Marcel Proust - Swan
O MEREU SPORITĂ UIMIRE
„Nous sommes tres longs ă reconnaUre dans la physionomie parliculiere d'un nouvel ecrivain le modele qui porte le nom de «grand talent» dans notre rnusee des   idees   generales."
Marcel  PROUST, Du coti de chsz
A traduce Du cote de chez Swann
încerc să mă situez, şi o fac cu o mereu sporită uimire, faţă de acest lucru desăvîrşit printre alte lucruri desăvîrşite ale lumii: Du cote de chez Swann, sămînţă din care a crescut uriaşul arbore Â la reeherche du temps perdu. Faptul de a fi construit, prin transpunerea lui în limba romînă, un lucru omolog — sau care aspiră la acest statut —, mă aşază mai curînd într-un loc neprielnic unei cunoaşteri logic discursivizate. Cînd traduci o capodoperă, intri într-nn alt tip de cunoaştere, imediată, globală, şi acut senzorială. Simţi rezistenţa materialului, a unor praguri succesive, iar criteriul că l-ai trecut pe ultimul nu ţi-l poate da nici o regulă şi nici o ştiinţă învăţată, şi nici măcar acea intuiţie obscură — uneori atît de sigură de sine, alteori atît de şovăielnică — numită „simţul limbii". Sau aluneci pe un fel de povîrniş sticlos, nu întîlneşti nici o asperitate de care să te agăţi, şi te prăbuşeşti vertiginos, ca o piatră într-un mare gol. Sau simţi parfumim care te ameţesc, moliciuni unde te cufunzi ca într-un puf, şi care te sufocă, îţi potriveşti respiraţia după un alt ritm, cel al unei fraze — izomorfă cu răsuflarea unui astmatic, spune un critic — în care intri ca într-un hăţiş fără de ieşire şi, din etapă în etapă, vezi cum deznădejdea ţi se schimbă în bucuria de a ajunge pe mica pajişte foarte verde a punctului, prin care treci către chinul şi extaxul făgăduite de fraza următoare. Mergi pe bîjbîite, căci, intermitent, ochii îţi sînt orbiţi de mari străluciri florale. Şi ştii, în tot acest timp, că strădania ta este doar râsfrîngerea unei cu mult şi cu mult mai mari strădanii originare creatoare, al cărei drum necesar şi anevoios
către im Adevăr îl străbaţi tu însuţi silabă cu silabă, ca într-o infinit alternată moarte şi înviere.
Cel care îl traduce pe Proust, tot măsurînd şi iar măgulind cu un compas gramatical la fel de rigid ca acela care comandă legile sintaxei latine, lungile fiTe nevăzute ce — deloc încîlcite, aşa cum par — leagă între ele multietajatele subordonate ale periodului din în căutarea timpului pierdut^ începe să-şi dea mina şi spiritul — adică începe să înţeleagă în particularitatea lui cea mai intimă, căci înţelegi cel mai bine ceea ce, deconstruind şi apoi construind, tu însuţi înfăptuieşti — după mecanismul giganticei fraze proustiene, unealtă de forare pentru cele mai mari adîncimi sau înălţimi, alcătuită parcă din nenumărate tronsoane mereu adăugate unele altora prin mijlocirea unor repetate „qui" şi „que". Fraza lui Proust nu mi se pare comparabilă cu un instrument fin, ba chiar efeminat — aşa cum adeseori s-a spus —, ci mai curînd cu o maşinărie puternică şi greoaie, care gîfiie din toate încheieturile, lansată obsesiv, cu toată forţa, spre infinitezimale particule de necunoscut, care i se sustrag, pe care le prinde, care îi scapă din nou, retrăgîndu-se în straturi tot mai profunde, sau tot mai de suprafaţă, pe care le apucă iarăşi. De mare fineţe sînt rezultatele acestor căutări.
Sau, în alt ordin de corespondenţe, fraza proustiană, metonimică şi metaforică pînă la saturaţie, progresează ca o pastă groasă de culoare, îndeajuns de lichidă totuşi spre a se prelinge prin toate interstiţiile materiei pe care o ia în stăpînire, oprindu-se, solidificată parcă, şi apoi pornind din nou, curgînd încă şi încă, pînă la încărcarea deplină a celui mai mic gol, pînâ la omogenizarea totală. O pastă care vede, aude, gustă, palpează, simte mirosurile, o pastă sinestezică în care senzaţia şi viziunea, natura şi cultura, proza şi poezia devin unul şi acelaşi lucru, nemaicunoscînd compartimentările: textul-operă al lui Proust. Pentru autorul romanului în căutarea timpului pierdut, perfecţiunea este poate această luptă împotriva hetero-geneităţii, treptele care duc spre un exhaustiv vizat ca aprehendare unificatoare a realului. De aceea pentru Proust realul nici nu există decît în măsura în. care este re-creat prin re-trăirea lui (ca scriere a lui), soluţie prin care acţiunea corespondenţelor (analogiilor) universale, susţinută de mecanismul metonimic ce le favorizează desfăşurarea (altminteri ele ar rfimîne punctiforme), răscumpără condiţia degradabilă şi muritoare şi dispersiunea <go-ului, dăruindu-i unitatea, dar şi eternitatea ca veşnic prezent căruia îi este întruna integrat un trecut re-creat prin epifaniile suscitate de memoria involuntară.
Or, acest efort de omogenizare, care menţine şi totodată desfiinţează diferenţele, efort al oricărei adevărate poezii, fie ea scripturalâ, muzicală sau plastică, efort dus atît de departe de Proust îneît cei mai mulţi critici nici nu-i văd discipoli care să-l continue — traducătorul îl simte mai bine
8
decît orice alt cititor (cum ar putea fi altfel?), lui impunîndu-i-se ca o necesitato de a mima în altă limbă, odată cu fiecare frază, o finitudine infinită. In cazul romanului proustian, ca şi în cazul poeziei, traducătorul nu are voie să rateze nici un singur cuvînt, el jucînd în economia frazei rolul pe care îl joacă fiecare cuvînt în economia unui vers. Fraza ascultă de aceleaşi legi arhitectonice sau simfonice de care ascultă fiecare volum al ciclului în căutarea timpului pierdut, pe de o parte, şi întregul ciclu, pe de alta, totalitatea, la cele două niveluri, reflectînd (punînd în abis) structura frazei, după cum fraza reflectă totalitatea. De aceea trebuie încercată performanţa de a păstra lungimea, ritmul, complicatele ocolişuri, şi, în măsura în care limba română o îngăduie, pînă ai topica, pentru că, asemenea unui vers sau unei strofe, fraza proustiană — ca unitate prozodică — nu întîm-plător începe cu un anume cuvînt, sfîrşeşte cu un anume altul, enunţă pe parcurs, într-o ordine ce îşi are importanţa ei, altele, cuvinte reper şi laitmotiv ce, de asemenea, trebuie lăsate pe cît e cu putinţă pe locurile lor, de unde îşi răspund şi îşi corespund, în cadrul frazei, dar şi dincolo de ea. Tra-ducînd, simţi foarte bine că Proust nu este atent la cuvinte „frumoase" îu sine (acest „frumoase" în sine fiind foar o iluzie, şi o convenţie, a unor mai vechi poetici), ci la felul cum ele răsună în el, la sinesteziile — asociaţii cu muzici, culori, forme din natură şi din artă, cu mirosuri şi gusturi, cu senzaţii de palpare — născute din ele, şi, de asemenea, la raporturile lor. Mai mult chiar, traducînd, surprinzi ceea ce, în termeni obişnuiţi, s-ar putea nunii „neglijenţe", în special anumite repetiţii, cele ale verbului „a spune" şi ale pronumelui personal mai cu seamă. îţi dai seama, în cursul acestei experienţe prin care intri într-o acţiune scripturală analogă cu a sa, că Proust nu poate fi acuzat de „calofilie" sau de preţiozitate — aşa cum unii exegeţiimprovizaţicontinuăsăofacă. Iar pe de altă parte, „imperfecţiunile" salo stilistice sînt, ca şi în cazul lui Balzac, înseşi particularităţile „perfecţiunii" stilului proustîan. Şi că metaforele şi comparaţiile (de fapt pentru Proust comparaţia este tot metaforă, pentru că mişcarea din care purcede este tot una de analogie) nu sînt veşminte bogat împodobite acoperind un trup, ci acest trup însuşi, născut şi crescut din fulguraţii asociative atît de imperioase, do tiranice, îneît nu îşi încetinesc alura, cu greu oprirtdu-se, în cele din urmă, decît după ce îşi vor fi epuizat resursele stîrnite de un misterios „primum movens", al cărui simulacru trebuie să te anime şi pe tine, cel care îl traduci.
Du cote de cîiez Swann: impactul receptării. Continuarea. Interpretări româneşti
De la această stare de evidenţă, stare a traducătorului, în care domină urnirea în faţa unui miracol al creaţiunii pe care îl trăieşti mai curînd decît
încerci sa-l înţelegi, poţi trece la una în care uimirea persistă ca un centru iradiant, dar pe care raţiunea vrea să. şi-l explice. Ea începe să se diferenţieze în mai multe uimiri, plasate în contingenţa istoriei literare. Şi tocmai de aceea formulabile prin cîteva elementare întrebări, la înderriîna oricui, şi care, de altminteri, au şi fost de multe ori puse, dar care parcă pot să capete, prin mijlocirea experienţei de traducere, o mai compactă şi masivă prezenţă nu numai pentru subiectul (traducătorul) care le re-inventează, şi le aruncă din nou — din perspectiva lui — în circulaţie, dar şi pentru cititorul ce încearcă să-l urmeze. Prima ar fi pura şi simpla şi consternata interogaţie asupra foarte dificultuoasei şi accidentatei receptări a lui Proust. Punctul de plecare aflîndu-se, după toate probabilităţile, în biografia lui Proust — mondenitatea, snobismul, frivolitatea lui aparente, cronicile despre „saloanele" la modă, şi pastişele şi traducerile cu care debutează —, în obnubilarea totală pe care ea o naşte printre editorii şi criticii vremii, receptarea lui Proust ar fi trebuit să depăşească faza primă de îndată ce Gide şi N.R.F. fac amendă onorabilă după ce respinseseră manuscrisul Du câte de chez Swann, şi preiau publicarea viitoarelor cărţi ale lui Proust, după laborioase tratative cu editura Grasset, singura care-l tipărise (pe socoteala autorului). Istoricii literari arată cu de-amănuntul, pe baza unor probe scrise, că Gide nu citise manuscrisul, niulţumindu-se doar sa-l răsfoiască şi indignîndu-se în faţa incongruităţii gramaticale a unei metafore, totul petrecîndu-se pe fondul ideii sale preconcepute cu privire la un Proust obişnuit al saloanelor şi autor de scrieri minore. Or, acest hazard — dacă hazard este, şi dacă nu cumva trebuie să vedem în el tocmai manifestarea unei ineluctabile necesităţi — îşi perpetuează efectul, în mod neaşteptat, căci spectaculoasa revenire a lui Gide asupra primei sale opinii, apologia pe care o face romanului Du câte de chez Swann într-o binecunoscută scrisoare, în loc să asigure succesul de public al cărţii — fie şi numai prin picanteria situaţiei create —, nu lasă nici o urmă cu adevărat semnificativă în traiectoria receptării prou-stiene imediate în Franţa. Faimoasa anecdotă, cu care ne delectăm pînă şi astăzi (şi care nu a putut lipsi nici din această prefaţă), a devenit mai cu-rînd exemplară nu atît pentru destinul operei lui Proust, cît, în general, pentru incapacitatea contemporanilor de a înţelege şi a investi cu valoare orice operă cu adevărat novatoare, mai cu seamă cînd aparţine unui autor a cărui viaţă nu corespunde imaginii-clişeu pe care o are consumatorul de artă — dar adeseori şi creatorul de artă; a se vedea cazul Gide, dar şi cel al lui Sainte-Beuve cu privire la Stendhal, dezbătut de Proust însuşi, cu profetică intuiţie, în împotriva lui Sainte-Beuve — despre cel ce o produce. Există o rezistenţă la forma artistică nouă ce ia, în cel mai bun caz, înfăţişarea liniştitoare a asimilării ei la una din formele validate ca valoare de tradiţie. Generaţia contemporană şi imediat următoare — dar şi, după
10
cum se va vedea, unii reprezentanţi ale celor ce le succed, pînă în zilele noastre —, Valery, Mauriac, Charles du Bos, Albert Thibaudet etc. situează cu prioritate opera lui Proust în descendenţa unei tradiţii, chiar dacă observă totodată şi noutatea ei, efortul lor fiind umil de recuperare, de integrare, vizînd să pună în evidenţă elementele de continuitate şi mai puţin pe cele de ruptură cu romanul secolului al XlX-lea. O întreagă linie a receptării, care, de asemeni, vine pînă astăzi, îl inserează pe Proust în succesiunea marilor moralişti francezi — sînt mai cu seamă citaţi, ca spirite creatoare înrudite, Montaigne şi Saint-Simon, dar şi doamna de Sevignâ, nume indicate de Proust însuşi ca făcînd parte din biblioteca sa predilectă, cel mai intim şi mai asiduu frecventată, încă din prima adolescenţă.
