatat-o şi în care a folosit cuvinte foarte diferite de cele pe care mi le spusese prima oară. îmi amintesc că eram amîndoi în camera mea, pentru că pe atunci îmi plăcea să am cu ea relaţii trupeşti, dar care nu mergeau pînă la capăt, din cauza caracterului colectiv pe care-1 avusese la început şi pe care-1 recăpăta acum iubirea mea pentru fetele din micul grup, multă vreme indisociabilă, grup asociat doar pentru un timp limitat numai cu persoana Albertinei, în ultimele luni de dinainte şi de după moartea ei.
Eram în camera mea şi pentru un alt motiv, care îmi permite să situez foarte exact această conversaţie. Fusesem alungat din restul apartamentului, pentru că era ziua cînd mama primea vizite. Era o zi cînd mama se dusese să ia masa de prînz la doamna Sazerat. Cum era ziua cînd aştepta  vizite, ea stătuse pe gînduri dacă să meargă la doamna Sazerat. Dar fiindcă, chiar la Combray, doamna Sazerat făcea ce făcea şi avea totdeauna invitaţi plictisitori, mama, sigură că nu se va amuza, socotise că se va putea întoarce devreme, fără să renunţe la ceva plăcut. Se întorsese într-adevăr la timp şi fără să-i pară rău, doamna Sazerat neavînd ca invitaţi decît oameni teribil de plictisitori, pe care îi îngheţa vocea specială cu care ea li se adresa, vocea ei de miercuri, cum îi spunea mama. De altfel, mama o iubea, o deplîngea pentru nefericirea sa -Pricinuită de viaţa desfrînată dusă de tatăl ei, care fusese ruinat fc ducesa de X*** -, nefericire care o silea să trăiască aproape * anul la Combray, şi numai cîteva săptămîni la Paris, la Venşoara ei, şi să facă, doar o dată la zece ani, o mare „călă-e de agrement". îmi amintesc că în ajun, la rugămintea mea epetată luni de zile, şi pentru că prinţesa o chema mereu, ^am   se dusese să o vadă pe prinţesa de Parma, care nu mai ea x'izite, şi la care de obicei lumea îşi lăsa doar cartea de
179
vizită, dar care insistase ca mama să vină să o vadă, de vreme ce protocolul nu îngăduia să vină ea la noi. Mama se întorsese foarte nemulţumită: „M-ai silit să fac ceva ce nu trebuia, îmi spuse ea, prinţesa de Parma abia dacă m-a salutat, s-a întors către doamnele cu care stătea de vorbă şi nu mi-a dat nici o atenţie; după zece minute, văzînd că nu-mi vorbeşte, am plecat fără ca ea să-mi fi întins măcar mîna Eram foarte supărată; în schimb, în faţa porţii, pe cînd plecam, am întîlnit-o pe ducesa de Guermantes, care a fost foarte amabilă şi mi-a vorbit mult de tine. Ce idee bizară ai avut cînd i-ai vorbit despre Albertine! Mi-a povestit că i-ai spus că moartea ei a fost pentru tine o mare nenorocire". (într-adevăr, îi spusesem asta ducesei, dar nici măcar nu-mi mai aminteam dacă insistasem cît de cît asupra acestui lucru. Dar persoanele cele mai distrate acordă adeseori o ciudată atenţie unor cuvinte care ne scapă, care ne par cu totul fireşti şi care lor le stîrnesc cea mai mare curiozitate.) „Nu mă voi mai duce niciodată la prinţesa de Parma. M-ai silit să fac o prostie."
Or, a doua zi, cînd mama primea vizite, Andree veni să mă vadă. Nu avea prea mult timp, căci trebuia să se ducă la Gisele, cu care voia să cineze. „îi cunosc defectele, dar este totuşi cea mai bună prietenă a mea şi fiinţa faţă de care am cea mai mare afecţiune", îmi spuse ea şi îmi păru chiar speriată la ideea că aş putea să-i cer să mă ia să cinez cu ele. Era lacomă de fiinţe, şi o a treia persoană care o cunoştea mult prea bine, cum eram eu, împiedicînd-o să li se abandoneze cu totul, o împiedica să guste lîngă ele o plăcere completă.
E adevărat că atunci cînd a venit, eu nu eram acasă; mă aştepta şi tocmai urma să trec prin salonaş pentru a mă duce la ea, cînd mi-am dat seama, auzind o voce, că mai venise cineva în vizită la mine. Grăbit s-o văd pe Andree, care era în camera mea, neştiind cine era cealaltă persoană, care evident nu o cunoştea, de vreme ce fusese invitată să aştepte într-o altă cameră, am ascultat o clipă Ia uşa salonaşului: căci vizitatorul meu vorbea, nefiind singur; îi vorbea unei femei: Oh! draga mea, eşti în inima mea! îi fredona el, citînd versurile Im Armând Silvestre. „Da, vei rămîne mereu, draga mea. chiar dacă mi-ai făcut atît de mult rău:
180
Morţii dorm în pace în sînul pămîntului. Aşa să doarmă stinsele noastre simţiri. Relicvele inimii îşi au pulberea lor; Sacrele lor rămăşiţe neatinse rămînă.54
E cam de modă veche, dar cît e de frumos! Şi ţi-aş fi putut spune încă din prima zi şi:
Le vei smulge lacrimi frumoasă, iubită copilă.. .5ţ Cum, nu ştii versurile astea?
.. .Toţi aceşti prunci, viitori bărbaţi,
Care îşi atîrnă visarea lor tînără
De genele mîngîietoare ale ochilor tăi puri56.
Ah! crezusem că-mi pot spune pentru o clipă:
în prima seară cînd veni aici
Mi-am uitat de mîndrie.
Şi îi spuneam: „Mă vei iubi
Atîta vreme cît vei putea".
Nu dormeam bine decît în braţele tale57.
Curios să văd, chiar dacă trebuia să amîn cu cîteva clipe întîlnirea cu Andree, cărei femei i se adresa acest potop de poeme, am deschis uşa Versurile îi erau recitate de domnul de Charlus unui militar; l-am recunoscut uşor pe Morel, care fusese chemat, ca rezervist, să-şi execute cele treisprezece zile de armată. Nu mai era în relaţii amoroase cu domnul de Charlus, dar îl revedea din cînd în cînd spre a-i cere să-i facă vreun serviciu. Domnul de Charlus, care de obicei prefera o formă mai bărbătească de iubire, îşi avea şi el momentele sale de visare. De altfel, în copilărie, pentru a putea înţelege şi simţi versurile poeţilor, fusese silit să presupună că sînt adresate nu unei frumoase infidele, ci unui tînăr bărbat. I-am părăsit cît am Putut de repede, deşi am simţit că a face vizite împreună cu ^°rel însemna o imensă satisfacţie pentru domnul de Charlus, care avea astfel timp de o clipă iluzia că s-a recăsătorit. Şi el
181
îmbina de altfel în persoana lui snobismul reginelor cu cel al servitorilor.
Amintirea Albertinei devenise pentru mine atît de frac mentară încît nu-mi pricinuia nici o tristeţe şi nu mai era decît o trecere către noi dorinţe, ca un acord care pregăteşte schimbări de armonie. Ba chiar, orice idee de capriciu senzual şi trecător fiind îndepărtată, în măsura în care eram încă fidel amintirii Albertinei, eram mai fericit că o am lîngă mine pe Andree decît aş fi fost dacă aş fi avut-o pe Albertine, regăsită în chip miraculos. Căci Andree putea să-mi spună mai multe lucruri despre Albertine decît îmi spusese Albertine însăşi. Or, problemele legate de Albertine persistau încă în mintea mea, în timp ce iubirea mea pentru ea, atît morală cît şi fizică, dispăruse. Şi, pentru că se micşorase mai puţin, dorinţa mea de a-i cunoaşte viaţa era acum mai mare decît nevoia de prezenţa ei. Pe de altă parte, ideea că o femeie avusese poate relaţii amoroase cu Albertine nu mai stîrnea în mine decît dorinţa de a avea şi eu relaţii amoroase cu acea femeie. I-am spus asta lui Andree, în timp ce o mîngîiam. Atunci, fără să caute cîtuşi de puţin să-şi pună de acord cuvintele cu cele pe care le rostise cu cîteva luni în urmă, Andree îmi spuse, surîzînd uşor: „Da, dar tu eşti un bărbat, de aceea nu putem face împreună chiar aceleaşi lucruri pe care le făceam cu Albertine". Şi fie că şi-a spus că asta îmi sporea dorinţa (în speranţa născută din confidenţele pe care i le făcusem odinioară, şi anume că mi-ar plăcea să am relaţii amoroase cu o femeie care avusese astfel de relaţii cu Albertine), sau suferinţa, sau că poate distrugea un sentiment de superioritate asupra ei, pe care mi-1 putea atribui, căci puteam să cred că fusesem singurul care întreţinusem relaţii amoroase cu Albertine: „Ah! am petrecut împreună multe ceasuri plăcute, ştia să mîngîie atît de bine, era atît de pătimaşă! De altfel, nu numai cu mine îi plăcea să guste plăcerea întîlnise la doamna Verdurin un tînăr frumos, care se numea Morel. Se înţeleseseră pe dată. Sarcina lui era - avînd de la ea permisiunea să-şi guste şi el voluptatea, căci îi plăceau micuţele novice, şi îi plăcea totodată ca, după ce le pusese pe drumul cel rău, să le părăsească -, sarcina lui era deci să placă unor tinere pescărite de pe o plajă îndepărtată, Unor tinere spălătorese, care s-ar fi putut îndrăgosti de un băiat, dar nu ar fi
182
■\nuns avansurilor unei fete. De îndată ce fata era cucerită de i o chema într-un loc foarte sigur, unde i-o dădea Albertinei. râ să nu-1 piardă pe acest Morel, care lua şi el parte la ceea ce "vea să urmeze, fata asculta întotdeauna şi de altfel îl pierdea totuşi, căci de teama consecinţelor şi, de asemenea, pentru că o înfîlnire sau două îi erau de ajuns, el dispărea, lăsînd o adresă falsă. Avu o dată îndrăzneala de a duce o fată, şi pe Albertine, într-o casă de rendez-vous din Couliville, unde patru sau cinci femeie o posedară pe fată împreună sau rînd pe rînd. Era pasiunea lui, ca şi cea a Albertinei. Dar Albertine îşi făcea după aceea remuşcări îngrozitoare. Cred că pe cînd locuia la tine îşi înfrînase patima şi se străduia zi cu zi să nu se lase iar pradă ei. Şi apoi simţea o atît de mare prietenie pentru tine, încît îşi făcea scrupule. Dar e sigur că, dacă te-ar fi părăsit, ar fi reînceput. Ea nădăjduia că o vei salva, că te vei căsători cu ea. Simţea de fapt că suferea de un fel de nebunie criminală, şi m-am întrebat adeseori dacă nu cumva îşi luase viaţa după o întîmplare de felul acesta, care pricinuise vreo sinucidere într-o familie. Trebuie să-ţi mărturisesc că, la începutul şederii ei la tine, ea nu renunţase pe de-a-ntregul să se amuze astfel cu mine. In anumite zile s-ar fi părut că are nevoie de asta, ba chiar în asemenea măsură încît o dată, cînd ar fi fost atît de uşor s-o facă în altă parte, nu s-a hotărît să-mi spună la revedere înainte de a mă fi rugat să intru în pat lîngă ea, la tine acasă58. N-am avut noroc, era cît pe ce să fim prinse asupra faptului. Ea profitase de momentul cînd Francoise coborîse după cumpărături şi tu încă nu te întorseseşi încă. Stinsese toate luminile pentru ca, după ce vei fi deschis cu cheia, să pierzi cîteva timp căutînd comutatorul, şi nu închisese uşa de la camera ei. Te-am auzit urcînd, iar eu abia dacă am mai avut timp să-mi pun îmbrăcămintea în ordine şi să cobor. Ne-am grăbit degeaba, căci printr-o întîmplare incredibilă îţi uitaseşi cheia şi fuseseşi silit să suni. Dar amîndouă ne speriasem, şi ca 1 ne ascundem stinghereala, am avut acelaşi gînd: să ne refacem că nu ne place mirosul de seringa, pe care, dimpotrivă. îl adoram. Aduceai o ramură lungă dintr-un asemenea arbust, şi aşa mi-am putut îngădui să-mi întorc CaPul. ascunzîndu-mi tulburarea. Asta nu m-a împiedicat să-ţi sPUn, cu o absurdă neîndemînare. că poate Francoise urcase şi
183
ar fi putut să-fi deschidă, deşi cu o secundă mai devreme te minfisem spunîndu-ţi că tocmai ne întorsesem şi că la sosirea noastră Francoise nu venise încă (ceea ce era adevărat). Dar nenorocirea a fost - crezînd noi că ai cheia - că am stins lumina; ne-am temut că, urcînd, o vei vedea cum se aprinde-sau cel puţin am ezitat prea mult. Şi trei nopţi la rînd Alberrine nu a putut închide ochii pentru că îi era tot timpul teamă că ai o bănuială şi că o vei întreba pe Francoise de ce nu aprinsese lumina înainte de a pleca Căci Albertinei îi era foarte frica de tine şi din cînd în cînd spunea că eşti ipocrit, rău, şi că de fapt, o urăşti. După trei zile, ea a înţeles, văzîndu-te liniştit, că nu-ţi trecuse prin gînd să o întrebi pe Francoise, şi astfel a putut din nou să doarmă. Dar n-a mai reluat relaţiile amoroase cu mine, fie din teamă, fie din remuşcare. căci pretindea că te iubeşte mult, sau poate că iubea pe altcineva. In orice caz, nu s-a mai putut vorbi niciodată în faţa ei despre seringa fără ca ea să nu roşească precum racul şi să nu-şi treacă mina peste faţă crezînd că-şi ascunde roşeaţa."
Ca şi anumite fericiri, există şi anumite nefericiri care vin prea tîrziu, nemaiavînd în noi proporţiile pe care le-ar fi avut cu cîtva timp mai devreme. Aşa se întîmpla şi cu nefericirea care era pentru mine teribila dezvăluire a lui Andree. Fără îndoială, chiar cînd nişte veşti proaste trebuie să ne întristeze, se întîmpla că în divertismentul, în jocul echilibrat al conversaţiei, ele trec prin faţa noastră fără să se oprească şi noi nu avem timp să le primim, preocupaţi fiind de nenumăratele lucruri pe care trebuie să ie spunem, transformaţi - din dorinţa de a plăcea persoanelor prezente - într-un altcineva protejat timp de cîteva clipe în acest ciclu nou împotriva afecţiunilor, suferinţelor pe care le-a părăsit şi pe care le va regăsi cînd scurta vrajă va fi fost destrămată. Totuşi, dacă aceste afecţiuni, dacă aceste suferinţe sînt prea mari, noi intrăm neatenţi în zona unei lumi noi şi momentan, unde. prea fideli suferinţei noastre, nu putem deveni alţii; atunci cuvintele se pun pe dată în acord cu sufletul nostru, care nu a rămas în afara jocului. Dar de cîfva timp cuvintele privitoare la Albertine nu mai avea* puterea lor toxică, de parcă otrava se evaporase. Distanţa effl acum prea mare: ca un hoinar care. văzînd, într-o după-amiaza-un corn de lună învăluit în nori, îşi spune: „asta-i luna cea
184
riaşa"', elt "iml spuneam; „Cum! Acel adevăr pe care l-am iiitat atîta. de care m-am temut atîta, sta doar în aceste cîteva savinte spuse în cursul unei conversaţii, la care nici măcar nu mă pot gîndi bine, pentru că nu sînt singur!" Şi apoi eram luat neaşteptate, căci mă obosisem mult cu Andree. Aş fi vrut să pot consacra mai multă forţă unui asemenea adevăr; îmi era exterior, pentru că nu-i găsisem încă un loc în sufletul meu. Ani vrea ca adevărul să ne fie dezvăluit prin semne noi, nu printr-o frază, o farsă care semăna cu cele pe care ni le spusesem de atîtea ori noi înşine. Obişnuinţa de a gîndi ne împiedică uneori să simţim realul, ne imunizează împotriva lui, îl face să pară tot gîndire. Orice idee poartă în ea negarea ei posibilă, orice cuvînt cuvîntul contrariu.
Acum, dacă ceea ce aflasem era adevărat, mi se dezvăluia
tot acel adevăr inutil asupra vieţii unei amante moarte, adevăr
care urcă din adîncuri, care devine vizibil, cînd nu mai putem
face nimic cu el. Atunci (gîndindu-se fără îndoială la o altă
persoană, cea pe care noi o iubim acum şi în raport cu care
s-ar putea întîmpla acelaşi lucru, căci puţin ne mai pasă de cea
pe care am uitat-o), cădem în deznădejde, ne spunem: „Dacă
ar trăi!" Ne spunem: ,,Dacă cea care trăieşte ar putea înţelege
toate astea şi că. atunci cînd va fi moartă, voi şti tot ceea ce
acum îmi ascunde!" Dar este vorba de un cerc vicios. Dacă aş
fi putut face astfel îneît Albertine să trăiască, Andree nu mi-ar
mai fi dezvăluit nimic. Este cam acelaşi lucru cu eternul „vei
vedea cum va fi cînd nu te voi mai iubi", care este atît de
adevărat şi atît de absurd, de vreme ce, într-adevăr, am obţine
mult dacă nu am mai iubi, dar am obţine ceva care nu ne mai
interesează. Este chiar acelaşi lucru. Căci femeia pe care o
revezi cînd nu o mai iubeşti îţi spune totul pentru că nu mai
'ste aceeaşi, sau pentru că tu nu mai eşti acelaşi: fiinţa care o
bea nu mai există. Şi pe aici a trecut moartea, făcind ca totul
1 fie uşor şi zadarnic. Mă gîndeam astfel, situîndu-mă în
'oteza în care Andree era veridică - ceea ce era posibil - şi
nceră cu mine tocmai pentru că acum avea cu mine relaţii
1Ol"oase,   şi   datorita   acelei   „atmosfere   Saint-Andre-des-
iarnPs"   pe   care   o   avusese   la   început   relaţia   meaa   cu
bertine.   Era  ajutată  de   faptul   că  nu   se  mai   temea  de
'e:tine. căci realitatea fiinţelor nu supravieţuieşte pentru noi
185
decît putină vreme după moartea lor, şi după cîţiva ani ele s ca acei zei ai religiilor dispărute pe care îi batjocoreşti fj teamă pentru că nu mai crezi în existenţa lor. Dar faptul că Andree nu mai credea în realitatea Albertinei putea avea drept efect faptul de a nu se mai teme - aşa cum nu se mai temea să trădeze un adevăr pe care promisese să nu-1 dezvăluie - Să inventeze o minciună care o calomnia retrospectiv pe pretinsa ei complice. Lipsa aceasta de teamă îi îngăduia să-mi dezvăluie în sfîrşit, spunîndti-mi toate astea, adevărul, sau să inventeze o minciună, dacă, pentru vreun motiv oarecare, mă credea foarte fericit şi orgolios şi voia să mă facă să sufăr. Poate că era mînioasă pe mine (mînie pe care nu şi-o manifestase atîta vreme cît mă văzuse nefericit, neconsolat) pentru că avusesem relaţii amoroase cu Albertine şi era invidioasă poate - crezînd că mă socoteam mai favorizat de soartă decît ea - pentru că nu obţinuse, poate - dar oare îşi dorise? - ceea ce eu obţinusem. O văzusem spunîndu-le adeseori că au o înfăţişare foarte suferindă unor oameni a căror mină bună, şi mai ales a căror mulţumire că o au o exasperau, şi spunîndu-le, în speranţa de a-i enerva, că ea se simte foarte bine, ceea ce a făcut întruna chiar şi cînd era foarte bolnavă, pîna în ziua cînd, simţindu-şi moartea apropiată, nu i-a mai păsat că oamenii fericiţi se simţeau bine, deşi ştiau că ea era pe moarte. Dar acea zi era încă departe. Poate că, mînioasă fiind împotriva mea, cine ştie din ce motiv, aşa cum odinioară fusese mînioasă împotriva tînărului atît de ştiutor în ale sportului şi atît de neştiutor în toate celelalte, pe care îl întîlnisem la Balbec şi care de atunci trăia cu Rachel şi pe seama căruia Andree răspîndea tot felul de vorbe defăimătoare, voind să i se facă proces pentru calomnie ca să poată depune mărturie împotriva tatălui lui, povestind nişte fapte dezonorante a căror falsitate acesta nu ar fi putut-o dovedi. Poate că era vorba tot de mînia împotriva mea, mînie care încetase cînd mă văzuse atît de trist. Căci dacă-i ştia trişti şi umiliţi, ea nu mai voia să le facă nici un rău - ba chiar era gata să-i copleşească cu binefaceri - nici chiar celor pe care. cu ochii scînteind de mînie, dorise să-i dezonoreze, să-i ucidă, să-i vadă condamnaţi, fie şi pe temeiul unor false mărturii. Pentru că nu era rea din fire. şi chiar dacă natura ei mai put"1 vizibilă, mai adîncă, nu era atît de amabilă pe cît ai fi crezut
186
mai
întîi, luîndu-te după delicatele ei atenţii, ci mai curînd vîdioasă şi orgolioasă, a treia ei natură, şi mai profundă încă, atura ei adevărată, dar nu în întregime realizată, tindea spre unătate şi spre iubirea aproapelui. Numai că, precum toate fiinţele care, aflate într-o anume stare, doresc o stare mai bună, Har necunoscînd-o decît prin dorinţă, nu înţeleg că prima condiţie este de a rupe cu prima stare - ca neurastenicii şi morfinonianii care ar vrea să fie lecuiţi, dar fără să fie privaţi de maniile lor sau de morfina lor, ca sufletele religioase sau spiritele artiste legate de lume care doresc sigurătatea, dar vor să şi-o reprezinte totuşi ca neimplicînd o renunţare absolută la viaţa lor anterioară -, Andree era gata să iubească toate făpturile, dar numai dacă reuşea să nu şi le reprezinte ca făpturi triumfătoare, şi de aceea mai întîi le umilea. Ea nu înţelegea că trebuia să-i iubească chiar şi pe cei orgolioşi, învingîndu-le orgoliul prin iubire şi nu printr-un orgoliu şi mai puternic. Dar ea era precum bolnavii care vor vindecarea prin chiar mijloacele care întreţin boala, mijloace pe care le iubesc şi pe care ar înceta pe dată să le iubească dacă ar renunţa la ele. Dar adeseori vrem să învăţăm să înotăm, rămînînd totodată cu un picior pe pămînt.
un
Cît despre tînărul sportiv, acel nepot al soţilor Verdurin pe care îl întîlnisem în timpul celor două şederi ale mele la Balbec, trebuie să spunem în treacăt, şi anticipînd, că, la cîtva timp după vizita lui Andree, vizită pe care voi continua peste o clipă să o povestesc, au avut loc fapte care au produs o destul de mare impresie. Mai întîi acest tînăr (poate în amintirea Albertinei, pe care nu ştiam atunci că o iubise) se logodi cu Andree şi se căsători cu ea, în ciuda deznădejdii Rachelei, de care puţin i-a păsat. Andree nu mai spuse atunci (adică la citeva luni după vizita despre care vorbesc) că e un mizerabil f rni-am dat seama mai tîrziu că nu a spus că e un mizerabil î pentru că era nebună după el şi credea că nu o vrea. Dar  alt fapt li s-a impus şi mai mult tuturor. Acest tînăr a Prezentat mici scheciuri, în decoruri şi cu costume create de el, 1 care au făcut în arta contemporană o revoluţie cel puţin gală cu cea săvîrşită de Baletele ruseşti'9. Pe scurt, criticii cei 1 autorizaţi i-au considerat operele ca fiind capitale, aproape "Hale, iar eu gîndesc ca şi ei. ratificînd astfel, spre propria-mi
187
uimire, vechea părere a Rachelei. Persoanele care îl cunosc seră Ia Balbec şi care ÎI văzuseră cum este atent nuniai i croiala veşmintelor celor pe care îi frecventa, petrecîndu-şj jof timpul Ia baccara, la curse, la golf sau la polo, care ştiau că fu şese totdeauna un elev chiulangiu şi chiar că fusese exnia triculat din liceu (pentru a-şi enerva părinţii, locuise două lunj în casa de rendez-vous unde domnului de Charlus i se păruse că-I surprinde pe Morel), şi-au spus că poate operele sale erau făcute de Andree care, din iubire pentru el, voia să-i lase Juj toată gloria, sau că, şi mai probabil, plătea din marea Iui avere personală pe care, cu toate nebuniile lui, nu izbutise să o micşoreze, vreun profesionist de geniu şi foarte muncitor (căci acest gen de societate bogată - neşlefuită prin frecventarea aristocraţiei şi neavînd nici o idee de ceea ce înseamnă un artist, care pentru ei este doar fie un actor pe care-1 aduc să Ie recite monologuri la logodna fiicei lor, înmînîndu-i apoi cu discreţie onorariul într-un salon învecinat, fie un pictor la care o trimit să-i pozeze după ce s-a măritat, înainte de a avea copii şi cînd este încă frumoasă - crede că tofi oamenii din societatea înaltă care scriu, compun sau pictează, îi pun pe alfii să le facă operele şi plătesc pentru a avea o reputafie de autor, aşa cum alfii plătesc pentru a-şi asigura un fotoliu de deputat). Dar nu era adevărat; tînărul era chiar autorul acelor opere minunate. Cînd am ştiut asta, am fost silit să ezit între diferite presupuneri. Sau fusese într-adevăr timp de ani îndelungaţi „bruta" care părea a fi, şi cine ştie ce cataclism fiziologic trezise în el geniul adormit ca pe Frumoasa din pădurea adormită; sau în acea perioadă a şcolarităţii sale furtunoase, a căderilor sale la bacalaureat, a sumelor mari pierdute la jocurile de noroc din Balbec, a fricii sale de a se urca în tramvai împreună cu fidelii mătuşii sale Verdurin din cauza prostului gust cu care se îmbrăcau, era deja un om de geniu, poate neatent la geniul Iui, după ce-şi lăsase cheia sub uşă în efervescenta pasiunilor juvenile; sau poate că era chiar conştient de geniul Iui. dar ultimul din clasă, pentru că, în timp ce profesorul spunea banalităfi despre Cicero, el îi citea pe Rimbaud sau pe Goethe. Desigur, nimic nu ne lăsa să bănuim asta cînd l-am întîlnit la Balbec, unde mi se păru interesat doar de cai şi de refete de cocteiluri.  Dar nu-i o obiecfie de
188
zdruncinat. Putea fi foarte vanitos, ceea ce se poate asocia , ceniul, încercînd să strălucească în acel mod în care ar fi utut să impresioneze lumea în care trăia, mod care nu consta jcidecum în a dovedi o cunoaştere aprofundată a Afinităţilor lective, ci mai curînd în a arăta că ştii să conduci în mare viteza un atelaj cu patru cai. De altfel, nu sînt sigur şi că, chiar după ce a devenit autorul acelor frumoase opere atît de originale, i-ar fi plăcut - în afară de teatre, unde era cunoscut -să-i salute pe cei care nu erau în smoking, precum fidelii din salonul Verdurin în prima lor ipostază, ceea ce ar dovedi în cazul lui nu prostie, ci vanitate, şi chiar un anumit simţ practic, o anumită clarviziune în a-şi adapta vanitatea la mentalitatea unor imbecili la a căror stimă ţinea şi pentru care smokingul străluceşte, poate, mai puternic decît privirea unui gînditor. Cine ştie dacă, văzut din afară, oricare om de talent sau chiar fără talent, dar plăcîndu-i lucrurile care ţin de spirit, eu de exemplu, nu i-ar fi făcut, oricui l-ar fi întîlnit la Rivebelle, la hotelul din Balbec, pe digul din Balbec, impresia că este un desăvîrşit imbecil, şi pe deasupra şi plin de pretenţii? Fără să mai punem la socoteală că pentru Octave tot ce ţinea de artă era probabil ceva atît de intim, de viu, în cele mai obscure adîncuri ale fiinţei sale, încît fără îndoială nu i-ar fi trecut prin cap să vorbească despre asta, cum ar fi făcut de exemplu Saint-Loup, pentru care artele aveau prestigiul pe care îl aveau pentru Octave caii. Şi apoi, se putea să aibă patima jocului, şi se spune că a şi rămas cu ea. Totuşi, dacă pietatea datorită căreia a trăit din nou opera necunoscută a lui Vinteuil s-a manifestat în mediul atît de tulbure de la Montjouvain, nu am fost totuşi mai puţin impresionat gîndindu-mă că poate capodoperele cele mai extraordinare ale epocii noastre îşi au originea nu în Concursul general, într-o educaţie model, academică în genul celei căpătate de familia Broglie,60 ci în frecventarea hipodroamelor şi a marilor baruri. în această perioadă, la Balbec, motivele care mă făceau să doresc să-I cunosc, iar pe Albertine şi pe prietenele ei le făceau să dorească să nu-1 cunosc, erau în egală măsură străine de valoarea lui, şi ar fi putut doar pune în lumină eterna neînţelegere dintre un ^intelectual" (reprezentat în cazul de faţă de mine) şi oamenii e lume (reprezentaţi de micul grup) cu privire la o persoană
189
mondenă (tînărul jucător de golf). Eu nu-i presimfeam talentul iar prestigiul Iui în ochii mei - de acelaşi gen ca, odinioară, cel al doamnei Blatin61 - era cel de a fi, indiferent de ceea ce ele spuneau, prietenul prietenelor mele, făcînd mai mult decît mine parte din grupul lor. Albertine şi Andree, simbolizînd în privinfa aceasta incapacitatea oamenilor de lume de a judeca corect lucrurile ce fin de spirit şi înclinaţia lor de a prefera falsul, nu numai că aproape mă găseau prost pentru că eram curios să ştiu mai multe despre un asemenea imbecil, dar erau mai ales uimite că îl alesesem, dintre jucătorii de golf, tocmai pe cel mai neinteresant. Măcar dacă m-aş fi împrietenit cu tînărul Gilbeit de Belloeuvre care, în afara preocupărilor legate de golf, era un băiat cu o conversaţie interesantă, care primise o menţiune Ia Concursul general şi făcea versuri plăcute (or, în realitate, el era mai prost decît oricare altul). Sau dacă scopul meu era să „fac un studiu", „pentru o carte", să-1 fi ales pe Guy Saumoy62, care era cu desăvîrşire nebun, răpise două fete, şi măcar era un tip ciudat care putea să mă „intereseze". Aceştia doi mi-ar fi fost „îngăduiţi", dar ce putea să-mi placă la celălalt? Era tipul „brutei", al „brutei sută la sută".
Dar să mă întorc la vizita pe care mi-a făcut-o Andree. După ce îmi dezvălui ce fel de relaţii avusese cu Albertine, adăugă că principalul motiv pentru care Albertine mă părăsise era părerea prietenelor ei din micul grup, şi a altora încă, despre faptul că locuia la un tînăr cu care nu era măritată: „Ştiu că locuiaţi la mama ta Dar asta nu înseamnă nimic. Habar n-ai ce se înfîmplă în lumea fetelor, cum îşi ascund mereu cîte ceva jna celeilalte, cît de mult se tem de părerea altora Am întîlnit printre ele cîteva de o severitate nemaipomenită faţă de nişte ineri doar pentru că le cunoşteau prietenele şi pentru că se îmeau că acestea Ie vor spune anumite lucruri şi chiar şi pe cestea întîmplarea mi le-a arătat cu totul altfel şi împotriva ainţei lor. Cu cîteva luni mai devreme, această ştiinţă pe care ndree părea să o aibă cu privirea la mobilurile de care ascultă tele din micul grup, mi s-ar fi părut nespus de preţioasa >ate că ceea ce spunea putea să explice de ce Albertine, care i se dăruise ceva mai tîrziu la Paris, refuzase să o facă la Ibec, unde eu îi înfîlneam întruna prietenele, crezînd în mod surd că este în avantajul meu să fiu în cele mai bune relaţii
190
cu ele. Poate chiar că totul se explica prin aceea că văzuse că arn o anumită încredere în Andree, sau prin faptul că îi spusesem în chip imprudent acesteia că Albertine avea să doarmă la Grand Hotel, din care pricină aceasta care, poate, cu pufin timp mai înainte, era gata să mă lase să gust anumite plăceri ca pe lucrul cel mai simplu din lume, îşi schimbase părerea şi ameninţase că apasă pe butonul soneriei. Dar atunci înseamnă că ea cedase cu multă uşurinţă altora. Această idee îmi trezi gelozia şi i-am spus lui Andree că voiam să o întreb ceva. „Făceaţi acel lucru în apartamentul nelocuit al bunicii tale? - Nu, niciodată, am fi fost deranjate." „ Aşa deci, eu credeam, mi se părea că... - De altfel, AJbertinei îi plăcea să facă asta mai ales la ţară. - Unde? - Odinioară, cînd nu avea timp să meargă prea departe, ne duceam la Buttes-Chaumont, ştia acolo o casă, sau sub copaci, locul e pustiu; şi de asemenea în grota de lîngă Micul Trianon. - Vezi bine că nu te pot crede! Nu a trecut nici un an de cînd mi-ai jurat că nu aţi făcut nimic la Buttes-Chaumont. - M-am temut că o să te fac să suferi." Aşa cum am mai spus, m-am gîndit, dar numai mult mai tîrziu, că, dimpotrivă, abia în această zi a mărturisirilor, a doua oară adică, Andree încercase să mă facă să sufăr. Şi, în timp ce ea vorbea, ideea mi-ar fi venit pe dată, pentru că i-aş fi simţit nevoia, dacă aş fi iubit-o încă la fel de mult ca înainte pe Albertine. Dar cuvintele lui Andree nu-mi făceau atît de rău încît să simt nevoia imperioasă de a le considera pe loc mincinoase. De fapt, dacă ceea ce spunea Andree era adevărat, şi la început nu m-am îndoit de asta, acea Albertine reală pe care o descopeream, după ce cunoscusem atîtea aparenţe diverse ale Albertinei, era foarte puţin diferită de fata frenetică şi vicioasă ivită dintr-o dată şi ghicită de mine în prima zi, pe digul din Balbec, şj care îmi oferise rînd pe rînd atîtea înfăţişări, aşa cuni îşi modifică rînd pe rînd aşezarea edificiilor, pînă la a strivi, a şterge cu totul monumentul capital care se vedea singur din depărtare, un oraş de care te apropii, dar ale cărui
roporţij adevărate, cînd îl cunoşti bine şi îl judeci exact, erau
e pe care ţi le arătase perspectiva ce fi se dezvăluise de la
"mia privire, restul, pe unde trecuseşi, nefiind decît acea serie
Uccesivă de linii de apărare pe care orice fiinţă o ridică Pjpotriva vederii noastre şi de care trebuie să treci pas cu pas,
191
cu preţul cîtor suferinţe, înainte de a ajunge în inima acelei realităţi. De altfel, dacă nu am simţit nevoia să cred cu totul fo nevinovăţia Albertinei, pentru ca suferinţa mea se micşorase pot să spun totodată şi că nu am suferit prea mult în urina acestei dezvăluiri pentru că de cîtva timp credinţa pe care mi-o făurisem cu privire la nevinovăţia Albertinei fusese înlocuită, treptat şi fără ca eu să-mi dau seama, de credinţa, mereu prezentă în mine, în vinovăţia Albertinei. Or, nu mai credeam în nevinovăţia Albertinei pentru că nu mai simţeam nevoia, dorinţa pătimaşă să cred în ea. Dorinţa este cea care dă naştere credinţei, dar noi nu ne dăm seama de obicei de asta pentru că cele mai multe dorinţe creatoare de credinţe nu sfîrşesc - spre deosebire de cea care mă convinsese că Albertine era nevinovată - decît o dată cu noi înşine. Atîtor dovezi care confirmau prima mea versiune, eu le preferasem prosteşte simplele afirmaţii ale Albertinei. De ce o crezusem? Minciuna este esenţială pentru umanitate. Joacă poate un rol tot atît de mare ca şi goana după plăcere, şi de altfel este comandată de aceasta. Minţim ca să ne ocrotim plăcerea, sau onoarea, dacă divulgarea plăcerii este contrară onoarei. Minţim toată viaţa, şi chiar, mai ales, îi minţim poate numai pe cei care ne iubesc. Căci, într-adevăr, doar aceştia ne fac să ne temem pentru plăcerea noastră şi să le dorim stima O crezusem mai întîi pe Albertine vinovată, şi numai dorinţa mea, punînd în slujba îndoielii puterile inteligenţei mele, mă făcuse să o apuc pe un drum fals. Poate că trăim înconjuraţi de indicatori electrici, seismici, pe care trebuie să-i interpretăm cu bună credinţă pentru a cunoaşte adevărul caracterelor. Trebuie să spun că oricît de mult mă întristaseră cuvintele Iui Andree, îmi plăcea mai mult o realitate care se potrivea în sfîrşit cu ceea ce instinctul meu presimţise de la început, decît mizerabilul optimism căruia îi cedasem apoi în chip atît de laş. îmi plăcea mai mult ca viaţa să fie la înălţimea intuiţiilor mele. De altfel, acestea, pe care le avusesem în prima zi pe plajă, cînd crezusem că acele fete întruchipau frenezia plăcerii, viciul, şi de asemenea în seara cînd o văzusem pe institutoarea Albertinei silind-o pe această fată pătimaşă să intre în micuţa vilă aşa cum bagi într-o cuşcă o sălbăticiune pe care mai tîrziu, în ciuda aparenţelor, nimic nu o va mai putea domestici, nu se
192
iveau oare cu ceea ce-mi spusese Bloch cînd făcuse să-mi
•1 nămîntul atît de frumos, silindu-mă să mă înfior în toate
i         i        r'	a    ,ai     •	i	■	i •.	!•.■.-»
mbările mele, la fiecare întîlnire, de universalitatea dorinţei? I i„ Mrmn nmipi era mai bine să nu am din nou aceste
poate că, la urma urmei,
timp ce o
rime intuiţii, decît acum, verificate de data asta. în ubeam pe Albertine, ele m-ar fi făcut să sufăr prea miTlt şi era nai bine că nu mai rămăsese din ele decît o urmă, veşnica mea bănuială în legătură cu lucruri pe care nu le vedeam şi care totuşi s-au petrecut întruna atît de aproape de mine, şi poate şi o altă bănuială, anterioară, mai vastă, care era însăşi iubirea mea. Nu însemna oare asta, că, în ciuda negaţiilor făcute de judecata mea, a o alege, a o iubi pe Albertine însemna a o cunoaşte în toată hidoşenia ei? Şi chiar în momentele cînd neîncrederea adoarme, iubirea nu este oare tot o neîncredere care persistă, transformată? Nu este ea o dovadă de clarviziune (dovadă de neînţeles pentru amantul însuşi), de vreme ce dorinţa, mergînd mereu spre ceea ce ne este mai opus, ne sileşte să iubim ceea ce ne va face să suferim? Intră cu siguranţă în farmecul unei fiinţe, în ochii ei, în gura, în trupul ei, elementele necunoscute de noi care sînt susceptibile să ne facă peste măsură de nefericiţi, astfel încît a ne simţi atraşi de această fiinţă, a începe să o iubim, înseamnă, oricît de nevinovat am pretinde că o facem, a citi deja, într-o versiune diferită, toate trădările şi greşelile ei.
Şi aceste farmece care, pentru a mă atrage, materializau astfel părţile novice, primejdioase, mortale, ale unei fiinţe, erau oare într-un raport de la cauză la efect cu tainicele otrăvuri, raport mai direct decît cel dintre luxurianţa seducătoare şi sucul otrăvit al anumitor flori veninoase? Poate că, îmi spuneam, însuşi viciul Albertinei, cauză a suferinţelor mele viitoare, o făcuse să aibă acea francheţe care-ţi dădea iluzia că te afli cu a m relaţiile de camaraderie loială şi lipsită de orice restricţie e care le-ai avea cu un bărbat, aşa cum un viciu paralel dez-oltase în cazul domnului de Charlus o fineţe feminină a ls"bilităţii şi a inteligenţei. în mijlocul orbirii celei mai desă-lrs'te, perspicacitatea subzistă sub însăşi forma predilecţiei şi tandreţei, astfel încît e greşit să vorbeşti de o rea alegere în jagoste, de vreme ce orice alegere nu poate fi decît rea. „Va nbaţi la Buttes-Chaumont pe vremea cînd veneai să o iei de
193
acasă? am întrebat-o pe Andree." „Oh! nu, din ziua în Car Albeitine s-a întors Ja Balbec cu tine, ea nu a mai făcut nimj cu mine, în afară de ceea ce ţi-am spus. Nici măcar nu-mj nia-îngăduia să-i vorbesc despre aceste lucruri. - De ce mă niaj minţi, draga mea Andree? Printr-o întîmplare cu totul neaşteptată, căc"i nu încerc niciodată să ştiu ceva, am aflat pînă în amănuntele cele mai mici, lucruri de genul acesta pe care Albertine le făcea, pot să-fi spun cu precizie, pe malul apei, cu o spălătoreasă, doar cu cîteva zile înainte de a muri. - Poate dar după ce te-a părăsit, asta nu ştiu. Simţea că nu putuse şi nu va putea niciodată să-ţi recapete încrederea" Aceste ultime cuvinte mă întristau peste măsură, apoi mi gîndeam iar la seara cînd adusesem ramura de seringa, îmi aminteam că după vreo cincisprezece zile, cum gelozia mea îşi schimba rînd pe rînd obiectul, o întrebasem pe Albertine dacă nu avusese niciodată relaţii amoroase cu Andree, iar ea îmi răspunsese: „Niciodată! O ador pe Andree. Am pentru ea o profundă afecţiune, dar ca pentru o soră, şi chiar dacă aş avea gusturile pe care se pare că tu crezi că le am, este ultima persoană la care m-aş gîndi. Pot să-ţi jur asta pe tot ce vrei, pe mătuşa mea, pe mormîntul bietei mele mame". O crezusem. Şi totuşi, chiar dacă nu aş fi devenit neîncrezător datorită contradicţiei dintre semimărturisirile ei de altădată cu privire la lucruri pe care Ie negase apoi de îndată ce văzuse că nu-mi erau indiferente, ar fi trebuit să mi-l amintesc pe Swann cel de pe vremea cînd era convins de caracterul platonic al prieteniilor domnului de Charlus şi afirmîndu-mi asta chiar în seara zilei cînd eu îi văzusem cu ochii mei pe croitor6' şi pe baron în curte; ar fi trebuit să mă gîndesc ca există faţă în faţă doua lumi, una constituită din lucrurile pe care le spun fiinţele cele mai bune, cele mai sincere, şi îndărătul căreia se află lumea alcătuită de succesiunea a ceea ce fac înseşi aceste fiinţe; astfel încît atunci cînd o femeie măritată spune despre un bărbat tînăr: „Oh! e perfect adevărat că am pentru el o imensă prietenie, dar e ceva foarte nevinovat, foarte pur, pot să jur pe amintirea părinţilor mei", ar trebui să-ţi juri ţie însuţi, în loc să eziţi fie şi numai o singură clipă, că ea tocmai a ieşit probabil din cabinetul de toaletă unde, după fiecare întîlnire pe care a avut-o cu acel tînăr bărbat, se duce repede, ca să nu aibă copii-
194
iura de seringa mă întrista nespus de mult, şi de asemenea ,a juI că Albeitine a crezut, a spus despre mine că sînt ipocrit
C2 o urăsc; mai mult decît orice, poate, mă întristau min-
nile ei atît de neaşteptate încît îmi era greu să le asimilez
dirii mele. într-o zi îmi povestise că fusese pe un cîmp de
viaţie, că era prietena aviatorului (fără îndoială ca să-mi
doarmă bănuielile cu privire la femei, crezînd că eram mai
ouţin ?e'os Pe bărbaţi); că era amuzant să vezi cît de uimită
era Andree în faţa acelui aviator, în faţa tuturor omagiilor pe
care i le aducea Albertinei, într-atît de uimită încît ar fi vrut să
facă o plimbare cu avionul împreună cu el. Or, toate acestea
erau pure invenţii, niciodată Andree nu fusese pe un cîmp de
aviaţie etc.
Andree plecă; venise ora cinei. „Nu vei ghici niciodată cine mi-a făcut o vizită de cel puţin trei ore, îmi spuse mama Zic trei ore, dar e mai mult poate, a sosit aproape în acelaşi timp cu prima persoană, care era doamna Cottard, a văzut, rămînînd neclintită pe scaun, cum intră şi ies diferitele persoane care m-au vizitat - şi au fost mai bine de treizeci - şi nu a plecat decît acum un sfert de oră. Dacă nu ai fi avut-o la tine pe prietena ta Andree te-aş fi chemat. - Cine era? - Cineva care nu face niciodată vizite. - Prinţesa de Parma? - Hotărît lucru, am un fiu mai inteligent decît credeam. Nu-mi laşi plăcerea să te pun să ghiceşti un nume, căci îl afli pe dată. - Nu s-a scuzat pentru purtarea ei rece de ieri? - Nu, ar fi fost stupid, vizita ei era tocmai un mod de a-şi cere scuze; sărmana ta bunică ar fi apreciat foarte mult asta. Se pare că, în jur de ora două, a trimis un valet să întrebe dacă am o zi de primire. I s-a răspuns că era chiar ziua de astăzi şi atunci a urcat." Prima mea idee, pe care nu am îndrăznit să i-o spun maniei, a fost că prinţesa le Parma, înconjurată în ajun de persoane strălucite cu care era toarte prietenă şi cu care îi plăcea să stea de vorbă, simţise, cind o văzuse pe mama intrînd, un fel de ciudă pe care nu cercase să o ascundă. Şi această morgă, pe care credea că o ascurnpără printr-o excesivă amabilitate, semăna întru totul cu
1 arătată de marile aristocrate germane şi pe care o optaseră şi cei din familia Guermantes. Dar mama crezu, şi
'i ani crezut şi eu ca şi ea. că pur şi simplu prinţesa de nu o recunoscuse, că nu crezuse că trebuie să se ocupe
195
de ea, că abia după plecarea mamei aflase cine era ace persoană, fie de la ducesa de Guermantes, pe care mania întîlnise jos, fie din lista vizitatoarelor, al căror nume era înscris într-un registru, de către portari, înainte ca acestea d intre. Prinţesa găsise că ar fi o lipsă de amabilitate să-i transmită sau să-i spună direct mamei: „Nu te-am recunoscut" gîndindu-se că - ceea ce nu era mai puţin conform politeţii de la curţile germane şi manierelor familiei Guermantes decît prima mea versiune - o vizită, lucru excepţional din partea Alteţei Sale, şi mai ales o vizită de mai multe ore, îi va oferi mamei, sub o formă indirectă şi la fel de convingătoare, acea explicaţie, ceea ce se şi întîmplă, într-adevăr. Dar nu am rugat-o pe mama să-mi povestească cu de-amănuntul vizita prinţesei, căci tocmai îmi amintisem mai multe fapte privitoare la Albertine despre care voiam, şi totuşi uitasem, să o întreb pe Andree. Cît de puţin ştiam, de altfel, şi voi şti vreodată, despre această poveste a Albertinei, singura care m-ar fi interesat într-adevăr, sau cel puţin singura care, în anumite clipe, începea iar să mă intereseze! Căci omul este o fiinţă fără vîrstă fixă, o fiinţă care are facultatea să redevină în cîteva secunde mai tînără cu mulţi ani, şi care, înconjurată de pereţii timpului în care a trăit, pluteşte aici, dar ca într-un bazin cu apă al cărei nivel s-ar schimba întruna şi ar aduce-o ba într-o epocă, ba într-alfa. I-am scris Iui Andree să se întoarcă. Ea n-a putut să vină decît o săptămînă mai tîrziu. Aproape încă de la începutul vizitei, i-am spus: „De vreme ce pretinzi că Albertine nu mai făcea acele lucruri cînd trăia aici, crezi că m-a părăsit ca să le facă în deplină libertate, şi pentru care prietenă? - Cu siguranţă că nu din cauza asta a plecat. - Atunci a plecat pentru că eram eu prea sîcîitor? - Nu, nu cred. Cred că a silit-o să te părăsească mătuşa ei, care se gîndea să o mărite cu ticălosul ăla, îl ştii, cu tînărul numit de tine «sînt la ananghie», cel care o iubea pe Albertine şi o ceruse de nevastă. Văzînd că tu nu te căsătoreşti cu ea, s-au temut că, prelungindu-şi peste măsura şederea la tine, acel tînăr nu o va mai lua de nevastă. Doanina Bontemps, asupra căreia tînărul făcea întruna presiuni, a chemat-o la ea pe Albertine. Albertine avea de fapt nevoie oe unchiul şi de mătuşa ei şi cînd a ştiut de aranjament, te-a părăsit." Stăpînit fiind de gelozie, nu mă gîndisem niciodată 'a
196
această explicaţie, ci numai la preferinţa Albertinei pentru femei şi la supravegherea mea, uitînd că exista şi doamna gontemps, care putea să găsească, deşi ceva mai tîrziu, destul de ciudat un lucru care o scandalizase pe mama încă de la început. Oricum, doamna Bontemps se temea ca purtarea ei să nu-l scandalizeze pe acel posibil logodnic, pe care ţinea să-1 păstreze pentru eventualitatea că eu nu mă voi căsători cu Albertine. Căci, spre deosebire de ceea ce crezuse odinioară mama lui Andree, Albertine găsise în acel tînăr o bună partidă burgheză. Şi cînd voise să o vadă pe doamna Verdurin, cînd îi vorbise în secret, cînd fusese atît de supărată că m-am dus acolo seara fără să o previn, ea şi cu doamna Verdurin puseseră la cale nu întîlnirea cu domnişoara Vinteuil, ci o întîlnire cu nepotul care o iubea pe Albertine, căci doamna Verdurin, avînd satisfacţia de a contribui la realizarea uneia dintre acele căsătorii care sînt surprinzătoare din partea anumitor familii în a căror mentalitate nu pătrunzi pe de-a-ntregul, nu ţinea la căsătoria cu un bărbat bogat. Or, eu nu mă mai gîndisem niciodată la acest nepot care fusese poate iniţiatorul ei întru ale iubirii, cel căruia îi datoram poate faptul că Albertine mă sărutase prima oară. Şi întregii scheme al neliniştilor Albertinei pe care o construisem, trebuia să-i substitui o alta, sau să i-o suprapun, căci poate nu o excludea, înclinaţia pentru femei neîmpiedicînd-o să se mărite. Oare această căsătorie era adevăratul motiv al plecării Albertinei şi, din amor propriu, ca să nu pară că depinde de mătuşa ei, sau că mă sileşte să mă căsătoresc cu ea, nu voise să mi-1 spună? începeam să-mi dau seama că sistemul cauzelor multiple ale unei singure acţiuni, sistem a cărui adeptă era Albertine în raporturile cu prietenele sale, lăsînd-o să creadă pe fiecare că pentru ea venise, nu era decît un fel de simbol artificial, voit, al diferitelor aspecte pe care le capătă o acţiune în funcţie de punctul de vedere din care o priveşti. Nu simţeam nici pentru prima şi nici pentru ultima oară mirarea şi ruşinea pe care le simţeam acum pentru a nu-mi spusesem nici măcar o singură dată că Albertine se afla în casa mea într-o poziţie falsă care o putea supăra pe niatuşa ei. De cîte ori nu mi s-a întîmplat, după ce am căutat să •nţeleg raporturile dintre două fiinţe şi crizele pe care le Produc, să aud dintr-o dată o a treia persoană vorbindu-mi
197
despre ele din punctul ei de vedere, ea avînd raporturi încă şj mai importante cu una dintre cele două fiinţe, punct de vedere care a fost poate cauza crizei! Şi dacă faptele noastre rămîn atît de nesigure, cum ar putea fi persoanele înseşi mai sigure? Cînd îi auzeai pe cei care pretindeau că Albertine era o şmecheră care încercase să se căsătorească ba cu unul, ba cu altul, nu era greu să presupui cum a fost etichetat faptul că locuia cu mine. Şi totuşi, după părerea mea, ea fusese o victimă, poate nu o victimă cu totul pură, dar în acest caz oricum vinovată pentru alte motive, din cauza unor vicii despre care nu se vorbea.
Dar trebuie mai ales să ne spunem următoarele: pe de o parte, minciuna este adeseori o trăsătură de caracter; pe de altă parte, pentru femeile care nu ar fi altminteri mincinoase, este o apărare naturală, improvizată, apoi din ce în ce mai bine organizată, împotriva acestei primejdii neaşteptate, capabilă să distrugă orice viafă: iubirea. Pe de altă parte, nu din întîmplare bărbaţii intelectuali şi sensibili se dăruiesc totdeauna unor femei insensibile şi inferioare, şi ţin totuşi la ele, dacă dovada că nu sînt iubiţi de ele nu-i vindecă totuşi de ideea de a sacrifica totul pentru a păstra alături o asemenea femeie. Dacă spun că asemenea bărbaţi simt nevoia să sufere, spun un lucru exact, suprimînd adevărurile preliminarii care fac din această nevoie - involuntară într-un anume sens - de a suferi, o consecinţă lesne de înţeles a acestor adevăruri. Fără să mai punem la socoteală că, firile complete fiind rare, un bărbat foarte intelectual şi sensibil va avea în general puţina voinţă, va fi jucăria obişnuinţei şi a acelei temeri de a suferi în minutul care vine ce îl sorteşte suferinţelor veşnice, şi că în aceste condiţii nu va vrea niciodată să o repudieze pe femeia care nu-I iubeşte. Ne vom mira că se mulţumeşte cu atît de puţină iubire, dar ar trebui mai curînd să ne reprezentăm durerea pe care i-o soaţe pricinui iubirea pe care o simte. Durere pe care nu trebuie să o deplîngem prea mult, căci teribilele comoţii pe care ii le pricinuiesc iubirea nefericită, plecarea, moartea unei mante, seamănă cu acele atacuri de paralizie care ne lovesc lai întîi cu violenţă, dar după care muşchii tind treptat să-şi scapete elasticitatea, energia lor vitală Mai mult, această urerea nu e lipsită de o compensaţie. Aceşti bărbaţi intelec-
198
tuali şi sensibili sînt în general puţin înclinaţi să mintă. Minciuna îi surprinde cu atît mai mult cu cît, chiar inteligenţi fiind, ei trăiesc în lumea posibilului, reacţionează foarte puţin, trăiesc în durerea pe care le-a pricinuit-o o femeie mai curînd decît în perceperea limpede a ceea ce ea voia, a ceea ce ea făcea, a celui pe care ea îl iubea, percepere hărăzită mai ales firilor voluntare şi care au nevoie de ea pentru a preîntîmpina viitorul, în loc să plîngă trecutul. Deci aceşti bărbaţi se simt înşelaţi fără să ştie prea bine cum sînt înşelaţi. în felul acesta femeia mediocră, iubită de ei. spre mirarea tuturor, le îmbo-oăţeşte mult mai mult universul decît ar fi făcut-o o femeie inteligentă. îndărătul fiecărui cuvînt pe care ea îl rosteşte, ei simt o minciună; îndărătul fiecărei case unde spune că s-a dus, ei simt o altă casă; îndărătul fiecărei acţiuni, al fiecărei fiinţe, o altă acţiune, o altă fiinţă. Fără îndoială, ei nu ştiu care, şi nu au energia, nu ar avea poate posibilitatea să afle. O femeie mincinoasă, care recurge la un truc foarte simplu, poate să înşele, fără să-şi dea osteneala să recurgă şi la alte trucuri, numeroase persoane, şi, mai mult încă, chiar aceeaşi persoană, care ar fi trebuit să descopere în cele din urmă trucul. Toate acestea creează în faţa intelectualului sensibil un univers al adîncurilor, adîncuri pe care gelozia lui ar vrea să le sondeze şi de care inteligenţa lui se arată interesată. Fără să fiu tocmai un astfel de bărbat, aveam să aflu poate în sfîrşit secretul vieţii Albertinei, acum cînd ea era moartă. Dar faptul că indiscreţiile nu se produc decît după ce viaţa terestră a unei persoane a luat sfîrşit nu dovedeşte oare că nimeni nu crede într-o viaţă viitoare? Dacă aceste indiscreţii spun adevărul, ar trebui să ne temem de resentimentul celei ale cărei fapte le dezvăluim, la fel de mult gîndindu-ne la ziua cînd o vom întîlni în cer, pe cît ne temeam atunci cînd ea trăia eu credeam că avem datoria să-i ţinem ascunsă taina. Iar dacă aceste indiscreţii sînt mincinoase, inventate pentru că ea nu Jiiai este aici şi nu le mai poate dezminţi, ar trebui să ne temem ■nea şi mai mult de mînia celei moarte, dacă am crede în viaţa de apoi. Dar nimeni nu crede. Astfel îneît era cu putinţă ca o indelungată dramă să se fi jucat în sufletul Albertinei între mine şi nevoia de a  părăsi, dar faptul de a mă părăsi să fi fost pricinuit de mătuşa ei sau de acel rînăr, şi nu de femei, la care ar fi dorit cu
ceeaşi patimă ca şi noi să o cunoască, dar păstrîndu-şi mai multă libertate de gîndire, trezind în cea interesată mai puţine
uspiciuni, o intrigă pe care unii poate au ştiut-o - dar pe aceia noi nu-i cunoaştem şi nici nu ştim unde i-am putea găsi. Şi printre toate motivele de a avea fată de noi o atitudine inexplicabilă, trebuie să punem la socoteală şi acele ciudăţenii de caracter care îl împing pe un om, fie pentru că îşi nesocoteşte interesul, fie din ură, fie din iubirea pentru libertate, fie în neaşteptate izbucniri de mînie, fie de teama fată de ceea ce vor crîndi anumite persoane, să facă tocmai contrariul a ceea ce credeam că va face. Şi apoi mai există şi diferentele de mediu, de educaţie, în care nu vrem să credem, pentru că atunci cînd stai cu cineva de vorbă, ele se şterg prin cuvinte, dar reapar atunci cînd eşti singur şi călăuzesc faptele fiecăruia dintr-un punct de vedere atît de opus, încît nu există putinţa unei adevărate întîlniri.
„Dar, draga mea Andree, mă minţi în continuare. îţi aminteşti - chiar tu ini-ai mărturisit, ţi-am telefonat în ajun, îţi mai aminteşti? - că Albertine voise foarte mult, ascunzîndu-mi asta ca pe un lucru pe care nu trebuia să-J ştiu, să se ducă în acea dimineaţă la familia Verdurin, unde trebuia să vină şi domnişoara Vinteuil. - Da, dar Albertine nu ştia că domnişoara Vinteuil trebuia sa vină - Cum? Chiar tu mi-ai spus că o înfîlnise pe doamna Verdurin cu cîteva zile în urmă. Andree, de ce se ne mai înşelăm unul pe celălalt? Am găsit într-o dimineaţă în camera Albertinei o scrisoare de la doamna Verdurin, prin care insista ca ea să vină în acea dimineaţă." Şi i-am arătat scrisoarea, pe care Francoise făcuse astfel încîf să o văd, aşezînd-o deasupra lucrurilor Albertinei cu cîteva zile înainte
e plecarea acesteia şi, mă tem, Jăsînd-o aici ca să o facă pe Albertine să creadă că-i scotocisem prin lucruri şi că oricum văzusem acea scrisoare. Şi mă întrebasem adeseori dacă această viclenie a Franfoisei nu contribuise mult la plecarea Albertinei, care vedea că nu-mi mai putea ascunde nimic şi se s'mţea descurajată, învinsă. I-am arătat scrisoarea: Nu simt nici 7 remuşcare, mă simt întru totul îndreptăţită de acest simţămînt W" de familial. „Ştii bine. Andree, că Albertine spusese tot-
eauna că prietena domnişoarei Vinteuil era pentru ea ca o
amă  ca o S()rj _ j-)a(. aj jn^e|es greşit acea scrisoare. Per-
201
soana cu care doamna Verdurin voia ca Albertine să se întîlnescă nu era nicidecum prietena domnişoarei Vinteuil, ci logodnicul «Sînt la ananghie», iar sentimentul familial este cel pe care doamna Verdurin îl avea fafă de acest ticălos care îj este într-adevăr nepot. Totuşi, cred că Albertine a aflat după aceea că domnişoara Vinteuil urma să vină, doamna Verdurin i-o putuse spune printre altele. Cu siguranţă că ideea de a-şj revedea prietena o bucurase, îi amintea de un trecut plăcut, dar nu era decît bucuria pe care ai simfi-o şi tu dacă ar trebui să te duci într-un loc unde ştii că îl vei întîlni pe Elstir, atîta doar şi poate nici chiar atît. Albertine nu voia să spună de ce vrea să se ducă la doamna Verdurin, pentru că urma să aibă Joc o repetiţie la care doamna Verdurin chemase doar cîteva persoane, printre care şi pe acest nepot pe care l-ai întîlnit la Balbec, pe care doamna Bontemps îl voia ca sof pentru Albertine şi cu care Albertine voia să stea de vorbă. Era un ticălos ca nimeni altul. Şi apoi, de ce să caufi atîtea explicaţii? adăugă Andree. Ştii cît de mult o iubeam pe Albertine şi ce suflet bun avea, dar, de cînd avusese febră tifoidă (cu un an înainte ca tu să ne cunoşti), parcă înnebunise. Dintr-o dată nu-i mai plăcea ce face, trebuia să schimbe totul şi chiar în clipa aceea, şi nu ştia nici ea, sînt sigură, de ce. îfi aminteşti de primul an cînd ai venit Ia Balbec, anul cînd ne-ai cunoscut? într-o bună zi a pus pe cineva să-i trimită o telegramă care o chema la Paris, abia dacă am avut timp să-i facem bagajele. Nu avea nici un motiv să plece. Toate pretextele pe care le-a invocat erau false. Pentru ea, în acel moment. Parisul era un ioc îngrozitor. Eram toate încă la Balbec. Terenul de golf nu era închis şi nici chiar concursul în vederea marelui premiu, cupa pe care şi-o dorise atît de mult, nu se terminase. Cu siguranţă că ea ar fi cîştigat marea cupă Trebuia doar sa aştepte încă opt zile. Ei bine, a plecat în mare viteză. Adeseori, de atunci, i-am vorbit despre asta. Spunea că nici ea nu ştia de ce plecase, că o apucase dorul de casă (adică de Paris. îfi dai seama cîf e de puţin probabil), că nu-i mai plăcea la Balbec. ca credea că unii oameni de aici îşi băteau joc de ea." Şi 'n1) ziceam că în ceea ce spunea Andree era ceva adevărat şi anunie :ă dacă diferentele dintre inteligente explică impresiile diferite produse asupra unei persoane sau alteia de una şi aceeaşi ope-
202
2 dacă diferentele dintre sentimente explică imposibilitatea de
convinge o persoană care nu te iubeşte, diferentele dintre 'raCtere, particularităţile unui caracter sînt şi ele o cauză a acţiuni'01" noastre. Apoi încetam să mă mai gîndesc la această aplicaţie şi îmi spuneam că în viată este foarte greu să ştii adevărul. Observasem dorinţa Albertinei şi felul cum şi-o ascunsese cînd trebuise să meargă la doamna Verdurin, şi nu mă înşelasem. Dar atunci cînd ai astfel de fapte, celelalte, pentru care nu ai decît aparenfe - ca dosul unei tapiserii, dosul real al acţiunii, al intrigii ca şi al inteligentei inimii -, ti se sustrag, se ascund de tine, şi vezi trecînd doar nişte siluete plate, despre care îţi spui: este asta, sau asta; este din cauza ei, sau din cauza alteia. Descoperirea că domnişoara Vinteuil urma să vină mi se păruse că explică totul, cu atît mai mult cu cît Albertine îmi vorbise ea cea dintîi despre asta Şi mai tîrziu nu refuzase să-mi jure că prezenta domnişoarei Vinteuil nu-i făcea nici o plăcere? Iar în legătură cu acel tînăr, mi-am amintit ceea ce uitasem. Cu puţin timp în urmă, pe cînd Albertine locuia la mine, îl întîlnisem, şi el se purtase cu mine nu ca la Balbec, ci excesiv de amabil, chiar afectuos, mă rugase să-i permit să mă viziteze, ceea ce refuzasem, pentru mai multe motive. Or, acum înţelegeam că ştiind că Albertine locuia la mine, voise să se pună bine cu mine ca să o poată vedea oricînd şi să mi-o ia, şi am ajuns la concluzia că era un mizerabil. Or, cînd la putină vreme după aceea, am văzut primele piese de teatru ale acestui tînăr, am continuat fără îndoială să-mi spun că voise atît de mult să vină la mine din cauza Albertinei, şi, găsindu-1 vinovat pentru asta, îmi aminteam totodată că odinioară mă dusesem la ^oncieres să-1 văd pe Saint-Loup, dar în realitate pentru că o
beam pe doamna de Guermantes. Este adevărat că nu era acelaşi   lucru;    Saint-Loup   neiubind-o    pe   doamna   de
uermantes, iubirea mea era poate oarecum duplicitară, dar nu era ° trădare. M-am gîndit însă după aceea că iubirea pe care o
nfi pentru cel care deţine bunul pe care tu fi-1 doreşti, o vei
'niţi chiar şi dacă acela îl deţine iubindu-1 pentru el însuşi.
ara îndoială trebuie atunci să lupţi împotriva unei prietenii ; te va duce de-a dreptul Ia trădare. Şi cred că asta am făcut 'Weauna. Dar pentru cei care nu au puterea asta, nu se poate
Jne că prietenia pe care o arată fată de cel ce deţine bunul
203
este o pură viclenie, ei o simt în chip sincer şi din cauza asta manifestă cu o înflăcărare care, după ce trădarea a avut loc i face pe soţul sau pe amantul înşelat să spună cu o indica' uluită: „Dacă ai fi auzit ce declaraţii de iubire îmi făce ticălosul ăla! Mai înţeleg că poţi să vii să-i furi unui on comoara. Dar să simţi şi nevoia diabolică să-i spui mai mr că-i eşti prieten mi se pare o ticăloşie şi o perversitate de neînchipuit". Or, nu avem aici de-a face cu o plăcere perversă şi nici chiar o minciună pe de-a-nfregul lucidă. Afecţiunea de acest gen pe care mi-o arătase în ziua aceea pseudo-logodnicu! Albertinei avea şi o altă scuză, fiind mai complexă decît un simplu derivat al iubirii pentru Albertine. Doar de puţină vreme el se ştia, se recunoştea, voia să fie proclamat un intelectual. Pentru prima oară existau pentru el şi alte valori decît cele sportive sau ale unei vieţi de petreceri. Faptul că eram preţuit de Elstir, de Bergotte, faptul că Albertine îi vorbise poate despre felul cum îi judecam pe scriitori şi modul în care îşi închipuia că aş putea scrie eu însumi făceau ca dintr-o dată să devin pentru el (pentru omul nou care era, în sfîrşit, în propriii lui ochi) o persoană interesantă cu care i-ar fi făcut plăcere să fie prieten, căreia ar fi vrut să-i mărturisească proiectele sale, ba chiar, poate, să-i ceară să-1 prezinte lui EJstir. Astfel încît era sincer cînd îmi cerea permisiunea să mă viziteze, exprimîn-du-mi o simpatie sinceră tocmai pentru asemenea motive intelectuale şi totodată ca un reflex al relaţiei lui cu Albertine. Cu siguranţă nu pentru asta finea atît de mult să vină la mine încît orice i s-ar fi părut mai puţin important. Dar poate că el însuşi ignora acest ultim motiv, care le ridica pînă la un fel de paroxism pasionat pe primele două, iar celelalte două existau cu adevărat, aşa cum putuse exista cu adevărat pentru Albertine cînd voise să meargă, în după-amiaza repetiţiei, la doamna Verdurin, plăcerea cu totul onestă de a-şi revedea nişte prietene din copilărie, care pentru ea nu erau mai vicioase decît ea pentru ele, de a le arăta, prin simpla ei prezenţă în salonul soţilor Verdurin, că sărmana fetiţă pe care o cunoscuseră cînd" va era acum invitată într-un salon important, dar şi plăcerea pe care o va simţi, poate, ascultînd muzică de Vinteuil. Dacă toate acestea erau adevărate. Albertine roşise cînd vorbisem despre domnişoara de Vinteuil pentru că o făcusem în legătură c°
204
acea dimineaţă pe care ea voise să mi-o ascundă din cauza acestui proiect de căsătorie pe care eu nu trebuia să-1 ştiu. Refuzul Albertinei de a-mi jura că nu i-ar fi făcut nici o plăcere să o revadă în acea dimineaţă pe domnişoara Vinteuil înii sporise atunci suferinţa, îmi întărise bănuielile, dar îmi dovedea retrospectiv că ea ţinuse să fie sinceră, şi chiar în legătură cu un lucru inocent, poate tocmai pentru că era un lucru inocent. Rămînea, totuşi, ceea ce îmi spusese Andree despre relaţiile ei cu Albertine. Poate totuşi chiar fără să ajung a crede că Andree le inventa în întregime pentru ca să nu fiu fericit şi să nu pot crede că-i sînt superior, puteam încă să presupun că exagerase întrucîtva ceea ce făcea ea cu Albertine şi că Albertine, printr-o restricţie mentală, micşora şi ea puţin importanţa a ceea ce făcuse cu Andree, slujindu-se în manieră iezuită de anumite definiţii pe care, în mod stupid, le formulasem cu privire la acest subiect, găsind că relaţiile ei cu Andree nu făceau parte dintre acele lucruri pe care trebuia să le mărturisească şi că ea putea să le nege fără să mintă. Dar de ce să cred că nu Andree era cea care minţea, ci ea? Adevărul şi viaţa sînt greu de îndurat, şi îmi rămînea datorită lor, şi fără ca de fapt să le cunosc, o impresie în care tristeţea era, poate, încă dominată de oboseală.