Din punctul nostru de vedere însă, acest „în cel mai bun caz" este „în
cel mai rău caz", tocmai pentru că, sprijinindu-se pe argumente de bun simţ, şi absolut plauzibile, linia receptării asimilatoare la tradiţie surprinde doar un adevăr parţial, ocultînd tocmai celălalt adevăr, fără de care nu putem înţelege de ce Proust este astăzi considerat, în Franţa şi în întreaga lume, drept cel mai de seamă scriitor francez al secolului XX şi unul dintre cei mai mari scriitori ai lumii. Pînă şi în 1960 încă, pentru Gaetan Picon, critic a cărui sensibilitate la fenomenul literar modern nu poate fi pusă la îndoială, Proust nu este primul reprezentant, în ordine cronologică şi axiologică, al unui „roman nou", ci ultimul dintre marii clasici ai romanului francez. Acest ecleraj apare şi într-un text de Nathalie Sarraute, adeseori desemnată de critică drept unul dintre puţinii autori, dacă nu singurul, ce ar putea fi situaţi în directă descendenţă proustiană. Aplicîndu-i acelaşi tratament şi Virginiei Woolf, mare admiratoare a lui Joyce şi Proust ca novatori ai formei romaneşti („Cine s-ar mai putea gîndi astăzi să ia în serios, sau măcar să citească articolele pe care Virginia Woolf le scria despre arta romanului la cîţiva ani după sfîi'şitul primului război mondial?"), ea continuă: „Dar, pentru cei mai mulţi dintre noi, operele lui Joyce şi Proust se înalţă încă de pe acum în depărtare ca martori ai unei epoci apuse. Nu peste multă vreme, nu vom mai vizita aceste monumente istorice decît sub conducerea unui ghid, printre grupuri de şcolari, într-o linişte respectuoasă şi cu o admiraţie oarecum posacă. [...] Proust s-a înverşunat zadarnic să separe în parcele infime materia impalpabilă pe care a adus-o la suprafaţă din străfundurile personajelor sale, în speranţa de a extrage nu ştiu ce substanţă anonimă din care ar fi alcătuită întreaga umanitate, căci de îndată ce cititorul închide cartea, printr-o irezistibilă mişcare de atracţie, toate aceste particule se lipesc unele de altele, se amalgamează într-un tot coerent, cu contururi foarte precise, în care ochiul exersat al cititorului recunoaşte un bogat om de lume îndrăgostit de o femeie întreţinută, un medic ajuns, credul şi stupid, o burgheză parvenită sau o aristocrată snoabă, care
11
se vor alătura într-un muzeu imaginar unei vaste colecţii de personaje romaneşti".1 Interpretarea aceasta, care vrea să se delimiteze în general de „analiza psihologică" („a locurilor obscure ale psihologiei"), conotatâ ca tradiţională, ca „repetînd descoperirile predecesorilor"2, şi, în particular, de personajul-tip, de personajul-caracter, solidificat în contururile sale şi previzibil printr-o raportare la un model „verosimil", radicalizează, deseni-nînd-o ca exclusivă (dar şi romanele Kathaliei Sarraute au fost nu o dată supuse aceleiaşi operaţii de imobilizare şi aglutinare a unor mişcări sufleteşti ce se vor — şi sînt — comunicate în dinamica lor evanescentă), o lectură, oricînd posibilă, în cursul căreia grila aplicată se substituie, pur şi simplu, obiectului căruia i se aplică. Este aici şi efectul intoleranţei discipolului faţă de maestru, dorinţa de a-şi valoriza propria „descoperire", printr-o delimitare spectaculoasă. Un fenomen cît se poate de firesc are loc: pentru generaţiile de „Noi Romancieri" şi „Noi Noi Romancieri", Proust nu mai este îndeajuns de nou. în mare vorbind, şi poate exagerînd, receptarea franceză a lui Proust, rău pornită încă din momentul semnificativ al apariţiei romanului Du câte de chez Swann, nu-şi găseşte niciodată cu adevărat o bună aşezare, nici măcar atunci cînd, cu cîteva decenii mai tîr.ziu, revoluţia formei romaneşti, decisiv marcată de opera proustiană, precum şi naşterea unei critici adecvate, fac posibilă o corectă evaluare a aportului celui care a scris în căldarea timpului pierdut.
Fapt este că în acelaşi răstimp, şi chiar începînd cu anii imediat următori publicării romanului Du cote de chez Swann, scriitori aparţinînd altor spaţii culturale — Camil Petrescu, Ortega y Gasset, Joseph Conrad, Ernst Robert Curtius, John Middleton, E.M. Forster, Virginia Woolf etc. — realizează o lectură cu un mult mai mare grad de adecvare, sesizînd marea noutate a încercării proustiene, calificată de ei drept „revoluţionară" în planul scriiturii romaneşti. Nu este, de altminteri, prima oară cînd un Spaţiu cultural străin celui unde operele profund novatoare au luat naştere, a beneficiat, tocmai în virtutea exteriorităţii sale în raport cu spaţiul cultural care le-a produs, de o poziţie strategic privilegiată în receptarea acestora. Distanţa spaţială, care nu-i decît aspectul cel mai evident al unei diferenţe într-un spaţiu mental, acţionează ca o distanţă în timp, spaţiul cvil-
1	Nathalie Sarraute, L'ÎJre du soupţon. Essais sur le roman, Paris, Gal-
limard, „Idâes",  1956, p. 97, p. 98, p. 100, eseul Conversation el sous-cvii-
versation.
2	Ibidem, p. 94, eseul L'Ere du soupţon: romancierul trebuie să „se
achite de ceea ce este, spune Philip Toynbee, amintind învăţătura lui Flau-
bert, «obligaţia sa cea mai mare; să descopere noutatea»", „bănuiala" citi
torului, „pe cale de a distruge personajul şi întreg aparatul desuet care-i asi
gura puterea", împiedicîndu-l să „comită «crima sa cea mai gravă: să re
pete   descoperirile   predecesorilor  săi»".
12
tural străin avînd adeseori şansa de a nu cunoaşte în procesul de receptare acea primă fază de refuz şi acea a doua fază de inadecvată recuperare prin mijlocirea grilei de lectură oferită de operele deja acceptate şi intrate în tradiţie — faze caracteristice în care este ocultat, în prima cu brutalitate, în a doua la modul insidios, „scandalul" pe care-l reprezintă în clipa apariţiei ei, pentru spaţiul cultural de origine, „ruptura" făcută de opera novatoare.1
în România, Proust s-a bucurat, printre scriitori, de o receptare pe care am putea-o cu adevărat socoti ca ţinînd de un fel de miracol al unui sincronism critic cu fineţuri şi o deschidere teoretică ce pot permite trimiteri, uneori chiar şi în termenii înşişi, la critica actuală. Cel mai important text este cel al lui Camil Petreseu, Noua structură şi opera lui Marcel Proust', una dintre primele scrieri despre Proust care proclamă în asemenea chip radical — şi încă din titlu — caracterul novator al operei acestuia. Iată de ce socotim că studiul lui Camil Petreseu depăşeşte ca importanţă cadrele stricte ale literaturii române. Camil Petreseu demonstrează că romanul lui Proust se supune unei necesităţi interne care, la rîndu-i, ascultă de un riguros izomorfism de structură cu epistemologia contemporană operei. Sintagma cu adevărat surprinzătoare „noua structură", subliniată prin faptul că face parte din titlu chiar, orientează lectura în direcţia, acum foarte
1	Pentru aceste consideraţii privitoare la receptarea lui Proust în afara
Franţei, ca şi pentru cele cp privesc în mod particular receptarea lui în Ro
mânia, a se vedea şi Irina llavrodin, Modernii, precursori ai clasicilor, Cluj-
Kapoca, Editura Dacia, 1981, eseul Proust citit de Camil Petreseu.
2	Publicat în R.F.R., an II, nr. 11, 1 nov. 1935, pp. 377-401.
Chiar din 1923 apare în Viaţa românească nr. 8 şi 9 un studiu de Mihai Ralea despre Proust. In 1924, Pelix Aderca publică în Năzuinţa nr. 8 un fragment tradus din Albertine disparue, împreună cu o prezentare a romanului. Proust apare ca un autor reper în dezbaterile de la Sburătorul, în Istoria literaturii române contemporane de Eugen Lovinescu, precum şi în unele din textele discipolilor acestuia, Pompiliu Constantinescu şi Vladimir Streinul. Acesta scrie şi prefaţa la propria-i traducere din Proust, în partea dinspre Sivann, apărută în două volume (Bucureşti, Editura pentru Literatură Universală, 1968). Paul Zarifopol îi consacră, în Pentru arta literară, Bucureşti, Fundaţia pentru literatură şi artă, 1939, studiul Despre metoda şi stilul lui Proust. In 1926, Ibrăileanu, în Scriitori Români şi Străini, Iaşi, Editura Viaţa Românească, îşi începe astfel studiul Mareei Proust — Procedeul de creaţie: „Â la recherche du temps perdu pune într-un chip cu totul nou şi problema creaţiei şi aceea a analizei. Aici mi se pare că stă adevărata noutate a lui Marcel Proust — «revoluţia» (subl. ns.) pe care a făcut-o el în arta literară. De rolul subconştientului, de acela al duratei în evoluţia personajului — au ţinut şi alţii samă, în măsura talentului lor sau a materialului operei lor. De pildă Dostoievski" (op. cit., p. 241). Pentru Ibrăileanu, romanul lui Proust diferă de cel care-l precedă prin aceea că „el n-are subiect, intrigă epică ori dramatică externă". Proust „creează lumi sufleteşti
13
explorată, a izomorfismelor structurale dintre textele artistice şi celelalte „texte"', printre care epistemologia joacă un rol privilegiat, referentul textului artistic nefiind cutare lucru, ci imaginea pe care o avem despre el, căei relaţia dintre cuvinte şi lucruri este mediatizată în funcţie de o episte-mă anume:
„Se poate spune că do aproape un veac încoace, nici un scriitor n'a tulburat mai adine conştiinţa literară a lumii şi mai ales n'a concentrat asupra lui, în aşa măsură, intelectualitatea contemporană decît Marcel Proust.
Naşte întrebarea ce spor aduce deci culturii, universale, prin contribuţia lui, şi încă în aşa măsură ca să fie considerat deschizător de eră nouă, poate atît cât Balzac însuşi...
Şi răspunsul ar putea să fie că literatura epică de pină la Proust nu se mai integra structurii culturii moderne, iar faţă de evoluţia realizată de ştiinţă şi filozofic în ultimii patruzeci de ani, această literatură epică rămăsese anacronică (subl. ns.) [...]
Dacă afirmăm că literatura unei epoci este în corelaţie cu psihologia acelei epoci, si dacă stăruim să arătăm că psihologia însăşi este în funcţie de expiicaţia filozofică a timpului, ne reîntoarcem cu şi mai multă îndrep-
(subl. în text) ((ibidem). Alte lucrări importante despre Proust: Mihail Sebastian, Corespondenţa lui M. Proust, Bucureşti, Fundaţia pentru literatură şi artă, 1939, Mihai Rădulescu, M. Froust şi spiritualitatea-reflex, R.F.R., an XII, nr. 6, iunie 1945, pp. 661—G72, care utilizează, pentru a defini psihologia personajelor proustiene, cuvîntul „tropisme", fără îndoială fără a şti că Nathalie Sarraute îl utilizase deja în prozele sale publicate în 3938. Nu ştim dacă Mihai B.ădulescu nu a împrumutat acest termen din textul lui Mircea Eliade citat infra, unde arătam că este folosit într-un sens foarte apropiat de cel pe care i-l dă cea care se va impune ca romancieră a „tropismelor". Eugen Ionescu, Anton Holban pun de asemenea în lumină noile dimensiuni pe care le capătă romanul prin Proust. Mai cităm: Prefaţa lui Tudor Vianu la volumul Swann (traducere de Radu Cioculescu) apărut în Editura Fundaţiilor regale, Bucureşti, 1945, prefaţă. roluată în reeditarea traducerii de către Editura pentru literatură, „B.P.T.", j968, ce va continua cu publicarea traducerii tuturor celorlalte volume din în căutarea timpului pierdut; prefaţa lui Ov.S. Crohmălnieeanu la ediţia Swafm la care tocmai ne-am referit; Elena Savu, Echos prousti,ens,in Re-vue Rournaine, r,r. 1, 1967; Cornelia ştefănescu, Reacţii româneşti la inovaţia proustiană, 1971; Marcel Proust prezentat de Irina Eliade, Bucureşti, Editura enciclopedică română, 1974; Mihai Zamfir, Imaginea ascunsă, Bucureşti, Editura Univers, 1967; Irina Mavrodin, Romanul poetic, Bucureşti, Editura Univers, 1977; Irina Mavrodin, Către o poetică (şi o poieti-că) supraordonatoare, prefaţă la Marcel Proust, Eseuri, traducere, prefaţă si note de Irina Mavrodin, Bucureşti, Editura Univers, 1981; Irina Mavro-ilin, Poietică şi poetică, cap. „Decolarea"' proustiană şi passim, Bucureşti, Editura Univers, 1981.
14
tăţire la afirmaţia că o literatură trebuie să fie sincronică structural filozofiei şi ştiinţei ei..."1
Două lucruri frapează mai cu seamă în studiul lui Camil Petrescn: 1. Ideea cu privire la izomorfismul de structură dintre ştiinţa şi filosofia unei epoci, pe de o parte, şi arta aceleaşi epoci, pe de altă parte; nici o valoare artistică nu se produce plenar decît în momentul cînd structuri artistice anacronice în raport cu noile structuri ştiinţifice şi filosofice sînt înlocuite de către structuri sincronice cu acestea; noutatea instituită în domeniul literaturii prin demersul proustian — pe care romancierul român îl opune, tipologic vorbind, aşa cum face şi critica actuală, celui al lui Bal-zac — nu este explicată prin influenţa lui Bergson asupra lui Proust, ci printr-o analogie între „metoda" lui Proust şi cea a lui Husserl: „Această punere între paranteze a lumii exterioare este celebra deja operaţie filozofică a reducţiei fenomenologice. [...] Instrumentul său este tot intuiţia (Wesenschau), care singură poate să ne ajute să  cunoaştem esenţele"2. Acest punct de vedere, ce se impune în Franţa abia în jurul anului 1942, odată cu binecunoscutele rînduri din Mitul lui Sisif de Camus, ce stabileşte o asociere similară, a devenit unul dintre locurile comune ale criticii Ht-rare franceze actuale, care caracterizează „scriiturile noi" (cea a lui Proust, cea a Noilor Romancieri şi a succesorilor lor) prin epitetul „fenomenologice". Camil Petrescu nu vede acest raport (filosofia lui Husserl/literatura şi arta nouă) ca influenţă, deci ca relaţie orientată într-un singur sens, unul din termeniirelaţieifiind mai curînd pasiv, cică analogie, corelaţie între „structuri" de natură izomorfă, produse în mod autonom, prin mijloacele specifice ale activităţii (cunoaşterii) filosofice şi ale activităţii (cunoaşterii) artistice3, şi aceasta într-o perioadă cînd conceptul de „influenţă" prevalează în critica şi istoria literară. 2. Decizia cu care Camil Petrescu opune „vechea literatură" (astăzi spunem mai ales „literatura tradiţională"), unei literaturi noi, moderne, specifice secolului XX, al cărui prim reprezentant cu adevărat total ar fi Proust, exprimă o atitudine radicală care în 1935 poate trece drept o erezie. Felul cum Camil Petrescu caracterizează romanul secolului al XlX-lea în primul rînd ca roman care „conturează" „caractere", „tipuri", pentru a-i opune un roman în care nu mai există reacţii psihologice matematic („cartezian") previzibile, este foarte apropiat de
1 Op. cit., p. 377.
%Op. cit, pp. 389-390.
s Cu privire la analogia de structură dintre „noile scriituri", printre care, în primul rînd, cea a lui Proust, şi noua epistemologie, cî. şi Irina Mayrodin, Romanul poetic. Eseu despre romanul francez modern. Bucureşti Editura, Univers, „Eseuri", 1977, cu precădere cap. O nouă jorrnă de roman, şi mai ales pp. 31—34.
15
modul în care a fost pusă problema în critica actuală, care face analogii cu determinismul statistic, plural, din fizica modernă, opunîndu-l determinismului unar, mecanicist din ştiinţele naturii aşa cum se dezvoltă ele în secolul al XlX-lea: „Şi e tulburătoar că dacă vrem să ne lămurim literatura epică şi dramatică de dinainte de Proust trebuie să ne întoarcem cu trei veacuri  în urmă. [...]
Dogma acestei literaturi este «caracterul», adică o comportare permanentă, logică... înfăţişată, ani spune, «more geometrico»... Literatura, înfăţişează cu preferinţă tipuri, ori mai bine spus arhetipuri de oameni.
Se poate recunoaşte această psihologie nu numai în dogma literară a două veacuri, ci chiar ca o parte constitutivă a literaturii veacului al XlX-lea (în baza acelui principiu biologic care vrea- ca straturile să evolueze în răstimpuri inegale, cu întîrzieri corespunzătoare compartimentelor respective). Nu greşim, socot, dacă afirmăm că şi azi ambiţia celei mai mari părţi dintre scriitori e să creeze «tipuri». Iar masa mare a publicului cititor caută, în romane şi în piese de teatru în primul rînd «caractere». După cum critic», întîrziată şi ea în formulele raţionaliste, se consideră depreciată dacă nu condamnă fără drept de apel pe autorul care nu reuşeşte să «contureze» un caracter... Această formulă de a «contura» un personaj, de a construi un caracter definit, geometric în comportare apare de altfel în cel© mai multe cronici literare de azi, fără să mai vorbim de naivele manuale didactice, răsplătind cu laudă ori pedepsind cu reproş"1.
O „psihologie a abisurilor", dostoievsldană şi freudiană, o cercetare, încă neîntreprinsă — decît doar de marii poeţii vizionari moderni — este astfel implicit opusă clasicei „analize psihologice", situate cu precădere la, nivelul conştientului.
Un moment cu totul aparte al receptării lui Proust în Komânia est© marcat de un text de Mircea Eliade2, care, folosind termenul de „tropisme", într-un sens foarte apropiat de cel ce s-a impus prin opera NathaHei Sarraute, consideră că romanul lui Proust nu mai corespunde schimbă-, rilor survenite în mentalitatea omului modern. După el, cel care va vrea să înnoiască romanul, va trebui „să-x uite totodată pe Stendhal şi pe Proust" şi ga facă „analiza oceanografică a unui grup uman", „să descrie fiinţele
1	Op. cit., pp. 378—370. Cânii] Petrescu se află, cu aceste afirmaţii,
în miezul unei polemici privitoare la însăşi dezvoltarea romanului românesc.
George Călinescu îi va răspunde printr-un „anti-Proust" (Cam.il Petrescu,
teoretician al romanului, in Viaţa românească, XXI, nr. 1, ianuarie 1939).
2	Romanul oceanografie, in Vitrina literară, seria II, an II — 1944,
martie 18, nr. 6.
16
umane aşa cum sînt astăzi, moderne şi civilizate", prezentînd aceiaşi aspect neutru, avînd aceleaşi gînduri, aceleaşi „tropisme intelectuale", „folosind aceleaşi expresii verbale"1, într-un anonimat al conştiinţei ce ar fi totodată şi o stare a ei de neautenticitate, de trăire modelată pe şi de cuvinte ciişeiforme. Proust e văzut, aşa cum îl vor vedea şi Noii Romancieri mai tîrziu, ca mare novator al romanului modern, dar ca mare novator ale cărui structuri nu mai sînt izomorfe cu o societate modernă care nn mai este deja cea a autorului ciclului în căutarea timpului pierdut. Dar această „despărţire" de Proust rămîne totodată — ca în multe alte cazuri similare, cînd o nouă generaţie trebuie să-şi facă propriile-i proiecte şi construcţii — un act de adoraţiime, de afirmare a excelenţei operei maestrului.
Du cote de chez Swann, tot autonom, parte a unui tot
Primul roman din în căutarea timpului pierdut are cL autonomie prin care se revelează, în deplinătatea lor, o structură şi o viziune (acesta din urmă fiind termenul folosit de Proust) originale care au „revoluţionat" (cuvînt utilizat de mulţi critici şi devenit un loc comun al exegezei proustiene) proza secolului nostru. Inclus şi articulat puternic în ansamblul în căutarea timpului pierdut — definit de Proust însuşi ca fiind analog unei simfonii sau unui edificiu arhitectonic —, Du cote de chez Swann nu are, totodată — iată paradoxul acestei noi scriituri — nevoie de o „continuare". Bucuria unei cunoaşteri totale îi este dată cititorului care ajunge-la ultimul cuvînt al cărţii. Dar şi dorinţa unei noi cunoaşteri de acelaşi fel, pe care, în variata ei monotonie (antinomie posibilă în „noile scriituri"), o va afla citind următoarele romane ale ciclului, despre care se poate spune, ca şi despre primul, că sînt de sine stătătoare şi totodată adine subordonate unui întreg. Ajuns la capătul lecturii acestuia, deplinătatea fiecărei părţi se luminează pentru el şi mai intens, prin conexiunile ce i so impun între „detalii" (funcţionînd ca „detaliile" unei opere de plastică sau arhitectură) pe caro abia acum le poate prinde — date fiind simetria, asimetria etc, recurenţa lor — într-o  mare figură  supraordonatoare.
Pentru o parte din critică, opera lui Proust a fost o adevărată capcană, ea oferindu-i-se — încă din Du cdle de ches Swann — doar ca o frescă socială sau o cronică, populată cu o galerie de „caractere", ca o nouă Comedie umană (e cunoscută admiraţia lui Proust pentru Balzac), inspirată^j]» societatea franceză a anilor 1890 — 1910, căci aflăm în ea imaginea, şi chiar o imagine crudă, a celor două clase care îl interesaseră şi pe Balzac: aristo-
1 Ibiăcm, p.  1.
Pentru „tropisme", cf. supra. E foarte posibil ca Mihai Rădulescu să. fi împrumutat termenul de la Mircea Eiiade.