Capitolul trei
ŞEDERE LA VENEŢIA
M
AMA MĂ LUASE CU EA să petrecem cîteva săp-tămîni la Veneţia, şi - cum, poate, exista frumuseţe nu numai în lucrurile cele mai umile, ci şi în cele mai preţioase - gustam aici impresii asemănătoare cu cele pe care le avusesem atît de des odinioară la Combray, dar transpuse ntr-un mod cu totul diferit şi mai bogat. Cînd, la ora zece limineaţa, cineva venea să-mi deschidă obloanele, vedeam um străluceşte, în locul marmorei negre care devenea, în mii e sclipiri, ardezia de pe Saint-Hilaire, îngerul de aur de pe impanila64 bisericii San Marco65. Şiroind într-atît de lumină icît aproape că nici nu-1 puteam privi ţintă, el îmi făgăduia, cu aţele Iui larg deschise, pentru momentul cînd aveam să fiu, o mătate de oră mai tîrziu, în Piazzetta66, o bucurie mai sigură cît cea pe care trebuise odinioară să o vestească oamenilor bună voinţă67. Nu-1 puteam vedea decît pe el, atîta vreme cît im culcat, dar cum lumea nu-i decît un vast cadran solar pe e un singur segment însorit ne îngăduie să vedem cît e sul, încă din prima dimineaţă m-am gîndit la prăvăliile din nbray, cele din piaţa Bisericii, care duminica tocmai se îideau cînd mă duceam la liturghie, în timp ce paiele din laroc miroseau puternic sub soarele fierbinte. Dar, încă de >ua zi, am văzut trezindu-mă, şi de asta m-am şi ridicat din (pentru că asta înlocuise în memoria şi în dorinţa mea itirile din Combray), impresiile primei ieşiri în Veneţia, ? Veneţie unde viaţa cotidiană nu era mai puţin reală decît Dmbray, şi unde, ca şi la Combray duminică dimineaţa, plăcerea să cobori într-o stradă în sărbătoare, dar care era i de safir, împrospătată de adieri călduţe, şi de o culoare e rezistentă încît ochii mei obosiţi puteau, pentru a se de şi fără să se teamă că se va surpa, să-şi sprijine pe ea ;a. Ca şi Ia Combray oamenii din strada I'Oiseau68, şi î'1
206
acest nou oraş locuitorii ieşeau, din casele înşiruite una lîngă alta, în strada m^re; dar acest rol de case proiectîndu-şi puţina unibră la poalele lor le era încredinţat, la Veneţia, palatelor de porfir şi de jasp, cu porţi boltite deasupra cărora capul unui zeu bărbos (depăşind şirul drept, ca şi, la Combray, ciocanul de pe vreo poartă), întuneca prin reflexele sale nu culoarea brună a păniîntului, ci albastrul splendid al mării. Pe Piazza09, umbra pe care ar fi răsfrînt-o la Combray pînza magazinului de articole la modă şi firma frizerului era înlocuită de micile flori albastre pe care le seamănă la poale, pe pustiul lespezilor însorite, relieful unei faţade în stil renascentist, ceea ce nu însemna că, atunci cînd soarele bătea puternic, nu erai silit, la Veneţia ca şi la Combray, să cobori, dacă locuiai pe marginea canalului, storurile. Dar la Veneţia erau întinse între cvadrilobii şi ornamentele florale de la ferestrele gotice. Aşa arăta şi fereastra de la hotelul nostru, în faţa balustradei căreia mama mă aştepta privind canalul cu o răbdare pe care nu mi-ar fi arătat-o odinioară la Combray, în acel timp cînd, punîndu-şi în mine speranţe care nu se realizaseră, ea nu voia să mă lase să văd cît de mult mă iubeşte. Acum simţea că răceala ei aparentă n-ar mai fi schimbat nimic, iar iubirea pe care o revărsa asupra-mi era ca acele alimente interzise pe care nu le mai refuzi bolnavilor atunci cînd eşti sigur că nu se mai pot vindeca Desigur, umilele particularităţi care individualizau fereastra camerei mătuşii Leonie, din strada l'Oiseau, asimetria ei datorată distanţei inegale dintre cele două ferestre învecinate, înălţimea prea mare a pervazului de lemn, şi bara îndoită cu care erau deschise obloanele, cele două bucăţi de satin albastru >> lucios pe care un şnur le separa şi le ţinea depărtate, toate acestea existau şi în acest hotel din Veneţia, unde auzeam şi acele cuvinte atît de particulare, atît de grăitoare, care ne fac să recunoaştem de departe locuinţa unde ne întoarcem să prînzim, n care mai tîrziu rămîn în amintirea noastră ca o mărturie că, Un răstimp, această locuinţă a fost a noastră; dar grija de a le pune le revenea, la Veneţia, nu, aşa cum era la Combray şi aşa im este cam pretutindeni, lucrurilor celor mai simple, ba Mar celor mai urîte, ci ogivei încă pe jumătate arabă a unei atade care este reprodusă în toate muzeele de mulaje şi în late albumele de artă ca una dintre capodoperele arhitecturii
207
domestice din Evul Mediu; de foarte departe, şi cînd abia trecusem de San Giorgio Maggiore, zăream această ogivă care şi ea mă văzuse, şi elanul arcurilor sale frînte adăuga suiisuluj său de bun venit distincţia unei priviri mai nobile şi aproape neînţelese. Şi pentru că, îndărătul balustradei de marmoră de diferite culori, mama citea, aşteptîndu-mă, cu faţa acoperită de o voaletă de tul de un alb tot atît de sfîşietor ca acela al părului ei, pentru mine, care simţeam că mama, ascunzîndu-şi lacrimile, o adăugase la pălăria de pai ca să le pară mai „elegantă" celor din hotel, dar mai ales ca să-mi pară mai puţin îndoliată, mai puţin tristă, aproape consolată de moartea bunicii; pentru că, nerecunoscîndu-mă, de îndată ce o strigam din gondolă ea îmi trimitea, din adîncul inimii, iubirea-i, care nu se oprea decît acolo unde nu mai era materie care să o susţină, la suprafaţa privirii pasionate pe care o apropia cît mai mult cu putinţă de mine, pe care încerca să o înalţe, ţuguin-du-şi buzele, într-un zîmbet care părea că mă sărută, în cadrul şi sub baldachinul surîsului mai discret al ogivei luminate de soarele de amiază - din care cauză această fereastră a căpătat în amintirea mea dulceaţa lucrurilor care şi-au avut şi ele, în acelaşi timp cu noi, alături de noi, partea lor, într-un anumit ceas, acelaşi pentru noi şi pentru ele; şi, oricît de împodobită este cu forme admirabile, această fereastră ilustră păstrează pentru mine înfăţişarea intimă a unui om de geniu cu care vom fi petrecut împreună o lună de vilegiatură, care va fi dobîndit faţă de noi unele simţăminte de prietenie, şi dacă, de fiecare dată cînd văd mulajul acestei ferestre într-un muzeu, abia îmi stăpînesc lacrimile, e pentru că ea nu-mi spune decît lucrul care poate să mă tulbure cel mai mult: „Mi-o amintesc foarte bine pe mama dumitale".
Şi ca sa mă duc să o caut pe mama, care plecase de la fereastră, aveam, părăsind căldura de afară, acea senzaţie de răcoare pe care o simţeam odinioară la Combray, cînd urcam în camera mea; dar Ia Veneţia o menţinea o pală de aer marin, şi nu pe o mică scară de lemn cu trepte scunde, ci pe nobilele suprafeţe ale treptelor de marmoră stropite clipă de clipă de o verde străfulgerare de soare, şi care adăugau utilei lecţii a 'ul Chardin, primită odinioară, pe cea a lui Veronese70. Şi ^e vreme ce la Veneţia operele de artă. lucrurile magnifice sînt
208
cele care trebuie să ne comunice impresiile familiare ale vieţii, ar însemna să ignorăm caracteristica acestui oraş, sub pretextul că Veneţia anumitor pictori este estetic rece în partea sa cea mai celebră (cu excepţia superbelor studii ale Iui Maxime Dethomas71), dacă i-ain înfăţişa numai aspectele mizerabile, prin care ceea ce îi constituie splendoarea se şterge, şi, pentru a reda o Veneţie mai vie şi mai adevărată, am face-o să semene cu Aubervilliers. A fost greşeala unor foarte mari artişti, ca o reacţie pe deplin firească împotriva Veneţiei factice a pictorilor proşti, că s-au aplecat doar asupra Veneţiei umilelor campP2, a micilor rii părăsite73. Era Veneţia pe care o exploram adeseori după-amiaza, dacă nu ieşeam la plimbare cu mama. Găseam aici mai uşor femei din popor - cele care făceau chibrituri, înşirau perle, modelau obiecte din sticlă sau croşetau dantele -, tinere lucrătoare purtînd mari şaluri negre cu franjuri pe care nimic nu mă împiedica să le iubesc, pentru că în mare măsură o uitasem pe Albertine, şi pe care le doream mai mult decît pe altele, pentru că mi-o aminteam încă puţin. Cine ar fi putut de altfel să-mi spună cu exactitate, cît se afla, în această căutare pătimaşă a mea printre veneţiene, cîtă parte exista din ele înseşi, din Albertine, din dorinţa mea de odinioară de a călători la Veneţia? Pînă şi cea mai mică dorinţă a noastră, deşi unică precum un acord, admite în ea notele fundamentale pe care este construită întreaga noastră viaţă. Şi uneori, dacă am suprima una dintre ele, pe care totuşi nu o auzim, de care nu sîntem conştienţi, care nu se leagă întru nimic de cea pe care o urmărim, am vedea totuşi cum întreaga noastră dorinţă dispare. Erau multe lucruri pe care nu încercam să le înţeleg în tulburarea cu care alergam în căutarea veneţienelor. Gondola mea se strecura prin mici canale; ca şi mîna misterioasă a unui geniu care m-ar fi condus pe căile întortocheate ale acestui Ofaş oriental, ele păreau, pe măsură ce înaintam, că-mi deschid un drum, săpat în inima unui cartier pe care-1 împărţeau, abia ■ndepărtînd, printr-o brazdă îngustă şi trasă arbitrar, înaltele case cu mici ferestre în stil maur: şi ca şi cum călăuza magică * fi ţinut între degete o lumînare şi mi-ar fi luminat trecerea, aceau să strălucească în faţa lor o rază de soare căreia îi schideau o cale. Simţeai ca între casele sărace pe care micul canal   |e  separase,  şi   care  altminteri  ar fi  alcătuit   un   tot
209
compact, nu fusese lăsat nici un spaţiu. Astfel încît campanila bisericii sau bolţile de frunze ale grădinilor dominau vertical acel rio, ca într-un oraş inundat. Dar atît pentru biserici cît şj pentru grădini, datorită aceleiaşi transpuneri ca şi pe Canale Grande, marea îşi îndeplinea atît de bine funcţia de cale de comunicare, de stradă, mare sau mică, încît de fiecare pane a acelui canaletto, bisericile se înălţau din apă în acest bătrîn cartier foarte populat şi sărac, devenite parohii umile şi frecventate, purtînd pecetea necesităţii lor, a faptului că erau vizitate de foarte multă lume; iar grădinile străbătute de canal lăsau să le atîrne în apă frunzele sau fructele uimite, şi pe marginea casei a cărei gresie grosolan despicată era încă zgrunţuroasă ca şi cum fusese tăiată repede cu ferăstrăul, nişte puşti surprinşi şi păstrîndu-şi echilibrul îşi ţineau drepte picioarele, precum mateloţii aşezaţi pe o punte mobilă ale cărei două jumătăţi tocmai s-au îndepărtat una de alta, îngăduind mării să treacă printre ele. Uneori apărea un monument mai frumos care se găsea acolo ca o surpriză într-o cutie pe care tocmai am fi deschis-o, un mic templu de fildeş cu coloanele sale corintice şi cu statuia sa alegorică pe fronton, cam străin printre lucrurile uzuale în mijlocul cărora se afla, căci zadarnic îi făceam loc, peristilul pe care i-1 rezerva canalul părea tot un chei pe care-şi descarcă marfa zarzavagiii. Aveam impresia, o impresie sporită de dorinţa mea, că nu eram afară, ci că intram tot mai mult în adîncul a ceva tainic, căci de fiecare dată descopeream ceva nou care se aşeza de o parte sau de alta a mea, mic monument sau campo neprevăzut, păstrînd aerul uimit al lucrurilor frumoase pe care le vezi pentru prima oară şi cărora nu le înţelegi încă bine destinaţia şi utilitatea. Mă întorceam străbătînd pe jos mici calli, opream fete din popor cum făcuse poate Albertine, şi mi-ar fi plăcut să fie cu mine. Totuşi, nu puteau fi aceleaşi; în perioada cînd Albertine fusese la Veneţia, ele erau încă nişte copile. Dar după ce fusesem odinioară, într-un prim sens şi din laşitate, infidel fiecăreia dintre dorinţele mele concepută ca unică, de vreme ce căutasem o făptură asemănătoare, şi nu aceeaşi, pe care nu mai nădăjduiam sa o regăsesc, acum căutam sistematic femei pe care Albertine nu le cunoscuse, ba chiar nu le mai căutam pe cele pe care Ie dorisem odinioară. Desigur, mi se întîmpla
210
deseori să-mi amintesc, cu o dorinţă de o violenţă nemai-* tîlnită, de o anume fetiţă din Meseglise sau din Paris, de rntăreasa pe care o văzusem la poalele unei coline, într-o jimineaţă, în prima mea călătorie la Balbec. Dar, vai, mi le ţinteam aşa cum erau atunci, adică aşa cum cu siguranţă nu mai erau acum. Astfel încît, dacă odinioară fusesem silit să-mi modific puţin impresia despre unicitatea unei dorinţe, căutînd în locul unei fete educate la călugăriţe, pierdută din vedere, una asemănătoare, acum, pentru a regăsi fetele care ne tulburaseră adolescenţa, a mea sau a Albertinei, trebuia să accept încă o derogare de la principiul individualităţii dorinţei: eu trebuia să le caut nu pe cele care aveau şaisprezece ani atunci, ci pe cele care aveau şaisprezece astăzi, căci acum, în lipsa a ceea ce era mai particular în acea persoană şi care îmi scăpase, iubeam tinereţea. Ştiam că tinereţea celor pe care le cunoscusem nu mai exista decît în amintirea mea arzătoare, şi că, oricît de dornic eram să ajung la ele cînd mi le înfăţişa memoria, nu pe ele trebuia să le am, dacă voiam cu adevărat să culeg tinereţea în floare.
Soarele era încă sus pe cer cînd mă duceam să mă întîlnesc cu mama în Piazzetta. Chemam o gondolă. „Cît de mult i-ar fi plăcut bietei tale bunici această măreţie atît de simplă!" îmi spunea mama, arătîndu-mi palatul ducal care privea marea cu gîndul pe care i-1 încredinţase arhitectul său şi pe care şi-1 păstra cu credinţă, în muta aşteptare a dogilor dispăruţi, „l-ar fi plăcut chiar şi gingăşia acestor nuanţe de roz, pentru că nu au nici urmă de dulcegărie. Cît de mult i-ar fi plăcut bunicii tale Veneţia, şi ce familiaritate care poate rivaliza cu cea a naturii ar fi găsit ea în toate aceste frumuseţi care nu au nevoie de nici un aranjament, înfăţişîndu-se ca atare, palatul ducal cu forma-i cubică, coloanele despre care îţi spui că sînt cele ale palatului lui Irod, în plină Piazzetta, şi, încă şi mai Ia întîmplare plasaţi, puşi aici parcă din lipsa altui loc, stîlpii de la biserica Saint-Jean-d'Acre, şi caii din balconul bisericii San Marco! Bunicii tale i-ar fi plăcut tot aşa de mult să vadă cum apune soarele peste palatele dogilor pe cît îi plăcea să-1 vadă apunînd in munţi." Şi exista o parte de adevăr în ceea ce spunea mama, căci, în timp ce gondola, aducîndu-ne acasă, urca iar pe Canale Grande, noi priveam cum şirul palatelor printre care treceam
211
reflectă lumina şi ora pe zidurile lor roz şi schimbîndu-se o dată cu ele, mai puţin în felul locuinţelor particulare şj aj monumentelor celebre, cît ca un lanţ de faleze de marmură la poalele cărora mergi seara să te plimbi în barcă printr-un canal, pentru a vedea cum apune soarele. De aceea locuinţele orînduite de cele două părţi ale canalului te duceau cu gîndul la locuri din natură, dar dintr-o natură care şi-ar fi creat operele cu o imaginaţie umană. Dar în acelaşi timp (din cauza impresiilor tot urbane pe care Veneţia ţi le dă chiar în plină mare, pe acele valuri unde fluxul şi refluxul se fac simţite de două ori pe zi şi care rînd pe rînd acoperă şi descoperă magnificele scări exterioare ale palatelor), aşa cum am fi făcut şi la Paris pe bulevarde, pe Champs-EIysees, la Bois, pe orice stradă mare la modă, ne încrucişam, în lumina prăfoasă a serii, cu femeile cele mai elegante, aproape toate străine, care, molatic sprijinite de pernuţele trăsurii lor plutitoare, se opreau în faţa vreunui palat unde trebuiau să-şi viziteze o prietenă, trimiteau pe cineva să întrebe dacă era acasă, şi în timp ce, în aşteptarea răspunsului, îşi pregăteau cartea de vizită ca să o lase aşa cum ar fi făcut la poarta palatului Guermantes, căutau în ghid în ce epocă, în ce stil era construit palatul, nu fără a fi zdruncinate, ca pe creasta unui val albastru, de mişcarea apei scînteietoare şi cabrate, înspăimîntată văzîndu-se strînsă între gondola care, dansa şi marmura sonoră. Şi astfel, fie şi numai plimbările făcute pentru vizite şi cumpărături erau triple şi unice în această Veneţie în care simplele drumuri mondene dobîndesc forma şi totodată farmecul unei vizite la un muzeu şi al unei escapade pe mare.
Mai multe palate de pe Canale Grande erau transformate în hoteluri şi, din dorinţa de schimbare sau din amabilitate faţă de doamna Sazerat, pe care o întîlnisem - cunoştinţa neprevăzută şi inoportună pe care o întîlneşti în fiecare călătorie - şi Pe care mama o invitase, am vrut într-o seară să încercăm să cinăm într-un hotel în care nu locuiam şi despre care se spunea ca are un restaurant mai bun. în timp ce mama îl plătea pe gondolier şi intra cu doamna Sazerat în salonul pe care-1 reţinuse, am aruncat o privire în marea sala a restaurantului, cu frumoase  coloane  de   marmură  şi   odinioară  în   întregime
212
acoperită cu fresce, acum prost restaurate. Doi chelneri îşi vorbeau în italiană (traduc):
„Oare bătrînii ăia iau masa în cameră? Nu spun niciodată dinainte. Ce apucături, nu ştiu niciodată dacă trebuie să le păstrez masa liberă (nori so bisogna conservator loro la tavola). La urma urmei, n-au decît să coboare şi s-o găsească ocupată! Hu înţeleg cum de pot fi primiţi asemenea forestieri14 într-un hotel atît de luxos. Aici vine altfel de lume".
în ciuda dispreţului său, chelnerul ar fi vrut să ştie ce ho-tărîre să ia cu privire la masă, şi tocmai voia să-i ceară liftierului să urce la etaj şi să se informeze, cînd îi şi veni răspunsul: o zărise pe bătrîna doamnă, care intra chiar atunci. Deşi avea acel aer trist şi obosit pe care-1 dă povara anilor şi deşi faţa îi era acoperită de un fel de eczemă, de o lepră roşie, am recunoscut-o cu uşurinţă, sub boneta ei, în hainele ei negre create de Wxxx75, dar, pentru profani, întru totul asemănătoare celor ale unei portărese, pe marchiza de Villeparisis. întîmpla-rea a făcut că locul unde mă aflam, în picioare, cercetînd umbrele uriei fresce, se găsea, alături de frumoşii pereţi de marmură, exact îndărătul mesei la care se aşezase doamna de Villeparisis.
„Asta înseamnă că foarte curînd va coborî şi domnul de Villeparisis. De o lună de cînd sînt aici, doar o singură dată nu au mîncat împreună", spuse chelnerul.
Tocmai mă întrebam cine era ruda cu care călătorea şi care era numită aici domnul de Villeparisis, cînd l-am văzut, după cîteva clipe, înaintînd spre masă şi aşezîndu-se lîngă ea, pe bătrînul ei amant, domnul de Norpois.
Vîrsta înaintată îi potolise vocea, în schimb vorbele lui, odinioară atît de rezervate, nu mai cunoşteau acum nici o măsură. Poate că asta se explica prin feluritele ambiţii pe care simţea că nu prea mai are timp să şi le realizeze şi care îi dădeau o stare de vehemenţă şi exaltare; sau prin aceea că, niarginalizat în viaţa politică, în care ardea de nerăbdare să •ntre din nou. el credea, cu naivitatea pe care ţi-o dă dorinţa, că avea sâ-i înlăture, prin criticile lui nemiloase, pe cei pe care se 'ferea să-i înlocuiască. Vedem astfel tot felul de politicieni Slguri că guvernul din care nu fac ei parte nu va rezista mai niult de trei zile. Ar fi însă exagerat să credem că domnul de
213
■
Norpois pierduse cu totul tradiţionalul limbaj diplomatic. De îndată ce era vorba de „lucruri importante", el redevenea, după cum vom vedea, omul pe care l-am cunoscut, dar în restul timpului îi vorbea de rău cînd pe unul, cînd pe altul, cu acea violenţă senilă a anumitor octogenari, care-i face să-şi reverse furia asupra unor femei cărora nu le mai pot face prea mult rău.
Doamna de Villeparisis tăcu, timp de cîteva minute, ca o bătrînă pe care povara anilor o împiedică să uite trecutul şi să se întoarcă în prezent în cele din urmă, puse cîteva dintre acele întrebări practice, în care se mai văd încă urmele unei iubiri reciproce:
•	Ai trecut pe la Salviati76?
•	Da
•	Le vor trimite mîine?
•	Am adus chiar eu cupa O să ţi-o arăt după-masă. Hai să
vedem ce se poate mînca.
•	Ai dat ordin la bursă pentru acţiunile mele Suez?
•	Nu, bursa e ocupată acum cu valorile din petrol. Dar nu
e cazul să ne grăbim, acţiunile sînt în creştere. Uite lista de
bucate. Au ca antreu roşioară. Vrei să luăm?
•	Eu, da, dar tu n-ai voie. Cere nişte rizoto. Numai că nu
ştiu să-1 facă.
•	Nu-i nimic. Chelner, adu mai întîi nişte peşte pentru
doamna, o porţie de roşioară, şi un rizoto pentru mine.
Urmă o nouă şi lungă tăcere.
—	Ţi-am adus ziarele, Corriere della Sera, Gazetta del
Popolo11, etc. Ştii că se vorbeşte mult despre o mişcare diplo
matică al cărei ţap ispăşitor ar fi în primul rînd Paleologue78,
despre care toţi spun că nu face faţă în Serbia? Va fi poate
înlocuit de Loze şi cineva va trebui să fie numit în postul de la
Constantinopole79. Dar. se grăbi să adauge domnul de Norpois,
pentru o ambasadă de o asemenea anvergură şi pentru o situa
ţie în care este evident că Marea Britanie va trebui cu orice
preţ să aibă totdeauna primul loc la masa tratativelor, ar fi
prudent să fie chemaţi oameni cu experienţă, mai bine înarmaţi
pentru a rezista capcanelor întinse de duşmanii aliatului nostru
britanic decît diplomaţii de şcoală nouă, care s-ar lăsa uşor
înşelaţi.
214
Volubilitatea iritată cu care domnul de Norpois rosti aceste ultime cuvinte se explica mai ales prin faptul că ziarele, în loc sj-j pomenească numele, aşa cum le recomandase el, îl dădeau drept „mare favorit" pe un tînăr ministru al Afacerilor Externe.
—	Dumnezeu mi-e martor că vîrstnicilor nici nu le trece
prin minte sa facă cine ştie ce manevre ca să le ia locul unor
novici mai mult sau mai puţin incapabili! Am cunoscut mulţi
dintre aceşti diplomaţi ai metodei empirice care-şi puneau toată
nădejdea într-un balon de încercare pe care nu-mi era greu să-1
dezumflu pe loc. E neîndoielnic că, dacă guvernul este într-atît
de lipsit de înţelepciune încît pune cîrma statului în mîini
turbulente, un recrut va răspunde întotdeauna: „Prezent". Dar
cine ştie dacă (şi domnul de Norpois părea că ştie bine despre
cine vorbeşte) nu tot aşa s-ar întîmpla în ziua cînd s-ar face
apel la vreun veteran atoatecunoscător şi abil. După părerea
mea, fiecare poate vedea lucrurile în felul lui, postul de la
Constantinopole nu ar trebui acceptat decît după reglementarea
dificultăţilor pe care le avem cu Germania. Nu datorăm nimă
nui nimic şi este inadmisibil ca la fiecare şase luni să ni se
ceară, prin manevre frauduloase şi împotriva voinţei noastre,
nu se ştie' ce descărcare, mereu scoasă în  faţă de o presă
coruptă. Trebuie sa se termine o dată cu asta şi, fireşte, un om
de mare valoare şi care a arătat ce poate, un om ale cărui
sfaturi ar fi ascultate, dacă pot spune astfel, de împărat, s-ar
bucura de mai multă autoritate decît oricare altul şi ar pune
punct conflictului.
Un domn de la o altă masă, care îşi bea cafeaua, îl salută pe domnul de Norpois.
•	E prinţul Foggi. spuse marchizul.
•	Nu ştiu la cine te referi, suspină doamna de Villeparisis.
•	Ba da. ştiu bine ce spun. E prinţul Odon. Este chiar
cumnatul verişoarei tale Doudeauville. îţi aminteşti că am vînat
cu el la Bonnetable?
•	Ah! Odon, cel care picta?
•	 Nicidecum, e cel care s-a însurat cu sora marelui duce
•	Domnul de Norpois spunea toate acestea pe tonul destul de eplacut al unui profesor nemulţumit de eleva sa şi privind-o 'Mă cu ochii săi albaştri pe doamna de Villeparisis.
•	215
•	După ce prinţul îşi termină de băut cafeaua şi plecă de la masă, domnul de Norpois se ridică, merse repede spre el şi, Cll un gest maiestuos, se dădu la o parte, prezentîndu-1 doamnei de Villeparisis. Şi în timpul celor cîtorva minute cît prinţul râmase în picioare lîngă ei, domnul de Norpois nu-şi luă nici o clipă privirea ochilor săi albaştri de la doamna de Villeparisis, din complezenţă sau severitate de vechi amant, şi mai ales de teama ca ea să nu spună cine ştie ce cuvinte pipărate, pe care odinioară le gustase, dar de care acum se temea. De îndată ce ea îi spunea prinţului vreun lucru inexact, el o corecta, uitîn-du-se în ochii marchizei - copleşită şi docilă - cu intensitatea unui hipnotizator.
•	Un chelner veni să-mi spună că marna mă aşteaptă, m-am dus la ea şi m-am scuzat faţă de doamna Sazerat, spunîndu-i că m-am amuzat văzînd că şi doamna de Villeparisis este aici. Auzindu-mă, doamna Sazerat păli şi păru ca va leşina încer-cînd să se stăpînească, mă întrebă:
•	Doamna de Villeparisis, domnişoara de Bouillon?
•	Da
•	N-aş putea să o văd măcar o clipă? E visul vieţii mele.
•	Atunci grăbiţi-vă, doamnă, căci curînd va pleca de la
masă. Dar cum de vă interesează atît de mult?
•	Doamna de Villeparisis era, după primul soţ, ducesa
d'Havre, frumoasă ca un înger, rea ca un demon, şi care 1-a
înnebunit pe tata, 1-a ruinat şi 1-a părăsit curînd după aceea. Ei
bine! Chiar dacă s-a purtat cu el ca ultima dintre cocote, chiar
dacă, din cauza ei, eu şi familia mea am fost siliţi să trăim
foarte modest la Combray, acum, cînd tata a murit, mă con
solez la gîndul că a iubit-o pe cea mai frumoasă femeie din
vremea lui, şi cum n-am văzut-o niciodată, ar fi pentru mine o
bucurie...
Am dus-o pe doamna Sazerat, care tremura de emoţie, la restaurant, şi i-am arătat-o pe doamna de Villeparisis.
Dar asemenea orbilor care nu-şi îndreaptă ochii unde trebuie, doamna de Sazerat nu-şi opri privirile asupra mesei la care cina doamna de Villeparisis şi, căutînd un alt punct al salonului:
—	Cred că a plecat. Nu o văd acolo unde spuneţi ca este.
216
Şi căuta întruna cu privirea, urmărindu-şi imaginea detestata şi totodată adorată, care-i bîntuia de atîta vreme închipuirea.
•	E la a doua masă.
•	Cred că nu numărăm la fel. La a doua masă eu nu văd
decît un domn bătrîn şi o femeie cocoşată, roşie la faţă şi
înspăimîntătoare.
•	Ea este!
Doamna de Villeparisis, cerîndu-i domnului de Norpois sa-1 invite pe porinţul Foggi să ia loc la masă, urmă o amabilă conversaţie80 între ei trei; vorbiră despre politică, iar prinţul declară că soarta guvernului îl lasă indiferent şi că va mai rămîne o săptămînă întreagă la Veneţia. Nădăjduia că pînă atunci va fi evitată orice criză ministerială. Prinţul Foggi crezu în prima clipă că politica nu-1 interesa pe domnul de Norpois, căci acesta, care pînă atunci se exprimase cu atîta vehemenţă, se cufundase dintr-o dată într-o tăcere aproape angelică, de ai fi zis că, dacă şi-ar fi regăsit vocea, ar fi intonat un cînt inocent şi melodios de Mendelssohn sau de Cesar Franck. Prinţul se gîndea şi că această tăcere se datora atitudinii rezervate a unui francez care nu vrea să vorbească despre chestiunile politice ale Italiei în faţa unui italian. Or, prinţul greşea cu desăvîrşire. Tăcerea, aerul indiferent rămăseseră, în cazul domnului de Norpois, nu semnul unei atitudini rezervate, ci obişnuitul preludiu al unei imixtiuni în chestiunile cele mai importante. Marchizul, după cum am văzut, nu voia nici mai mult nici mai puţin decît postul de ambasador la Constan-tinopole, cu reglementarea prealabilă a dificultăţilor întîm-pinate din partea Germaniei, pentru care spera să forţeze mîna guvernului de la Roma. Marchizul socotea într-adevăr că o acţiune a sa de importanţă internaţională putea fi adevărata încununare a carierei sale, ba poate chiar începutul unor noi onoruri, al unor funcţii dificile la care nu renunţase. Căci bătrîneţea ne face mai întîi incapabili să întreprindem ceva, dar nu sa şi dorim a întreprinde. Doar într-o a treia perioadă, cei Ca'e trăiesc pînă la adînci bătrîneţe au renunţat la dorinţă, aşa Cu*ti trebuiseră să renunţe şi la acţiune. Ei nu se mai prezintă nici măcar la acele alegeri frivole la care au participat de atîtea 1 în speranţa de a reuşi, ca alegerea în funcţia de preşedinte
217
al republicii.  Se mulţumesc să se plimbe, să mănînce, să citească ziarele, să-şi supravieţuiască.
Pentru a-l face pe marchiz să se simtă bine şi să-i arate că îl consideră un compatriot al lui, începu să vorbească despre posibilii succesori ai preşedintelui Consiliului actual. Succesori a căror sarcină nu va fi deloc uşoară. După ce prinţul Foggi cită mai bine de douăzeci de nume de oameni politici care, după părerea lui. puteau fi miniştri, nume pe care fostul ambasador le ascultă cu pleoapele pe jumătate închise peste ochii lui albaştri şi nemişcaţi, domnul de Norpois rupse în sfîrşit tăcerea pentru a rosti următoarele cuvinte, care, timp de douăzeci de ani, aveau să alimenteze conversaţia din toate cancelariile, iar apoi, după ce fuseseră uitate, aveau să fie dezgropate de J.ae ştie ce personalitate care semna „O persoană bine informată", sau „Testis", sau „Machiavelli"81, într-un ziar în care însăşi uitarea în care au căzut le aduce în situaţia de a face din nou senzaţie. Aşadar, prinţul Foggi tocmai citase mai bine de douăzeci de nume în faţa diplomatului care rămînea tot atît de nemişcat şi de mut ca un om surd, cînd, dintr-o dată, domnul de Norpois îşi ridică uşor capul şi. în forma în care îşi redactase intervenţiile diplomatice cele mai importante, deşi de data aceasta cu o îndrăzneală sporită şi într-un stil mai puţin eliptic, întrebă cu fineţe: „Nimeni nu a rostit numele domnului Giolitti82?" La aceste cuvinte, solzii de pe ochii prinţului Foggi căzură; el auzi un murmur celest. Apoi pe dată domnul de Norpois începu să vorbească despre tot felul de lucruri, nu se temu că e prea zgomotos, aşa cum, atunci cînd ultima notă dintr-o sublimă arie de Bach a luat sfîrşit, nu te mai temi să vorbeşti cu voce tare şi să te duci să-ţi iei hainele de la vestiar. Puse încă şi mai mult în evidenţă contrastul, rugîndu-1 pe prinţ să transmită, cînd va avea prilejul, maiestăţilor lor regele şi regina, plecatele lui omagii, frază de despărţire care corespundea cu ceea ce sînt, la sfîrşitul unui concert, aceste cuvinte urlate: „Vizitiul Auguste din strada BeUo\"s\ Nu ştim exact care au fost impresiile prinţului Foggi. Era cu siguranţă îneîntat că îi fusese dat să audă această capodoperă: „Nimeni nu a rostit numele domnului Giolitti?" Căci vîrsta înaintată, care ştersese sau tulburase puternic cele mai frumoase calităţi ale domnului de Norpois, îi perfecţionase în schimb „replicile
218
 cum
mmmm
şţ

întrevederea	^ sa       p
mai multe ori pe n W	^ ş, pentru a^aP
ambasador oficios pe in*	dusese in întreaga^
ţ«mirea pe care ace^ "ambasadori erau prea P^l
era adevărat, dar « rfenf	^ care susţinea
 ^
a-1 dezminţi pe domnul	ul  lui
revoltată.   Neasco^flndJ«:^ţticoas& drept o
Barrere luă aceastăJ^,.. aM ^*
care telegrafie P^ d^a V1SCONTI-
O ORĂ CU MARCHl^L
 (numit
făcuse mari nesemnat) admirabil interesant dnd acest pnm
219
 E

acele timpuri îndepărtate, iar astăzi, nu se ştie de ce, „ecjj_ torial") era, dimpotrivă, prost scris, cu multe repetiţii de cuvinte. Fiecare simţea atunci cu emoţie că articolul fusese „inspirat". Poate de domnul de Noipois, poate de un alt mare maestru al momentului. Pentru a da cu anticipaţie o idee despre evenimentele din Italia, să arătăm cum s-a slujit domnul de Norpois de acest ziar în 1870, în mod inutil, se va spune, de vreme ce războiul tot a avut loc; în chip foarte eficace, socotea domnul de Norpois, care credea în axioma: înainte de orice trebuie pregătită opinia publică. Articolele sale, în care fiecare cuvînt era îndelung cîntărit, semănau cu acele însemnări optimiste ce sînt urmate la scurtă vreme de moartea bolnavului. De exemplu, în ajunul declaraţiei de război, în 1870, cînd aproape că se făcuse pe deplin mobilizarea, domnul de Norpois (rămînînd fireşte în umbră) socotise că e de datoria lui să trimită acelui faimos ziar editorialul următor:
„In cercurile autorizate pare să prevaleze părerea că, în-cepînd de ieri, de la mijlocul după-amiezii, situaţia, fără să aibă bineînţeles un caracter alarmant, ar putea fi privită ca fiind gravă şi chiar, în anumite privinţe, susceptibilă de a fi considerată drept critică. Domnul marchiz de Norpois ar fi avut mai multe convorbiri cu ambasadorul Prusiei, spre a examina într-un spirit de fermitate şi de conciliere, şi în mod cu totul concret, diferitele motive ale fricţiunilor existente, dacă se poate spune astfel. Din nefericire, la ora la care trimitem ziarul la tipar n-am primit încă vestea că Excelenţele lor s-ar fi pus de acord cu privire la o formulă ce ar putea servi drept bază pentru un instrument diplomatic.
O ştire de ultimă oră: s-a aflat cu satisfacţie în cercurile bine informate că o uşoară destindere s-ar fi produs în relaţiile franco-prusiene. S-ar acorda o importanţă cu totul specială faptului că domnul de Norpois îl va fi întîlnit Unter den Linden*6 pe ambasadorul Angliei, cu care ar fi avut o convorbire de vreo douăzeci de minute. Această ştire este considerată drept satisfăcătoare în sferele bine informate". (între paranteze, după „satisfăcătoare", fusese adăugat cuvîntul german echivalent: befriedigend.) Iar a doua zi se putea citi în editorial: „S-ar părea că, în ciuda atitudinii suple a domnului de Norpois, căruia toată lumea îi aduce elogii pentru abila energie cu care a
220
tiut să apere drepturile imprescriptibile ale Franţei, nu ar mai xista. spre a spune astfel, aproape nici o şansă ca o ruptură să fie evitată"'.