17
r/
«raţia şi burghezia. Am îndrăzni chiar să spunem că unele descrieri — din Du câte de chez Swann — ale salonului soţilor Verdurin şi ale salonului doamnei de Sainte-Euverte, întrec în incisivitate, grotesc şi caricatură scenele balzaciene, chiar dacă, la Proust, viziunea necruţătoare poate fi totodată şi tandră, înduioşată faţă de un trecut recuperat şi recuperabil datorită miracolului memoriei involuntare şi, tot datorită ei, asumat. în modul de a vorbi în clişee şi în comportamentul personajelor, în înfăţişarea lor, Proust a surprins ceva mecanic, alienat, o reificare ducînd către un „anonimat" (cel pe care nici Mircea Eliade şi nici Nathalie Sarraute nu l-au văzut, deşi l-ar fi dorit, în romanul lui Proust) ce nu există la personajele balzaciene şi care, în schimb, are gustul reificării şi al „anonimatului" personajelor din Noul Roman. Personajele balzaciene sînt individualităţi puternic caracterizate, capabile încă să facă şi să vrea — chiar atunci cînd construcţiile lor sînt mîrşave şi tenebroase — cu un fel de omenească autenticitate. De altfel, Balzac nu este interesat de schimbătoarele şi mereu cu neputinţă de captat răsfrîngeri pe care autenticul şi neautenticul le proiectează unul asupra celuilalt. La Proust, în schimb, ca şi la Flaubert, ca şi, mai tîrziu, la Nathalie Sarraute, raportul dintre ceea ce e autentic şi ceea ce nu este ocupă centrul scenei tematice. Neautenticul este pentru Proust sinonim cu uitarea — o uitare în planul memoriei afective —, şi cu obişnuinţa, care face totodată posibilă existenţa cotidiană, aflîndu-se nu numai la originea unei intimităţi benefice, malefice cu oameni, locuri, întîmplări, dar şi la cea a omniprezentei şi atotputernicei convenţii sociale. Prin mijlocirea ei, conversaţia devine o colecţie de locuri comune, putînd fi uşor recunoscută dacă emană de la un „clan" sau altul, din sursa Verdurin sau Guermantes, formal ea aparţinînd însă, indiferent de poziţia socială ocupată de cei dei centri emiţători — burghezie şi aristocraţie —, unuia şi aceluiaşi sistem de stereotipii verbale şi gestuale, elaborat printr-o îndelungată folosinţă şi mereu corectat, realizat ca mai economic şi totodată mai imediat comunicabil. Este antologică pagina unde Proust descrie modul cum cei doi soţi Verdurin simulează — recurgînd fiecare la propriul său simbol — rîsul, cruţîndu-se astfel de prea marea osteneală la care ar trebui să se supună dacă ar rîde cu adevărat. Invitaţii acceptă jocul, intrînd ei înşişi în el şi admirîndu-l. Masca se substituie chipului, atitudinea hieratică, emblematică, gestului firesc, artificiul, naturii, cu notabile şi imediat eficiente rezultate. Conversaţia mondenă, unul din modurile comunicării, devine o artă în sine, cu stilizări şi epuizări care o rarefiază şi o transformă într-un ritual. La Proust pînă şi limbajul intimităţii se ritualizează — „faire cat-leya" etc. —, ca loc, în egală măsură, al autenticităţii şi al neautenticităţii. Atent la a nota pînă şi cele mai mici nuanţe ale felului cum vorbesc personajele sale, Proust nu le caracterizează totuşi pe acestea prin limbaj — cum
18
face Balzac —, ci ca raporturi între grupuri sociale sau doi indivizi. Slujnica Franşoise pare a ieşi, prin gesturi şi limbaj, din acest regim, apropiin-du-se de cel balzacian. Şi totuşi, citind mai atent, ea însăşi participă la o artificioasă conversaţie cînd se află în dialog cu mătuşa Le'onie, deţinătoarea prin excelenţă a ştiinţei de a reduce existenţa la cîteva situaţii-cheie, formalizate prin cîteva fraze din care nici un cuvînt nu trebuie clintit. Accesul la mătuşa Leonie este de altfel posibil numai în măsura în care solicitantul deţine secretul acelui cod. Dar, încă o dată: specific proustian este faptul că toate aceste frînturi de neautentic, re-create, re-trăite graţie memoriei involuntare, scoase din uitare — pentru subiectul cunoscător zonă complice şi favorabilă alienării de sine—, se colorează în culorile unui raport autentic dintre narator şi propriul lui trecut, devenit, prin re-memorare,. real şi adevărat.
Vedem aşadar, chiar din aceste cîteva observaţii asupra limbajului personajelor proustiene din Du câte de chez Swann (dar şi din restul ciclului), că interpretarea care acordă prioritate lecturii: Du câte de chez Swann document asupra societăţii şi moravurilor unei epoci, nu surprinde un lucru esenţial dacă nu se grăbeşte să precizeze că la Proust această imagine este discontinuă, plurală, heterogenă, făcută din nenumărate imagini diferite şi chiar contradictorii, în timp ce la Balzac ea este unară şi omogenă, constructorul ei ascultînd de legea determinismului şi a cauzalităţii univoce, caracteristice epistemologiei secolului său. Balzac vrea „să facă concurenţă stării civile", creînd un roman care re-produce „fidel" o realitate „obiectivă", Proust nu este interesat de această realitate „obiectivă" decît pentru a ne spune că fiecare conştiinţă vede în felul său (mai curînd: în felurile sale) această realitate şi că romanul aşa cum îl concepe el încearcă nu să „zugrăvească" lumea, ci să arate ce se petrece într-o conştiinţă aflată faţă în faţă cu lumea. Am putea spune că aceste două demersuri sînt complementare şi în egală măsură necesare, unul vizînd în primul rînd o aprehendare „obiectivă" a lumii, celălalt descrierea modului cum conştiinţa, o conştiinţă concretă, vede lumea.
Iată de ce romanul lui Proust poate fi definit ca „poetic". („Am vrut să scriu un roman făcut din momente poetice", spune autorul ciclului în căutarea timpului pierdut), mulţi exegeţi, printre care Albert Beguin, în Sufletul romantic şi visul1, studiu consacrat exclusiv unei suite de poeţi, îl aşază alături de marii poeţi vizionari moderni, al căror descendent este socotit a fi. Căci romancierul, conform mai ales unei tradiţii stabilizate în secolul al XlX-lea, este înainte de orice un „cronicar", cel care re-prezintă lumea situîndu-se într-un loc unde devine instanţă abstract omniştientă
1 Paris, Jose1 Corti, 1939, trad. rom. Bucureşti, Editura Univers, 1970-
19
•v
O
*c
emiţătoare a unui adevăr „obiectiv", în timp ce poetul este cel ce re-mode-lează, re-compune lumea (în termenii noilor poetici o „produce" — într-un plan al ficţiunii ce îşi are consistenţa lui) conform unei „viziuni" proprii. Aceste observaţii nu au un caracter absolut decît într-un sistem teoretic, căci în practică nu mai avem de a face cu categorii atît de pure, Balzac, paradigmă, a romancierului-„cronicar", fiind el însuşi un „vizionar", după cum şi Proust poate fi socotit un „cronicar" sui-generis al epocii sale. „Adoptînd o viziune a lumii în care domină incertitudinea, hazardul, posibilul, Proust sau Joyce nu desocializează romanul. Ca şi Balzac, ei reproduc realitatea socială"1.
„Metoda" lui Proust, prin care el „revoluţionează" romanul, este cea a „memoriei involuntare". Opusă „memoriei voluntare", ea se înscrie într-o „durată interioară". (sintagmă bergsoniană), într-un timp trăit, deci într-un timp concret al unei conştiinţe concrete, opus timpului abstract, intelectual, convenţional stabilit printr-un consens, „al ceasornicelor". Acesta este conceput de fiecare dintre noi ca o înşiruire de unităţi perfect măsurabile, egale şi identice unele cu celelalte. Este timpul „linear" al cronicii, cel al romanului de tip balzacian. „Durata", dimpotrivă, ascultă de legile afectivităţii, ale imaginarului şi ale iraţionalului, de viaţa cea mai intimă a inconştientului nostru, fiind cu neputinţă de măsurat cu o unitate ce i-ar fi exterioară. Ea nu este măsurabilă decît prin ea însăşi, adică este de fiecare dată alta, în funcţie de fiecare conştiinţă particulară, fiind, în fiecare element al ei, marcată, modificată de toate cele care au precedat-o, cu care ele formează un tot. In regimul ei, sînt frecvente acele „schimbări de viteză" pe care Proust le observare la Flaubert (referindu-se cu deosebire la un paragraf din Educaţia sentimentală), datorită cărora putem rosimţi o singură clipă din timpul „ceasornicelor" ca pe o eternitate în ordinea duratei sau, dimpotrivă, zeci de ani din acelaşi timp intelectual şi abstract, ca pe o singură secundă a trăirii interioare. Aceste dilatări şi comprimări temporale, care ascultă doar de legile unei experienţe lăuntrice, ne sînt cunoscute fiecăruia dintre noi, şi, dintr-un anume punct de vedere, romanul lui Proust, care le redă şi explorează, duce mai departe ceea ce a fost numit un „realism psihologic". „Nu voi osteni să observ meritele, astăzi atît de contestate, ale lui Flaubert. Unul dintre cele care mă impresionează cel mai mult, pentru că aflu în el rezultatul unor modeste căutări pe care le-am întreprins eu însumi, este acela că el ştie să comunice cu măiestrie impresia existenţei Timpului. După părerea mea, lucrul cel mai frumos din Educaţia sentimentală nu este o frază, ci un spaţiu alb. Flaubert  descrie,
1 Michel  Zeraffa, Roman   et  societe, Paris, Presses   Universitaires  de France,   1971,   p.   27.
20
relatează pe multe pagini, acţiunile cele mai mărunte ale lui Frederic Mo-reau. Frăderic vede cum un jandarm se repede cu sabia ridicată asupra unui răsculat pe care-l omoară. «Şi Frederic, uimit, îl recunoscu pe Senecal!» Aici, un «spaţiu alb», un enorm «spaţiu alb», şi, fără nici cea mai mică tranziţie, dintr-o dată măsura timpului devine în loc de un sfert de oră, mai mulţi ani, mai multe decenii. [...] Fără îndoială, în Balzac întîlnim adeseori: «In 1817, familia Sechard era» etc. Dar la el aceste schimbări de timp au un caracter activ sau documentar. Flaubert este primul care le curăţă de anecdotele parazite şi de zgura povestirii. El este primul ce le face muzicale."1
„Memoria voluntară" operează deci cu timpul cronologic, exercitîndu-se datorită unui efort intelectual declanşat şi guvernat de voinţă; „memoria involuntară" intră în acţiune spontan, surprimîndu-ne prin descoperirile ei, ca un har ce ne este dat, un har profan, făcîndu-se cunoscută printr-o stare de „fericire indicibilă", lipsită de „noţiunea cauzei sale" (cf. episodul madeleinei din Du cote de chez Sivann), căci ţine de intuiţiile noastre cele mai obscure. Un trecut viu, la fel de viu ca şi prezentul în care trăim, este astfel „re-înviat", „re-creat", prin întîlnirea analogică, datorată unui hazard, dintre două senzaţii, una prezentă, alta situată la un nivel mai mult sau mai puţin îndepărtat al trecutului nostru. întîlnirea cu acest trecut, mai exact, „re-trăirea" lui efectivă, îl transformă, pentru subiectul cunoscător, în ceva mai real decît prezentul însuşi („realitatea nu există pentru noi atîta vreme cît ea n-a fost recreată de gîndirea noastră", spune Proust). El are mai multă realitate pentru că îi apare ca fiind mai adevărat: redescoperin-du-l, prin graţia conştiinţei imediate, a memoriei involuntare, dar şi, în etapa următoare, doar foarte puţin decalată, prinir-un efort intelectual voluntar, acest trecut a devenit un adevăr al subiectului experienţei. „Miracolul" datorat revelaţiilor memoriei involuntare, pe care oricine dintre noi l-a putut trăi, este „raţionalizat" astfel de Proust, care îl transformă în „metodă" pentru lucrarea sa artistică, fixîndu-l totodată într-o capodoperă. Artistul este deci cel care, pornit în căutarea acelui adevăr ce se află ascuns în raporturile fiecărei conştiinţe cu lumea, îl dezvăluie sieşi, dar şi celorlalţi, căutarea şi cunoaşterea avînd loc, în cazul lui Proust, în şi prin scriitură, devenită experienţă vitală, mod de existenţă şi destin, ca şi pentru Rimbaud, Mallarme sau alţi mari poeţi. Analogia dintre cele două senzaţii este totodată şi analogie cu o anume mişcare a scriiturii ca „stil" („stilul — spune Proust — este pentru artist o problemă de viziune"), ce nu „înveşmîntează", „împodobeşte" sau, pur şi simplu, „reprezintă", „repio-
1 Marcel Proust, în legătură cu „stilul" lui Flaubert, in Eseuri, trad. rom., ed. cit., pp. 255 — 256.
duce" realitatea, ci se naşte odată cu ea, „producînd-o". Romanul timpului pierdut şi regăsit se face, aşadar, pe măsură ce este scris, şi ca roman al romanului. în Du cote de chez Swann există un pasaj pe care l-aş numi „creionul şi hîrtia". Naratorul, văzînd cele două clopotniţe din Martinville şi clopotniţa din Vieuxvicq, are revelaţia că îndărătul „impresiei" sale se ascunde ceva la care el nu poate ajunge: „...simţeam că nu ajung pînă la capătul impresiei mele, că era ceva în spatele acestei mişcări, îndărătul acestei limpezimi, un lucru pe care ele parcă îl conţineau şi îl ascundeau totodată. [...] Fără să-mi spun că ceea ce era ascuns îndărătul clopotniţelor din Martinville trebuie să fi avut o analogie eu o frază frumoasă, deoarece apăruse prin cuvinte care-mi făceau plăcere, i-am cerut doctorului un creion şi hîrtie, şi am compus, în zdruncinăturile trăsurii, şi ca să-mi uşurez conştiinţa şi să ascult de entuziasmul meu, următoarea bucată pe care am găsit-o mai tîrziu şi căreia nu i-am adus decît puţine schimbări".