Ziarul nu putea să nu dea după un asemenea editorial cîteva comentarii, trimise, bine înţeles, de domnul de Norpois. Poate aţi remarcat în paginile precedente că una dintre formele gramaticale preferate de ambasador, în literatura diplomatică, era „condiţionalul" („S-ar acorda o importanţă cu totul specială", în loc de „se pare că se acordă o importanţă cu totul specială".) Dar prezentul indicativului, luat nu în sensul lui obişnuit, ci în cel al vechiului optativ, nu-i era mai puţin drag domnului de Norpois. Comentariile ce urmau editorialului erau următoarele:
„Niciodată publicul nu a dat dovadă de un asemenea calm. (Domnul de Norpois ar fi vrut ca asta să fie adevărat, dar se temea că este tocmai dimpotrivă.) El este obosit de atîtea agitaţii sterile şi a aflat cu satisfacţie că guvernul Maiestăţii Sale îşi va asuma responsabilităţile în funcţie de eventualităţile care s-ar putea produce. Publicul nu cere (optativul) altceva Minunatului său sînge rece, semn al succesului, îi vom adăuga încă o ştire care poate linişti opinia publică, dacă mai este încă nevoie. Se dau într-adevăr asigurări că domnul de Norpois care, din motive de sănătate, trebuia să vină de mult la Paris pentru o scurtă cură, ar fi părăsit Berlinul, unde nu mai consideră că prezenţa sa e utilă. Ştire de ultima oră: Maiestatea Sa împăratul a plecat în dimineaţa asta de la Compiegne la Paris spre a avea convorbiri cu marchizul de Norpois, cu ministrul Apărării şi cu mareşalul Bazaine, cărora opinia publică le acordă o deosebită încredere. Maiestatea Sa împăratul a decomandat dineul pe care urma să-1 ofere cumnatei sale, ducesa de Alba. Această măsură, de îndată ce a fost cunoscută, a produs pretutindeni o impresie foarte favorabilă. împăratul a trecut în revistă trupele, care sînt însufleţite de un entuziasm greu de descris. Cîteva corpuri de armată sînt, pentru orice eventualitate, gata să plece în direcţia Rinului, la un ordin de mobilizare dat încă de la sosirea suveranilor la Paris".
Uneori. în amurg, întorcîndu-mă la hotel, simţeam că Albertine cea de altădată, invizibilă mie însumi, era totuşi
221
închisă în adîncul meu ca în temniţele87 unei Veneţii lăuntrice-un incident, uneori, făcea să alunece parcă un capac întărit' dîndu-mi o deschidere către acel trecut
Astfel, de exemplu, într-o seară, o scrisoare de Ia curierul meu îmi redeschise o clipă porţile închisorii unde Albertine era în mine vie, dar atît de departe, atît de adînc, încît îmi rămînea inaccesibilă. De la moartea ei nu mă mai ocupasem de speculaţiile de bursă pe care le făcusem ca să am mai mulţi bani pentru ea Or, trecuse ceva timp, şi preceptele pline de înţelepciune ale epocii precedente erau dezminţite de epoca prezentă, aşa cum i se întîmplase odinioară domnului Thiers cînd spunea despre calea ferată că nu va reuşi să se impună niciodată; şi titlurile despre care domnul de Norpois ne spusese: „E drept că nu aduc un cîştig foarte mare, dar cel puţin capitalul nu se va deprecia niciodată" erau adeseori cele a căror valoare scăzuse cel mai mult. Numai pentru „consolidatele"88 engleze şi pentru Rafinăriile Say trebuia să le plătesc curtie-rilor diferenţe atît de mari, şi totodată dobînzi şi reporturi, încît de pe o zi pe alta m-am hotărît să vînd totul şi să nu mai posed decît a cincea parte din ceea ce moştenisem de la bunica şi aveam încă pe cînd trăia Albertine89. Puţinele rude şi relaţii pe care le mai aveam la Combray au aflat ce mi se întîmplă şi, cum se ştia că eram prieten cu marchizul de Saint-Loup şi cu familia de Guermantes, îşi spuneau: „Iată unde te duce grandomania". Ar fi fost foarte miraţi să afle că făcusem aceste speculaţii de bursă pentru o fată de o condiţie atît de modestă cum era Albertine, aproape o protejată a fostului profesor de pian al bunicii, Vinteuil. De altfel, în felul cum se desfăşura viaţa la Combray, unde fiecare este pentru totdeauna clasificat după veniturile pe care le are ca într-o castă indiană, nimeni nu ar fi putut să-şi închipuie cît de mare era libertatea care domnea în lumea familiei de Guermantes, care nu dădea nici o importanţă averii şi în care sărăcia era considerată ca tot atît de neplăcută, dar nicidecum mai umilitoare, mai dăunătoare pentru situaţia socială, decît o boală de stomac. Fără îndoială, oamenii din Combray îşi închipuiau că Saint-Loup şi domnul de Guermantes erau nişte nobili ruinaţi, cu castelele ipotecate, şi cărora eu le împrumutam bani, cînd de fapt, dacă eu aş fi fost ruinat, ei ar fi fost primii care să-mi ofere, dar zadarnic,
222
jiitoriil lor. Cît priveşte ruinarea mea relativă, ea îmi era cu tît mai neplăcută cu cît curiozităţile mele veneţiene se concentraseră nu de multă vreme asupra unei fete care vindea obiecte din sticlă, o fată cu o carnaţie de floare care le oferea ochil°r me' fermecaţi o întreagă gamă de tonuri portocalii şi :nlj trezea o asemenea dorinţă de a o revedea zilnic, încît, simţind că în curînd vom pleca din Veneţia, mama şi cu mine, eram hotărît să încerc să-i fac la Paris o situaţie oarecare care să-mi permită să nu mă despart de ea. Frumuseţea celor şaptesprezece ani ai ei era atît de nobilă, de radioasă, încît era ca o adevărată pictură de Tiţian pe care trebuia să o am înainte de a pleca Dar puţina avere care îmi mai rămînea va fi oare de ajuns pentru a o ispiti să-şi părăsească ţara şi să vină să trăiască la Paris doar pentru mine? în timp ce terminam de citit scrisoarea curtierului, o frază în care îmi spunea: Voi avea grijă de reporturile dumneavoastră îmi aminti o expresie aproape tot atît de ipocrit profesională pe care femeia de la duşuri, din Balbec, o folosise vorbindu-i lui Aime despre Albertine: „Eu aveam grijă de ea", spusese. Şi aceste cuvinte, care nu-mi mai reveniseră niciodată în minte, făcură să se deschidă, ca un Sesam, poarta temniţei. Dar după o clipă se închise din nou asupra celei care era zidită aici de vie*- pe care nu mai eram vinovat că nu vreau să o întîlnesc, de vreme ce nu mai izbuteam să o văd, să mi-o amintesc, şi de vreme de fiinţele nu există pentru noi decît prin ideea pe care o avem despre ele -, dar pe care timp de o clipă mi-o făcuse şi mai dragă uitarea, de care ea totuşi nu ştia: într-o străfulgerare, îmi păruse rău după timpul, acum foarte îndepărtat, cînd sufeream zi şi noapte însoţit de amintirea ei. Altă dată, la San Giorgio dei Schiavoni90, un vultur din preajma unuia dintre apostoli, şi stilizat în acelaşi fel, îmi trezi amintirea şi aproape suferinţa pricinuită de cele două inele a căror asemănare îmi fusese arătată de Francoise şi despre care niciodată nu ştiusem de unde le are Albertine. într-o seară avu loc o asemenea întîm-P-jare încît păru că iubirea mea trebuia să renască. în momentul cind gondola noastră se opri pe treptele hotelului, portarul îmi •nmînă o telegramă pe care telegrafistul încercase să mi-o aducă de trei ori, căci, pentru că numele destinatarului era scris "lexact (am înţeles totuşi. în ciuda felului cum îl deformaseră
223
funcţionarii italieni, că era vorba de numele meu), se cerea recipisă prin care să se certifice că telegrama îmi era trimit* mie. Am deschis-o de îndată ce am ajuns în camera mea aruncîndu-mi ochii pe un formular plin de cuvinte grLjţ transmise, am putut totuşi citi: DRAGĂ PRIETENE, MĂ CRE7t MOARTĂ, IARTĂ-MĂ, SÎNT FOARTE VIE, AŞ VREA SĂ Ţg VĂD. SĂ-ŢI VORBESC DE CĂSĂTORIE, CÎND TE ÎNTORCI? CU DRAGOSTE, ALBERTINE. Atunci se petrecu, dar invers acelaşi lucru care se petrecuse în privinţa bunicii: cînd aflaseni de fapt că bunica murise, la început nu suferisem deloc. Şi nu suferisem cu adevărat din pricina morţii ei decît cînd nişte amintiri involuntare o făcuseră să fie vie pentru mine. Acum cînd Albertine nu mai trăia pentru mine în gîndul meu, vestea că este vie nu-mi pricinui bucuria la care m-aş fi aşteptat. Albertine nu fusese pentru mine decît un mănunchi de gînduri, ea supravieţuise morţii ei materiale atîta vreme cît aceste gînduri trăiau în mine; în schimb, acum cînd acest gînduri muriseră, Albertine nu mai învia pentru mine cu trupul ei. Şi dîndu-mi seama că nu mă mai bucuram că este vie, că nu o mai iubeam, ar fi trebuit să fiu mai tulburat decît cineva care, privindu-se în oglindă, după luni de zile de călătorie sau de boală, îşi dă seama că are păr alb şi un nou chip, de bărbat matur sau de bătrîn. Asemenea lucruri te tulbură, pentru că îţi spui: bărbatul care eram, tînărul bărbat blond nu mai există, sînt un altul. Or, înlocuirea atît de completă a vechiului eu printr-un eu nou nu este o schimbare la fel de profundă, o moarte tot atît de totală a eului care eram, ca şi cea a unui chip zbîrcit încadrat de o perucă albă? Dar nu suferi că ai devenit un altul, anii trecînd şi aceasta fiind fireasca ordine a timpului, tot aşa cum nu suferi, într-o aceeaşi perioadă, că eşti rînd pe rînd, şi zi cu zi, atîtea fiinţe contradictorii, un om rău, un om sensibil, un om delicat, un om grosolan, un om dezinteresat, un om ambiţios. Şi motivul pentru care nu suferim este acelaşi: eul eclipsat - pentru moment în ultimul caz şi cînd e vorba de caracter, pentru totdeauna în primul caz şi cînd e vorba de pasiuni - nu-i aici pentru a-1 deplînge pe celălalt, pe celalalt care este în acel moment, sau de acum înainte, tu; omul grosolan surîde de grosolănia lui pentru că este grosolan. iar uitucul nu suferă că e lipsit de memorie, tocmai fiindcă a uitat.
224
Aş fi fost incapabil să o învii pe Albertine pentru că eram incapabil să mă învii pe mine însumi, să-mi învii eul de atunci. Viata, după obiceiul ei, care este acela de a schimba faţa lumii prin travaliul neîncetat al unor lucruri infinit de mici, nu-mi spusese a doua zi după moartea Albertinei: „Fii un altul", dar, prin schimbări prea imperceptibile pentru a-mi îngădui să-mi dau seama de însuşi faptul schimbării, reînnoise aproape totul în mine, astfel încît gîndirea mea se obişnuise cu noul său stapîn - noul meu eu - cînd şi-a dat seama că el se schimbase; ea ţinea acum de acesta. Iubirea mea pentru Albertine, gelozia mea ţineau, după cum s-a văzut, de iradierea prin asociere de idei a anumitor nuclee de impresii plăcute sau dureroase, de amintirea domnişoarei de Vinteuil la Montjouvain, de dulcile sărutări pe gît din fiecare seară ale Albertinei. Dar pe măsură ce aceste impresii slăbiseră, imensul cîmp de impresii pe care îl colorau într-o tentă angoasantă sau liniştitoare recăpătase tonuri neutre. După ce uitarea pusese stăpînire pe cîteva puncte dominante de suferinţă şi de plăcere, rezistenţa iubirii mele fusese învinsă, şi nu o mai iubeam pe Albertine. Avusesem un presentiment corect cînd, la două zile după plecarea Albertinei, fusesem cuprins de spaima de a fi putut trăi fără ea timp de patruzeci şi opt de ore. Tot aşa se întîmplase şi cînd îi scrisesem odinioară Gilbertei, spunîndu-mi: dacă va continua tot aşa doi ani, nu o voi mai iubi. Iar dacă atunci cînd Swann îmi ceruse să o revăd pe Gilberte mi se păruse că voi simţi neplăcerea de a vedea o moartă, în cazul Albertinei moartea -sau ceea ce crezusem că este moarte - făcuse acelaşi lucru ca şi ruptura prelungită în cazul Gilbertei. Moartea nu acţionează decît ca absenţă. Monstrul la apariţia căruia iubirea mea se înfiorase, uitarea, sfîrşise prin a o devora, aşa cum crezusem. Nu numai că vestea că e vie nu mi-a trezit iubirea, nu numai că mi-a îngăduit să constat cît de mult mă întorsesem spre indiferenţă, dar a făcut-o pe dată să sufere o accelerare atît de bruscă. încît m-am întrebat retrospectiv dacă odinioară vestea contrarie, cea a morţii Albertinei, nu-mi exaltase, dimpotrivă -desăvîrşind ceea ce făcuse plecarea ei -, iubirea, întîrziindu-i declinul. Da, acum că, ştiind-o vie şi putînd să fim împreună, ea devenea dintr-o dată atît de puţin importantă pentru mine, •nâ întrebam dacă insinuările Francoisei, ruptura însăşi, şi pînă
225
şi moartea (imaginară, dar pe care o crezusem reală) nu-mj prelungiseră iubirea, căci strădaniile celorlalţi şi chiar ale destinului de a ne despărţi de o femeie nu fac decît să ne lece şi mai mult de ea. Acum era tocmai situaţia opusă. Am încercat de altfel să mi-o amintesc, şi poate pentru că, la un simplu semn al meu, mi-ar fi aparţinut, îmi veni în minte imaginea unei fete mult prea durdulii, bărbătoasă, pe chipul fanat al căreia se putea încă de pe acum ghici profilul doamnei Bontemps. Nu mă mai interesa ce făcuse cu Andree sau cu altele. Nu mai sufeream de boala pe care multă vreme o crezusem de nevindecat, şi de fapt aş fi putut să prevăd că aşa va fi. Părerea de rău după o amantă pierdută, gelozia care supravieţuieşte sînt maladii fizice, ca şi tuberculoza sau leuce-mia. Totuşi, bolile fizice sînt de două feluri, cele pricinuite de un agent pur fizic şi cele care nu acţionează asupra corpului decît prin mijlocirea inteligenţei. Mai ales dacă partea din inteligenţă care slujeşte drept legătură de transmisie este memoria - dacă deci cauza este anihilată sau îndepărtată -, oricît de crudă ar fi suferinţa, oricît de profundă ar părea tulburarea produsă în organism, rareori se întîmplă ca pronosticul să nu fie bun, gîndirea avînd o putere de reînnoire sau mai curînd o neputinţă de a conserva pe care nu le au ţesuturile. în aceeaşi perioadă de timp în care un bolnav atins de cancer ajunge să moară, văduvii, taţii neconsolaţi sînt, cu rare excepţii, vindecaţi de suferinţa lor. Eu însumi eram vindecat. Oare pentru fata pe care o revedeam în acel moment în minte, deja buhăită şi care îmbătrînise cu siguranţă aşa cum îmbătrîniseră şi fetele pe care ea le iubise, oare pentru ea trebuia să renunţ la fata strălucind de frumuseţe care era amintirea mea de ieri, speranţa mea de mîine (căreia nu-i voi mai putea da nimic, ei şi nici alteia, dacă mă căsătoream cu Albertine), la acea „nouă Albertine", „nu cum a văzut-o Infernul", „ci fidelă, mîndră şi chiar cam sălbatică"91? Acum ea era ceea ce Albertine fusese odinioară: iubirea mea pentru Albertine nu fusese decît o formă trecătoare a devoţiunii mele faţă de tinereţe. Credem că iubim o tînără fată şi nu iubim, vai! în ea decît acele zori a căror roşeaţă se răsfrînge pentru o clipă pe chipul lor92. Noaptea trecu. Dimineaţa i-ain înapoiat telegrama portarului, spunîndu-i că-mi fusese adusă din greşeală şi că nu e pentru
226
ine. Acesta îmi spuse că faptul de a o fi deschis va da naştere
tot felul de complicaţii şi că era mai bine să o păstrez; am
uS-o la loc în buzunar, dar mi-am făgăduit să mă comport ca
■ cum n-aş fi primit-o. Nu o mai iubeam pe Albertine, iubirea
mea încetase pentru totdeauna. Astfel încît această iubire, după
ce se îndepărtase atît de mult de ceea ce prevăzusem rapor-
tîndu-mă la iubirea mea pentru Gilberte, după ce mă silise să
fac un ocol atît de lung şi atît de dureros, intra şi ea în cele din
urmă, ca şi iubirea mea pentru Gilberte, în legea generală a
uitării.
Dar atunci m-am gîndit: ţineam la Albertine mai mult decît la mine însumi; nu mai ţin la ea acum pentru că de cîtva timp nu am mai văzut-o. Dar dorinţa mea de a nu fi despărţit de mine însumi prin moarte, de a învia după moarte, nu era ca dorinţa de a nu fi niciodată despărţit de Albertine, ea dăinuia dintotdeauna. Oare pentru că mă credeam mai preţios decît ea, pentru că, atunci cînd o iubeam, mă iubeam pe mine însumi mai mult? Nu, era aşa pentru că, încetînd să o văd, încetasem să o iubesc, şi pentru că nu încetasem să mă iubesc, legăturile mele zilnice cu mine însumi nu fuseseră rupte aşa cum fuseseră rupte legăturile mele cu Albertine. Dar oare tot aşa se va întîmpla şi cu legăturile cu mine însumi? Cu siguranţă. Dragostea noastră de viaţă nu-i decît o veche legătură de care nu ştim să ne lepădăm. Puterea îi stă în permanenţa ei. Dar moartea care o rupe ne va vindeca de dorinţa nemuririi.
După dejun, cînd nu mă duceam să hoinăresc singur prin Veneţia, mă pregăteam să ies cu mama şi, pentru ca să-mi iau nişte caiete pe care să-mi fac însemnări în legătură cu o lucrare a mea despre Ruskin93, urcam în camera mea. Cotiturile neaşteptate ale zidurilor mă sileau să simt restricţiile dictate de marea, parcimonia solului. Şi coborînd spre a o întîlni pe mama, care mă aştepta, la ora aceasta cînd la Combray era atît de plăcut să guşti apropierea soarelui în întunericul păstrat de obloanele închise, aici, de la cea mai de sus şi pînă la cea mai de jos treaptă a scării de marmură, despre care nu ştiai, ca într-o pictură renascentistă, dacă se înălţa într-un palat sau pe o galeră, aceeaşi răcoare şi acelaşi sentiment al splendorii de afară erau date de pînza care se mişca întruna în faţa ferestrelor veşnic deschise, şi prin care, într-un neîncetat curent de
227
aer, umbra călduţă şi soarele verzui curgeau ca pe o suprafaţă plutitoare şi evocau vecinătatea mobilă, lumina, sclipitoarea instabilitate a valului. Cel mai adeseori eu plecam la San Marco, şi cu o plăcere cu atît mai mare cu cît, cum trebuia să iei mai întîi o gondolă spre a te duce acolo, biserica nu mi se mai înfăţişa ca un simplu monument, ci ca locul unde lua sfîrşit drumul pe apa marină şi primăvăratică, cu care San Marco făcea pentru mine un tot indivizibil şi viu. Intram, mama şi cu mine, în baptisteriu, mergînd amîndoi peste mozaicurile de marmoră şi de sticlă ale pavajului94, avînd în faţa noastră marile arcade ale căror suprafeţe evazate şi roz au fost uşor curbate de trecerea timpului, ceea ce face ca biserica să pară, acolo unde el a respectat prospeţimea coloritului, construită dintr-o materie plăcută la pipăit şi maleabilă precum ceara din nişte uriaşe alveole; iar acolo unde, dimpotrivă, a scorojit materia şi unde artiştii au străpuns-o şi împodobit-o cu aur, să pară a fi preţioasa legătură, într-un fel de piele de Cordoba, a colosalei evanghelii a Veneţiei. Văzînd că trebuie să rămîn vreme îndelungată în faţa mozaicurilor care reprezintă botezul lui Christos95, mama, simţind răcoarea îngheţată care cădea în baptisteriu, îmi arunca un şal pe umeri. Cînd eram cu Albertine la Balbec, credeam că ea îmi dezvăluia una dintre acele iluzii inconsistente care umplu mintea atîtor oameni care nu gîndesc limpede, cînd îmi vorbea despre plăcerea - după mine pe nimic întemeiată - pe care ar avea-o dacă ar vedea o anume pictură împreună cu mine. Astăzi sînt cel puţin sigur că există, dacă nu plăcerea de a vedea un lucru frumos împreună cu o anumită persoană, cel puţin plăcerea de a-1 fi văzut împreună. A venit pentru mine ceasul cînd, amintindu-mi de baptisteriu, în faţa valurilor Iordanului în care Sfîntul Ioan îl botează pe Christos, în timp ce gondola ne aştepta în faţa Piazzettei, nu-mi este indiferent că în acea penumbră răcoroasă, alături de mine se afla o femeie drapată în veşmîntu-i de doliu cu fervoarea respectuoasă şi entuziastă a femeii bătrîne ce poate fi văzută la Veneţia în Sfinta Ursu/a96 de Carpaccio, şi că această femeie cu obrajii roşii, cu ochii trişti, în vălurile-i negre, şi pe care nimic nu o va mai putea scoate vreodată pentru mine din acel sanctuar blînd luminat din biserica San Marco, unde sînt sigur că o regăsesc pentru că îşi are locul ei
228
rezervat şi imuabil ca un mozaic, este mama. Caipaccio, pe care tocmai l-am numit, şi la ale cărui picturi, cînd eu nu lucram la San Marco, ne duceam cel mai des, a fost cît pe ce .j.mi reînvie iubirea pentru Albertine. Vedeam, pentru prima oară, Patriarhul di Grado exorcizînd un posedat97. Priveam minunatul cer roşu şi violet pe care se profilează înaltele hornuri încrustate, a căror formă evazată şi roşie deschidere de lalele te fac să te gîndeşti la atîtea Veneţii ale lui Whistler. Apoi ochii mei se plimbau de la vechiul Rialto de lemn la acel Ponte Vecchio din secolul al XV-lea cu palate de marmură ornate cu capiteluri aurite, se întorceau la Canal, pe care bărcile sînt conduse de adolescenţi purtînd veste roz şi toci împodobite cu egrete, semănînd neînchipuit de bine cu cele care te duceau cu gîndul la Carpaccio în uluitoarea Legendă a lui Iosif8 de Sert, Strauss şi Kessler. înainte de a părăsi tabloul, ochii mei se întorseseră la malul pe care se desfăşurau nenumărate vieţi veneţiene din epocă. îl priveam pe bărbier cum îşi şterge briciul, pe negru cum cară un butoi, priveam cum stau de vorbă musulmani, sau nobili seniori veneţieni înveşmîntaţi în straie largi de brocart, de damasc, cu toci de catifea cireşii, cînd dintr-o dată am simţit o împusătură în inimă. Pe spatele unuia dintre companionii din la Calza, pe care-1 puteai recunoaşte după broderiile cu fir de aur şi perle care desenează pe mînecă sau pe guler emblema veselei confrerii din care făceau parte, recunoscusem mantia pe care o purta Albertine cînd venise cu mine, într-o trăsură descoperită, la Versailles, în seara cînd nici o clipă nu bănuisem că nu mă despărţeau decît vreo cincisprezece ore de momentul cînd mă va părăsi. Gata oricînd să-mi facă pe plac, cînd îi cerusem să plecăm, în acea tristă zi pe care avea să o numească în ultima-• scrisoare de două ori crepusculară de vreme ce se lăsa noaptea, iar noi urma să ne despărţim, ea îşi aruncase pe umeri o mantie semnată Fortuny, pe care o luase cu ea a doua :' Şi pe care nu o mai revăzusem niciodată în amintirile mele. Or, fiul genial al Veneţiei o luase din acest tablou al lui Carpaccio, smulgînd-o de pe umerii acelui vesel companion Pentru a o arunca pe cei ai atîtor parizience care, cu siguranţă, 'gnorau, ca şi mine pînă atunci, că modelul exista într-un grup e nobili, în prim-planul tabloului Patriarhul di Grado, într-o
229
sală a Academiei din Veneţia. Recunoscusem totul, şi manti uitată redîndu-mi, spre a o privi, ochii şi inima celui care urm să plece în acea seară cu Albertine la Versailles, m-am simţit cuprins timp de cîteva clipe de un sentiment tulbure de dorinţă şi de melancolie, dar totul s-a şters curînd.
Erau şi zile cînd mama şi cu mine nu ne mulţumeam doar să vizităm muzeele şi bisericile Veneţiei, şi astfel, o dată cînd vremea era cu deosebire frumoasă, ne-am dus pînă la Padova pentru a revedea Viciile şi Virtuţile ale căror reproduceri îmi fuseseră date de domnul Swann, reproduceri" care încă atîrnau probabil şi acum pe pereţii sălii de studiu din casa de Ia Combray; după ce am străbătut în plin soare grădina, am intrat în capela Madonna deWArena pictată de Giotto100, în care bolta întreagă şi fondul frescelor sînt atît de albastre încît pare că luminoasa zi i-a trecut şi ea pragul o dată cu vizitatorul şi va veni o clipă să-şi adăpostească la umbră şi la răcoare cerul pur; un cer pur doar puţin mai sumbru după ce s-a lepădat de aurăriile luminii, ca în acele scurte răstimpuri ce se ivesc pînă şi în cele mai frumoase zile, cînd, fără să se vadă vreun nor, soarele întorcîndu-şi în altă parte privirea, pentru o clipă azurul, încă şi mai gingaş, se întunecă. Prin acest cer adus pe piatra albăstrită zburau îngeri pe care-i vedeam pentru prima oară, căci domnul Swann nu-mi dăduse decît reproduceri după Virtuţi şi Vicii şi nu şi după frescele care înfăţişează povestea Fecioarei Măria şi a lui Christos. Ei bine, în zborul îngerilor regăseam aceeaşi impresie de acţiune efectivă, cu adevărat reală pe care mi-o treziseră gesturile Carităţii sau ale Invidiei, îngerii aceştia sînt reprezentaţi ca fiind stăpîniţi de o asemenea fervoare celestă, sau cel puţin ca avînd o asemenea copilărească înţelepciune şi rîvnă, încît îşi apropie mînuţele, dar ca nişte păsări de o specie particulară, care a existat cu adevărat, figurînd în istoria naturală a timpurilor biblice şi evanghelice. Sînt mici făpturi care zboară de colo colo prin faţa sfinţilor cînd aceştia se plimbă; întotdeauna mai sînt cîfiva scăpaţi deasupra lor, şi cum sînt fiinţe reale şi cu adevărat zburătoare, le vezi ridicîndu-se, descriind curbe, executînd cu cea mai mare uşurinţă loopinguri, năpustindu-se spre pămînt cu capul în jos şi dînd de zor din aripile care le îngăduie să se menţină în poziţii contrarii legilor gravităţii; te fac să te gîndeşti mai
230
jlicj la o varietate de păsări dispărută sau de tineri elevi ai • (jarros101 făcînd exerciţii de zbor planat, decît la îngerii din
rta Renaşterii şi a epocilor următoare, ale căror aripi nu mai
-nt decît embleme şi a căror atitudine este de obicei aceeaşi cu a a personajelor celeste care nu au aripi.
întorcîndu-mă la hotel, întâlneam aici femei tinere care. mai ales din Austria, veneau la Veneţia să petreacă primele zile frumoase ale acestei primăveri lipsite de flori. Era printre ele una ale cărei trăsături nu semănau cu cele ale Albertinei, dar care îmi plăcea fiindcă avea acelaşi ten proaspăt, aceeaşi privire surîzătoare şi uşoară. Curînd am simţit că începeam să-i spun aceleaşi lucruri pe care i le spuneam în primele zile Albertinei, că îi ascundeam aceeaşi durere cînd ea îmi spunea că nu se va întîlni cu mine a doua zi, că se duce la Verona, şi pe dată simţeam şi eu dorinţa de a mă duce la Verona. Dar toate astea nu au durat mult, ea trebuia să se întoarcă în Austria, nu o voi mai revedea niciodată, dar, vag gelos, aşa cum eşti cînd începi să te îndrăgosteşti, privindu-i încîntătorul şi enigmaticul chip, mă întrebam dacă şi ei îi plăceau femeile. dacă ceea ce avea în comun cu Albertine, acel ten luminos, acea privire luminoasă, aerul sincer şi amabil prin care 11 cucerea pe toţi şi care se explica mai mult prin aceea că nu încerca să ştie ce fac ceilalţi, asta neinteresînd-o deloc, decît prin faptul că le mărturisea ce face ea, căci, dimpotrivă, îşi ascundea faptele sub minciunile cele mai copilăreşti, dacă toate astea nu constituiau cumva caracteristicile morfologice ale femeii căreia îi plac femeile. Oare asta mă atrăgea la ea, şi fără să pot înţelege raţional de ce, îmi stîrnea neliniştea (cauză încă mai profundă poate a atracţiei mele faţă de tot ceea ce mă va face să sufăr), îmi dăruia cînd o vedeam atîta plăcere şi atîta '•"isteţe, ca acele elemente magnetice pe care nu le vedem şi care în aerul anumitor ţinuturi ne fac să simţim asemenea stări
le rău? Vai, nu voi şti niciodată. Aş fi vrut, cînd încercam să-i citesc expresia de pe chip. să-i spun: „Ar trebui să-mi spui, asta ni-ar ajuta să cunosc o lege a istoriei naturale umane", dar
a nu mi-o va spune niciodată: manifesta faţă de tot ceea ce se"iăna cu acest viciu o adevărată oroare, şi afişa o mare raceală faţă cie prietenele ei femei. Era poate chiar dovada că
vea ceva de ascuns, poate că fusese luată peste picior sau
231
batjocorită din cauza asta, şi că înfăţişarea pe care o lua pntr a evita să se creadă asemenea lucru despre ea era ca ace mişcare prin care animalele se îndepărtează de cei care le-au bătut. Informaţii despre viaţa ei era cu neputinţă să capăt; chia în legătură cu Albertine, cît de mult timp îmi trebuise ca să aflu ceva! Trebuise ca ea să moară, pentru ca limbile să se dezlege, într-atît de prudentă şi de circumspectă era şi purtarea ei! Şi chiar despre Albertine eram oare sigur ca ştiu ceva? Sj apoi se întîmplă cu unele curiozităţi intelectuale ceea ce se întîmplă şi atunci cînd condiţiile de viaţă pe care ni le dorini cel mai mult ne devin indiferente, dacă încetăm să o mai iubim pe fiinţa care, fără ca noi să ne dăm seama, ne făcea să ni le dorim, pentru că ele ne-ar fi îngăduit să trăim lîngă ea, să-i fim pe plac în posibil. Importanţa ştiinţifică pe care o acordam faptului de a cunoaşte genul de dorinţă care se ascundea sub petalele de un roz palid ale acestor obraji, în lumina limpede, neînsorită precum zorii acestor ochi lipsiţi de culoare, în acele zile niciodată povestite, ar dispărea, fără îndoială, cînd n-aş mai iubi-o deloc pe Albertine sau cînd n-aş mai iubi-o deloc pe această tînără femeie.
Seara, ieşeam singur, în oraşul fermecat, unde mă găseam în mijlocul unor cartiere noi, asemenea unui personaj din 0 mie şi una de nopţi. Rar se întîmplă să nu descopăr în hoinărelile mele vreo piaţă102 necunoscută şi vastă, despre care nici un ghid, nici un călător nu-mi vorbiseră încă. Mergeam printr-o reţea de străduţe, de colii. Seara, cu înaltele ei hornuri evazate pe care soarele punea pete foarte vii de roz, pete foarte luminoase de roşu, o întreagă grădină înfloreşte deasupra caselor, în nuanţe atît de variate, încît ai fi spus că vezi, plantată pe oraş, grădina unui amator de lalele din Delft sau din Haarlem. Şi de altfel extrema apropiere a caselor făcea din fiecare fereastra cadrul în care visa o bucătăreasă ce privea prin ea, sau în care zăreai o fată aşezată pe un scaun şi pieptănată de o bătrînă al cărei chip de vrăjitoare se ghicea în umbră - fiecare casă sărmană, tăcută şi apropiată de celelalte din cauza marii îngustimi a acestor calli devenind un fel de expoziţie cu o sută de tablouri olandeze juxtapuse. Strînse unele în altele, aceste #wj împărţeau, ca nişte linii, bucata de Veneţie dintre un canal S1 lagună, ca şi cum ar fi cristalizat în aceste forme nenumărate-
232
fine şi minuţioase. Dintr-o dată, la capătul uneia dintre aceste străduţe, se pare că în materia cristalizată s-a produs o destindere. Un vast şi somptuos campo, a cărui importanţă, în această reţea de străduţe, nu aş fi putut-o cu siguranţă ghici, se întindea în faţa mea, înconjurat de palate încîntătoare, palid sub clarul de lună. Era unul dintre acele ansambluri arhitecturale către care, în alte oraşe, se îndreaptă străzile, călăuzindu-te spre el şi arătîndu-ţi-1 totodată. Aici, el părea anume ascuns într-un hăţiş de străduţe, ca acele palate din poveştile orientale unde este dus noaptea un personaj care, readus în zori la el acasă, nu trebuie să mai găsească drumul spre locuinţa magică, el crezînd astfel că nu a ajuns acolo decît în vis. A doua zi porneam în căutarea frumoasei mele pieţe nocturne, străbăteam o puzderie de calli care semănau toate între ele şi refuzau să-mi arate pe unde să o iau, lăsîndu-mă să mă rătăcesc de-a binelea. Uneori un vag indiciu pe care credeam că-1 recunosc mă făcea să presupun că voi vedea cum îmi apare în faţă, în deplina-i izolare, singurătate şi tăcere, frumoasa piaţă exilată, în acea clipă nu se ştie ce geniu rău care luase înfăţişarea unei noi caile mă făcea să mă întorc din drum fără voia mea, şi mă găseam pe neaşteptate din nou lîngă Canale Grande. Şi cum între amintirea unui vis şi amintirea unei realităţi diferenţele nu sînt mari, ajungeam să mă întreb dacă această ciudată unduire care oferea meditaţiei prelungite a clarului de lună o vastă piaţă înconjurată de palate romantice nu se produsese cumva, într-o întunecată frîntură de cristalizare veneţiană, în timp ce eu dormeam.
Dar dorinţa de a nu pierde pentru totdeauna anumite femei, mult mai mult decît aceea de a nu pierde anumite pieţe, întreţinea în mine, la Veneţia, o agitaţie care deveni febrilă în ziua cînd mama a hotărît că vom pleca, de îndată ce, la sfîrşitul zilei, cînd valizele noastre porniseră cu gondola spre mare, am citit într-un registru în care erau înscrise numele străinilor aşteptaţi la hotel: Baroana Putbux şi suita. Dintr-o dată senti-nentul tuturor orelor de plăcere carnală de care mă va lipsi Plecarea noastră înălţă această dorinţă, care exista în mine în stare cronică, la rangul unui sentiment. înecîndu-l în Melancolie şi vag; i-am cerut mamei să amîne plecarea cu c'teva zile; şi felul cum ea păru că nu ia nici măcar o singură
233
clipă în considerare şi nici chiar în serios ceea ce o rugasem trezi în nervii mei aţîţaţi de primăvara veneţiana vechea dorinţă de a rezista unui complot imaginar pus la cale împotriva-mi de către părinţii mei, care îşi închipuiau că voi fi silit să mă supun, acea voinţă de a lupta care mă îndemna odinioară să-mi impun cu brutalitate vrerea celor pe care-i iubeam cel mai mult, chiar dacă, după ce reuşeam să-i fac să cedeze, mă conformam voinţei lor. I-am spus mamei că eu nu voi pleca, dar ea, crezînd că e mai abil să nu pară că ma ia în serios, nici măcar nu-mi răspunse. I-am spus că va vedea cit de serios îi vorbesc. Portarul aduse trei scrisori, două pentru ea şi una pentru mine, pe care am pus-o printre celelalte, fără să mă uit măcar la plic. Şi cînd, urmată de toate bagajele mele, ea porni spre gară, am cerut să mi se aducă ceva de mîncat şi de băut pe terasă, în faţa canalului, şi m-am aşezat la o masă, de unde am privit apusul de soare, în timp ce, într-o barcă oprită în faţa hotelului, un muzician cînta Sole miom. Soarele cobora întruna. Acum mama era, probabil, nu departe de gară. Curînd va pleca, iar eu voi fi singur la Veneţia, singur cu tristeţea de a o şti mîhnită din pricina mea, şi fără prezenţa ei care să mă consoleze. Se apropia ora plecării trenului. Singurătatea mea era atît de aproape, încît mi se părea că ea începuse şi era totală. Căci mă simţeam singur, lucrurile îmi deveniseră străine, nu mai aveam destul calm pentru a ieşi din inima mea zbuciumată şi a introduce în ele o oarecare stabilitate. Oraşul pe care-1 aveam în faţă nu mai era Veneţia. Personalitatea, numele lui îmi păreau nişte ficţiuni mincinoase pe care nu mai aveam curajul să le impun pietrelor. Palatele îmi păreau reduse la simplele lor părţi şi cantităţi de marmură, asemenea oricăror altora, iar apa o combinaţie de hidrogen şi de azot, eternă, oarbă, anterioară şi exterioară Veneţiei, neştiutoare de dogi şi de Turner104. Şi totuşi, acest Ioc oarecare era straniu precum un loc unde tocmai ai sosit, care nu te cunoaşte încă. precum un loc de unde abia ai plecat şi care te-a şi uitai Nu-i mai puteam spune nimic despre mine, nu mai puteam lăsa nimic din mine să se aşeze pe el, mă contracta asupra-mi, nu mai eram decît o inimă care bate şi o atenţie care urmărea neliniştită cum se desfăşoară Sole mia. în van îmi agăţăm cu deznădejde gîndul de frumoasa curbă caracteristică podului Rialto, el îmi apărea
234
i
clt niediocritatea evidenţei ca un pod nu numai inferior, dar tot atît de străin de ideea pe care o aveam despre el ca un actor despre care aş fi ştiut că, în ciuda perucii blonde şi a veşmîn-tului negru, în esenţa lui nu este Hamlet. Ca şi palatele, Canalul, podul Rialto erau dezbrăcate de ideea care le conferea individualitate şi desfăcute în vulgarele lor elemente materiale. Dar acest loc mediocru mi se părea totodată îndepărtat. în bazinul Arsenalului, tot din cauza unui element ştiinţific, latitudinea, exista acea singularitate a lucrurilor care, chiar cînd seamănă în aparenţă cu cele din ţara noastră, se arată a fi străine, în exil sub alte ceruri; simţeam că acest orizont atît de învecinat, la care aş fi putut ajunge într-o oră, era o curbură a pămîntului cu totul alta decît cea a mărilor din Franţa, o curbură îndepărtată care se găsea, prin artificiul călătoriei, legată la ţărm chiar lîngă mine; astfel încît acest bazin al Arsenalului, neînsemnat şi depărtat totodată, mă umplea de acel amestec de dezgust şi de spaimă pe care-1 simţisem, copil fiind, prima oară cînd am întovărăşit-o pe mama la băi, la Deligny105; într-adevăr, în locul fantastic alcătuit dintr-o apă întunecată care nu avea deasupra nici cer şi nici soare şi pe care totuşi, mărginit fiind de cabine, îl simţeai comunicînd cu invizibile adîncuri acoperite de trupuri omeneşti în costume de baie, mă întrebasem dacă aceste adîncuri ascunse muritorilor de barăci care nu te lăsau să le bănuieşti, din stradă, prezenţa, nu erau intrarea şi începutul mărilor glaciale, dacă polii nu erau şi ei tot aici, şi dacă acest spaţiu îngust nu era tocmai marea liberă de la pol; această Veneţie care nu mă iubea şi unde aveam să rămîn singur nu mi se părea mai puţin izolată, mai puţin ireală, iar cîntecul Sole mio. înalţîndu-se ca o părere de rău pentru Veneţia pe care o cunoscusem, părea că-mi ia drept martoră tristeţea. Ar fi trebuit să nu-1 mai ascult, dacă voiam să mai pot ajunge la timp la gară, la mama, şi să iau trenul o dată cu ea, ar fi trebuit să mă hotărăsc, fără să mai Pierd o singură secundă, dacă plec sau nu, dar tocmai asta nu Puteam să fac; rămîneam nemişcat, fără să fiu în stare nu numai să mă ridic, dar chiar şi să hotărăsc că mă voi ridica. Gîndul meu, fără îndoială pentru a nu-şi spune că trebuie să ia 3 hotărîre, era pe de-a-ntregul ocupat să urmărească desfăşurarea frazelor din Sole mio, să cînte  mental  o dată cu
235
cîntăreţul, să prevadă elanul acestuia, sa mă las în voia lui pentru ca apoi să piară. Acest cîntec neînsemnat, auzit de mine de nenumărate ori, nu mă interesa nicidecum. Ascultîndu-1 pîn-j la capăt cu cea mai mare religiozitate, nu-i făceam nici altuia şi nu-mi făceam nici mie vreo plăcere. Apoi, nici unul din motivele, dinainte cunoscute de mine, ale acestei vulgare romanţe nu putea să mă facă să iau hotărîrea de care aveam nevoie; mai mult. fiecare dintre aceste fraze, pe măsură ce ele se perindau, devenea un obstacol în calea acelei hotărîri sau mai curînd mă silea, întîrziindu-mă, să iau hotărîrea contrarie, de a nu pleca Astfel, această ocupaţie, în sine lipsită de plăcere, de a asculta Sole mio, era încărcată de o tristeţe adîncă, aproape deznădăjduită. Simţeam că de fapt luam hotărîrea de a nu pleca, de vreme ce rămîneam acolo încremenit; neputînd sa-mi spun „Nu plec" sub această formă directă, îmi spuneam acelaşi lucru sub forma: „Mai ascult doar încă o frază din Sole mio"; dar semnificaţia practică a acestui limbaj figurat nu-mi scăpa şi, spunîndu-mi: „Mai ascult doar încă o frază", ştiam că asta înseamnă: „Voi rămîne singur Ia Veneţia". Şi poate ca în această tristeţe, asemenea frigului care te amorţeşte, sta tot farmecul deznădăjduit, dar fascinant, al acestui cîntec. Fiecare notă, pe care o proiecta vocea cîntăreţului cu o forţă şi cu o ostentaţie aproape musculare, mă lovea chiar în inimă; cînd fraza se termina în note joase şi cîntecul părea a fi luat sfîrşit, cîntăreţului nu-i era de ajuns, căci relua totul în note înalte, ca şi cum ar fi simţit nevoia să-mi proclame încă o dată singurătatea şi deznădejdea. Mama ajunsese fără îndoială la gară. Curînd trenul va pleca. Eram apăsat de neliniştea pe care mi-o pricinuia, dimpreună cu vederea canalului devenit mic de tot de cînd sufletul Veneţiei fugise din el, a acestui Rialto banal care nu mai era podul Rialto, cîntecul de deznădejde în care se preschimba Sole mio şi care, astfel clamat în faţa palatelor inconsistente, le făcea fărîme, consumînd ruina Veneţiei; asistam la lenta realizare a nefericirii mele construită artistic, fără grabă, notă cu notă, de cîntăreţul privit cu uimire de soarele oprit îndărătul bisericii San Giorgio Maggiore, astfel încif această lumină crepusculară avea să facă pentru totdeauna în memoria mea, împreună cu fiorul emoţiei mele şi cu vocea de bronz a cîntăreţului, un aliaj echivoc, imuabil şi sfîşietor.
236
Rămîneam astfel nemişcat, fără voinţă, fără a părea că iau vreo hotărîre; neîndoielnic, în asemenea momente hotărîrea e luată: chiar şi prietenii noştri pot adeseori să o prevadă. Dar noi u putem, căci dacă am putea, de multe suferinţe am fi cruţaţi. Par, din peşteri mai întunecoase decît cele din care se înalţă cometa ce poate fi prezisă - datorită nebănuitei puteri defensive a obişnuinţei înveterate, datorită rezervelor ascunse pe care, printr-un neaşteptat impuls, ea le aruncă în ultimul moment în mijlocul bătăliei -, acţiunea mea ţîşni în sfîrşit: mi-am luat picioarele la spinare şi am ajuns cînd portierele erau deja închise, dar la timp pentru a o regăsi pe mama, roşie de emoţie, abia stăpînindu-şi plînsul, căci credea că nu voi mai veni. Apoi trenul plecă şi am văzut cum Padova şi apoi cum Verona au venit în întîmpinarea trenului, luîndu-şi rămas bun de la noi aproape pînă la gară, şi în timp ce ne îndepărtam, întorcîndu-se, ele care nu plecau şi aveau să-şi reia viaţa, una la cîmpiile, cealaltă la colina ei.
Orele treceau. Mama nu se grăbi să citească cele două scrisori pe care doar le deschisese şi încercă să mă facă şi pe mine să nu scot scrisoarea pe care mi-o înmînase portarul. Ea se temea totdeauna că voi găsi călătoria prea lungă, prea obositoare şi tot amîna momentul - ca să-mi dea o ocupaţie în ultimele ore - cînd va scoate ouăle fierte, îmi va da ziarele, va desface pachetul cu cărţi pe care mi le cumpărase fără să-mi spună. Am privit-o mai întîi pe mama, care îşi citea scrisoarea cu uimire, apoi îşi înălţa capul, ochii ei păreau a poposi rînd pe rînd pe nişte amintiri distincte, incompatibile şi pe care nu zbutea să le apropie între ele. între timp recunoscusem pe plicul meu scrisul Gilbertei. L-am deschis. Gilberte îmi anunţa căsătoria ei cu Robert de  Saint-Loup.  îmi  spunea că îmi ;legrafiase la Veneţia şi nu primise nici un răspuns. Mi-am Minţit că mi se spusese că telegraful funcţiona aici foarte °st Nu primisem nici o telegramă de la ea. Poate nu va vrea » niâ creadă. Dintr-o dată am simţit în creierul meu cum un aPt, instalat aici ca amintire, îşi părăseşte locul, cedîndu-1 toia. Telegrama pe care o primisem recent, şi pe care o cre-Se|n de la Albertine, era de la Gilberte. Cum originalitatea S(ul de factice a scrisului Gilbertei consta mai cu seamă, ' scria un rînd,   să plaseze în rîndul de deasupra barele de
237
Ia ;-uri, care păreau că întrerup frazele din rîndul de deasunr şi în schimb să intercaleze în rîndul de dedesubt codiţele ! arabescurile cuvintelor care le erau suprapuse, era cu totul firesc ca funcţionarul de la telegraf să citească buclele de la literele s sau y din rîndul de deasupra ca pe un „ine" cu care se termina cuvîntul Gilberte. Punctul pe i de la Gilberte, urcat deasupra, crea iluzia unor puncte de suspensie. Cît priveşte G-ul, el semăna cu un A gotic. Faptul că totodată două sau trei cuvinte fuseseră citite greşit, îngrămădite cum erau (unele, de altfel, mi se păruseră de neînţeles), era de ajuns pentru a explica mai în amănunt greşeala mea, şi nici măcar nu era necesar. Cîte litere dintr-un cuvînt citeşte o persoană distrată şi mai ales prevenită, care porneşte de la ideea că scrisoarea vine de la o anumită persoană? Şi cîte cuvinte dintr-o frază? Citind, ghiceşti, creezi; totul porneşte de la o eroare iniţială; cele care urmează (şi nu-i vorba numai de lectura scrisorilor şi a telegramelor, şi nici numai de orice lectură), oricît ar putea părea de neobişnuite celui care nu are acelaşi punct de plecare, sînt cu totul fireşti. O bună parte din ceea ce credem, şi pînă şi în concluziile noastre ultime, vine astfel, cu o egală încăpăţînare şi bună credinţă, dintr-o primă înţelegere greşită a premiselor106.
Capitolul patru
O NOUĂ FAŢĂ A LUI SAINT-LOUP
O
h! E de necrezut, îmi spuse mama. La vîrsta mea nu te mai miri de nimic, dar te asigur că vestea pe care o aflu din scrisoarea asta e cu totul neaşteptată. - Nu ştiu despre ce-i vorba, i-am răspuns, dar oricît ar fi lucrul acela de uluitor, tot nu poate fi cît ceea ce aflu din scrisoarea aceasta. Robert de Saint-Loup se căsătoreşte cu Gilberte Swann. - Ah! Probabil că asta mi se anunţă prin scrisoarea cealaltă, îmi spuse mama, cea pe care n-am deschis-o încă, am recunoscut scrisul prietenului tău." Şi mama îmi surîse cu acea uşoară emoţie în care, de cînd îşi pierduse mama, se învăluia pentru ea orice înfîmplare, oricît de mică, avînd vreo legătură cu nişte făpturi omeneşti capabile să sufere, să-şi amintească, şi avîn-du-şi şi ele morţii lor. Astfel îmi surîse mama şi îmi vorbi cu o voce nespus de blîndă, de parcă s-ar fi temut că, luînd în uşor această căsătorie, ar ignora impresiile melancolice pe care ea le-ar fi putut trezi în sufletul fiicei şi văduvei lui Swann, în cel al mamei lui Robert care era gata să se despartă de fiul ei, impresii pe care mama, din bunătate, din simpatie pricinuită de bunătatea lor faţă de mine, le înzestra cu propria-i emotivitate filială, conjugală şi maternă. „Aveam dreptate să-ţi spun că nimic nu poate fi mai uluitor? i-am spus. - Ei bine, îmi răspunse ea cu o voce blîndă, află că vestea mea e şi mai neaşteptată, nu-ţi voi spune că e «cea mai mare, cea mai mică», fiindcă acest citat din Sevigne făcut de toţi cei care nu ştiu nimic altceva din ea o îngreţoşa pe bunica ta Ia fel de mult ca 1 «nimic nu-i mai frumos pe lume decît strînsul finului»107, '"-avem ce face cu o asemenea Sevigne. Scrisoarea aceasta îmi anunţă căsătoria tînărului Cambremer. - Ia te uită! am spus eu J indiferenţă, cu cine? Oricum, personalitatea logodnicului :e ca această căsătorie să-şi piardă orice caracter senzaţional. U     poate şi-1 recapătă prin personalitatea logodnicei. - Şi
239
cine e logodnica? - Dacă îţi spun pe dată, nu are nici un ha haide, încearcă să ghiceşti", îmi spuse mama care, vazînd cv' nu ajunsesem nici măcar la Torino, voia să-mi umple astfel timpul. „Dar cum vrei să ştiu? E o persoană strălucită? Dacă Legrandin şi sora lui sînt mulţumiţi, putem fi siguri că e o căsătorie strălucită. - Nu ştiu ce crede Legrandin, dar persoana care-mi anunţă căsătoria spune că doamna Cambremer e mai mult decît încîntată. Nu ştiu dacă tu o vei numi o căsătorie strălucită. Mie mi se pare că seamănă cu o căsătorie din vremurile cînd regii se însurau cu păstoriţe, iar în cazul de faţă păstoriţa nici măcar nu-i păstoriţă, dar altminteri e încîntătoare. Bunica ta ar fi fost uimită, dar nu i-ar fi displăcut. - Spune-mi totuşi, cine-i logodnica? - E domnişoara d'Oloron. - După numele ăsta nu aduce deloc a păstoriţă, dar nu văd cine poate fi. E un titlu care aparţinea familiei Guermantes. - Chiar aşa, iar domnul de Charlus 1-a dăruit, adoptînd-o, nepoatei lui Jupien. Ea este cea care se căsătoreşte cu tînărul Cambremer. - Nepoata lui Jupien ! Dar asta nu-i cu putinţă! - Este răsplata virtuţii. E una din acele căsătorii cu care se termină romanele doamnei Sand", spuse mama „Este preţul viciului, este una din acele căsătorii cu care se termină romanele lui Balzac", mi-am spus în sinea mea. „La urma urmei, i-am spus mamei, dacă mă gîndesc mai bine, e cît se poate de firesc. Iată-i pe cei din familia Cambremer punînd un picior în clanul Guermantes, în care nu nădăjduiau să pătrundă vreodată; mai mult, fata adoptată de domnul de Charlus va avea mulţi bani, ceea ce era indispensabil, căci familia Cambremer i-a pierdut pe ai ei; şi la urma urmei ea este fiica adoptivă şi, după cei din familia Cambremer, probabil fiica adevărată - fiica naturală - a cuiva pe care îl socotesc ca avînd sînge princiar. Un bastard dintr-o familie aproape regală a fost totdeauna considerat o alianţa măgulitoare pentru nobilimea franceză şi străină. Şi ca să nu ne întoarcem chiar atît de departe în trecut, la familia Lucinge1 1 aminteşte-ţi de căsătoria prietenului lui Robert - nu sînt nici şase luni de atunci - cu acea tînără care nu avea decît un inent, acela că se credea despre ea, pe drept sau pe nedrept, că este fiica naturală a unui principe suveran." Mama, păstrîndu-Ş1 respectul pentru caste care domnea la Combray şi care ar ti cerut ca bunica să fie scandalizată de această căsătorie, vrin
240
înainte de orice să arate cum vedea lucrurile mama ei. adăugă: De altfel, fata nu are nici un cusur şi iubita ta bunică nu ar fi avut nevoie nici măcar de imensa ei bunătate, de indulgenţa ei infinită pentru a nu fi severă cu alegerea făcută de tînărul Cambremer. îţi aminteşti că acum foarte multă vreme, într-o zi cînd intrase să-şi repare fusta, găsise că fata e foarte distinsă? Atunci nu era decît o copilă. Iar acum. deşi cam coaptă şi aducînd a fată bătrînă, este o altă femeie, cu adevărat perfectă. Dar bunica ta ştiuse să vadă totul dintr-o ochire. Micuţa nepoată a unui croitor îi păruse a fi mai «nobilă» decît ducele de Guermantes." Dar, încă mai mult decît să o laude pe bunica, mama avea nevoie să-şi spună că era „mai bine" pentru ea că nu mai e printre noi. Era suprema formă a iubirii ei, de parcă ar fi cruţat-o de o ultimă supărare. „Şi totuşi, îmi spuse mama, crezi că tatălui lui Swann - pe care tu nu l-ai cunoscut, e adevărat - i-ar fi trecut vreodată prin minte că va avea într-o zi un strănepot sau o strănepoată prin vinele cărora va curge atît sîngele mamei Moser, care spunea «Pună ziua, musiu», cît şi sîngele ducelui de Guise! - Dar, mamă, acum se întîmplă un lucru mult mai uimitor. Căci cei din familia Swann erau oameni foarte bine, şi cu situaţia pe care o avea fiul lor. fiica ;tcestuia, dacă el ar fi nimerit-o bine. ar fi putut face o partidă nălucită. Totul însă s-a năruit, de vreme ce el s-a însurat cu o cocotă. - Lumea e rea şi spune multe, eu n-am crezut niciodată că e chiar aşa. - Ascultă-mă pe mine, era chiar o cocotă, îţi voi dezvălui cît de curînd nişte secrete... de familie." Pierdută într-un fel de reverie, mama îmi spunea: „Fata unei femei pe care tatăl tău nu mi-ar fi îngăduit niciodată să o salut, mă-ritîndu-se cu nepotul doamnei de Villeparisis pe care tatăl tău nu-mi îngăduia, la început, să o văd, pentru că găsea că face parte dintr-o lume prea strălucită pentru noi!" Apoi: „Fiul doamnei de Cambremer, pentru care Legrandin se temea să ne dea o recomandare, pentru că nu ne găsea la înălţimea ei, casătorindu-se cu nepoata unui bărbat care nu ar fi îndrăznit să u>"ce la noi în casă decît pe scara de serviciu!... Biata ta bunică av'ea totuşi dreptate cînd spunea - îţi aminteşti, nu-i aşa? - că marea aristocraţie făcea nişte lucruri care i-ar fi şocat pe micii burghezi, şi că nu-i plăcea regina Marie-Amelie pentru că o copleşise cu favoruri pe amanta prinţului de Conde, pentru ca
241
aceasta să-I convingă să-şi facă testamentul în beneficiu] ducelui d'Aumale. îţi mai aminteşti, era scandalizată de faptul ca, de cîteva secole, fete din familia Gramont, adevărate sfinte au purtat numele de Corisande, în amintirea unei străbunici care avusese o legătură cu Henric al IV-lea109. Sînt poate lucruri care se întîmplă şi în burghezie, dar aici sînt mai bine ascunse. Cred că o veste ca asta ar fi amuzat-o pe biata ta bunică", spunea mama cu tristeţe - căci bucuriile care ne făceau să suferim pentru că bunica nu mai putea lua parte Ia ele, erau cele mai simple bucurii ale vieţii, o veste neaşteptată, o piesă de teatru, ba chiar şi mai puţin decît atît, o „imitaţie". „Crezi că ar fi fost mirată? Sînt sigură, totuşi, că bunica ta ar fi fost scandalizată de toate aceste căsătorii, că le-ar fi acceptat cu greu, şi cred că e mai bine că nu are cunoştinţă de ele", continuă mama, căci, ori de cîte ori se întîmplă ceva, îi plăcea să creadă că impresiile bunicii ar fi fost cu totul speciale, şi de importanţă extraordinară, ţinînd de minunata ei fire, atît de neobişnuită. în faţa oricărei întîmplări triste pe care nu am fi putut-o prevedea odinioară, dizgraţia sau ruinarea unuia dintre vechii noştri prieteni, vreo calamitate publică, vreo epidemie, vreun război, vreo revoluţie, mama îşi spunea că poate era mai bine că bunica n-a văzut nimic din toate astea, că ar fi făcut-o prea nefericită, că poate nici nu le-ar fi putut suporta. Şi cînd era vorba de asemenea întîmplări dureroase, mama, datorită unui sentiment opus celui pe care-1 au oamenii răi, cărora le place sa presupună că cei pe care ei nu-i iubesc au suferit mai mult decît s-ar putea crede, nu voia, în iubirea ei pentru bunica, să admită că acesteia i s-ar fi putut întîmplă ceva trist şi care să-i dăuneze. Ea şi-o închipuia totdeauna pe bunica mea ca fiind deasupra loviturilor oricărui rău care nu ar fi trebuit să se producă, îşi spunea că moartea fusese poate un lucru bun, fiindcă o cruţase de spectacolul prea urît al prezentului pe această făptură atît de nobilă şi care nu ar fi ştiut să se resemneze. Căci optimismul este filosofia trecutului. Evenimentele care au avut loc fiind. între toate cele care erau posibile, singurele pe care le cunoaştem, răul pe care l-au pricinuit ni se pare inevitabil, iar puţinul bine pe care nu au putut să nu-1 aducă, îl punem pe seama lor, închipuindu-ne că fără ele nu s-ar fi produs. Ea căuta să ghicească şi mai bine ceea ce ar fi
242
«jrnţit bunica aflînd aceste veşti, şi să creadă totodată că sufletelor noastre, care nu ajungeau la înălţimea sufletului ei, le va fi cu neputinţă să o facă." „Cînd mă gîndesc, îmi spuse niaina, cît de uimită ar fi fost biata ta bunică!" Şi simţeam că mama suferea că nu-i poate spune, regretînd că bunica nu va putea şti, şi găsind că e oarecum nedrept ca viaţa sa scoată la lumină fapte pe care bunica nici măcar nu şi le-ar fi putut închipui, făcînd astfel ca acea cunoaştere a fiinţelor şi a societăţii cu care ea plecase din viaţă să fie falsă şi incompletă, căsătoria tinerei Jupien cu nepotul lui Legrandin fiind de natură să modifice noţiunile generale ale bunicii, ca şi vestea - dacă mama i-ar fi putut-o transmite - că problema navigaţiei aeriene şi a telegrafiei fără fir, considerată de bunica insolubilă, fusese rezolvată. Dar vom vedea că această dorinţă de a-i împărtăşi bunicii binefacerile ştiinţei noastre îi păru curind mamei prea egoistă. Am aflat - căci Ia Veneţia nu putusem asista la toate acestea - că domnişoara de Forchevillle fusese cerută în căsătorie de ducele de Châtellerault şi de prinţul de Silistrie, în timp ce Saint-Loup încerca să se căsătorească cu domnişoara d'Entragues, fiica ducelui de Luxembourg. Iată ce se petrecuse. Domnişoara de Forcheville avînd o zestre de o sută de milioane, doamna de Marsantes îşi spusese că era o partidă minunată pentru fiul ei. Făcu greşeala de a spune că fata aceasta era încîntătoare, că nu ştia şi nici nu voia să ştie dacă era bogată sau săracă, şi că, chiar dacă nu ar avea nici o zestre, ar fi un noroc pînă şi pentru tînărul cel mai cusurgiu să aibă o asemenea soţie. Era o declaraţie foarte îndrăzneaţă pentru o femeie ispitită doar de cele o sută de milioane, care o făceau să închidă ochii asupra restului. Toţi au înţeles pe dată că se gîndea la fiul ei. Prinţesa de Silistrie vorbi pretutindeni
e titlurile de nobleţe ale lui Saint-Loup, şi proclamă că dacă Saint-Loup se căsătoreşte cu fata Odettei şi a unui evreu, soarta aristocraţiei e pecetluită. Oricît de sigură ar fi fost de ea, doamna de Marsantes nu îndrăzni să meargă mai departe şi se retrase în faţa strigătelor prinţesei de Silistrie, care făcu fără •ntîrziere cererea în căsătorie pentru propriul ei fiu. Vorbind în
'reapta şi în stînga, aceasta voise să fie sigură că Gilberte nu Va fi cerută în căsătorie de altcineva. Doamna de Marsantes, nernulţumită de eşec, puse ochii fără întîrziere pe domnişoara
243
d'Entragues, fiica ducelui de Luxembourg. Aceasta îi convenea mai puţin, căci nu avea decît douăzeci de milioane, dar ea Ie spuse tuturor că un Saint-Loup nu se poate căsători cu o domnişoară Swann (numele de Forcheville nici măcar nu se mai pronunţa). La cîtăva vreme după aceea, cineva spunînd în chip imprudent că ducele de Châteilerault avea de gînd să se însoare cu domnişoara d'Entragues, doamna de Marsantes, foarte exigentă în privinţa protocolului, reacţiona cu aroganţă, îşi schimbă planurile, se întoarse la Gilberte, o ceru în căsătorie pentru Saint-Loup, şi logodna avu loc imediat
Această logodnă stîrni vii comentarii în lumile cele mai diferite. Mai multe prietene ale mamei, care-1 văzuseră pe Saint-Loup la noi acasă, veniră în ziua cînd ea primea vizite pentru a se informa dacă logodnicul era una şi aceeaşi persoană cu prietenul meu. Anumite persoane pretindeau chiar, în privinţa celeilalte căsătorii, că nu era vorba de familiile Cambremer-Legrandin. Deţineau informaţia din loc sigur, căci marchiza, născută Legrandin, dezminţise ştirea chiar în ajunul zilei cînd logodna a fost anunţată public. La rîndul meu, mă întrebam de ce domnul de Charlus pe de o parte, Saint-Loup pe de alta, care avuseseră prilejul să-mi scrie nu cu multă vreme în urmă, îmi vorbiseră despre nişte proiecte amicale de călătorie, a căror realizare ar fi trebuit să excludă posibilitatea acelei ceremonii, dar nu-mi vorbiseră despre căsătorie. Trăgeam de aici concluzia, fără să mă gîndesc că asemenea lucruri sînt păstrate secrete pînă în ultima clipă, că nu eram chiar atît de prieten cu ei pe cît crezusem, ceea ce, fiind vorba de Saint-Loup, mă făcea să sufăr. Şi de ce mă mai miram că nu sînt ţinut la curent, după ce remarcasem de atîtea ori că amabilitatea, purtarea „de la egal la egal" a aristocraţiei erau o simplă comedie? în casa de toleranţă - din ce în ce mai mult, amatorii îşi puteau procura aici şi bărbaţi - unde domnul de Charlus îl surprinsese pe Morel şi unde „ajutoarea patroanei", mare cititoare a ziarului Le Gaulois, comenta ştirile mondene, aceasta, vorbindu-i unui domn gras care venea la ea să bea cu bărbaţi tineri cantităţi imense de şampanie, pentru că. deşi era foarte gras. voia sa devină obez, pentru a fi sigur că nu va fi niciodată „luat pe front" în caz de război, declară: „Se pare ca tînărul Saint-Loup are «gusturi mai speciale», ca şi tînărul
244
Canibremer. Bietele neveste! Oricum, dacă-i cunoaşteţi pe logodnicii ăştia, timiteţi-i la noi, vor găsi aici tot ce vor vrea, şi se pot cîştiga mulţi bani de la ei". Drept care domnul cel gras, deşi şi el avea „gusturi mai speciale", se arătă indignat şi spuse, fiind cam snob, că îi întîlnea adeseori şi pe Cambremer
;i pe Saint-Loup la verii săi d'Ardonvillers, şi că erau mari amatori de femei şi cîtuşi de puţin altceva. „Ah!, spuse aju-toarea patroanei, pe un ton sceptic, dar neposedînd nici o dovadă şi fiind convinsă că în secolul nostru doar absurditatea calomnioasă a cancanurilor mai putea întrece perversitatea moravurilor. Anumite persoane pe care nu le-am întîlnit mi-au scris, întrebîndu-mă „ce cred" despre cele două căsătorii, întocmai ca şi cum ar fi deschis o anchetă asupra dimensiunilor pălăriilor pe care femeile le poartă la teatru sau asupra romanului psihologic. N-am avut curajul să răspund la aceste scrisori. Nu credeam nimic despre aceste două căsătorii, dar simţeam o imensă tristeţe, ca atunci cînd două părţi din existenţa ta trecută, ancorate în preajma ta, şi pe care îţi înte-meiezi poate în chip leneş, zi de zi, vreo speranţă nemărturisită, se îndepărtează pentru totdeauna, fluturîndu-şi voios drapelele, spre o destinaţie necunoscută, ca două corăbii. Cît priveşte cei interesaţi, ei au avut despre propria lor căsătorie o părere cît se poate de firească, de vreme ce era vorba de ei şi nu de alţii. îşi bătuseră totdeauna joc de aceste „căsătorii strălucite" care se întemeiau pe cine ştie ce tară secretă. Dar chiar şi familia Cambremer, atît de veche şi cu pretenţii atît de modeste, ar fi fost prima dispusă să uite de Jupien şi să-şi amintească doar de nemaiauzita măreţie a casei d'Oloron, dacă nu s-ar fi produs o excepţie prin persoana pe care ar fi trebuit să o măgulească cel mai mult această căsătorie, marchiza de Canibremer-Legrandin. Dar, rea din fire, punea plăcerea de a-i umili pe ai săi mai presus de cea de a se înălţa pe sine. De aceea, neiubindu-şi fiul şi antipatizîndu-şi mult prea devreme viitoarea noră, declară că pentru un Cambremer era o ruşine să se însoare cu o persoană de origine dubioasă, şi care avea dinţi atît de uriţi. Cît priveşte dorinţa tînărului Cambremer de a
•"ecventa oameni de litere ca Bergotte, de exemplu, şi chiar ca °loch, e uşor de presupus că o căsătorie atît de strălucită nu-i sPori  snobismul, dar că simţindu-se acum  urmaşul ducilor
245

d'Oloron, „principi suverani" cum spuneau ziarele, el era îndeajuns de convins de înaltul său rang pentru a putea frecventa pe oricine. Şi renunţă să-i mai viziteze pe micii nobili, prefe-rîndu-Je burghezia intelectuală, în zilele pe care nu le consacra alteţelor regale. Articolele din ziare, mai ales cele privitoare la Saint-Loup, i-au conferit prietenului meu, ai cărui strămoşi regali erau enumeraţi aici, o nouă strălucire, care mă întrista ca şi cum el ar fi devenit altcineva, descendentul lui Robert cel Puternic mai curînd decît prietenul care se aşezase de atît de puţină vreme pe strapontina trăsurii, pentru ca eu să stau cît mai comod; sufeream, la gîndul că nu bănuisem că se va căsători cu Gilberte, situaţie care îmi apăruse dintr-o dată, în scrisoarea ce-mi sosise, atît de diferită de ceea ce puteam gîndi despre ei în ajun; neaşteptată ca un precipitat chimic, mă făcea să sufăr, cînd de fapt ar fi trebuit să mă gîndesc că lucrurile erau mult mai complicate şi că de altfel în societatea înaltă căsătoriile se fac aşa dintr-o dată, adeseori pentru a înlocui o combinaţie diferită care a eşuat. Şi tristeţea, posacă precum o mutare, amară precum gelozia, pe care mi-au pricinuit-o, lovindu-mă pe neaşteptate, aceste două căsătorii, a fost atît de mare, încît mai fîrziu mi-a fost amintită, făcîndu-se din ea în chip absurd prilej de laudă, ca a fi fost opusul a ceea ce fusese, adică un dublu, şi chiar un triplu şi un cvadruplu presentiment. Aristocraţii care pînă atunci nu-i dăduseră nici o atenţie Gilbertei îmi spuseră pe un ton grav şi plin de interes: „Ah! Ea e cea care se căsătoreşte cu marchizul de Saint-Loup", în timp ce o cercetau cu privirea atentă a oamenilor nu numai lacomi de evenimentele vieţii pariziene, dar şi care caută să afle, şi cred în privirea lor pătrunzătoare. Cei care, dimpotrivă, nu o cunoscuseră decît pe Gilberte, se uitară la Saint-Loup cu cea mai mare atenţie, îmi cerură (erau adeseori oameni care abia dacă mă cunoşteau) să-i prezint şi se întorceau, după ce-i fuseseră prezentaţi logodnicului, nespus de încîntaţi, spunîndu-mi' „E o persoană foarte bine". Gilberte era convinsă că numele marchizului de Saint-Loup era de o mie de ori mai strălucit decît cel al ducelui d'Orleans, dar cum ea aparţinea înainte de orice generaţiei sale (mai curînd egalitară), nu vru să pară puţin inteligentă decît ceilalţi, şi spuse mater semita, după
246
adăugă- spre a părea foarte spirituală: „în cazul meu trebuie însă să spun pater".