Ca şi Mallarme, Proust, în şi prin scriitură, caută „esenţa" — apropierea între el şi poeţii simbolişti s-a făcut adeseori — ascunsă îndărătul aparenţelor înşelătoare, care, pentru el, sînt în primul rînd cele în care ne menţine „obişnuinţa". „Uimirea", „surpriza", „veşnică şi rodnică", opusă „blazării" ce însoţeşte „obişnuinţa", îl fae să vadă „realitatea", „fiinţa", „chipul omenesc", de fiecare dată „sub alt unghi", „sub un nou aspect", adevărul fiind astfel unul dinamic, mereu „rectificat", mereu îmbogăţit. „Uimirea" aceasta, care nu e alta decît cea a poetului — sau a copilului —, face ca de fiecare dată impactul cu lumea să fie „prielnic" şi „înviorător", generator de cunoaştere. Dar în această „viziune"1 proustiană, care, prin scriitură, integrează paradoxul însuşi, contradicţia vieţii reale şi a cunoaşterii, „uimirea noastră se datoreşte mai ales faptului că fiinţa ne arată aceeaşi faţă". Iată o afirmare cum nu se poate mai limpede a unei continuităţi în discontinuitate, a unei entităţi „obiective", stimul al proiecţiei „subiective" şi garanţie a unei unităţi („obişnuinţa", în această lume a contradicţiilor depăşite, ce se recunoaşte astfel ca lume unitară, putînd să devină tocmai sentimentul şi dovada unei continuităţi).
Proust a descris în nenumărate rînduri, încă din Du cSte de chez Swann% mecanismul memoriei involuntare: o senzaţie prezentă declanşează uneori în noi, cînd se întîmplă să fie analogă cu o senzaţie trecută, o stare fulgurantă de adevărat „extaz", „asemenea aceleia pe care numai iubirea poate să o dea". Această „fericire indicibilă" ne e dată printr-o cunoaştere imediată, dar cuceririle intuiţiei noastre ar fi pierdute pentru totdeauna, spune Proust, dacă inteligenţa nu ar interveni pentru a le analiza. Acest al
ţin
1 Cuvintele şi sintagmele din acest context puse între ghilimele îi apar-lui  Proust.
22
doilea moment este de fapt cel ce face posibilă creaţia propriu-zisă şi numai datorită întîlnirii dintre cele două cunoaşteri, cea intuitivă, iraţională, şi cea raţională, opera de arta poate avea şansa să existe, Căci starea preconştientă pe care o comportă revelaţia dăruită de memoria involuntară este un privilegiu ce poate fi dat oricui, dar numai creatorul este capabil să salveze, prin opera de artă, protejînd-o împotriva erodării şi anihilării prin timp, acea cunoaştere preţioasă. E o strădanie simţită de Proust ca „datorie de conştiinţă", ca luptă împotriva „laşităţii" pe care făptura umană o poate avea în faţa oricărui mare efort. Ea cere o voinţă tenace, eroică, prin care este mobilizată şi angajată întreaga fiinţă. Numai cu acest preţ reuşita este asigurată, şi ceea ce nu fusese decît o şansă oferită de hazard devine operă de artă prin care timpul a fost învins. într-o asemenea concepţie arta devine o adevărată „religie": artistul, recreîndu-şi trecutul, dîndu-i o prezenţă intens reală pe care nu o avusese înainte de acea re-cre-are, prin care devine prezent, trecut metaforic (analogic) substituit printr-un prezent etern, a învins timpul însuşi, cucerind o nemurire pe care nimic nu i-o va mai putea răpi, căci el o trăieşte în clipă, dar o şi fixează — şi comunică — prin scriitură. Astfel, datorită artei, el este „salvat", depăşindu-şi condiţia umană, supusă hazardului şi morţii („nu mă mai simţeam supus întîmplării, muritor", spune Proust în Du coti de chez Swann). „O clipă ce nu mai este supusă ordinei timpului a recreat în noi, pentru ca să o simtă, omul ce nu mai este supus ordinei timpului." Sensul titlului în căutarea timpului pierdut, în izotopia lui dominantă, ar fi deci următorul: a prinde într-o operă momentele unui trecut ce pare, în ordinea obişnuită a lucrurilor, pierdut pentru totdeauna, şi care este reînviat datorită memoriei involuntare, printr-un demers iraţional-raţional al cărui mecanism este cel al facerii artistice înseşi. El este de aceeaşi natură cu sinesteziile, „corespondenţele" baudelairiene. O senzaţie prezentă — arătam — trezeşte zonele inconştientului, unde „doarme", la mari „adîncimi", o senzaţie trecută foarte asemănătoare, dacă nu chiar identică — acest proces nu este altul decît cel al naşterii metaforei (după Proust: „imagine deformată" de subiectivitatea individului, care singură „poate da un fel de eternitate stilului") —, ce, la rîndul ei, va suscita un întreg lanţ de senzaţii ce se adaugă unele celorlalte prin asociaţie, făcînd astfel ca un eu prezent să retrăiască ceea ce alte euri (trecute) au trăit cîndvâ (în termeni de substituţie metaforică: să fie înlocuit de un alt eu, venit din trecut). Acest „detonator" analogic, această primă „explozie", este totdeauna imediat urmată de un fel de „reacţie în lanţ", „evocarea metaforică" transformîndu-se astfel în „contagiune metonimică" (desemnată de Proust prin termenul de „ira-diaţie"). Astfel, dacă impulsul iniţial este de ordin metaforic, de echivalenţă, naraţiunea nu există decît prin metonimie, adică prin contiguitate, alăturare de reacţii metaforice. Dacă „picătura iniţială a memoriei involuntare
23
este de ordinul metaforei, edificiul amintirii este în întregime metonimic"1. „Căci metafora regăseşte timpul pierdut, dar metonimia ii însufleţeşte, îl pune în mişcare: ea îl redă lui însuşi şi adevăratei lui esenţe. [...] Aici deci, aici, numai prin metaforă, dar în metonimie, aici începe Povestirea."3 Parcursul metonimic fiind, conform definiţiei lui Jakobson, definitoriu pentru proză, am avea astfel de a face cu o „stare mixtă", cum o numeşte Genette, în care axa metaforică şi cea metonimică s-ar echilibra, jucînd roluri de importanţă sensibil egală. Or, după noi, demersul decisiv, cel care colorează întregul roman, dînd naştere la un tip de metonimie ce-i este cu totul subordonată, rămîne cel metaforic. Genette are dreptate însă cînd observă că există „tot atîta «miracol»în a doua formă de asociaţie cît şi în prima".1
Romanul pronstian nu mai ascultă decît de această nouă logică a. unei viziuni subiective şi relativizante (ce se întîlneşte cu descoperirile lui Freud, Bergson, dar şi cu cele ale lui Einstein), căreia îi vor fi subordonate compoziţia, personajul, subiectul, intriga etc, şi care va face să explodeze unitatea „obiectivă" — unitatea exterioară a acţiunii, a timpn'ui, a spaţiului, a personajului, a subiectului, a compoziţiei, a intrigii etc. — caracteristică romanului de tip „tradiţional". El nu progresează decît propulsat de acele momente cînd memoria involuntară operează datorită unor întîmplări mărunte (pe care cititorul le va recunoaşte în Du câte de diez Swann): o prăjitură muiată în ceai, o mică frază muzicală auzită într-un salon, trei copaci zăriţi pe marginea unui drum sau clopotniţele unei biserici etc. — făcînd să urce din profunzimile inconştientului crîmpeîe întregi din acea „realitate absolută" pe care o ascund aspectele iluzorii ale rutinei cotidiene. Şi această progresiune nu mai are nimic comun cu pro-gresiunea în ordine cronologică a romanului balzacian, ci dimpotrivă, există un perpetuu bruiaj al planurilor temporale, în funcţie de capriciile memoriei involuntare, ale cărei sondaje ating cînd un nivel, cînd altul, al acelui rezervor care este inconştientul, unde aşteaptă, protejate de uitare, toata senzaţiile trecute, adică toate eurile succesive ale naratorului. Prezenţa în opera lui Proust a unei „unităţi", a unei „armonii" care este acord cu lumea şi cunoaştere, omogenizare a compartimentelor diferenţiate, în. primul rînd a celor două mari ordini, natura şi caltura, la care poetul romancier aspiră şi pe care o realizează prin epifanii, nu intră în contradicţie cu dis-
1	Gerard Genette, Figurcs III, Paris,Editions du Seuil, 1972,pp. 56-57„
Termenii şi sintagmele între ghilimele din fraza: „Acest «detonator»", etc.
îi aparţin tot lui Genette.
2	Ibidem, p. 63.
3	Ibidem, p.  57.
24
continuitatea personajului şi a universului proustian. Compoziţie prismatică, romanul lui Proust îşi abordează obiectul nu dintr-un singur punct de vedere, care ar fi cel, privilegiat, al autorului omniştient, ci dintr-o pluralitate de puncte de vedere. Decorul, obiectele îşi schimbă înfăţişarea în funcţie de obiectul percepţiei şi de subiectul care percepe, dar şi pentru că şînt privite cu presupusa privire a „celuilalt". Avem deja de a face cu tehnica, mult utilizată în Noul Roman, a imaginii multiplu şi distorsionat reflectate. în Du câte de chez Swann, nenumărate Odette se încheagă pentru a se destrăma pe dată, fidele, infidele, iubitoare, indiferente, imagini infinit nuanţate în conştiinţa, mereu ea însăşi aflată într-un raport nou cu obiectul obsesiei sale, lui Swann. Swann însuşi, văzut de narator, de părinţii şi rudele acestuia, oferă o faţă infinit schimbătoare. Care este adevărata Odette? Care este adevăratul Swann? Sau adevărata Gilberte Swann, care reface, împreună cu naratorul, după un model analogic, baletul chinuitor al incertitudinilor iubirii? „Fără îndoială că acelaşi Swann pe care l-au cunoscut în aceeaşi epocă atîţia oameni de club era cu totul altul decît cel pe care-l crea mătuşa mea, cînd injecta şi însufleţea cu tot ce ştia despre familia Swann, personajul retras şi nesigur care se profila, urmat de bunica, seara, în grădiniţa din Combray [...] Dar chiar din punctul de vedere al celor mai neînsemnate lucruri din viaţă, noi nu alcătuim un tot material, identic pentru toată lumea..." (Du cote de chez Swann) Acest joc de oglinzi care îşi trimit uneori imagini grotesc deformate, se complică şi prin faptul degradării (sau, pur şi simplu, modificării) psihice şi fizice a personajelor ca rezultat al trecerii „timpului ceasornicelor". Şi totuşi, aceste imagini proiectate de multiple conştiinţe — sau de o conştiinţă multiplicată prin pro-priile-i percepţii contradictorii — ce privesc lumea fenomenală şi se între-privesc, pot să ne dea o cunoaştere „obiectivă", analogă celei a fizicianului modern cînd compară rezultate statistice. „în acest univers (einsteinian) relativitatea este constituită de infinita variabilitate a experienţei, de infinitatea de măsurări şi perspective posibile, dar obiectivitatea întregului rezidă în invariabilitatea descrierilor simple formale (ale ecuaţiilor diferenţiale) care stabilesc tocmai relativitatea măsurilor empirice [...] Este cert că există o analogie sugestivă între acest univers einsteiman şi universul operei în mişcare."1 Din perspectiva personajului ca subiect cunoscător — şi a autorului lui —, discontinuitatea este tocmai condiţia revelării
1 Umberto Eco, Opera descinsă, trad. rom. de Cornel Mihai Ionescu, Bucureşti, Editura Univers, 1969.
25
unei unităţi. Momentele tari ale cunoaşterii, cele în care timpul şi moartea sînt învinse, sînt tocmai cele în care conştiinţa, într-o uimire fericită, se descoperă unitară, identică cu sine. Fragmentarea eului,morţile lui succesive, sînt, în această dialectică proustiană, regăsirea lui ca Unul, într-o mereu alternată disoluţie şi înviere, re-trăită ca uimire fericită de un veşnic cititor, mereu altul şi, într-un fel, mereu acelaşi.
Intîlnesc astfel un cuvînt aflat la începutul acestor pagini. Romanul lui Proust: senzaţie a copilăriei regăsite, a unei pajişti mereu verzi, a unui izvor de apă mereu vie. Ceva a fost făcut; şi îşi are locul printre lucrurile lumii, nu încetez a-mi spune, în faţa acestei construcţii a omului.
JRINA MAYRODIN
TABEL CRONOLOGIC
1871 10 iulie Se naşte la Paris (în strada La Fontaine nr. 96, în casa unchiului său Louis Weil) Valentin-Louis-Georges-Eugene-Marcel Proust, fiul medicului Achille-Adrien Proust şi al Jeannei-Clemence Weil. Părinţii săi locuiesc la Paris, în bulevardul Malesherbes nr. 9.