..Se pare că prinţesa de Parma este cea care a pus la cale căsătoria tînărului Cambremer'", îmi spuse mama. Şi era adevărat. Prinţesa de Parma îi cunoştea de multă vreme, fiindcă participaseră la aceleaşi opere de binefacere, pe de o parte pe Legrandin, pe care îl găsea un bărbat distins, pe de altă parte pe doamna de Cambremer. care schimba vorba cînd prinţesa o întrebă dacă era într-adevăr sora lui Legrandin. Prinfesa ştia cît de mult regretă doamna de Cambremer că rămăsese în afara înaltei societăţi aristocratice, unde nimeni nu o primea Cînd prinţesa de Parma, care acceptase să-i găsească un sot domnişoarei d'Oloron, îl întrebă pe domnul de Charlus dacă ştie cine este un bărbat amabil şi cinstit care se numea Legrandin de Meseglise (aşa îşi spunea acum Legrandin), baronul răspunse mai întîi că nu, apoi dintr-o dată îşi aminti de un călător cu care făcuse cunoştinţă într-o noapte într-un vagon de tren şi care-i lăsase cartea de vizită. Surise vag. „Poate că e acelaşi", îşi spuse. Cînd află că e vorba de fiul surorii lui Legrandin, spuse: „Ia te uită, ar fi cu adevărat extraordinar! Chiar dacă-i calcă pe urme unchiului Iui, asta nu mă sperie, am spus întotdeauna că ei sînt sofii cei mai buni. - Care ei? întrebă prinţesa. - Oh ! doamnă, v-aş explica pe îndelete, dacă ne-am vedea mai des. Cu dumneavoastră se poate sta de vorbă. Alteţa voastră este atît de inteligentă"", spuse Charlus, cuprins de nevoia de a face confidenţe, nevoie care se opri însă aici. Numele de Cambremer îi plăcu, deşi nu-şi iubea rudele, dar ştia că era una dintre cele patru baronii din Bretania, şi tot ce putea spera mai bun pentru fiica sa adoptivă, căci era un nume străvechi, respectat, cu solide alianţe în provincia sa. Un prinţ ar fi fost cu neputinţă de găsit, şi nici nu ar fi fost de dorit. Era tocmai i trebuia. Prinţesa îl chemă apoi pe Legrandin. Fizic, se *Wmbase destul de mult. şi în avantajul lui. în ultima vreme. *~a Şi femeile care cu liotărîre îşi sacrifică chipul pentru a avea a''a subţire, şi se duc an de an la Marienbad"0, Legrandin «pătase înfăţişarea dezinvoltă a unui ofiţer de cavalerie. în
eeaşi măsură în care domnul de Charlus se îngreunase şi se "Şea tot mai încet, domnul Legrandin devenise mai zvelt şi
" iute în mişcări, efect contrariu al aceleaşi cauze. Această
247
rapiditate avea de altfel i:■ >tivările ei psihologice. El obişnuia să se ducă în unele locuri rău famate în care nu-i plăcea să fje văzut că intră sau că iese, şi de aceea aproape că alerga Cînd prinţesa de Guermantes îi vorbi despre familia Guemiantes despre Saint-Loup, el declară că-i cunoştea dintotdeauna' făcînd un fel de amestec din faptul că îi cunoscuse întotdeauna după nume pe castelanii de Guermantes şi faptul de a-1 fj întîlnit în persoană, la mătuşa mea, pe Svvann, tatăl viitoarei doamne de Saint-Loup, pe Swann, a cărui soţie şi fiică el nu voise să le viziteze, la Combray. „Chiar am călătorit nu de mult cu fratele ducelui de Guermantes, cu domnul Charlus. Mi s-a adresat în mod spontan, ceea ce este un semn bun, căci dovedeşte că nu-i nici un prost care se crede grozav, nici un tip cu pretenţii. Oh! ştiu tot ce se spune despre el. Dar eu nu cred niciodată în asemenea bîrfeli. De altfel, viaţa particulară a celorlalţi nu mă priveşte. Mi s-a părut că este un om sensibil, cu o inimă mare." Atunci prinţesa de Parma îi vorbi despre domnişoara d'Oloron. în cercul Guermantes, toată lumea era înduioşată de inima nobilă a domnului de Charlus care, bun cum fusese totdeauna, fericise o fată săracă şi încîntătoare. Iar ducele de Guermantes, care suferea din cauza reputaţiei fratelui său, lăsa să se înţeleagă că gestul acesta, chiar dacă-i neobişnuit de frumos, este foarte natural. „Nu ştiu dacă mă fac bine înţeles, totul este cît se poate de natural în treaba asta", spunea el cu o stîngăcie care venea din prea multă abilitate. Dar scopul lui era să arate că fata era fiica fratelui său, pe care acesta o recunoştea. Aşa se explica şi prezenţa Iui Jupien. Prinţesa de Parma sugeră această versiune pentru a-i arata lui Legrandin că de fapt tînărul Cambremer se va căsători cu un fel de domnişoară de Nantes, cu o bastardă ca acelea ale lui Ludovic al XlV-lea, care nu au fost dispreţuite nici de ducele de Orleans şi nici de prinţul de Conţi1".
Aceste două căsătorii despre care vorbeam cu mama W trenul care ne aducea la Paris avură mari urmări asupra unou1 dintre personajele care au figurat pînă aici în această povesti** Mai întîi asupra lui Legrandin; inutil să mai spun că a intrat ca o vijelie în palatul domnului de Charlus. întocmai ca înf"0 casă rău famată unde nu trebuie să fii văzut, şi totodată pentl a-şi arăta curajul şi a-şi ascunde vîrsta. căci obiceiurile noasu
248
ne urmează chiar şi acolo unde nu ne mai slujesc la nimic, şi aproape nimeni nu observă că, salutîndu-1, domnul de Charlus îi adresă un surîs imperceptibil şi greu de interpretat; acest surîs semăna, în aparentă, dar în fond era exact opusul lui, cu cel pe care şi-1 adresează doi bărbaţi care se întîlnesc de obicei în societatea înaltă, dacă din întîmplare, se întîlnesc într-un loc rău famat (de exemplu la palatul Elysee, unde generalul de Froberville, cînd îl întîlnea aici odinioară pe Svvann, avea, zărindu-1, privirea ironică şi misterios complice pe care o schimbă între ei doi invitaţi care frecventează în mod obişnuit salonul prinţesei des Laumes şi care acum se compromit vizitîndu-1 pe domnul Grevy). Dar cu totul remarcabilă a fost reala ameliorare a firii sale. Legrandin cultiva în mod obscur şi de multă vreme - încă din timpul cînd, copil fiind, îmi petreceam vacanţele la Combray - relaţii aristocratice care duceau cel mult la o invitaţie izolată pentru o vilegiatură fără urmări importante. Dintr-o dată, căsătoria nepotului său legase între ele acele trunchiuri îndepărtate. Lengradin avu o situaţie mondenă căreia, retroactiv, vechile sale relaţii cu oameni pe care nu-i frecventase decît în particular, dar la modul intim, i-au conferit un fel de dolicitate. Doamne cărora unii credeau că li-1 prezintă pentru prima oară povestiră că el îşi petrecea, de douăzeci de ani, cîte cincisprezece zile în fiecare an la ele la ţară, şi că el e cel care le dăruise frumosul barometru vechi din salonaş. Aparţinuse din întîmplare unor „grupuri" în care figurau duci care acum îi deveniseră rude. Or, de îndată ce avu această situaţie mondenă, încetă să mai profite de ea Nu numai pentru că acum, cînd se ştia că e primit peste tot, el nu mai simţea nici o plăcere cînd era invitat, pentru că dintre cele două vicii ale sale care se luptaseră multă vreme între ele, cel mai puţin natural, snobismul, ceda locul celuilalt, mai puţin artificial, de vreme ce acesta măcar însemna un fel de întoarcere, chiar dacă pe o cale ocolită, către natură. Fără îndoială, aceste două vicii nu sînt incompatibile, şi poţi explora un cartier mărginaş plecînd de la petrecerea dată de o ducesă. Dar 0 anumita neputinţă care se instala o dată cu vîrsta îl împiedica Pe Legrandin să cumuleze atîtea plăceri, să iasă în lume altfel c'ecît cu măsură, plăcerile naturale devenind pentru el mai  platonice, şi constînd mai ales în prietenii. în discuţii
WM
249
prelungite; ajunsese să-şi petreacă aproape tot timpul printre
oamenii de rînd, şi îi rămînea prea puţină vreme pentru viaţa
de societate. Doamna de Cambremer însăşi deveni destul de
indiferentă  faţă  de  amabilitatea  ducesei   de  Guermantes
Aceasta, obligată să o frecventeze pe marchiză, îşi dăduse
>eama, aşa cum se întîmplă de fiecare dată cînd trăieşti mai
nult timp alături de fiinţe umane, adică avînd calităţi pe care
ijungi să le descoperi şi defecte cu care pînă la urmă te
ibişnuieşti, că doamna de Cambremer era o femeie înzestrată
u o inteligenţă şi o cultură pe care eu, unul, le apreciam prea
uţin, dar care ducesei i s-au părut remarcabile. Ea îi făcu deci
oamnei de Cambremer adeseori, cînd se lăsa seara, vizite
relungite.   Dar   minunatul   farmec   pe   care   doamna   de
ambremer i-l atribuia ducesei de Guermantes dispăru de
dată ce ea se văzu căutată de aceasta Şi o primea mai curînd
n politeţe decît din plăcere. O schimbare încă şi mai frapantă
produse cu Gilberte, simetrică şi totodată diferită de cea
re avusese Joc cu Swann, după ce acesta se căsătorise.
:sigur, în primele luni Gilberte fusese fericită să primească în
onul ei societatea cea mai aleasă. Din cauza moştenirii erau
'itaţi şi prietenii intimi Ia care ţinea mama ei, dar în anumite
î doar, cînd nu erau decît ei, izolaţi de societatea elegantă, şi
şi cum contactul dintre doamna Bontemps sau doamna
ttard şi prinţesa de Guermantes sau prinţesa de Parma ar fi
ut, ca acela dintre două pulberi explozibile, să producă nişte
istrofe ireparabile. Totuşi, soţii Bontemps, Cottard şi alţii
nenea lor, deşi decepţionaţi văzînd că cinează doar între ei,
i mîndri că pot spune: „Am luat cina la marchiza de
ît-Loup", cu atît mai mult cu cît uneori era invitată, o dată
;i, şi doamna de Marsantes, care se arăta o adevărată mare
nna, cu un evantai de baga şi de pene, totul în interesul
tenirii. Ea avea doar grijă ca din cînd în cînd să facă
iul acelor oameni discreţi, pe care nu-i vezi decît cînd le
un semn sa vină, avertisment graţios şi totodată arogant
;at unor persoane - cărora Ie era menit - de genul Cottard,
emps etc. Poate, din cauza „prietenei mele de la Balbec",
tuşii ei - îmi plăcea să ştiu că mă vede în mediul acela -,
preferat să figurez şi eu printre acei invitaţi. Dar Gilberte.
u care eram acum mai ales un prieten al soţului ei şi a'
250
familiei Guermantes (şi care - poate încă de la Combray, unde părinţii mei nu o frecventau pe Odette - îmi atribuise, la vîrsta ]a care noi nu adăugăm numai cutare sau cutare merit lucrurilor, dar le şi clasificăm în specii, acel prestigiu pe care nu-1 mai pierzi după aceea), considera că acei invitaţi nu sînt Ia înălţimea mea şi cînd plecam îmi spunea: „Am fost foarte inulţumită că ai venit, dar vino mai bine poimîine, le vei întîlni pe mătuşa mea Guermantes, pe doamna de Poix; astăzi erau nişte prietene ale mamei, le-am invitat ca să-i fac ei plăcere". Dar toate astea nu au durat decît cîteva luni, căci foarte repede totul s-a schimbat. Oare pentru că viaţa socială a Gilbertei trebuia să fie marcată de aceleaşi contraste ca şi viaţa lui Swann? Gilberte nu era decît de puţină vreme marchiză de Saint-Loup (şi curînd după aceea, după cum se va vedea, ducesă de Guermantes) dar, ajungînd la ceea ce era mai strălucit şi mai greu de atins, a crezut că numele de Guermantes îi era acum încorporat cu un smalţ roşcat auriu şi că, indiferent de persoanele pe care le va vizita, ea va rămîne pentru toată lumea ducesa de Guermantes (ceea ce era o eroare, căci valoarea unui titlu de nobleţe, ca şi valoarea acţiunilor la bursă, urcă atunci cînd cererea este mare şi coboară cînd oferta este mare. Tot ceea ce ni se pare nepieritor tinde către distrugere; o situaţie mondenă, ca şi orice alt lucru, nu este creată o dată pentru totdeauna, ci, ca şi puterea unui imperiu, se reconstruieşte clipă de clipă printr-un fel de creaţie perpetuă şi continuă, ceea ce explică anomaliile aparente ale istoriei mondene sau politice în decursul ultimei jumătăţi de secol. Creaţia lumii nu a avut loc doar Ia început, ea are loc în fiecare zi. Marchiza de Saint-Loup îşi spunea: „Sînt marchiza de Saint-Loup", ea ştia că refuzase în ajun invitaţiile a trei ducese. Dar dacă într-o anumită măsură numele ei înnobila societatea oricît de puţin aristrocratică pe care o primea salonul ei, printr-o mişcare inversă, societatea pe care o primea marchiza deprecia numele Pe care ea îl purta Nimic nu rezistă unor asemenea mişcări, n'ci chiar numele cele mai mari. Nu cunoscuse oare Swann o Prinţesă din casa regală a Franţei al cărei salon, pentru că era deschis oricui, decăzuse cu desăvîrşire? într-o zi prinţesa des Laumes se dusese, din datorie, să-şi petreacă vreo cîteva clipe Cu această Alteţă, în salonul căreia nu găsise decît oameni de
251
nimic; vizitînd-o apoi pe doamna Leroi, le spusese lui Svvann şi marchizului de Modene: „lată-mă, în sfîrşit, la mine acasă. Vin de la doamna contesă de X, unde nu am întîlnit nici măcar trei figuri cunoscute"). într-un cuvînt, împărtăşind părerea acelui personaj de operetă care declară: „Numele meu mă scuteşte, cred. să spun mai mult""2, Gilberte începu sâ-şi afişeze dispreţul pentru ceea ce îşi dorise atît de mult înainte, să declare că toţi cei din cartierul Saint-Germain erau nişte idioţi de nefrecventat şi, trecînd de la cuvinte la fapte, să nu-i mai frecventeze. Persoane care nu au cunoscut-o decît mai tîrziu şi care, venind pentru prima oară la ea, au auzit-o pe această ducesă de Guermantes bâfîndu-şi joc peste măsură de lumea aristocratică -, pe care ar fi putut-o cu multă uşurinţă frecventa, şi nemaiprimind în salonul ei pe nimeni din această societate, căci dacă o persoană, chiar şi cea mai strălucită, aparţinînd acestei societăţi, se aventura în salonul ei, ea îi rîdea în nas, roşesc la gîndul că au putut să considere că societatea înaltă are prestigiul ei, şi nu ar îndrăzni niciodată să încredinţeze taina umilitoare a slăbiciunilor lor trecute unei femei despre care cred că, prin firea ei elevată, fusese întotdeauna incapabilă să le înţeleagă. Ei o aud batjocorindu-i cu atîta vervă pe duci, şi o văd, lucru încă şi mai semnificativ, punîn-du-şi purtarea în deplin acord cu batjocurile! Fără îndoială, nu se gîndesc să caute cauzele accidentului care a făcut din domnişoara Swann o domnişoară de Forcheville, şi din domnişoara de Forcheville o marchiză de Saint-Loup şi apoi o ducesă de Guermantes. Poate ca nu se gîndesc nici că acest accident ar sluji, atît prin efectele cît şi prin cauzele sale, la a explica atitudinea ulterioară a Gilbertei, frecventarea oamenilor de rînd nefiind concepută chiar în acelaşi fel în care ar fi fost concepută de domnişoara Swann, de către o doamnă căreia toţi îi spun „doamna ducesă", iar aceste ducese, care o plictisesc într-atît, „verişoara mea". Dispreţuim întotdeauna un scop la care nu am izbutit să ajungem, sau la care am ajuns în mod definitiv. Şi acest dispreţ ni se pare că face parte din oamenii pe care nu-i cunoşteam încă. Poate că, dacă am putea să ne întoarcem cu mulţi ani în armă, i-am găsi sfîşiaţi, mai frenetic decît se poate închipui, chiar de acele defecte pe care au izbutit să le mascheze sau să le învingă atît de bine încît noi "
252
socotim incapabili nu numai să le fi avut vreodată, dar chiar să le ierte celorlalţi, tocmai pentru că nu au fost niciodată capabili să le conceapă. Curînd, de altfel, salonul noii marchize de Saint-Loup îşi dobîndi înfăţişarea definitivă (cel puţin din punct de vedere monden, căci vom vedea cîte tulburări urmau să aibă loc). Or, această înfăţişare era surprinzătoare. Lumea încă îşi mai amintea că recepţiile cele mai elegante, cele mai rafinate din Paris, la fel de strălucite ca acelea date de prinţesa de Guermantes, erau cele date de doamna de Marsantes, mama lui Saint-Loup. Pe de altă parte, în ultima vreme, salonul Odettei, mult mai puţin bine cotat, strălucise totuşi prin lux şi eleganţă. Or, Saint-Loup, fericit că are, datorită marii averi a soţiei sale, tot ce-şi dorea, nu se gîndea decît cum să petreacă nişte momente liniştite după o cină bună, ascultînd o muzică bună. Şi acest tînăr bărbat care într-o vreme păruse atît de mîndru, atît de ambiţios, îi invita, spre a împărţi cu el acel lux, pe nişte camarazi pe care mama lui nu i-ar fi primit în salonul ei. Gilberte, pe de altă parte, punea în practică spusele lui Swann: „Puţin îmi pasă de calitate, dar mă tem de cantitate". Iar Saint-Loup, cu totul supus soţiei sale, şi pentru că o iubea şi pentru că ei îi datora acel lux extraordinar, nici nu se gîndea să-i contrarieze gusturile care semănau atît de mult cu ale lui. Astfel încît marile recepţii date ani de-a rîndul de doamna de Marsantes şi de doamna de Forcheville, mai ales în vederea unei căsătorii strălucite a copiilor, nu au fost urmate de nici o recepţie dată de domnul şi de doamna de Saint-Loup. Ei aveau caii cei mai frumoşi şi călăreau împreună, iahtul cel mai frumos şi făceau croaziere - dar însoţiţi doar de doi invitaţi. La Paris aveau în fiecare seară la cină trei sau patru prieteni, dar niciodată mai mulţi; astfel încît, printr-o regresie neprevăzută Şi totuşi naturală, fiecare dintre cele două imense colivii materne fusese înlocuită printr-un cuib tăcut.
Persoana care profită cel mai puţin de pe urma celor două căsătorii a fost tînăra domnişoară d'Oloron care, atinsă de febră tifoidă încă din ziua căsătoriei religioase, se tîrî cu greu Pmâ la biserică şi muri după cîteva săptămîni. Ferparul prin care se anunţa moartea ei amesteca printre nume ca acela al lui JuPien, aproape toate cele mai strălucite nume din Europa, Precum cel al vicontelui şi al vicontesei de Montmorency, al
253		
Alteţei sale regale contesa de Bourbon-Soissons, al prinţului de Modene-Este, al vicontesei d'Edumea, al lui lady Essex etc. etc. Fără îndoială, chiar şi cei care ştiau că defuncta era nepoata lui Jupien, nu erau surprinşi de numărul tuturor acestor mari familii înrudite. într-adevăr, totul este să te înrudeşti cu o familie importantă. Atunci, casus foederis intrînd în acţiune, moartea fetei din popor îndoliaza toate familiile princiare din Europa. Dar mulţi dintre tinerii din noile generaţii şi care nu cunoşteau situaţiile reale, în afară de faptul că o puteau lua pe Marie-Antoinette d'Oloron, marchiză de Cambremer, drept o doamnă din marea aristocraţie, ar fi putut comite şi multe alte greşeli, citind acel ferpar. Astfel, dacă drumurile lor prin Franţa nu-i vor fi făcut totuşi să cunoască întrucîtva ţinutul Combray, văzînd că doamna L de Meseglise şi că contele de Meseglise erau printre primii numiţi, în imediata apropiere a ducelui de Guermantes, ar fi putut să nu se mire deloc: ţinutul Meseglise şi ţinutul Guermantes se ating. „Străveche nobilime din aceeaşi regiune, poate înrudită, de multe generaţii, prin căsătorii, ar fi putut ei să-şi spună. Cine ştie? Este poate o ramură a familiei Guermantes, care poartă numele conţilor de Meseglise." Or, contele de Meseglise aparţinea familiei Guennantes şi nici măcar nu avea vreo legătură cu ţinutul Guermantes, ci cu ţinutul Cambremer, de vreme ce contele de Meseglise, care, printr-o avansare rapidă, nu rămăsese decît doi ani Legrandin de Meseglise, era chiar vechiul nostru prieten Legrandin. Şi - la titlu mincinos, titlu mincinos, cum se spune - puţini erau cei care ar fi putut fi atît de clevetitori în privinţa familiei Guermantes ca acesta Ei fuseseră odinioară înrudiţi cu adevăraţii conţi de Meseglise, în descendenţa cărora nu mai exista decît o femeie, fiica unor oameni obscuri şi degradaţi, măritată ea însăşi cu un mare arendaş al mătuşii mele. care, îmbogăţindu-se, cumpărase de la ea domeniul Mirougrain şi, numindu-se Menager, îşi spunea acum Menager de Mirougrain, astfel încît cînd spunea că soţia lui era născută de Meseglise, te gîndeai că era probabil născută mai curînd la Meseglise şi ca era de Meseglise tot aşa cum soţul ei era de Mirougrain1 '-l
Orice alt titlu fals ar fi dat mai puţină bătaie de cap celor din familia Guermantes. Dar aristocraţia ştie să asume asemenea necazuri cînd este în joc o căsătorie considerată utilă-
254

Sub protecţia numelui ducelui de Guennantes, Legrandin a fost pentru o parte a acestei generaţii, şi va fi pentru totalitatea celei care îi va urma, adevăratul conte de Meseglise.
O altă eroare încă, pe care orice tînăr cititor nu foarte la curent cu toate aceste lucruri ar fi putut-o face, ar fi fost aceea de a crede că baronul şi baroana de Forclieville făceau parte, ca rude şi socri ai marchizului de Saint-Loup, din ramura Guermantes. Or, ei nu aveau nici o legătură cu aceasta, de vreme ce Robert era rudă cu familia Guermantes, şi nu Gilberte. în ciuda acestei false aparenţe, nu baronul şi baroana de Forclieville figurau printre rudele miresei, şi nu printre rudele familiei Cambremer, şi asta nu din cauza familiei Guermantes, ci a lui Jupien, despre care cititorul nostru mai instruit ştie că era văr primar cu Odette.
După căsătoria fiicei sale adoptive, toate favorurile domnului de Charlus se revărsară asupra tînărului marchiz de Cambremer. Gusturile acestuia, care semănau cu cele ale baronului, de vreme ce nu-1 împiedicaseră pe acesta să-1 aleagă drept soţ al domnişoarei d'Oloron, îl făcură, fireşte, pe baron să-1 preţuiască şi mai mult pe tînăru! marchiz de Cambremer cînd acesta rămase văduv. Nu pentru că marchizul nu ar fi avut şi alte calităţi prin care era un prieten încîntător pentru domnul de Charlus. Dar chiar şi în cazul unui bărbat de mare valoare, văduvia este o calitate pe care nu o dispreţuieşte cel care îl admite în intimitatea sa, căci face din el un partener foarte comod, mai ales dacă ştie şi să joace whist. Inteligenţa tînărului marchiz era remarcabilă, şi, aşa cum se spunea la Feterne, pe vremea cînd nu era decît un copil, el semăna „leit" cu familia bunicii lui, fiind tot atît de entuziast, tot atît de muzician. Reproducea şi anumite particularităţi ale acesteia, dar mai mult Prin imitaţie, ca toată familia, decît prin atavism. Altfel, la cităva vreme după moartea soţiei sale, primind eu o scrisoare semnată Leonor, prenume pe care nu-mi aminteam să-1 fi. avut, *ta înţeles cine îmi scria doar cînd am citit formula de Ia sfîr-Pt „Vă asigur de simpatia mea adevărată". Acest adevărată, "Pus la locul lui", adăuga prenumelui Leonor numele de Cambremer.
Trenul intra în gara Paris şi noi vorbeam încă, eu şi cu a, despre aceste două noutăţi pe care, pentru ca drumul să
255
nu mi se pară prea lung, ea voise să le Jase pentru cea de a doua parte a călătoriei şi nu mi le spusese decît după ce trecusem de Milano. Mama se întorsese repede la punctul de vedere care pentru ea era într-adevăr singurul, cel al bunicii. Ea îşi spusese mai întîi că bunica ar fi fost surprinsă, apoi că ar fj fost întristară, ceea ce era pur şi simplu un fel de a spune că bunicii i-ar fi făcut plăcere să afle o întîmplare atît de surprinzătoare şi că mama, neputînd admite că bunica fusese lipsită de o plăcere, prefera să creadă că totul era cum nu se poate mai bine. această veste fiind dintre acelea care ar fi făcut-o să sufere. Dar abia ajunsesem acasă, că mama şi găsea că acest regret de a nu o putea face pe bunica să participe la toate surprizele pe care le aduce viaţa e prea egoist. Preferă să presupună că pentru bunica veştile acestea nu ar fi fost de fapt nişte surprize, căci ele îi confirmau previziunile. Voi să vadă în acele întîmplări dovada darului de a prevesti viitorul cu care era înzestrată bunica, dovadă că bunica fusese o minte mai profundă, mai clarvăzătoare, mai exactă, decît putusem noi crede. De aceea, mama, pentru a ajunge Ia acea admiraţie deplină, se grăbi să adauge: „Şi totuşi, cine ştie dacă sărmana ta bunică nu ar fi aprobat asemenea întîmplări? Era atît de indulgentă ! Şi apoi ştii  bine că pentru ea condiţia socială nu însemna nimic, importantă era distincţia pe care omul o are din naştere. Or, aminteşte-fi, încearcă să-ţi aminteşti, e ciudat, dar amîndouă i-au plăcut. îţi aminteşti de acea primă vizită la doamna de Villeparisis, cînd se întorsese şi ne spusese cît de comun i  se păruse domnul de Guermantes, elogiindu-i în schimb pe Jupien şi pe nepoata lui. Biata mea mamă, îţi mai aminteşti? spunea despre tata: «Dacă aş avea o altă fată, i-aş Ja-o lui, iar fata lui este şi mai reuşită decît el». Iar despre Ddette Svvann. ea spunea: «E încîntătoare, o să facă o căsătorie ;trălucită». Biata mea mamă, a putut să vadă asta, ghicind atît le bine cele ce aveau să se petreacă! Chiar nemaifiind aici cu ioi, ea continuă să ne dea lecţii de clarviziune, de bunătate, de preciere corectă a lucrurilor". Şi cum bucuriile din cauza ca-)ra sufeream văzînd-o lipsită de ele pe bunica, erau toate milele şi măruntele bucurii ale vieţii: intonaţia unui actor-ire ar fi amuzat-o. o mîncare care îi plăcea, noul roman a iui autor preferat, mama spunea: ,.Ce surpriză ar fi f°s
256
pentru ea, cît de mult ar fi amuzat-o î Cît de frumoasă ar fi fost scrisoarea ei de răspuns!" Şi mama continua: „îfi închipui ce fericit ar fi bietul Swann, care dorea atît de mult ca Gilberte să fie primită în familia Guermantes, dacă ar putea să-şi vadă fata devenind o Guermantes! - Sub un alt nume decît al lui şi dusă |a altar ca domnişoară de Forcheville? Crezi că ar fi atît de fericit? - Ah! e adevărat, nu mă gîndeam la asta. - Din cauza asta nu pot să mă bucur pentru «ticăloasa» asta mică, îmi face rău gîndul că a lăsat-o inima să renunţe la numele tatălui ei, care era atît de bun cu ea. - Da, ai dreptate, poate că e mai bine că Swann nu ştie toate astea". Atît cînd e vorba de morţi, cît şi cînd e vorba de cei vii, nu poţi ştii niciodată dacă ceva i-ar bucura sau i-ar niîhni! „Se pare că soţii Saint-Loup vor locui la Tansonville. Swann tatăl, care dorea atît de mult să-i arate eleşteul al cărui proprietar era sărmanul tău bunic, ar fi putut oare bănui vreodată că ducele de Guermantes îi va vedea adeseori, mai ales dacă ar fi ştiut ce mezalianţă făcuse fiul său? Pe tine, care i-ai vorbit atît de mult lui Saint-Loup despre tufele de păducel roz, despre liliacul şi despre irişii de la Tansonville, te va înţelege mai bine. Acum el va stăpîni toate astea" Astfel se desfăşura în sufrageria noastră, sub lumina prietenoasă a lămpii, una dintre acele conversaţii în cursul căreia înţelepciunea familiilor, şi nu a naţiunilor, concentrîndu-se asupra vreunei întîmplări; o moarte, o logodnă, o moştenire, pierderea unei averi, şi strecurînd-o sub sticla măritoare a memoriei, îi conferă întregul relief, disociază, îndepărtează şi situează din perspectiva a diferite puncte ale spaţiului şi ale timpului ceea ce, pentru cei care nu au trăit acele înfîmpJări, pare amalgamat pe una şi aceeaşi suprafaţă, numele celor morţi, adrese succesive, origini ale averii şi schimbările prin care aceasta trece, transferurile de proprietate. Această înţelepciune nu este oare inspirată de Muza pe care e mai bine să nu o ştii vreme cît mai îndelungată dacă vrei să-ţi păstrezi o anumită prospeţime a impresiilor şi o anumită virtute creatoare, dar pe care înşişi cei ce au ignorat-o o întîlnesc într-o seară a vieţii lor în vechea biserică provincială, la o oră cînd dintr-o dată se simt mai puţin sensibili faţă de frumuseţea efe'nă exprimată de sculpturile altarului decît fafă de cunoaşterea diverselor întîmplări  pe  care  le-au  străbătut,  trecînd
257
printr-o ilustră colecţie particulară, printr-o capelă, apoi prin. tr-un muzeu, apoi întorcîndu-se la biserică, sau simţind câ merg pe un pavaj aproape gînditor făcut din ultima pulbere a lui Araauld sau a lui Pascal, sau pur şi simplu descifrînd, închipuindu-şi poate chipul proaspăt al unei provinciale pe placa de aramă a scăunaşului pentru rugăciuni din lemn, numele fetelor nobilului de ţară sau ale notabilului, Muza care a adunat tot ceea ce Muzele mai înalte ale filosofiei şi ale artei au aruncat, tot ceea ce nu este întemeiat pe adevăr, tot ceea ce nu este decît contingent, dar dezvăluie şi alte legi: istoria!
Vechi prietene ale mamei, legate mai mult sau mai puţin de Combray, veniră să o vadă pentru a-i vorbi despre căsătoria Gilbertei, care nu le stîrnea cîtuşi de puţin admiraţia. „Ştii, domnişoara de Forcheville nu-i alta decît domnişoara Swann. Iar martor la căsătorie este «baronul» de Charlus, cum îşi spune, acel bătrîn care o întreţinea pe mamă odinioară, cu ştirea lui Swann, care avea tot interesul să închidă ochii. - Ce tot spuneţi? protesta mama, Swann era foarte bogat - S-ar părea că nu era chiar atît de bogat încît să nu-i mai trebuiască şi banii altora. Dar cum de izbuteşte femeia asta sa-i ţină în mrejele ei şi pe vechii amanţi? A ştiut cum să-1 păcălească pe primul s-o ia de nevastă, apoi a făcut acelaşi lucru şi cu al treilea, iar acum îl trage pe jumătate din mormînt pe al doilea pentru ca să-i slujească drept martor fiicei sale, pe care a avut-o cu cel dintîi sau cu un altul, căci cum să mai ştii cu care? Nici chiar ea nu mai ştie! Spun al treilea, dar ar trebui să spun al trei sutelea. Ştiţi de altfel că ea e o Forcheville cum eşti dumneata sau cum sînt eu, şi în asta se potriveşte cu soţul, care, fireşte, nu-i nobil. îţi închipui că numai un aventurier ar putea-o lua de nevastă pe fata asta Se pare că e un oarecare domn Dupont sau Durând. Dacă la Combray nu am avea acum un primar radical, care nu-1 salută nici măcar pe preot, aş şti exact cum stau lucrurile. Pentru că vă daţi seama că atunci cînd s-a făcut anunţul de căsătorie a trebuit să-şi spună numele adevărat. E de mare efect în ziare şi în invitaţii să te numeşti marchizul de Saint-Loup. Şi nu face rău nimănui, dacă asta le poate face plăcere oamenilor, de ce m-aş supăra? Cum eu nu o voi frecventa niciodată pe fata unei femei care a făcut să se vorbească atîta despre ea, nu are decît să fie marchiză pentru
258
servitorii ei. Dar cu actele de stare civilă nu te poţi juca Ah! pacă vărul meu Sazerat ar fi încă prim adjunct, i-aş fi scris, mie mi-ar fi spus cu ce nume figura în anunţul de căsătorie."
în această perioadă am văzut-o adeseori pe Gilberte, cu care mă împrietenisem din nou: căci viaţa noastră, în întregimea ei, nu-i calculată după viaţa prieteniilor noastre. După ce s-a scurs un anumit timp, vedem (cum se întîmplă în politică, cu foşti miniştri, sau la teatru, cu piese uitate, puse din nou în scenă) cum se înnoadă iar, şi cu plăcere, relaţii de prietenie între aceleaşi persoane, după mulţi ani de întrerupere. După zece ani nu mai există motivele pe care unul le avea de a iubi prea mult, iar celălalt de a nu putea suporta un despotism prea exigent. Nu mai subzistă decît ceea ce te apropie, şi Gilberte îmi acorda cu uşurinţă, fără îndoială pentru că eu nu-mi mai doream acele lucruri, tot ceea ce odinioară mi-ar fi refuzat. îmi acorda tot ceea ce îi păruse intolerabil, imposibil altădată, fără să ne fi spus motivul schimbării, era întotdeauna gata să vină la mine şi nu se grăbea niciodată să plece; căci dispăruse obstacolul dintre noi, iubirea mea
După cîtva timp m-am dus să-mi petrec cîteva zile la Tansonville. Nu-mi convenea prea mult plecarea asta, căci aveam la Paris o fată care dormea în mica locuinţă pe care o închiriasem. Aşa cum alţii au nevoie de mireasma pădurilor sau de clipocitul unui lac, eu aveam nevoie de somnul ei alături de mine şi de prezenţa ei în timpul zilei, totdeauna alături de mine, în trăsură. Căci chiar dacă uităm o iubire, ea poate determina forma iubirii care îi va urma Chiar în iubirea precedentă existaseră tot felul de deprinderi zilnice, a căror origine nici măcar nu ne-o mai aminteam; o nelinişte dintr-o primă zi ne-a făcut să dorim cu patimă, apoi să adoptăm ca pe ceva fix, ca pe acele obiceiuri străvechi ale căror sens a fost uitat, întoarcerile în trăsură pînă la locuinţa iubitei, sau şederea ei în locuinţa noastră, prezenţa noastră sau cea a cuiva în care avem încredere, alături de ea. de cîte ori ieşea, deprinderi care sînt un fel de mari drumuri uniforme pe care trece zilnic iubirea noastră şi care odinioară au fost făurite în focul vulcanic al unei emoţii arzătoare. Dar aceste deprinderi îi supravieţuiesc femeii, ba chiar şi amintirii femeii. Ele devin forma, dacă nu a tuturor

259
iubirilor noastre, cel puţin a unora dintre iubirile noastre, care alternează între ele. Şi astfel locuinţa mea ceruse, în amintirea uitatei Albertine, prezenţa amantei mele actuale, pe care o ascundeam de ochii vizitatorilor şi care îmi umplea viaţa ca odinioară Albertine. Şi ca să mă duc la Tansonville, a trebuit să o conving să accepte să fie păzită timp de cîteva zile de unul dintre prietenii mei, căruia nu-i plăceau femeile. M-am dus la Tansonville pentru că aflasem că Gilberte era nefericită, fiind înşelată de Robert, nu însă în felul în care credea toată lumea, sau în care poate credea ea însăşi că este înşelată, după cum spunea Dar amorul propriu, dorinţa de a-i înşela pe ceilalţi, de a te înşela pe tine, imperfecta cunoaştere a trădătorilor, specifică tuturor celor înşelaţi, cu atît mai mult cu cît Robert, ca un adevărat nepot al domnului de Charlus, se afişa cu femei pe care le compromitea, şi pe care lumea le credea, după cum credea şi Gilberte, amantele sale, explică totul... Lumea găsea chiar că nu-i destul de discret, rămînînd o seară întreagă în compania vreunei femei, pe care apoi o conducea acasă la ea, lăsînd-o pe doamna de Saint-Loup să se întoarcă singură. Cine ar fi spus că cealaltă femeie, pe care el o compromitea astfel, nu era amanta lui, ar fi trecut drept un naiv, un om care nu vede evidenţa Dar, din nefericire, eu fusesem îndrumat către adevăr, către un adevăr care m-a mîhnit peste măsură, de cîteva cuvinte care îi scăpaseră lui Jupien. Mare mi-a fost mirarea cînd, ducîndu-mă cu cîteva luni înainte de plecarea mea la Tansonville, să aflu veşti despre sănătatea domnului de Charlus, care suferea de unele tulburări cardiace foarte alarmante, şi vorbind cu Jupien, pe care îl găsisem singur, despre o scrisoare de dragoste adresată lui Robert şi semnată Bobette" , pe care doamna de Saint-Loup o surprinsese, aflasem de la fostul factotum al baronului că persoana care semna Bobette nu era nimeni altul decît violonistul-cronicar despre care am mai vorbit şi care jucase un rol destul de mare în viaţa domnului de Charlus. Jupien vorbea despre toate astea nu fără indignare: „Băiatul ăsta putea să facă ce voia, nimeni nu-1 împiedica Dar nu trebuie să o facă cu nepotul baronului. Cu atît mai mult cu cît baronul îşi iubea nepotul ca pe propriul fiu; a încercat să-i strice casa, ce ruşine. Şi a recurs cu siguranţă la tot felul de viclenii de-a dreptul diabolice, căci nimeni nu era
260
mai opus prin fire acestor lucruri ca marchizul de Saint-Loup. Cîte nebunii nu făcuse pentru amantele lui! Chiar dacă nenorocitul ăsta de muzicant 1-a părăsit pe baron aşa cum 1-a părăsit, ca ultima otreapă, asta-i treaba lui. Dar să pună ochii pe nepot! Sînt în lumea asta lucruri care nu se fac". în indignarea lui, Jupien era sincer; iar indignările morale ale persoanelor zise imorale, sînt tot atît de puternice ca şi ale celorlalate, doar că îşi schimbă oarecum obiectul. Mai mult, oamenii al căror suflet nu este angajat în mod direct, considerînd totdeauna că anumite legături, căsătorii proaste pot fi evitate, ca şi cum am fi liberi să alegem pe cine iubim, nu ţin seama de mirajul vrăjit pe care iubirea îl proiectează şi care o învăluie pe de-a-ntregul şi în chip atît de unic pe fiinţa de care sîntem îndrăgostiţi, încît „prostia" pe care o face un bărbat care se însoară cu o bucătăreasă sau cu amanta celui mai bun prieten al său este în general singurul act poetic pe care îl savîrşeşte în decursul existenţei sale. Am înţeles că Robert şi soţia lui fuseseră pe punctul să se despartă (fără ca Gilberte să-şi dea bine seama de ce este vorba) şi că doamna de Marsantes, mamă iubitoare, ambiţioasă şi filosoafă, pregătise şi impusese împăcarea Ea făcea parte din acele medii în care neîncetatele amestecuri de sînge şi micşorarea averilor fac să înflorească clipă de clipă în domeniul pasiunilor, ca şi în cel al intereselor, viciile şi compromisurile ereditare. Cu aceeaşi energie o protejase odinioară pe doamna Swann, se ocupase de căsătoria fiicei lui Jupien şi realizase căsătoria propriului său fiu cu Gilberte, făcînd astfel apel şi pentru ea însăşi, cu resemnare dureroasă, la aceeaşi înţelepciune atavică pe care o punea în slujba întregii aristocraţii. Şi poate că se grăbise să-! însoare pe Robert cu Gilberte, ceea ce cu siguranţă îi fusese mai uşor şi pricinuise mai puţin suferinţă decît faptul de a-1 sili să rupă cu Rachel, doar de teama că va începe cu o altă cocotă - sau poate cu aceeaşi, căci Robert a uitat-o cu greu pe Rachel - o nouă legătură care poate ar fi fost salvarea lui. Acum înţelegeam ce voise să-mi spună Robert în salonul prinţesei de Guermantes: „Păcat că prietena ta din Balbec nu are averea pe care o vrea mama, cred că ne-am fi înţeles bine amîndoi". Voise să spună că ea era din Gomora, aşa cum el era din Sodoma, sau poate că, chiar dacă nu era încă, nu-i mai plăceau

261
decît femeile pe care le putea iubi într-un anume fel şi cu alte femei. Dacă, aşadar, cu excepţia unor rare întoarceri în trecut nu mi-aş fi pierdut curiozitatea de a mai şti ceva despre prietena mea, aş fi putut să-i pun întrebări despre ea nu numai Gilbertei, ci şi soţului ei. Şi, la urma urmei, acelaşi lucru stîr-nise, atît în Robert cît şi în mine, dorinţa de a ne căsători cu Albertine (faptul că-i plăceau femeile). Dar cauzele dorinţei noastre, ca şi scopurile ei, erau opuse. Pentru mine era deznădejdea pe care o trăisem aflîndu-i gusturile, pentru Robert mulţumirea de a i le afla; eu voiam să o împiedic, printr-o supraveghere continuă, să se dedea plăcerilor ei; Robert voia să-i cultive gustul pentru femei şi să-i dea deplină libertate, pentru ca ea să-i aducă femei. Deşi Jupien considera că noua orientare, atît de divergentă faţă de prima, pe care o căpătaseră gusturile lui Robert, era de dată foarte recentă, o conversaţie pe care am avut-o cu Aime şi care m-a făcut foarte nefericit, mi-a arătat că fostul chelner de la Balbec situa această divergenţă, această inversiune, mult mai în trecut Avusesem această conversaţie în cele cîteva zile pe care le petrecusem la Balbec, unde Saint-Loup însuşi, care avusese o lungă permisie, venise cu soţia lui de care, în această primă fază, nu se despărţea nici o clipă. Admirasem cît de mult se simţea încă influenţa lui Rachel asupra lui Robert. Doar un tînăr soţ care a avut multă vreme o amantă ştie să o ajute pe soţia sa să-şi scoată mantoul înainte de a intra într-un restaurant, să aibă faţă de ea atenţiile cuvenite. în timpul legăturii sale a primit educaţia pe care trebuie să o aibă un bun soţ. Nu departe de el, la o masă învecinată cu a mea, Bloch, în mijlocul unor tineri universitari plini de pretenţii, se prefăcea că e foarte dezinvolt şi striga tare către unul dintre prietenii săi, dîndu-i cu ostentaţie lista de bucate şi răsturnînd în acelaşi timp două carafe cu apă: „Dragul meu, comandă tu! în viaţa mea n-am ştiut să fac un menu. Niciodată n-am ştiut ce să comand!" repetă el cu un orgoliu deloc sincer şi, amestecînd literatura cu pofta de băutură, propuse o sticlă de şampanie care, după el, putea să împodobească o conversaţie „în chip cu totul simbolic". Saint-Loup ştia să comande. Era aşezat lîngă Gilberte, care era însărcinata (avea să-i facă întruna copii), tot aşa cum se culca alături de ea în patul lor comun de la hotel. Nu-i vorbea decît soţiei sale, de
262
parcă ceilalţi clin hotel nu ar fi existat pentru el, dar în clipa cînd un chelner lua o comandă şi era foarte aproape, îşi ridica repede ochii de culoare deschisă şi arunca spre el o privire care nu dura mai mult de două secunde, dar, limpede şi clarvăzătoare, părea că ascunde curiozităţi şi căutări pe de-a-n-tregul diferite de cele care l-ar fi putut însufleţi pe oricare alt client care ar fi privit îndelung vreun băiat de la lift sau vreun alt angajat al hotelului, pentru a face pe seama lui observaţii glumeţe ca să le comunice prietenilor săi. Această privire scurtă, dezinteresată, arătînd că chelnerul îl interesa în sine, le dezvăluia celor care ar fi observat-o că acest soţ minunat, acest amant atît de pătimaş al lui Rachel, avea în viaţa lui o altă zonă, care îi părea infinit mai interesantă decît cea în care se mişca din datorie. Dar nu era văzut decît în aceasta din urmă. Privirea sa se şi întorsese către Gilberte, care nu observase nimic, îi prezenta un prieten în treacăt şi pornea cu ea la plimbare. Or, Aime îmi vorbi atunci de un timp mult mai îndepărtat, cel în care făcusem cunoştinţa lui Saint-Loup prin mijlocirea doamnei de Villeparisis, tot la Balbec.
„Da, domnule, îmi spuse el, e lucru arhicunoscut, ştiu asta de multă vreme. în primul an cînd domnul era la Balbec, domnul marchiz s-a închis în cameră cu liftierul meu, sub pretextul că vor developa fotografii ale bunicii domnului. Liftierul a vrut să se plîngă, cu chiu cu vai am izbutit să muşamalizăm afacerea. Şi domnul îşi aminteşte fără îndoială de ziua cînd a venit să ia masa de prînz la restaurant cu domnul marchiz de Saint-Loup şi cu amanta lui, care era paravanul domnului marchiz. Domnul îşi aminteşte fără îndoială că domnul marchiz a plecat pretextînd că e foarte mînios. Nu vreau să spun că doamna avea dreptate. îi făcea şi ea tot felul de figuri. Dar nimeni n-o să-mi scoată din cap că în ziua aceea domnul marchiz"5 se prefăcea că este mînios pentru că voia să plece." în ceea ce priveşte ziua aceea cel puţin, ştiu bine că, dacă Aime nu minţea cumva cu bună ştiinţă, el se înşela pe de-a-ntegul. îmi aminteam prea bine starea în care se afla Robert, palma pe care i-o dăduse ziaristului. Iar cu întîmplarea de la Balbec era la fel, sau liftierul minţise. sau minţea Aime. Cel puţin aşa am crezut; nu puteam să am o certitudine: nu vedem niciodată decît o latură a lucrurilor, şi dacă asta nu m-ar fi
263
făcut să sufăr, aş fi găsit că exista o anumită frumuseţe în faptul că, în timp ce pentru mine drumul făcut de liftier pînă la Saint-Loup fusese un mijloc comod de a-i trimite o scrisoare şi de a avea răspunsul, pentru el fusese ocazia de a cunoaşte pe cineva care îi plăcuse. într-adevăr, lucrurile au cel puţin două feţe. în fapta cea mai neînsemnată pe care o săvîrşim, un alt om inserează o serie de fapte cu totul diferite. Este sigur că aventura lui Saint-Loup cu liftierul, dacă într-adevăr a avut loc, nu mi se părea cuprinsă în banala trimitere a scrisorii mele, aşa cum nici cineva care nu ar cunoaşte din Wagner decît duetul din Lohengrin nu ar putea să prevadă preludiul la Tristan."6 Desigur, lucrurile nu li se înfăţişează oamenilor decît cu un număr restrîns din nenumăratele lor atribute, din cauza simţirii lor sărace. Ele sînt colorate pentru că avem ochi; cîte alte epitete nu ar merita oare dacă am avea sute de simţuri? Dar aspectul diferit pe care l-ar putea avea devine pentru noi mai uşor de înţeles prin mijlocirea a ceea ce este în viaţa noastră un eveniment, chiar minuscul, din care cunoaştem o parte despre care credem că este totul, şi pe care un altul îl priveşte ca printr-o fereastră de pe cealaltă parte a casei şi care dă spre o altă privelişte. în cazul în care Aime nu se înşelase, roşeaţa lui Saint-Loup cînd Bloch îi vorbise despre liftier nu se explica poate numai prin faptul că acesta pronunţase „laiftier". Dar eram convins că evoluţia fiziologică a lui Saint-Loup încă nu începuse în acea perioadă şi că pe atunci îi plăceau doar femeile. Mi-am putut da seama cel mai mult de asta gîndindu-mă la prietenia pe care Saint-Loup mi-o arătase la Balbec. Căci el a fost cu adevărat capabil de prietenie doar atîta vreme cît i-au plăcut femeile. După aceea, cel puţin cîtva timp, bărbaţilor care nu-1 interesau în mod direct el le arăta o indiferenţă, sinceră cred, în parte, căci devenise foarte sobru, indiferenţă pe care o exagera şi pentru a-i face pe ceilalţi să creadă că nu-1 interesau decît femeile. Dar îmi amintesc totuşi că într-o zi, la Doncieres, cînd urma să iau cina la soţii Verdurin şi el » privise lung pe Charlie, îmi spusese: „E ciudat cît de mult seamănă băiatul ăsta cu Rachel. N-ai observat? Găsesc că unele privinţe sînt identici. Oricum, asta mă lasă indiferent". Şi totuşi privirea lui rămăsese apoi pierdută parcă, multă vreme, ca atunci cînd te gîndeşti, înainte de a te apuca iar să joci cărţi
264
sau să te duci să cinezi în oraş, la una dintre acele călătorii îndepărtate pe care crezi că nu le vei face niciodată, dar a cărei nostalgie ai avut-o timp de o clipă. Dar dacă Robert găsea că Charlie seamănă cu Rachel, Gilberte, în schimb, îşi dădu toată silinţa să semene cu Rachel; spre a-i fi pe plac soţului ei, îşi împodobea părul cu funde de mătase roşii, sau roz sau galbene, se pieptăna la fel ca ea, căci credea că soţul ei încă o iubea, şi era geloasă. Este cu putinţă ca iubirea lui Robert să se fi situat uneori pe frontiera care desparte iubirea unui bărbat pentru o femeie de iubirea unui bărbat pentru un alt bărbat. Oricum, amintirea lui Rachel nu mai juca în privinţa asta decît un rol estetic. Şi nici măcar nu este probabil că ar fi putut juca alte roluri. într-o zi, Robert îi ceruse să se îmbrace în haine de bărbat, să lase să-i atîrne o lungă şuviţă de păr, şi totuşi se mulţumise sa o privească, nesatisfăcut. Nu rămînea însă mai puţin legat de ea şi îi dădea în mod regulat, dar fără nici o plăcere, renta enormă pe care i-o făgăduise, ceea ce nu a împiedicat-o să se poarte mai tîrziu foarte urît cu el. Gilberte n-ar fi suferit din cauza acestei generozităţi faţă de Rachel, dacă ar fi ştiut că era doar respectarea resemnată a unei făgăduieli, şi nimic altceva. Dar Robert se prefăcea că simte pentru Rachel iubire. Homosexualii ar fi cei mai buni soţi dacă nu ar juca întruna comedia iubirii pentru femei. Gilberte nu se plîngea de altfel. Ea îl dorise pe Robert şi renunţase în favoarea lui la căsătorii mai strălucite, pentru că îl crezuse pe Robert iubit, nespus de multă vreme iubit de Rachel; s-ar fi zis că, însurîndu-se cu ea, îi făcea un fel de concesie. Şi, de fapt, Ia început el le compară pe cele două femei (totuşi atît de diferite în privinţa farmecului şi a frumuseţii), comparaţie care nu fu în favoarea minunatei Gilberte. Dar aceasta îi crescu apoi în stimă soţului ei, în timp ce Rachel pierdea teren vazînd cu ochii. Şi o altă persoană se dezminţi; doamna Swann. Dacă, pentru Gilberte, Robert, înainte de căsătorie, avea dubla aureolă creată pe de o parte de viaţa lui cu Rachel. mereu deplînsă de doamna de Marsantes, pe de altă parte prestigiul pe care familia Guermantes îl avusese totdeauna în ochii tatălui ei, sentimente pe care ea îl moştenise de la el, doamna de Forcheville în schimb ar fi Preferat o căsătorie şi mai strălucită, poate princiară (existau ■amilii regale sărace şi care ar fi acceptat banii - care, precum
265
s-a văzut mai tîrziu erau departe de a fi cele optzeci de milioane promise - spălaţi de numele de Forcheville), şi un ginere mai puţin demonetizat printr-o viaţă petrecută departe de societatea înaltă. Ea nu putuse înfrînge voinţa Gilbertei, şi se plînsese amarnic faţă de toată lumea, acuzîndu-şi ginerele, într-o bună zi totul se schimbase însă, ginerele devenise un înger, nu-1 mai batjocorea decît pe ascuns. Şi asta pentru că vîrsta îi lăsase doamnei Swann (devenită doamna de Forcheville) gustul, pe care-1 avusese totdeauna, de a fi întreţinută de bărbaţi, dar o lipsise de mijloacele necesare pentru a şi-1 satisface, căci admiratorii din jurul ei dispăruseră. Ea îşi dorea în fiecare zi un nou colier, o noua rochie brodată cu briliante, un automobil şi mai luxos, dar averea ei era mică, pentru că Forcheville o tocase aproape în întregime, şi - ce ascendent israelit se manifesta astfel în comportarea Gilbertei? - ea avea o fiica adorabilă, dar îngrozitor de zgîrcită, scoţînd cu greu bani pentru soţul ei şi, fireşte, cu atît mai greu pentru mama ei. Or, dintr-o dată, ea văzuse în Robert, şi apoi chiar şi găsise în el, protectorul de care avea nevoie. Faptul că nu mai era foarte tînără nu avea nici o importanţă în ochii unui ginere căruia nu-i plăceau femeile. El nu-i cerea soacrei sale decît să aplaneze certurile dintre el şi Gilberte, să obţină de la ea consimţămîntul ca el să facă o călătorie împreună cu Morel. De îndată ce îşi îndeplinea rolul cu succes, Odette era răplătită cu un rubin magnific. Dar pentru asta trebuia ca Gilberte să fie mai generoasă cu soţul ei. Odette o sfătuia întruna să nu fie zgîrcită cu el, cu atît mai mult cu cît ea era cea care urma să beneficieze de generozitatea Gilbertei. Astfel, datorită lui Robert, ea putea încă, avînd aproape cincizeci de ani (după unii, aproape şaizeci) să etaleze cu prilejul fiecărui dineu, a fiecărei serate la care apărea, un lux incredibil, fără să mai aibă nevoie, ca odinioară, de un „prieten", care acum nu i-ar mai fi dat atîţia bani. De aceea intrase, pentru totdeauna, se pare, în perioada castităţii finale, şi nu fusese niciodată atu de elegantă. Nu numai răutatea, ranchiuna omului sărac împotriva stăpînului care 1-a îmbogăţit şi care, de altfel (asta era în firea şi încă şi mai mult în vocabularul domnului de Charlus) 1-a făcut să simtă cît de diferită este condiţia lor socială, îl împinseseră pe Charlie către Saint-Loup, spre a-1 face pe baron
266
să sufere şi mai mult. îl împinsese poate şi interesul. Am avut impresia că Robert îi dădea mulţi bani. La o serată la care-1 întîlnisem pe Robert, înainte de a pleca la Combray, şi unde felul în care se afişa alături de o femeie elegantă, care trecea drept amanta lui - atent cu ea, nedezlipit de ea, parcă înfăşurat în văzul lumii în fusta ei -, mă făcea să mă gîndesc, deşi purtarea lui Robert avea în ea ceva mai nervos, mai sacadat, la un fel de repetare involuntară a unui gest ancestral pe care-1 putusem observa la domnul de Charlus, care parcă era învăluit în rochia doamnei Mole sau a unei alte femei, stindard al unei cauze ginofile care nu-i aparţinea, dar pe care îi plăcea să o arboreze astfel, deşi fără nici un drept găsind-o fie protectoare, fie estetică, fusesem impresionat, la întoarcere, constatînd cît de econom devenise acest băiat, atît de generos cînd fusese mult mai puţin bogat Faptul că nu ţii decît la ceea ce posezi, şi că arunci cu banii pe fereastră cînd nu-i ai şi-i pui la ciorap cînd îi ai din belşug, este fără îndoială un fenomen destul de general, dar care totuşi mi s-a părut că dobîndeşte aici o formă mai specială. Saint-Loup refuză să ia o trăsură, şi am văzut că avea un bilet de tramvai. în privinţa asta, Saint-Loup desfăşura, dar în scopuri diferite, talente pe care le căpătase pe vremea legăturii lui cu Rachel. Un tînăr care a trăit multă vreme cu o femeie nu-i tot atît de lipsit de experienţă ca un mucos care se căsătoreşte cu prima femeie din viaţa lui. Era de ajuns să vezi atunci cînd, nu foarte des, Robert îşi invita soţia la restaurant, modul îndemînatic şi respectuos cu care o ajuta să-şi scoată mantoul, arta cu care comanda cina şi felul cum ştia să se facă servit, atenţia cu care îi aranja mînecile Gilbertei cînd ea îşi îmbrăca jacheta, pentru a înţelege că vreme îndelungată fusese amantul unei alte femei înainte de a fi soţul acesteia. De asemenea, fiind obligat să se ocupe pînă şi în cele mai mici amănunte de menajul Rachelei, pe de o parte pentru că aceasta nu se pricepea deloc, apoi pentru că, gelos fiind, voia să-i poată controla pe servitori, putu, administrînd bunurile soţiei sale şi tot ce ţinea de menaj, să-şi continue rolul abil conceput pe care poate că Gilberte nu ar fi ştiut să-1 ducă la îndeplinire Şi pe care ea îl lăsase pe seama lui. Dar fără îndoială el făcea toate astea pentru ca Charlie să poată beneficia pînă şi de cele mai mici economii, căci îl întreţinea în mod luxos fără ca
267
Iberte să-şi dea seama sau să sufere. Poate chiar credea că )lonistul este foarte cheltuitor, „aşa cum sînt toţi artiştii" harlie se intitula astfel fără convingere şi fără orgoliu, itru a se scuza că nu răspunde la scrisori etc, punînd pe tma psihologiei necontestate a artiştilor o seamă de defecte), rsonal, găseam că este absolut indiferent din punct de vedere moralei dacă-ţi găseşti plăcerea cu un bărbat sau cu o fe-;ie, şi foarte firesc şi omenesc să o cauţi acolo unde puteai o găseşti. Dacă Robert nu ar fi fost căsătorit, legătura lui cu arlie nu ar fi trebuit să mă supere. Şi totuşi, simţeam că "erinţa mea ar fi fost la fel de mare dacă Robert ar fi fost ibatar. Ceea ce el făcea m-ar fi lăsat indiferent dacă ar fi ;t făcut de un altul. Dar plîngeam gîndindu-mă că avusesem inioară o afecţiune atît de mare pentru un Saint-Loup diferit, scţiune la care simţeam, văzîndu-i noile purtări, reci şi eva-'e, că nu-mi mai răspunde, bărbaţii nemaiputîndu-i inspira ejenie de cînd îi trezeau dorinţe. Cum se putuse naşte o omenea înclinaţie în cazul unui băiat care iubise atît de mult neile încît îl văzusem deznădăjduit şi pe punctul de a se mcide pentru că „Rachel cînd a Domnului" voise să-1 răsească? Oare asemănarea dintre Charlie şi Rachel - pe re eu nu. o vedeam - fusese puntea de legătură care îi şăduise lui Robert să treacă de la gusturile tatălui său la cele : unchiului său, spre a împlini evoluţia fiziologică ce avusese ; destul de tîrziu chiar şi în cazul acestuia din urmă? Uneori uşi, cuvintele lui Aime îmi veneau din nou în minte şi mă linişteau; mi-1 aminteam pe Robert în acel an, la Balbec; rbindu-i liftierului, părea că nu-i dă nici o atenţie, ceea ce lintea mult de felul cum se purta domnul de Charlus cînd iţea de vorbă cu anumiţi bărbaţi. Dar Robert putuse să moş-îească comportarea aceasta de la domnul Charlus, ca inifestare a unei anumite arogante şi atitudini fizice a celor î familia Guermantes, şi nicidecum a gusturilor speciale ale ronului. Ducele de Guermantes, care nu avea aceste gusturi, ea acelaşi fel nervos de a-i răsuci încheietura mîinii, ca şi m ar fi strîns în jurul ei o manşetă de dantelă, şi, de ;menea, în voce, intonaţii ascuţite şi afectate, detalii care, în zul domnului de Charlus, ar fi putut căpăta o cu totul altă mnificaţie, cărora el însuşi le dăduse o alta, individul expri-
268
mîndu-şi particularităţile cu ajutorul trăsăturilor impersonale şi atavice care nu sînt poate, de altfel, decît vechi particularităţi fixate în gest şi în voce. în această ultimă ipoteză, care se învecinează cu istoria naturală, nu domnul de Charlus ar putea fi numit un Guermantes afectat de o tară şi exprimînd-o în parte cu ajutorul trăsăturilor rasei Guermantes, ci ducele de Guermantes, care ar fi într-o familie pervertită fiinţa ce reprezenta excepţia, pe care răul ereditar a cruţat-o în asemenea măsură. încît stigmatele exterioare pe care le-a lăsat asupra ei îşi pierd orice sens. Mi-am amintit că în prima zi cînd l-am văzut pe Saint-Loup la Balbec, atît de blond, alcătuit dintr-o materie atît de preţioasă şi de rară, sofisticat, jucîndu-se cu monoclul, găsisem că are un aer feminin, ceea ce nu era, cu siguranţă, urmarea a ceea ce aflam despre el acum, ci ţinea de graţia specifică celor din familia Guermantes, de fineţea acelui porţelan de Saxa din care era modelată şi ducesa. îmi aminteam şi de afecţiunea lui pentru mine, de felul lui tandru, sentimental de a o exprima şi îmi spuneam că şi acest lucru, care ar fi putut înşela pe altcineva, însemna atunci cu totul altceva decît ceea ce aflam astăzi, ba chiar ceva cu totul opus. Dar de cînd datau aceste noi gusturi? Cum de nu mai venise nici măcar o singură dată să-1 vadă pe liftier, cum de nu mai vorbise niciodată de el? Iar cît priveşte primul an, cum i-ar fi putut da atenţie, fiind totodată îndrăgostit cu patimă de Racliel? în acel prim an găsisem că Saint-Loup are un fel de a fi cu totul special, ca un adevărat Guermantes. Or, felul lui de a fi era încă mai special decît crezusem. Dar noi nu mai avem cum sa facem cunoscute sufletului nostru, căci ceasul lor a trecut, acele lucruri pe care nu le-am aflat prin intuiţia noastră nemijlocită, pe care le-am aflat doar de la alţii; comunicările sale cu realul sînt închise. De aceea nu ne mai putem bucura de descoperirea noastră, fiind prea tîrziu. De altfel, oricum, această descoperire mă făcea să sufăr prea mult pentru ca spiritul •Tieu să se poată bucura de ea. Fără îndoială, de cînd îmi vorbise domnul de Charlus, la doamna Verdurin, la Paris, nu mă mai îndoiam că un caz ca acela al lui Robert era şi cel al Multor altor bărbaţi onorabili, şi chiar dintre cei mai inteligenţi ?' mai buni. Despre oricine altul aş fi aflat ceea ce aflasem despre Robert, aş fi rămas indiferent. îndoiala pe care mi-o
269
lăsau cuvintele lui Aime întuneca întreaga noastră prietenie de la Balbec şi de la Boncieres, şi deşi nu credeam în prietenie, şj nici nu o simţisem cu adevărat faţă de Robert, gîndindu-mă din nou la acele poveşti cu liftierul şi cu restaurantul unde luasem masa împreună cu Saint-Loup şi Rachel, îmi stăpîneam cu greu lacrimile.
N-aş fi vrut de altfel să mă opresc asupra acelei şederi ale mele în apropiere de Combray, în timpul căreia poate că m-am gîndit cel mai puţin din viaţa mea la Combray, dacă, chiar prin asta, ea nu ar fi adus o cofirmare, cel puţin provizorie, a anumitor idei pe care le avusesem mai întîi despre ţinutul Guermantes, şi, de asemenea, o confirmare, a altor idei pe care le avusesem despre ţinutul Meseglise. Reîncepeam în fiecare seara, într-un alt sens, plimbările pe care le făceam la Combray, după amiaza, cînd ne duceam spre Meseglise. Reîncepeam în fiecare seară, într-un alt sens, plimbările pe care le făceam la Combray, după amiaza, cînd ne duceam spre Meseglise. Cinam acum la Tansonville la o oră cînd odinioară la Combray toată lumea dormea de multă vreme. Şi din cauza anotimpului cald, şi pentru că, după-amiaza, Gilberte picta în capela castelului, nu ne duceam la plimbare decît cam cu două ore înainte de cină. Plăcerii de odinioară, care consta în a vedea, cînd ne întorceam, cerul purpuriu încadrînd le Calvaire sau scăldîndu-se în rîul Vivonne, îi urma aceea de a pleca, la căderea nopţii, cînd în sat nu mai întîlneai decît triunghiul albăstrui, neregulat şi mişcător, al oilor care se întorceau de la păscut. Apusul de soare îşi trimitea ultimele sclipiri peste o jumătate din cîmpie; deasupra celeilalte se aprinse luna, ale cărei raze, în curînd, aveau să învăluie totul. Se întîmpla uneori ca Gilberte să-mi îngăduie să mă duc fără ea, şi eu înaintam lăsîndu-mi umbra îndărăt, precum o barcă ce-şi continuă drumul peste întinderi fermecate; cel mai adeseori, ea mă însoţea Plimbările pe care le făceam astfel erau adeseori cele pe care le făceam odinioară, pe cînd eram copil: or, cum să nu fi simţit mult mai puternic încă decît odinioară în ţinutul Guermantes că nu voi fi niciodată capabil să scriu, sentiment căruia i se adăuga şi acela care-mi spunea ca imaginaţia şi sensibilitatea mea slăbiseră, cînd am văzut cît de puţin mă mai uimea Combray? Eram nefericit văzînd cît de puţin retrăiam anii mei
270
de altădată. Găseam că rîul Vivonne este îngust şi urît, privit de pe malul de pe care erau trase la edec bărcile. în amintirile mele nu descopeream inexactităţi materiale foarte mari. Dar, despărţit fiind de locurile pe care se întîmpla să le străbat iar într-o viaţă cu totul diferită, între ele şi mine nu mai exista acea contiguitate din care se naşte, înainte chiar a-ţi da seama, nemijlocita, minunata şi totala deflagraţie a amintirii. Neînţe-legîndu-i bine, fără îndoială, natura, mă întristam gîndind că facultatea mea de a simţi şi de a imagina slăbise probabil, căci aceste plimbări nu-mi mai făceau plăcere. Gilberte însăşi, care mă înţelegea încă şi mai puţin decît mă înţelegeam eu însumi, îmi sporea tristeţea, împărtăşindu-mi uimirea. „Cum, nu simţi nimic, îmi spunea ea, cînd mergi pe cărăruia asta pe care urcai odinioară?" Şi ea însăşi se schimbase atît de mult, încît nu o mai găseam frumoasă, şi de altfel nici nu mai era în timp ce mergeam să vedem cum se schimbă ţinutul, trebuia să urcăm pe dealuri, apoi să coborîm pe povîrnişuri. Vorbeam, eu şi Gilberte, şi era un lucru foarte plăcut pentru mine. Totuşi nu-mi era uşor. în atîtea fiinţe există diferite straturi care nu seamănă între ele, firea tatălui, firea mamei; îl străbaţi pe unul, apoi pe altul. Dar a doua zi se suprapun în altă ordine. Şi în cele din urmă nu ştii cine va despărţi părţile, în cine te poţi încrede pentru o sentinţă corectă. Gilberte era ca acele ţări cu care nu îndrăzneşti să te aliezi pentru că îşi schimbă prea des ocîrmuirea. Dar, de fapt, e o greşeală. Pînă şi memoria fiinţei celei mai succesive stabileşte pentru ea un fel de identitate, facînd-o să nu vrea să-şi încalce promisiuni de care-şi aminteşte, chiar dacă nu le-a contrasemnat. Inteligenţa Gilbertei era foarte vie, cu excepţia cîtorva manifestări absurde moştenite de la mama ei. Dar - şi asta nu ţine de propria-i valoare - îmi amintesc că, în timpul conversaţiilor pe care le aveam pe cînd ne plimbam, ea m-a uimit de cîteva ori foarte mult. într-una din ele, în prima, spunîndu-mi: „Dacă nu ţi-ar fi prea foame şi dacă n-ar fi atît de tîrziu, apucînd pe drumul ăsta la stînga şi făcînd apoi la dreapta, în mai puţin de un sfert de oră am fi la Guermantes". Era ca şi cum mi-ar fi spus: „Ia-o la stînga, ia-o apoi la dreapta şi o să atingi intangibilul, o să ajungi la îndepărtările de neatins, despre care nu se ştie nimic pe pămînt decît - singurul lucru pe care crezusem odinoară că l-aş putea
271
cunoaşte despre Guerraantes, şi poate că într-un anume sens nu ma înşelam, «direcţia»". Una dintre celelalte uimiri ale mele a fost să văd „izvoarele Vivonnei", pe care mi le reprezentam ca pe ceva la fel de extraterestru ca intrarea în Infern, şi care nu erau decît un fel de bazin pătrat la suprafaţa căruia urcau bule de aer"7, iar a treia oară m-am mirat cînd Gilberte mi-a spus: „Daca vrei, putem să ieşim la plimbare într-o după-amiază şi să mergem la Guermantes, luîndo prin Meseglise, e drumul cel mai frumos", frază care, răsturnîndu-mi toate ideile din copilărie, mă învaţă că cele două direcţii nu erau chiar atît de ireconciliabile pe cît crezusem. Dar cel mai mult m-a uimit cît de puţin - în timpul acestei şederi - am retrăit anii de odinioară, cît de puţin am dorit să revăd satul Combray, cît de îngust şi de urît mi s-a părut nul Vivonne. Dar ea îmi confirmă închipuirile ce mi se năzăriseră cînd mergeam spre Meseglise, în timpul uneia dintre acele plimbări de fapt nocturne, deşi au loc înainte de cină - dar ea cina atît de tîrziu! în momentul cînd tocmai începeam să coborîm în misterul unei văi desă-vîrşite şi adînci, scăldată în lumina lunii, ne-am oprit o clipă, ca două insecte care urmau să pătrundă în miezul unui caliciu albăstrui. Gilberte avu atunci, poate doar dintr-o amabilitate de amfitrioană care regretă că vei pleca foarte curînd şi care ar fi vrut să facă şi mai bine onorurile acelui ţinut care s-ar părea că îţi place, nişte cuvinte prin care abilitatea ei de femeie de lume care ştie să speculeze tăcerea, simplitatea, sobrietatea în exprimarea sentimentelor, te face să crezi că ocupi în viaţa ei un loc pe care nimeni nu l-ar putea ocupa Revărsîndu-mi dintr-o dată asupra ei tandreţea pe care mi-o insuflase aerul minunat, adierea plăcută a vîntului, i-am spus: „Acum cîteva zile ai pomenit despre cărăruia pe care urcam odinioară. Cît de mult te iubeam pe atunci!" Ea îmi răspunse: „De ce nu mi-ai spus? Nu bănuiam că mă iubeşti. Dar eu te iubeam. Ba chiar, odată, m-am aruncat de gîtul tău."8 - Cînd s-a întîmplat asta? - Prima oară la Tansonville, te plimbai cu familia ta, eu mă întorceam acasă, nu mai cunoscusem niciodată pînă atunci un băieţel atît de drăguţ. Aveam obiceiul, adăugă ea pe un ton vag şi pudic, sa mă joc cu alţi copii printre ruinele donjonului din Roussainville. Şi o să-mi spui că eram foarte prost crescută, căci printre ei erau fete şi băieţi de tot felul, care profitau de
272
întuneric. Copilul care îl ajuta, în timpul slujbei, pe preotul de la biserica din Combray, Theodore. care, trebuie să recunosc, era foarte frumuşel (Doamne, cît de bine arăta!) şi care, o dată cu vîrsta, s-a urîţit (acum e farmacist în Meseglise), se zbenguia aici cu toate ţărăncuţele de prin împrejurimi. Şi cum ai mei mă lăsau să umblu singură, de îndată ce puteam să scap de acasă, o zbugheam într-acolo. Nu pot să-ţi spun cît de mult aş fi vrut să fi şi tu; îmi amintesc foarte bine că, neavînd decît un minut ca să te fac să înţelegi ce doream şi cu riscul de a fi văzută de părinţii tăi şi ai mei, ţi-am arătat-o într-un mod atît de direct încît acum mi-e ruşine. Dar tu m-ai privit atît de răutăcios, încît am înţeles că nu voiai să vii; şi dintr-o dată mi-am spus că adevărata Gilberte, adevărata Albertine erau poate cele care mi se dezvăluiseiă din prima clipă prin privirea lor, una în faţa tufelor de păducel roz, cealaltă pe plajă. Şi că eu stricasem totul prin lipsa mea de pricepere, neştiind să le înţeleg privirea, nerevăzînd-o decît mai tîrziu în memoria mea, după un interval de timp în care, prin conversaţiile mele, tot felul de sentimente contradictorii le făcuseră să se teamă să mai fie tot atît de sincere ca în primul moment. Eu le „ratasem" mai complet, deşi, la drept vorbind, eşecul meu relativ în raport cu ele a fost mai puţin absurd, pentru aceleaşi motive pentru care Saint-Loup o „ratase" pe Rachel. „Iar a doua oară, continuă Gilberte, a fost la mulţi ani după ce te-am întîlnit în faţa porţii tale, în ajunul zile cînd te-am regăsit la mătuşa mea Oriane; nu te-am recunoscut pe dată, sau mai curînd te recunoşteam fără să ştiu, de vreme ce aveam aceeaşi dorinţă ca la Tansonville. - între timp avuseseră totuşi loc întâlnirile de pe Champs Elysees. - Da, dar atunci mă iubeai prea mult, simţeam că mă urmăreşti îndeaproape în tot ce fac." Nu m-am gîndit s-o întreb despre tînărul alături de care cobora pe Champs Elysees, în ziua cînd pornisem spre ea ca să o revăd, în ziua în care m-aş fi împăcat cu ea cît mai era încă timp, în acea zi care ne-ar fi schimbat poate întreaga viaţă, dacă n-aş fi întîlnit cele două umbre care înaintau alături în lumina amurgului. Dacă aş fi întrebat-o, mi-ar fi spus poate adevărul, ca şi Albertine, dacă ar fi înviat. Şi într-adevăr, femeile pe care nu le mai iubeşti şi pe care le întîlneşti după ani de zile, nu sînt oare despărţite de tine prin moarte, ca şi cum ele nu ar mai aparţine
273
acestei lumi, de vreme ce absenţa iubirii noastre face din cele care erau cînd va, sau din cel care eram cîndva, nişte morţi? Poate că totuşi nu şi-ar fi amintit, sau ar fi minţit. Oricum, nu mai eram interesat să ştiu, pentru că sufletul meu se schimbase încă şi mai mult decît chipul Gilbertei. Chipul ei nu-mi mai plăcea deloc, dar mai ales nu mai eram nefericit, şi nu aş fi putut înţelege, dacă m-aş fi gîndit la asta, cum de am suferit atît de mult cînd am întîlnit-o pe Gilberte mergînd cu paşi mici alături de un tînăr, încît să-mi spun: „Totul s-a sfîrşit, renunţ s-o mai văd vreodată". Nu mai rămăsese nimic din simţămîntul care, în acel an îndepărtat, nu fusese pentru mine decît o îndelungă tortură. Căci există în această lume în care totul se uzează, în care totul piere, ceva care se năruie, care se distruge încă şi mai deplin, lăsînd încă şi mai puţine urme decît frumuseţea: suferinţa"9
Dacă, totuşi, nu sînt surprins că nu am întrebat-o atunci cine era cel alături de care cobora pe Champs Elysees, căci văzusem prea multe exemple privitoare la această lipsă de curiozitate survenită o dată cu trecerea Timpului, sînt surprins oarecum că nu i-am povestit Gilbertei că, înainte de a o întîlni în acea zi, vîndusem un vechi vas chinezesc ca să-i cumpăr flori. Gîndul că într-o zi îi voi putea povesti fără să mă tem această intenţie atît de tandră fusese, în răstimpul atît de trist care urmase, singura mea mîngîiere. Mai bine de un an după aceea, dacă vedeam că o maşină e cît pe ce să se izbească de a mea, doream să nu mor ca să-i pot povesti Gilbertei. Mă consolam, spunîndu-mi: „Să nu ne grăbim, am toată viaţa în faţa mea". Şi tocmai de asta doream să-mi pierd viaţa Acum nu mi s-ar fi părut deloc plăcut să spun aşa ceva, aş fi găsit că e aproape ridicol şi „demonstrativ". „De altfel, continuă Gilberte, chiar în ziua cînd te-am întîlnit în faţa porţii tale, erai întocmai ca la Combray, dacă ai şti cît de puţin te-ai schimbat!" Am revăzut-o pe Gilberte în amintire. Aş fi putut desena pătratul de lumină pe care soarele îl proiecta sub tufele de păducel, sapa pe care fetiţa o ţinea în mînă, felul cum m-a privit ţintă. Numai că eu crezusem, din cauza gestului care o însoţea, că privirea ei e dispreţuitoare, pentru că mi se părea că ceea ce eu doream este ceva despre care fetiţele nu ştiu nimic, ceva ce ele nu făceau decît în imaginaţia mea, în ceasurile mele de dorinţa
274
solitară. Şi cu atît mai puţin aş fi putut crede că atît de uşor, atît de repede, aproape sub ochii bunicului meu, una dintre ele ar fi îndrăznit să facă acel gest.