1873 Se naşte fratele lui Marcel Proust, .Ro&eW-Emile-Sigismond-Leon Proust.
1880 Marcel are prima criză de astm. Familia Proust îşi petrece vacanţele de vară la IUiers (viitorul Combray din în căutarea timpului pierdut), la sora doctorului Proust, Elisabeth Amiot.
1882 Marcel îşi începe studiile la liceul Condorcet din Paris. Se îndrăgosteşte de Mărie Benardaky, cu care se joacă în parcul Champs-Elysees (amănunt biografic ce va inspira episodul iubirii lui Marcel, naratorul din în căutarea timpului pierdut, pentru Gilberte Swann, de asemenea întîlnită adeseori în parcul Champs-Elysees).
1887 Este secretarul publicaţiei liceale Revue Verte. Ia premiul întîi la latină şi premiul doi la istorie şi geografie. La retorică îl are profesor pe Gaucher (1887-l888).
1888—1889 Proust colaborează la Revue Lilas (revistă a liceului). Se împrieteneşte cu Jacques Bizet, Robert de Flers, Daniel Halevy, elevi ei înşişi la liceul Condorcet. Obţine în 1889 premiul de onoare la filosof ie, fiind elevul lui Darlu (1888—1889). începe să frecventeze saloanele (cel al doamnei Emile Strauss, cel al Madeleinei Lemaire). îşi ia bacalaureatul. Se înscrie voluntar şi e încorporat în regimentul 76 de infanterie din Orleans, unde îi are camarazi pe Robert de Billy şi Gaston  de  Caillavet.
1890 Proust îşi termină serviciul militar şi se înscrie la Facultatea de Drept şi la Ecole des Sciences politiques. Audiază la Sorbona cursurile lui Bergson,   Albert   Sorel,   Anatole   Leroy-Beaulieu.
1892 Proust frecventează salonul doamnei Arman de "Caillavet, mama prietenului său Gaston. îl cunoaşte aici pe Anatole France, cu care se împrieteneşte. Debutează ca scriitor în revista Le Danquet (cu o serie de studii, dintre care cele  mai  multe  vor  fi republicate  în
27
Plăceri şi sile, cugetări şi o povestire, Violante sau Mondenitatea, reluată în acelaşi volum). Colaborează şi la Liilirature et critiqne. Se împrieteneşte, prin Robert de Billy, cu Willie Heath şi cu Edgar Aubert. îşi ia licenţa în litere. îşi petrece vacanţa la Trouville, unde o cunoaşte pe sora unui prieten, Mărie Finaly, de care se simte puternic atras.
1893	Colaborează la Revue blaiiche şi continuă colaborarea la Le Banquet.
începe prietenia cu Robert de Montesquiou, pe care îl cunoaşte prin
pictoriţa Madeleine Lemaire.
1894	îşi petrece vara la Trouville.
1895	Ocupă  prin concurs un post la Bibîiorheque Mazarihe; este detaşat
la Ministerul Instrucţiei publice; cere un concediu de un an, pe care îl
va  prelungi, neprezentîndu-se la post. Călătoreşte în Bretania, îm
preună  cu Reynaîdo Hahn. Se împrieteneşte cu Leon Daudet. Cola
borează la Le Gaulois şi La  Revue hehdomadaire.   îi  moare  bunica
din partea mamei.
189G Proust publică Portrete de pictori (Albert Cuyp, Paul Potter, Anto-nin Van Dyct, Antoine Watteau). Apar patru piese pentru pian de Reynaîdo Hahn, pe versuri de Marcel Proust, versuri reluate în Plăceri şi zile, volum ce apare tot în acest an, cu o prefaţă de Anatole France şi cu ilustraţii de Madeleine Lemaire (la editura Calmann-Le'vy). Proust începe să scrie romanul Jean Santeuil, la care va lucra pînă în 1899, cînd va renunţa să-l mai termine. Apare în La Revue blanche (15 iulie) articolul Împotriva obscurităţii.
1897	Colaborează la La Revue d'Art Dramatique şi La Prcsse. Cu prile
jul morţii lui Alphonse Daudet, publică în La Presse articolul Rămas
bun lui Daudet. Se duelează cu Jean Lorrain. Iniţiază strîngerea de
semnături pentru Manifestul celor o sută patru intelectuali care  cer
revizuirea procesului Dreyfuss, ce avusese loc în acelaşi an. Este zil
nic prezent la procesul intentat lui Zola, care protestase tipărind în
Aurore pamfletul Acuz!
1898	Mama scriitorului este operată do cancer.
1899	Proust descoperă opera lui Ruskin, pe care începe să-l traducă îm
preună cu Mărie Nordlinger.
1900	Familia Proust se mută în strada Courcelles nr. 45. Apar  primele
studii ale lui Proust despre Ruskin: Pelerinaje ruskiniene (în Le Fi-
garo din 13 februarie), Ruskin la  Notre-Dame din Amiens (în  Mer-
eure de France din aprilie). Călătoreşte împreună cu mama sa la Ve
neţia şi la Padova, perioadă în care revizueşte, ajutat de Mărie Nord
linger, corecturile Ia traducerea Bibliei din Amiens de Ruskin.
28
1901 Se împrieteneşte tot mai mult cu prinţii Antoine şi Bmmanuel Bi-besco, împreună cu care vizitează catedralele.
1903	Publică în Le Figaro trei articole despre saloanele vremii, semnate
„Dominique" şi „Horatio". La 26 noiembrie moare tatăl scriitorului.
1904	Publică în Le Figaro alte articole despre saloane.  Apare  volumul
Biblia din Amiens de Ruskin, tradus, prefaţat şi adnotat de Proust
(la  editura  Mercure   de   France).
1905	Publică în La Renaissance Latine textul Despre lectură (15  iunie),
viitoare prefaţă la alt volum de Ruskin, la traducerea căruia lucrează,
Sezam şi crinii. Modificate, aceste pagini vor fi republicate în Pas
tişe şi alte felurile texte, sub titlul Zile de lectură. Moare mama scriito
rului (26 septembrie). în decembrie, Proust se internează în clinica
doctorului Sollies, din Boulogne-sur-Seine, de unde va ieşi în ianuarie
1906, fără ca starea sănătăţii sale să se fi îmbunătăţit.
1906	După ce locuieşte un timp la Hotel des Reservoirs   din Versailles,.
se stabileşte în bulevardul Haussmann nr. 102 din Paris,  loc mitic
pentru istoriile literare, ce reţin mai cu seamă amănuntul că Prous:t,
bolnav de astm, pusese să i se căptuşească pereţii camerei de lucru
cu plută, izolare interpretabilă şi în plan simbolic. Apare  volumul
Sezam şi crinii de Ruskin, tradus, prefaţat şi adnotat de Proust (la-
Mercure de France).
1907	Publică în Le Figaro şase articole, dintre care două vor Ii reluate în
Pastişe şi alte felurite texte, iar în Chronique un articol. îşi petrece vara
la Cabourg. Călătoreşte prin Normandia în automobil, împreună  cu
şoferul său Agostinelli. Se apucă probabil să lucreze la în căutarea
timpului pierdut.
1908	Lucrează la un studiu despre Sainte-Beuve, primă încercare pentru
în căutarea timpului pierdut. începe să publice în Le Figaro Afacerea
Lemoine, serie de pastişe reluate în Pastişe şi alte felurite texte. Iese
tot mai puţin din casă, lncrînd întruna la primul volum din în cău
tarea timpului pierdut.
1909	Redactează într-o primă formă Swann, ai cărui primi cititori sînt Rey-
•naldo Hahn şi Gcorges de Lauris. îşi petrece vara la Cabourg.
1910	Asistă la baletele ruseşti. îşi petrece vara la Cabourg.

1912	Proust publică în Le Figaro (21 martie, 4 iunie, 3 septembrie) extrase
din în căutarea timpului pierdut. îl face pe Agostinelli secretarul său
particular.
1913	Pronst încearcă,  dar. fără rezultat,  să-şi publice  romanul  Swann,
fiind refuzat de M.R.F., Mercure de France, Fasquelle şi Ollendorff.
Grasset acceptă să-l publice, pe cheltuiala autorului. Celeste Albawt
intră în serviciul lui Proust. La 8 noiembrie apare Swann, la edituri
Bernard   Grasset.
29
1914	Editura La Nouvelle Revue franţaise (viitoarea Gallimard), care res
pinsese manuscrisul, revine asupra opiniei iniţiale, publicînd un  ar
ticol al lui Henri Gheon. Agostinelli moare într-un accident de avion.
La 1 iunie, La Nouvelîe Revue francaise publică extrase anunţate ca
fiind din Guermantes, ce vor fi introduse în volumul La umbra fetelor
in floare. La 1 iulie, La Nouvelîe Revue franţaise publică fragmente
din viitorul Guermantes I. Proust îşi petrece luna septembrie la Ca-
bourg. N.R.F. se oferă să tipărească întregul ciclu, despăgubind edi
tura Grasset. Proust refuză. Robert Proust este mobilizat şi citat
pentru fapte de bravură pe ordinul de zi al bătăliei din Argonne. Bcr-
trand de Fenelon, prietenul lui Proust şi al prinţilor Bibesco, e dat
dispărut.
1915	Proust începe să-şi modifice opera, mai ales prin adaosuri importante.
1916	Proust acceptă oferta făcută de N.R.F., fiind silit să ducă laborioase
tratative cu Grasset, care nu vrea să renunţe la drepturile de  a-l
publica.
1917	Emmaiiuel Bibesco se sinucide (la Londra).
1918	30 noiembrie: apare volumul La umbra fetelor în floare (Nouvelîe Revue
francaise).
1919	25 martie: apare volumul Pastişe şi felurite alte texte (Nouvelîe Revue
francaise). In iunie, Proust, obligat să se mute, se instalează în strada
Laurent-Pichat nr. 8 bis. In octombrie se mută din nou,  în  strada
Hamelin nr. 44, la etajul cinci. La 10 noiembrie i se decernează pre
miul Goncourt pentru La umbra fetelor în floare (cu şase voturi îm
potriva a patru voturi pentru Crucile de lemn, roman de Roland  Dor-
geles).
1920	7 august: apare Guermanies I. N.R.F. tipăreşte o ediţie de lux a volu
mului La umbra fetelor în floare. Apare volumul Tendres Stocks  da
Paul Morand cu o prefaţă de Proust.
1921	Apare, în N.R.F., articolul „în legătură cu  stilul lui Flaubert".  La
30 aprilie apar volumele Guermantes II, Sodoma şi Gomora I (Nouvelîe
Revue francaise). In iunie, Proust publică în   N.R.F. articolul „In
legătura cu Baudelaire". Moare Robert de   Montesquiou.   Vizitînd  o
expoziţie a maeştrilor olandezi de la Muzeul Jeu de Paume,  Proust
se simte dintr-o dată foarte rău.
1922	3 aprilie: apare Sodoma şi Gomora II, în trei   volume (Nouvelîe
Revue franţaise). 18 noiembrie: moare Marcel Proust.
1923	14 noiembrie: apare, în continuarea ciclului In căutarea timpului pier
dut, sub îngrijirea lui Robert Proust (care va publica şi volumele ur
mătoare), Prizoniera, în 2 voi. (Nouvelîe Revue franţaise).
1925 30 noiembrie: apare Fugara, sub titlul Albertine disparue  (Albertim a dispărut), în 2 voi. (Nouvelîe Revue franţaise).
30
1927 22 septembrie: apare Timpul regăsit, în 2 voi. (Nouvelle Revue fran-ţaise). 10 octombrie: apare volumul Cronici, culegere de articole şi studii publicate de Proust prin ziare şi reviste (Nouvelle Revue fran-ţaise). începe editarea Caietelor Marcel Proust în 8 voi., care va dura pînă în 1935 (Nouvelle Revue francaise).
1930 începe publicarea Corespondenţei lui Proust, la diferite edituri, printre care Pion (Corespondenţă generală, în 6 voi.).
1950 începe publicarea anuală a buletinului „Societăţii Prietenilor lui Marcel Proust şi a Prietenilor oraşului Combray".
1952 Este publicat (de către Bernard de Fallois) romanul Jean Santeuil, scris de Proust în tinereţe şi abandonat (3 voi., la Gallimard).
1954 Apare împotriva lui Sainte-Bât(^\s, Gallimard.
l.M.