De aceea a trebuit, după atîţia ani, să retuşez o imagine pe care mi-o aminteam atît de bine, operaţie care m-a făcut destul de fericit, arătîndu-mi că abisul de netrecut care crezusem pe atunci că există între mine şi un anumit gen de fetiţe cu părul auriu era tot atît de imaginar ca şi abisul lui Pascal, şi pe care am găsit-o poetică din cauza nenumăraţilor ani în timpul cărora trebuia să o săvîrşesc. Am avut o tresărire de dorinţă şi de regret gîndindu-mă la subteranele din Roussainville. Totuşi eram fericit spunîndu-mi că acea fericire spre care tindeam atunci din răsputeri şi pe care nimic nu mi-o mai putea reda, a existat şi altundeva decît în gîndul meu, în realitate, lîngă mine, în acel Roussainville despre care vorbeam atît de des, pe care-1 zăream din cabinetul cu miros de stînjenei. Şi nu ştiusem! De fapt, ea rezuma tot ceea ce îmi dorisem în plimbările mele, atît de mult încît nu mă puteam hotărî să mă întorc acasă, crezînd că văd cum se întredeschid, cum se însufleţesc copacii. Acel ceva pe care mi-1 doream atît de fierbinte atunci, ea fusese cît pe ce să mi-1 ofere, încă de pe cînd eram adolescent, dacă aş fi ştiut să-1 înţeleg şi să-1 regăsesc. în acea vreme, Gilberte, într-un chip încă mai desăvîrşit decît crezusem, aparţinea cu adevărat ţinutului Meseglise.
Şi chiar în ziua cînd o întînisem în faţa unei porţi, deşi nu era domnişoara de L'Orgeville, cea pe care Robert o cunoscuse în casele de rendez-vous (şi ce ciudat că tocmai viitorului ei soţ i-am cerut lămuririle de care aveam nevoie!), nu mă înşelasem cu totul asupra semnificaţiei privirii sale, şi nici asupra genului de femeie care era şi îmi mărturisea acum că a fost. „Toate astea sînt undeva, foarte departe, îmi spuse ea, nu m-am mai gîndit decît la Robert din ziua cînd m-am logodit cu el. Şi, crede-mă, nu-mi reproşez cîtuşi de puţin aceste capricii copilăreşti."120
NOTE ŞI COMENTARII

1. Şi în acest volum urmăm în toate privinţele (text, dispunere în părţi, alineate, punctuaţia prin care sînt marcate diferitele niveluri şi instanţe ale dialogului etc.) ediţia publicată sub conducerea lui Jean-Yves Tadie, Paris, Gallimard, „Bibliotheque de la Pleiade", voi. IV, 1989, Albertine disparue, texte presente, etabli et annote par Anne Chevalier, releve de variantes par Anne Chevalier. Această ediţie este şi sursa noastră de informaţie cea mai importantă pentru notele ce urmează. Ediţia originală este postumă şi a apărut la Editions de la Nouvelle Revue Francaise, la 30 noiembrie 1925, sub titlul: „A la recherche du temps perdu, tome VII, Albertine disparue", în două volume. Ea se întemeiază pe dactilograma păstrată la Biblioteca naţională din Paris, de care Jacques Riviere ia cunoştinţă în 1924. împreună cu Robert Proust, fratele scriitorului, singurul care avea acces la manuscrisul transcris pe curat, Jacques Riviere şi, după moartea acestuia (februarie 1925), Jean Paulhan încearcă să stabilească o ediţie definitivă. Cartea este împărţită în capitole. Primul volum (225 pagini) cuprinde un singur capitol, „Suferinţa şi uitarea". Cel de-al doilea volum (213 pagini) le cuprinde pe următoarele trei: „Domnişoara de Forcheville", „Şedere la Veneţia" şi „Un nou chip al lui Robert de Saint-Loup".
Următoarea ediţie apare cu titlul La Fugitive, în 1954, sub îngrijirea lui Pierre Clarac şi a lui Andre Ferre, la Gallimard, în colecţia „Bibliotheque de la Pleiade". Ea nu este împărţită în capitole şi diferă în mare măsură de ediţia originală (lipseşte, de exemplu, sfîrşitul acesteia, aşa-numitul episod al „şederii la Tansonville"). Ediţia Pierre Clarac şi Andre Ferre (care a impus pentru un bun număr de ani titlul La Fugitive-Fugara) urmează versiunea manuscrisului transcris pe curat, autorii ei neavînd acces la copiile dactilografiate, care reprezintă un stadiu ulterior.
276
2. 3.
4.
5.
mai avansat, al romanului, pe dactilogramă existînd şi intervenţiile manuscrise ale lui Proust însuşi.
O a treia ediţie apare în 1987, la Grasset, sub titlul Albertine disparue, purtînd menţiunea: „Ediţie originală a ultimei versiuni revăzute de autor/ stabilite de Nathalie Mauriac şi Etienne Wolff". Ediţia acesta se întemeiază pe dactilograma originală, descoperită în 1986 (Biblioteca naţională din Paris posedă dublura acesteia), pe care este sigur că Proust a lucrat. într-o Notă asupra textului (Cf. pp. 1038-1043, ed. cit.), Anne Chevalier, care ne dă o a patra ediţie a romanului Albertine disparue bizuindu-se pe toate sursele de care au dispus ediţiile precedente, îşi motivează opţiunile prin confruntarea critică a versurilor precedente şi pornind de la ideea, în genere admisă, că această carte este „neterminată".
încă o precizare, de data aceasta cu privire la traducerea titlului în română. După îndelungi ezitări, am optat pentru o traducere care nu urmează ad literam originalul, deoarece spiritul limbii române nu o permite. Fidelitatea noastră faţă de original rămîne pe de altă parte foarte mare, deoarece tema plecării, prezentă încă din prima propoziţie a romanului („Mademoiselle Albertine est pârtie!"). îl ritmează ca un adevărat leitmotiv. Nu am vrut să traducem prin Fugara, pentru a marca faptul că nu urmăm versiunea Clarac şi Ferre. în sintagma Plecarea Albertinei s-a păstrat, de altfel, un cuvînt foarte important din titlul original: Albertine.
Este de fapt vorba de staţia următoare, Parville. Tipul acesta de „eroare", care mai apare în romanul proustian (cf. mai jos telegrama pe care naratorul Marcel o primeşte la Veneţia), este una dintre modalităţile prin care se realizează poetica discontinuităţii şi a ambiguităţii la Proust, poetică a „posibilelor" care mizează pe jocul dintre virtual şi actualizat, dintre „aparenţă" şi „realitate".
Ceea ce presupune că Albertine, deşi stătea împreună cu Marcel, îşi păstrase vechea ei locuinţă din Paris.
Châtellerault nu este în Touraine, aşa cum reiese din textul proustian. ci în Poitou. Din compararea manuscriselor şi a dactilogramelor reise că Proust adusese mai multe modificări la distanţe în timp, pe care nu le pusese de acord, lăsînd să se strecoare această eroare. Cazul este interesant din două motive: constatăm încă o dată - pentru a cîta oară? - că poetica
277
proustiană, care este una a omogenizării, pune sistematic în joc şi pe acelaşi plan nume reale (nume de localităţi geografice, de străzi, de magazine, de personaje istorice etc.) şi nume fictive, folosindu-le şi pe unele şi pe celelalte în acelaşi regim, ca pe nişte materiale de construcţie, ceea ce ar trebui să descurajeze orice tentativă de a vedea în romanul lui Proust un roman autobiografic; vedem încă o dată felul cum lucra Proust, intrăm încă o dată în poietica sa, care procedează prin fuzionarea unor „fragmente" scrise la date diferite, uneori foarte îndepărtate în timp, procedeu extrem de activ în Albertine disparue.
6.	Ronsard. Sonete pentru He'lene, Cartea II, LXVII, v. 4.
7.	în Sodoma şi Gomora, nepoată, şi nu fiică. Confuzia aceasta -
ca şi cea dintre nepot şi fiu - este frecventă în romanul proustian
şi se explică probabil tot prin maniera de lucru proustiană (cf.
supra, nota 5).
8.	Referire la bila de agat dăruită naratorului Marcel de către
Gilberte în Du câte de chez Swann, apoi dăruită Albertinei de
către Marcel. Trimiterile de la un roman la altul în cadrul
ciclului în căutarea timpului pierdut, participînd la construirea
unui ansamblu foarte structurat, comparat de Proust însuşi cu o
catedrală sau cu o simfonie.
9.	Manon, operă comică de Henri Meilhac şi Philippe Gille, mu
zică de Jules Massenet, a fost creată în ianuarie 1884. Citatele
date de Proust comportă cîteva mici erori.
10.	Dăm aceste versuri din cunoscutul sonet al lui Mallarme care
începe prin Le vierge, le vivace et le bel aujourd'hui în tradu
cerea lui  Şerban Foarţă. Ele sînt citate de Proust şi într-o
scrisoare a sa către Agostinelli (30 mai 1914, cf. Philip Kolb,
Corespondenţă,   t   XIII,   pp.   2170-221),   secretarul   său.   în
scrisoare este vorba de un aeroplan, şi nu de un iaht Şi în cazul
acesta constatăm prezenţa unor elemente autobiografice în ro
manul proustian, ceea ce nu înseamnă că acest roman este unul
autobiografic, căci ansamblul care este operă proustiană, deşi
foloseşte materiale autobiografice, transcende autobiografia
11.	Traducere de Şerban Foarţă.
12.	Terţetele sonetului lui Mallarme care începe prin M'introduire
dans ton histoire. Traducere de Şerban Foarţă.
13.	Alt element autobiografic. Proust se folosise de aceeaşi stra
tagemă pentru a-1 face pe Agostinelli să se întoarcă la Paris,
278
trimiţîndu-1 pe tîniirul Albert Nahmias la Nisa. spre a-i oferi în
secret o sumă de bani tatălui lui Agostinclli.
Toate citatele care urmează sînt luate din ..scena mărturisilor"
(Fedra, actul III, scena V), scenă mult aşteptată de Marcel cînd
se duce pentru prima oară la teatru (ci". La umbra fetelor în
floare}.
Racine, Fedra, actul II. scena V, versul 584.
Ibitlem, versul 666.
Ibidem, versurile 663-664.
Ibidem, versul 670.
Ibidem, versurile 688-689.
20.	Veche gară din Paris, astăzi transformată în muzeu, din care
plecau trenurile spre centrul şi sud-vestul Franţei, adică şi spre
Touraine.
21.	Un nou element autobiografic: în scrisoarea lui Proust către
Agostinelli din 30 mai 1914 se află fraza: „Je vous remercic de
vortre lettre. une phrase ctait ravissante {crepusculairc, etc.)".
22.	Trimitere la Sodorna fii Gomora, şi anume la plimbările făcute în
împrejurimile Balbecului.
Localitate unde locuieşte Albcrtinc în timpul celei de a doua
şederi a naratorului Marcel la Balbec.
,.Motivul'" luminii care trece prin perdele revine obsedant în
întreg ciclul romanesc în căutarea timpului pierdut.
Aluzie la titlul romanului lui Emile Souvestre.  Un filosof în
mansardă. Jurnalul unui om fericit (1850).
26.	Trimitere la un episod din Prizoniera.
27.	Trimitere la un episod din Sodoma şi Gomora, în care Albertine
bea cidru în timpul plimbărilor din împrejurimile Balbecului.
28.	„Nimic altceva" trimite la imaginea Albertinei care se înroşea
cînd se vorbea despre halatul ei de baie.
29.	Printre compoziţiile lui Schumann nu se află nici o baladă.
30.	Trimitere la cunoscuta cugetare a lui Pascal: ..Verite au-deca des
Pyrenees. erreur au-dela".
31    Trimitere la La umbra felelor în floare, unde se află episodul evocat aici.
32.	Cf. Prizoniera: această deprindere, veche de atîţia ani. de a
amîna  întruna,   deprindere   pe  care  domnul  de  Charlus  o
condamna numind-o procrastinare".
33.	Confuzie   probabilă  cu   Saint-Mars-le-Vetu   (cf.   Sodoma  şi
Gomora).
279
34.	Cf. Sodoma şi Gomora.
35.	Cf. La umbra fetelor în floare, episodul fotografierii bunicii.
36.	Motivul femeilor care se scaldă este tipic pentru pictura epocii.
Poate fi întîlnit la Puvis de Chavannes, la Monticelli, la Renoir
etc.
37.	Referire probabilă la o Leda de Jean Boldini, care apare în
scrisoarea sa din februarie 1916 către Măria de Madrazo.
38.	Trimitere la romanul La umbra fetelor în floare.
39.	Cf. Prizoniera şi supra, Plecarea Albertinei.
40.	Grecescul „golgotha" (loc al craniului) este redat în latină prin
„calvaria"  (craniu).  Dar  latinescu  „calvus" însemnînd în
franceză „chauve" (chel), Chaumont pare a fi derivat din Calvus
Mons.
41.	La Chaumont-sur-Loire se află castelul ducelui de Broglie, auto
rul lucrării de istorie Secretul regelui (1878), mai sus citată. Pe
de altă parte, mama ducelui Albert de Broglie era fiica doamnei
de Stael, pe numele ei Albertine. Lanţul asociativ este foarte
complex şi nu vom intra în toate detaliile lui (melodia Secretul
de Faure este scrisă pe versurile poemului lui Armând Silvestre,
secretul fiind cel al numelui fiinţei iubite etc). Important este
mecanismul analogic tipic proustian care funcţionează şi în acest
caz.
42.	Pentru privirea în oglindă şi pentru întîrzierea Albertinei, cf.
Sodoma şi Gomora.
43.	Cf. Sodoma şi Gomora.
44.	Proust îşi propusese să verifice în cartea fraţilor Goncourt La Du
Barry anecdota la care face aici aluzie. Tabloul lui Van Dyck
reprezentîndu-1 pe Carol I al Angliei fusese cumpărat la sfatul
favoritei regelui Ludovic al XV-lea, pentru a-i aminti mereu
acestuia că poate  avea soarta regelui Angliei, care fusese
decapitat, în urma unei sentinţe a Parlamentului.
45.	începînd din 1903, Proust a publicat în Le Figaro numeroase
articole, precum şi fragmente din operele sale. împotriva lui
Sainte-Beuve (carte pe care a vrut să o publice în întregime în
Le Figaro) are la origine un articol publicat în acest jurnal.
46.	Les Causeries du lundi (1851-1862) de Sainte-Beuve.
47.	Prietenă a lui Sainte-Beuve (cf. Portrete de femei), foarte apre
ciată de acesta pentru inteligenţa ei.
48.	Cf. Sodoma şi Gomora.
280
49.	Din 1905. Proust se referă probabil aici la criza provocată de un
discurs ţinut de Wilhelm al II-lea la Tanger. Asemenea co
mentarii cu privire la relaţiile încordate cu Germania în acea
epocă există şi în Prizoniera.
50.	Avem şi aici de a face cu procedeul des întîlnit la Proust de a lua
elemente din realitate şi de a-şi construi cu ele ficţiunea: în Le
Figaro   din 4 august 1916, la rubrica „Le monde et la viile",
poate fi citită o relatare despre căsătoria domnişoarei Antoinette
de   Rochechouart  de   Mortemart  cu  contele  Louis-Rene   de
GramonL O referire la această căsătorie apare şi într-o scrisoare
a lui Proust.
51.	în Prizoniera există aceeaşi anecdotă, dar situată în Bretania. în
raport cu francezii, care purtau încă barbă, englezii, care şi-o
râdeau, treceau drept spîni. Pelerinajul de la Paray-le-Monial
(Saone-et-Loire) era celebru în secolul al XlX-lea.
52.	în Prizoniera întîlnim  o  anecdotă întru totul asemănătoare.
Asemenea coincidenţe (cf. şi supra, nota 51) se explică, fără
îndoială, prin modul de a „compune" al lui Proust, prin adăugare
continuă de fragmente aparţinînd unor momente de  creaţie
uneori foarte distanţate în timp. Trebuie să mai ţinem seama şi
de faptul că, începînd de la Prizoniera,  ciclul în căutarea
timpului pierdut nu a mai fost revizuit de Proust (ceea ce explică
multiplele lui inadvertenţe şi în alte planuri decît cel la care ne
referim în această notă), ultimele titluri apărînd postum.
53.	Armând du Lau,  marchiz d'Allemans,  vechi  prieten al  lui
Saint-Simon, care îl evocă în celebrele sale Memorii, carte de
căpătîi a lui Proust, mereu citată de el. alături de Scrisorile
doamnei de Sevigne.
54.	Versuri de Armând Silvestre aparţinînd probabil unui dintre
libretele sale de operă. Ediţia Tadie nu le identifică.
55.	Alfred de Musset, poemul Noapte de octombrie, din culegerea
Poezii noi.
56.	Sully-Prudhomme. poemul La Tuileries, din culegerea Zadar
nicele iubiri. Citatul modifică uşor originalul.
57.	Charles Cros. poemul Nocturnă.
58.	Cf. Prizoniera.
59.	Este cu siguranţă o aluzie la Cocteau (cu care Proust este
prieten). Reprezentat în mai 1917, la Châtelet. baletul acestuia
paradă s-a bucurat de un mare succes, dar a provocat şi un
adevărat scandal. Cocteau îl creează în colaborare cu Picasso.
281
Erik Satie şi Serge Diaghilev. Debutul parizian al Baletelor ruseşti avusese loc în 1909, Ia teatrul Châtelet Mare admirator al spectacolelor date de această faimoasă trupă de balet, la care face numeroase referiri în opera sa, este. cu începere din 1911, şi prieten cu doi dintre cei mai cunoscuţi reprezentanţi ai săi, Nijinski şi Bakst
60.  Trimitere probabilă la familia de istorici şi fizicieni des Broglie. 51.  Cf. Swann, unde apare această doamnă, pe care naratorul o vede
pe o bancă din Champs-EJysees, citind publicaţia Les De'bats. >2.  O nouă inadvertenţă tinînd de modul în care Proust manevrează imensa materie a romanelor sale: nici Gilbert de Belloeuvre, nici Guy Saumoy nu apar în romanul La umbra fetelor în floare. 3.   Cf. Sodoma si Gomora. \.  Clopotniţa (din it. campanile).
i.   Faimoasa bazilică din Veneţia, datînd din secolul al Xl-lea i,  La Piazzeta, Mica Piaţă din preajma bazilicii San Marco, spre care dă şi Palatul ducal şi care se deschide spre debarcaderul San Marco.
Trimitere la Evanghelia după Luca, II, 14. Pe de altă parte, tot acest capitol despre Veneţia este subîntins de numeroase trimiteri la John Ruskin (1819-1900), foarte important critic de artă englez, în care Proust vedea un „director de conştiinţă" al epocii sale şi din care a tradus.
Strada l'Oiseau există şi în realitate, în comuna Uliers (care în romanul lui Proust devine Combray, iar pe actuala hartă geografică a Franţei figurează sub numele de Uliers-Combray, ficţiunea remodelînd astfel realitatea). Marea Piaţă din preajma bazilicii San Marco. „Utila lecţie a lui Chardin" este expusă de Proust într-un eseu al îău din 1895, Chardin şi Rembrandt. Ea consta în a învăţa să ;uşti „plăcerea pe care fi-o dă spectacolul vieţii umile şi al laturii moarte", capacitatea de a vedea frumosul în fiecare lucru are ne înconjoară Lecţia lui Veronese, opusă acesteia, este aici sa a splendorii somptuoase.
faxime  Dethomas  (1867-1929),  desenator şi decorator.  A jstrat Schiţe veneţiene de Henri de Regnier (1906) şi, de emenea, textul lui Proust La Veneţia, apărut în Feuillets d'art 1919.
italiană: mici pieţe, italiană: mici canale, italiană: străini.
282
I
75.	Referire probabilă la Worth (1825-1895), mare creator de modă
parizian, furnizorul împărătesei Eugenie.
76.	Salviati este unul dintre marile nume ale industriei şi comerţului
din domeniul sticlăriei veneţiene.
77.	Două ziare de centru-stînga de tendinţă liberală, fondate la
Milano în 1880 şi, respectiv, în 1888.
78.	Diplomatul Maurice Paleologue (1859-1944) a depus mărturie
în procesul Dreyfus, proces la care Proust trimite de numeroase
ori în romanele sale. Deşi se parc că nu a avut nici un post în
Serbia, s-a interesat îndeaproape de politica Europei Centrale.
79.	Henri Loxc (1850-1915). ambasador la Viena (1893-1895), s-a
retras din diplomaţie în octombrie 1906. Nu a ocupat postul de
ambasador la Constantinopole rîvnit de domnul de Norpois. încă
o dată avem un exemplu de amestec de nume de personaje reale
cu nume de personaje fictive.
80.	Este evident că această .,conversaţie" este adăugată de Proust
unei  versiuni iniţiale, care îşi avea coerenţa ei. acum într-o
oarecare măsură perturbată.
81    Pseudonime frecvent utilizate în publicaţile epocii.
82.	Giovanni Giolitti  (1842-1928), om politic liberal de centru
stînga. A fost de mai multe ori preşedinte al Consiliului de
Miniştri.
83.	în arondismentul XVI-lea al Parisului există o stradă cu acest
nume.  La  numărul  3  locuiau  domnul  şi  doamna Standish,
prieteni cu Proust. Doamna Standish, mult admirată de Proust,
figurează printre „modelele" personajelor sale feminine.
84.	Camillc Barrcre 11851-1940), diplomat francez, ambasador al
Franţei   la   Roma  (1897-1924).  care  cina  adeseori  în  casa
părinţilor lui Proust, pe cînd acesta era copil.
85.	Emilio, marchiz Visconti-Venostra (1892-1914), a fost de trei
ori  ministru  al  Afacerilor Externe. A colaborat cu Camille
Bariere  fcf.  supra,  nota  84) pentru  îmbunătăţirea relaţiilor
franco-italiene.
86.	în traducere din germană: Pe sub tei. Faimos bulevard plantat
mai ales cu tei, care porneşte din poarta Brandenburg. Este
pentru Berlin cam ceea ce ar fi pentru Paris Ies Champs-Elysces
sau  l'avcnue  du  Bois.  Locul  acesta de  întîlnire  marchează
caracterul informai, nonoficial al convorbirii.
87.	în original în italiană: Piombi. Sînt celule acoperite cu lame de
plumb, situate în podul palatului ducal şi rezervate prizonierilor
politici.  Imaginea sugerează un sicriu de plumb. Sugestia de
marc profunzime face să se creadă că Proust a confundat aceste
283
celule (Piombi) cu puţurile (Pozzi), temniţe aflate în subteranele
aceluiaşi Palat ducal.
în  original:   Ies  consolides.   Am recurs  la  un  calc,  pentru
cursivitatea textului. Termenul desemnează (1835) „fondurile
publice ale datoriei Angliei". „Cursul consolidatelor" este un
curs de Bursă (cf. Le Petit Robert). '.   Proust trece el însuşi prin mari dificultăţi financiare în perioada
(1914-1915) cînd lucrează la „bruioanele" romanului Albertine
disparue. ).   Este  vorba  despre  Scoula di  San  Giorgio  delii  Schiavoni,
decorată de Carpaccio. Vulturul îl simbolizează pe Sfîntul Ioan
Evanghelistul.
1.	Trimitere la Fedra de Racine, actul II, scena V, vesurile 635 şi
638.
2.	într-o versiune anterioară, Proust prevăzuse aici un sfîrşit de
capitol.
3.	Este unul dintre foarte ralele cazuri cînd omul Proust este atît de
nemijlocit raportat la Marcel, eroul ciclului în căutarea timpului
pierdut (cf. şi supra, nota 67).
)4. Altă referire la Ruskin care, în lucrările sale despre biserica San Marco, îi recomandă vizitatorului să intre prin baptisteriu şi compară mozaicurile pe care acesta va păşi cu somptuoase covoare orientale. Bucăţile de sticlă, la origine folosite doar pentru împodobirea zidurilor, au fost apoi folosite şi în decorarea mozaicului care alcătuia pavajul.
95.	Mozaicurile baptisteriului datează din secolul al XlV-lea şi
reprezintă numeroase scene din viaţa sfrntului Ioan. Scena care
reprezintă botezul lui Christos se află îndărătul altarului.
96.	Este vorba de femeia îngenuncheată în josul treptelor, din
tabloul „Martiriul şi funeraliile Sfintei", penultima din cele nouă
pînze - care reprezintă Legenda Sfintei Ursula - pictate de
Carpaccio (1490).
97.	Numit şi „Miracolul celui posedat de diavol", acest tablou de
Carpaccio face parte din ciclul Legenda crucii (1495?).
98.	Este vorba de baletul lui Richard Strauss. conceput pentru
Diaghilev şi creat la Paris la 14 mai 1914. pe un scenariu de
Hofmannsthal şi Kessler, cu decoruri de Seri
99.	Cf. Swann.
100.	Această capelă este numită şi capela Scrovegni, după numele
familiei care o înălţase. Viciile (la nord) şi Virtuţile (la sud) sînt
pictate dedesubtul a trei rînduri de tablouri cu scene din viaţa
284
Fecioarei Măria şi a lui Iisus Christos, pictate pe un fond de cer albastru.
101.	în funcţie de diferite modificări aduse în timp, în acest pasaj au
figurat numele mai multor aviatori celebri în epocă. Roland
Garros (1888-1918), celebru încă din 1911 prin zborurile pe
care le făcea de la o capitală la alta, a murit într-o bătălie
aeriană.
102.	Imaginea frumoasei pieţe necunoscute apare încă din 1909,
legată de portretul soţilor Verdurin (cf. Swann). Sub o formă
uşor diferită, apare şi în Guermantes.
103.	O Sole mio  (O,  soarele  meu),  foarte cunoscută romanţă,
compusă la Napoli, în 1898, de Eduardo di Capua, pe versuri de
Giovanni Capurro. Este un cîntec de dragoste, în care iubita e
mai frumoasă decît soarele însuşi.
104.	Turner (1775-1851), pictor englez foarte apreciat de Ruskin, a
făcut numeroase acuarele şi desene inspirate de Veneţia.
105.	Scenă evocată şi în Jean Santeuil. Băile Deligny sînt nişte
piscine pe malurile Senei, la Paris.
106.	Aici ia sfîrşit capitolul III din Albertine disparue, atît în ediţia
originală, cît şi în dactilogramă. Proust a scris pe dactilograma
corectată de mîna lui: „fin d'Albertine disparue", dar nu a scris
înainte de capitolul IV „Debut du Temps Retrouve"
107.	Două citate provenind din două dintre cele mai faimoase scrisori
ale doamnei de Sevigne (scrisoarea din 15 decembrie 1670 şi
cea   din   22   iulie   1671.   amîndouă   adresate   vărului   său
Coulanges).

108.	Prinţesa de  Lucinge,  fiică nelegitimă a ducelui de  Berry
(asasinat la 13 februarie 1820), devine în romanul proustian
bunica domnului de Breaute (cf. Guermantes).
109.	Diane  d'Andonius  (1554-1620).  căsătorită cu Philibert de
Gramont, conte de Guiche (1552-1580), era supranumită şi
„Frumoasa  Corisande".   Văduvă,   ea  devine  amanta  regelui
Navarrei. Proust a cunoscut două dintre aceste Corisande. una
născută Corisande de Gramont şi măritată cu marchizul Helie de
Noailles; cealaltă,' fiica prietenului său Armând de Guiche şi a
lui Elaine Greffulhe.

110.	Staţiune balneară foarte la modă din fosta Cehoslovacie, veche
din 1818.
111.	Referire la cele trei fiice recunoscute ca legitime de către tatăl
lor Ludovic al XlV-lea. Două dintre ele au purtat succesiv titlul
de domnişoara de Blois, iar una pe cel de domnişoara de Nantes.
Toate trei s-au căsătorit cu prinţi din casa regală, dar Proust face
285
o eroare cu privire la numele soţilor, domnişoara de Nantes căsătorindu-se cu prinţul de Conde, iar celelalte două cu prinţul de Conţi şi, respectiv, cu ducele d'Orleans.
112.	Citat (cuvintele lui Agamemnon) din libretul operei Frumoasa
Elena (1864), de Meilhac şi Halevy, muzică de Offenbach.
113.	Mătuşa Leonie din Swann poseda „frumoasa fermă Mirougrain,
pe care se afla o cascadă" Domeniul Mirougrain se găseşte la
nord de Illiers, pe malul rîului Loir.
114.	Numele de Morel apare tîrziu (1919-1920) în manuscrisele
proustiene. Personajul purta la început numele de Bobby Santois.
115.	Cf. Guermantes.
116.	Aceste două opere de Wagner apar obsedant în romanul
proustian. Wagner este unul dintre compozitorii săi preferaţi, iar
în Tristan şi holda (operă compusă între anii 1857-1859 şi
reprezentată în 1865) vede o adevărată capodoperă.
117.	Acest „bazin pătrat la suprafaţa căruia urcau bule de aer" poate
fi regăsit în nenumăratele bruioane proustiene. S-a părea că este
vorba de o imagine care 1-a impresionat puternic pe scriitor în
copilărie, acest bazin, alimentat în apa rîului Loir, existînd cu
adevărat în faţa bisericii Saint-fiman din Illiers.
118.	Aici romanul pare a se închide asupra lui însuşi, prin această
întoarcere asupra primei iubiri, dar şi prin joncţiunea dintre cele
două ţinuturi „cotes"), Meseglise şi Guermantes.  închiderea
aceasta formală (structura circulară) este totodată şi o des
chidere - îndelung pregătită - către infinita ţesătură analogică a
operei proustiene, care abia acum se oferă cu adevărat unei
descifrări.
119.	Text care intră în rezonanţă şi în raport de simetrie cu primul
capitol „Suferinţa şi uitarea".
120.	Manuscrisul proiecta un alt sfîrşit pentru romanul Albertine
disparue: „cruaute [de Gilberte] a la mort de son pere". Acest
text nu a fost găsit Sau poate e vorba de episodul din capitolul
al doilea, în care Gilberte se străduieşte să ascundă că Swann
este tatăl ei? „Schiţa" XXII pare însă a trimite la un text în care
este vorba de operaţia lui Swann.

Cuprins
Cuvînt înainte  	   5
Suferinţa şi uitarea	   7
Domnişoara de Forcheville 	142
Şedere la Veneţia	206
O nouă faţă a lui Saint-Loup	239
Note şi comentarii  	276