NOTĂ ASUPRA EDIŢIEI
Aceasta ediţie, care începe cu publicarea primului roman din ciclul în căutarea timpului pierdut (A la recherche du temps perduf, Swann, (Du cote de chex Swann), va continua cu celelalte romane din acelaşi ciclu: La umbra fetelor în floare (A Vombre des jeunes filles en fleurs), Guermantes (Le Câte de Guermanlcs), Sodoma şi Gotnora (Soionie et Gomorrhe), Prizoniera (La Prisonniere), Fugara (La Fugitive), Timpul regăsit (Le Temps retrou- / fe); cu romanul Jean Santeuil, cu Plăceri şi zile (Les Plaisirs et Ies jours), Pastişe şi alte felurite texte (Pastiches et melanges), Eseuri şi articole (Essais et articles), împotriva lui Sainte-Beuve (Contre Sainte-Beuvc), (toate după -ediţia Pleiade), precum şi cu o selecţie din Corespondenţă (după ediţia Philip Kolb).
Se întreprinde astfel pentru prima oară publicarea integrală în versiune românească a operei literare a lui Marcel Proust.
Volumele vor fi însoţite de prefeţe, de note şi comentarii, de reproduceri fotografice.
Volumul de faţă cuprinde şi un tabel cronologic, cu datele cele mai semnificative ale vieţii şi operei scriitorului.
Notele şi comentariile — cu excepţia celor cîtorva în dreptul cărora am pus indicaţia „nota ediţiei Pleiade" — ne aparţin.
Pentru romanele următoare din în căutarea timpului pierdut, vom folosi noua ediţie Pleiade, publicată sub îngrijirea lui Jean-Yves Tadie, ş\ al cărei prim volum va apărea în octombrie 1987.
IBINA   MAVEODIN
SWANN
DOMNULUI GASTON CALMETTE Drept mărturie a unei profunde şi afectuoase recunoştinţe.
MARCEL  PROUST
PARTEA INTÎI
Combray1
A
NI DE-A KÎNDUL, m-am culcat devreme. Uneori, îndată după ce stinsesem luminarea, ochii mi se închideau atît de repede îneît nu aveam cînd să-mi spun: „Adorm". Şi, o jumătate de oră mai tîrziu, gîndul că venise vremea să adorm mă trezea; voiam să pun jos volumul pe care credeam că-l am încă în mină şi să sting luminarea; nu încetasem, dormind, să cuget asupra a ceea ce tocmai citisem, dar aceste gînduri luaseră o întorsătură oarecum specială; mi se părea că eram en însumi apel ceva despre care se vorbea în carte: o biserică, un cvartet, rivalitatea dintre Francisc I şi Carol Quintul. Această credinţă persista timp de cîteva secunde după trezirea mea; ea nu-mi uimea raţiunea, dar apăsa ca nişte solzi pe ochii mei şi îi împiedica să-şi dea seama că luminarea nu mai era aprinsă. Apoi începea să-mi devină de neînţeles ca, după metempsihoză, gîndurile dintr-o pviRfo-nţîi. anterioar&; subiectul cărţii se desprindea de mine, eram liber să cuget sau nu la el; pe dată îmi recăpătăm vederea şi eram foarte mirat cînd aflam în jurul meu un întuneric blînd şi odihnitor pentru ochii mei, dar poate încă şi mai mult pentru mintea mea, căreia el îi apărea ca un lucru fără cauză, de neînţeles, ca un lucru într-adevăr întunecat. Mă întrebam cît e ceasul; auzeam şuieratul trenurilor care, mai mult sau mai puţin îndepărtat, precum cîntecul unei păsări într-o pădure, măsurînd distanţele, îmi descria întinderea cîrnpiei pustii de-a lungul căreia călătorul se grăbeşte către staţia apropiată; şi cărarea pe care el merge va rămîne pentru totdeauna gravată în amintirea-i, datorită interesului pe care i-l stîrnesc locurile noi, faptele neobişnuite, conversaţia recentă şi despărţirea de sub iumina lămpii străine urmîndu-l încă în tăcerea nopţii, precum şi bucuria întoarcerii apropiate.
îmi rezemam drăgăstos obrajii de frumoşii obraji ai pernei care, rotunzi şi proaspeţi, sînt asemenea obrajilor copilăriei noastre. Aprindeam un chibrit, ca să mă uit la ceas. Curînd va fi miezul
3*
35
nopţii. Este clipa cînd bolnavul care a fost silit să plece în călătorie şi a trebuit sa se culce într-un hotel necunoscut, trezit de o criză, se bucură zărind pe sub uşă o rază de lumină. Ce fericire, ,1 venit dimineaţa! în curînd servitorii se vor trezi, el va putea să-i sune, vor veni să-l ajute. Speranţa că va fi ocrotit îi dă curajul să sufere. Tocmai a crezut că aude paşi; paşii se apropie, apoi se îndepărtează. Şi raza de lumină care se întrezărea pe sub uşă a dispărut. Este miezul nopţii; becurile au fost stinse; pînă şi ultimul servitor a plecat, iar el va trebui să rămînă singur toată noaptea şi să sufere, fără altă nădejde.
Adormeam din nou, şi uneori mă trezeam doar pentru o clipă, atît cît să aud trozniturile venite parcă din adâncurile lemnăriei, să deschid ochii pentru a privi ţintă caleidoscopul întunericului, să gust, într-o lucire fugară a conştiinţei, somnul în care erau scufundate mobilele, camera, acest tot căruia îi aparţineam ca o părticică şi către insensibilitatea căruia mă întorceam curînd, spre a mă uni cu ea. Sau, dormind, întîlnisem fără efort o vîrstă pentru totdeauna trecută din viaţa mea cea dintîi, regăsisem cine ştie ce spaimă copilărească, asemeni gîndului că unchiul meu mă va trage de bucle, teamă care se risipise în ziua cînd — dată marcînd pentru mine începutul unei noi ere — mi-au fost tăiate. Uitasem acest eveniment în timp ce dormeam, îl regăseam în amintire de îndată ce reuşisem să mă trezesc pentru a scăpa din mîinile unchiului meu, dar, din precauţie, îmi acopereani capul cu perna, înainte de a mă întoarce în lumea visurilor.
Uneori, aşa cum Eva s-a născut din coasta lui Adam, o femeie se năştea, în timp ce dormeam, dintr-o poziţie greşită a coapsei mele. Alcătuită din plăcerea pe care eram pe punctul să o gust, îmi închipuiam că ea era cea care mi-o oferea. Trupul meu, ce simţea în al ei propria-mi căldură, voia să se unească cu el, şi mă trezeam. Ceilalţi oameni îmi apăreau ca foarte îndepărtaţi, pe Jîngă această femeie pe care o părăsisem abia cu cîteva clipe în urmă; obrazul îmi era cald încă de sărutarea-i, trupul meu simţea încă greutatea trupului ei. Dacă, aşa cum se întîmpla uneori, avea trăsăturile unei femei pe care o cunoscusem în viaţă, trebuia să mă dăruiesc pe de-a-ntrcgul acestui scop: să o regăsesc, ca aceia care pleacă în călătorie pentru a vedea cu ochii lor o cetate dorită şi îşi închipuie că poţi gusta într-o realitate farmecul visului. Treptat, amintirea ei dispărea, uitasem fata din vis.
Un om care doarme ţine în jurul lui firul orelor, ordinea anilor şi a lumilor. El le consultă din instinct trezindu-se, şi citeşte în ele, pînă la trezirea lui; dar ordinea lor se poate învălmăşi, sau rupe.

36
Dacă, spre dimineaţă, după o noapte de insomnie, somnul îl surprinde, în timp ce citeşte, într-o atitudine prea diferită de cea în care doarme de obicei, este de ajuns să-şi ridice braţul pentru a opri şi a da îndărăt soarele, şi, în prima clipă a trezirii sale, nu va mai şti ora, va socoti că abia s-a culcat. Dacă aţipeşte într-o atitudine încă şi mai neobişnuită şi mai divergentă, de exemplu, după cină, aşezat într-un fotoliu, atunci răsturnarea va fi totală în lumile ieşite de pe orbita lor, fotoliul magic îl va plimba în goană prin timp şi prin spaţiu, şi în clipa cînd îşi va deschide pleoapele, va crede că se va fi culcat cu cîteva luni mai devreme într-un alt ţinut. Dar era de ajuns ca, chiar în patul meu, să am un somn adînc şi care să-mi odihnească pe deplin mintea; atunci aceasta nu mai ştia planul locului unde am dormit şi, cînd mă trezeam în mijlocul nopţii, cum ignoram unde rnâ găsesc, nici nu ştiam în prima clipă cine sînt; aveam doar, în simplitatea lui originară, sentimentul existenţei, aşa cran poate el fremăta în adîncul trupului unui animal; eram mai lipsit de apărare decît omul cavernelor; dar atunci amintirea — nu încă a locului unde eram, ci a acelora unde mai locuisem şi unde aş fi putut fi acum — venra către mine ca un ajutor trimis de sus, pentru a mă scoate din neantul de unde nu aş fi putut ieşi singur; treceam într-o secundă peste secole de civilizaţie, şi imaginea confuz întrevăzută a unor lămpi cu petrol, apoi a unor cămăşi cu guler răsfrînt, recompunea treptat trăsăturile particulare ale eului meu. Poate că imobilitatea le este impusă lucrurilor din jur do certitudinea noastră că sînt ele şi nu altele, de imobilitatea gîndirii noastre în faţa lor. Fapt este că, atunci cînd mă trezeam astfel, cu mintea zbâtîndu-se zadarnic să caute a şti unde eram, totul se învîr-tea în jurul meu în întuneric, lucrurile, ţările, anii. Trupul meu, prea amorţit ca să se poată mişca, încerca, după forma oboselii sale, să repereze poziţia membrelor, pentru a ghici astfel direcţia peretelui, locul mobilelor, pentru a reconstrui şi a numi lăcaşul unde se găsea. Memoria sa, memoria coastelor sale, a genunchilor săi, a umerilor săi, îi înfăţişa succesiv cîteva dintre camerele unde dormise, în timp ce în jurul lui zidurile invizibile, schimbîndu-şi locul după forma încăperii imaginate, se învolburau în tenebre. Şi înainte chiar ca gîndul meu, care şovăia în pragul timpurilor şi al formelor, sa fi identificat locuinţa, apropiind între ele împrejurările, el—trupul meu — îşi amintea pentru fiecare, genul de pat, locul uşilor, rinia ferestrelor, existenţa unui coridor, dimpreună cu gîndul pe caro îl aveam adormind acolo, regăsit la sculare. Partea anchilozată din trupul meu, căutînd să ghicească felul cum este orientată, se închipuia, de exemplu, alungită cu faţa la perete, într-un pat mare cu
37
baldachin, şi pe dată inii spuneam: „Ia te uit», am adormit în cele din urmă, deşi mama nu a venit să-mi spună noapte bună", eram la ţară la unchiul meu, mort de multă vreme; şi trupul meu, partea pe care eram aşezat, paznici credincioşi ai unui trecut pe care mintea mea n-ar fi trebuit să-l uite niciodată, îmi aminteau de flacăra lămpii din sticlă de Boemia, în formă de urnă, atîrnată în tavan cu lănţişoare, de şemineul din marmoră de Siena, din camera mea de dormit din Combray, la bunicii mei, de zilele îndepărtate pe care în această clipă mi îe imaginam ca fiind actuale, fără să mi le reprezint exact, şi pe care le voi revedea mai limpede peste cîteva clipe, cînd voi fi treaz de-a binelea.
Apoi renăştea amintirea unei noi atitudini; zidul fugea într-o altă direcţie: eram în camera mea la doamna de Saint-Loup, la ţară; Dumnezeule! este cel puţin ora zece, cina a luat probabil sfârşit! Voi fi prelungit prea mult siesta pe care o fac în fiecare seară cînd mă întorc de la plimbarea cu doamna de Saint-Loup, înainte de a mă îmbrăca pentru masă. Căci mulţi ani au trecut de cînd mergeam la Combray, acolo unde, cînd ne întorceam foarte tîrziu, vedeam răsfrângerile roşii ale apusului de soare oglindindu-se în geamul mru. Un alt gen de viaţă se duce la Tansonville, la doamna de ^aint-Loup, un alt gen de plăcere aflu cînd nu ies decît noaptea, urmînd, la lumina lunii, acele drumuri pe care odinioară mă jucam în plin soare; iar camera unde voi fi adormit în loc să mă îmbrac pentru cină, o zăresc de departe, cînd ne întoarcem, străbătută de lucirile lămpii, singuratec far în noapte.
Aceste evocări rotitoare şi nedesluşite nu durau niciodată mai mult de cîteva secunde; adesea scurta mea incertitudine cu privire la locul unde mă găseam nu deosebea prea bine unele de altele diferitele presupuneri din care era alcătuită, după cum nu izolăm, văzînd un cal ce aleargă, poziţiile succesive pe care ni le arată kinetoscopul. Dar revăzusem cînd una, cînd cealaltă dintre camerele în care locuisem de-a lungul vieţii mele, şi ajungeam să mi le amintesc pe toate în lungile reverii ce urmau trezirii mele: camere de iarnă unde, cînd eşti culcat, te ascunzi cu capul într-un cuib pe care ţi-l faci din lucrurile cele mai disparate, un colţ de pernă, marginea de sus a cuverturilor, un capăt de şal, muchia patului şi un număr din Debais roses, pe caro ajungi să le cimentezi laolaltă, după tehnica păsărilor, sprijinindu-te la nesfârşit pe ele; unde, pe o vreme geroasă, guşti plăcerea de a te simţi separat de lumea din afară (precum rîn-dnnica marină ce îşi are cuibul în adîncul pâmîntului, la căldură), şi unde, focul arzînd toată noaptea în şemineu, dormi învelit într-o mare mantie de aer cald şi fumegos, străbătut de lucirile căr-
38
bunilor care ge aprind din cînd în cînd, impalpabil alcov, caldă cavernă săpată în chiar trupul camerei, zonă arzătoare şi mobilă prin contururile sale termice, aerisită eu adieri care ne răcoresc faţa şi vin din cotloanele ascunse, din părţile învecinate cu fereastra sau îndepărtate de foc, acum reci; — camere do vară, unde îţi place să fii unit cu noaptea călduţă, unde lumina lunii, sprijinită de obloanele întredeschise, îşi aruncă pînă la piciorul patului scara fermecată, unde dormi parcă în aer liber, ca piţigoiul legănat de vînt pe v'îrfu'l unei raze; — uneori camera în stil Ludovic al XVI-lea, atît de veselă încît chiar din prima seară nu am fost prea nefericit în ea, şi unde colonetele care susţineau dezinvolt plafonul se îndepărtau cu atîta graţie pentru a arăta şi a rezerva locul patului: — alteori, dimpotrivă, cea, mică şi cu plafonul atît de înalt, săpată în formă do piramidă în înălţimea a două etaje şi îmbrăcată în parte în lemn de acaju, unde, încă din prin:» secundă, fusesem intoxicat moral de mireasma necunoscută a vetivarului, convins de ostilitatea perdelelor violete şi de insolenta indiferenţă a pendulei, care fleeărea în gura mare ca şi cum n-aş fi fost acolo; unde o ciudată şi necruţătoare oglindă pătrată cu picioare, barînd oblic unul clin colţurile încăperii, îşi adîncea pe neaşteptate, în dulcea plenitudine a cîmpu-lui meu vizual obişnuit, un loc neprevăzut; unde gîndirea nu\% Btrăduindu-se timp de ore să se disloce, să se subţieze, mergîncl în sus, pentru a lua întocmai forma camerei şi a ajunge să umple pînă la plafon uriaşa ei pîlnie, suferise timp de multe şi grele nopţi, pe cînd eram întins în patul meu, cu ochii ridicaţi, cu auzul la pîridă, cu nările răzvrătite, cu inima bătînd de să-mi spargă coşul pieptului, pînă cînd obişnuinţa va fi schimbat culoarea perdelelor, va îi redus la tăcere pendula, va fi arătat oglinzii oblice şi crude ce e mila, va fi ascuns, sau poate chiar va fi izgonit cu desăvîrşire, mireasma de vetivar, şi va fi micşorat cu mult părelnica înălţime a plafonului. Obişnuinţa! ea le potriveşte cu iscusinţă, deşi foarte încet, pe toate, ne lasă la început mintea să sufere timp de săptămîni întregi într-o situaţie de provizorat, dar pe care este totuşi foarte fericită că a găsit-o, căci fără obişnuinţă, şi redusă doar la propriile-i resurse, ar fi neputincioasă să transforme un loc străin într-o casă.
Desigur, acum eram treaz de-a binelea, trupul mi se răsucise încă o ultimă dată, şi îngerul cel bun al certitudinii oprise totul în jurul meu, mă culcase sub pături, în camera mea, şi pusese aproximativ la locul lor în întuneric comoda, bivoul, şemineul, fereastra ce dădea către stradă şi cele două uşi. Dar zadarnic ştiam că nu eram în locuinţele a căror imagine distinctă mi-o înfăţişase într-o clipă trezirea mea ignorantă, făcîndu-mă, mai bine zis, să cred în
39
prezenţa lor posibilă, memoria mea fusese pusa în mişcare; de obicei nu încercam să adorm iar pe dată; îmi petreceam cea mai marc parte a nopţii amintindu-mi de viaţa noastră de odinioară la Combray la mătuşa mea, la Balbec, la Paris, la Doncieres, la Veneţia, în alte părţi încă, amintindu-mi de locurile, de oamenii pe care îi cunoscusem, de ceea ce văzusem, de ceea ce mi se povestise.
La Combray, zilnic, încă de la sfîrşitul după amiezii, cu multă vreme înainte de clipa cîftd trebuia să mă aşez în pat şi să rămîn treaz, departe de mama şi de bunica, dormitorul meu redevenea punctul fix şi dureros al preocupărilor mele. Pentru a mă înveseli, în serile cînd păream prea nefericit, ai mei se gîndiseră să-mi dea o lanternă magică pe care, în aşteptarea cinei, o aşezau peste lampă; şi, asemenea primilor arhitecţi şi meşteri sticlari din epoca gotică, ea înlocuia opacitatea zidurilor cu impalpabile irizări, cu supranaturale apariţii multicolore, unde erau pictate legende ca pe un vitraliu pîlpîitor şi efemer. Dar tristeţea mea devenea şi mai mare, pentru că această schimbare de lumină distrugea obişnuinţa pe care o căpătasem în camera mea şi datorită căreia, cu excepţia supliciului culcării, ea îmi devenise suportabilă. Acum nu o mai recunoşteam şi eram neliniştit, ca într-o cameră de hotel sau într-o „cabană" unde aş fi ajuns pentru prima oară, venind cu trenul.
în pasul sacadat al calului, Golo, bîntuit de un gînd înspăimîntă-tor, ieşea din păduricea triunghiulară care căptuşea cu un verde sumbru şi catifelat povîrnişul unei coline, şi înainta în salturi către castelul bietei Genoveva de Brabant2. Acest castel era croit după o linie curbă, care nu era altceva decît limita unuia dintre ovalurile de sticlă ce alcătuiau lanterna. Nu era decît un zid de castel, şi avea în faţa lui o landă unde visa Genoveva, care purta o cingătoare albastră. Castelul şi landa erau galbene, şi eu nu aşteptasem să le văd pentru a le şti culoarea, căci, înaintea lanternei, mi-o arătase cum nu se poate mai limpede sonoritatea aurie a numelui de Brabant. Golo se oprea o clipă să asculte cu tristeţe povestea mincinoasă citită cu voce tare de mătuşa mea, şi pe care părea că o înţelege pe deplin, supunîndu-se, cu o docilitate nu lipsită de o anume măreţie, indicaţiilor textului; apoi se îndepărta în acelaşi pas sacadat. Şi nimic nu] putea opri lentul mers al calului. Dacă cineva mişca lanterna, zăream calul lui Golo cum continuă să înainteze pe perdelele de la fereastră, umflîndu-sc, una cu pliurile lor, coborînd în golurile dintre ele. însuşi trupul lui Golo, de o esenţă tot atît de supranaturală ca şi cel al calului, devenea una cu orice obstacol material, cu orice obiect stingheritor pe care îl întîlnea în cale,
40
făcînd din el propria-i osatură, un ce lăuntric, fie şi din clanţa uşii, a cărei formă o căpăta pe dată şi pe care fluturau, invincibile, veş-mîntul său roşu sau fignra-i palidă, mereu ia fel de nobilă şi de melancolică, dâr care nu lăsa să se străvadă că ar fi în vreun chip tulburată  de această ciudată mlădiere.
Desigur, aceste strălucitoare proiecţii, ce păreau a emana din-tr-un trecut merovingian şi care plimbau în jurul meu crîmpeie de istoric atît de vechi, aveau pentru mine mult farmec. Dar nu pot spune ce rău îmi pricinuia totuşi acea intruziune a misterului şi a frumuseţii într-o cameră pe care o umplusem cu eul meu în asemenea măsură, încît nu-i dădeam mai multă atenţie decît lui însuşi. Influenţa anesteziantă a obişnuinţei încetând, începeam să gîndesc, să simt,' ceea ce-i atît de trist. Acea clanţă do la uşa camerei mele, care se deosebea pentru mine de toate celelalte clanţe de uşă, din lume prin aceea că părea a deschide singură uşa, fără ca eu să trebuiască să mai apăs pe ea, într-atîta îmi devenise de inconştientă mînuirea ei, iat-o acum slujind drept corp astral lui Golo. Şi de îndată ce se auzea clopoţelul pentru cină, mă grăbeam să alerg în sufragerie, unde lampa cea mare atîrnată în tavan, ce nu-i cunoştea nici pe Golo, nici pe Barbă Albastră3, ci pe părinţii mei şi tocăniţa de carne de vacă, îşi dădea lumina ca în toate serile, şi să mă reped în braţele mamei, pe care nefericirea Genovevei de Brabant mi-o făcea şi mai dragă, în timp ce nelegiuirile lui Golo mă sileau să-mi cercetez propria-mi conştiinţă cu mai multă severitate.
După cină, vai, eram curînd obligat să o părăsesc pe mama, care rămîiiea să stea de vorbă cu ceilalţi, în grădină dacă vremea era frumoasă, sau în salona.ş, unde toată lumea se retrăgea, dacă vremea era urîtă. Toată lumea, în afară de bunica mea, ce găsea că, „e păcat să stai închis în casă, cînd te afli la ţară", şi care avea întruna discuţii cu tata, în zilele cînd ploua prea tare, pentru că el mă trimitea să citesc în camera mea în loc să mă lase să rămîn afară. „Nu aşa o să se facă robust şi energic, spunea ea cu tristeţe, mai ales băieţelul ăsta, care are atîta nevoie să capete puteri şi să-şi întărească voinţa." Tatăl meu ridica din umeri şi cerceta barometrul, căci îi plăcea meteorologia, în timp ce mama, ferindu-se să facă vreun zgomot pentru a nu-l tulbura, îl privea cu un respect duios, dar nu prea mult, parcă pentru a nu căuta să pătrundă misterul superiorităţii sale. în schimb, bunica, pe orice vreme, chiar cînd ploua cu găleata şi cînd Francoise băgase grabnic în casă preţioasele fotolii de răchită de teamă că se vor uda, putea fi văzută în grădina pustie şi biciuită de furtună, ridieîndu-şi şuviţele de păr despletite Şi cenuşii, pentru ca să simtă şi mai bine pe frunte vîntul sănătos şi
41
ploaia. Spunea: „în sfirşit, poţi respira!" şi străbătea aleile ude
—	prea simetric aliniate, după părerea ei, de noul grădinar, lipsit
de sentimentul naturii, şi pe care tata îl întrebase încă de dimineaţă
dacă vremea va fi iar frumoasă — cu pasul ei mărunt, entuziast şi
sacadat, potrivit după simţămintele pe care le trezeau în sufletu-i
beţia furtunii, puterea igienei, stupiditatea educaţiei mele şi sime
tria grădinilor, mai curînd dccît după dorinţa, ce-i rămînea necu
noscută, de a-şi feri fusta de culoarea prunei de petele de noroi sub
care dispărea pînă la o înălţime ce era totdeauna pentru camerista
ei un adevărat prilej de deznădejde şi o problemă.
Cînd plimbările făcute  de bunica prin grădină   aveau  loc după  cină, o putea sili să se întoarcă  în  casa  doar faptul că
—	într-unui din momentele cînd plimbarea o aducea  periodic,
ca pe o insectă, în faţa luminilor din salonaş, unde lichiorurile
erau servite pe masa de jucat cărţi — mătuşa mea îi striga:
,;Batlrilde! vino să-ţi opreşti soţul să mai bea atîta coniac!" Pentru
a o tachina, într-adevăr (venise în familia tatei cu un fel de a fi
atît de diferit încît toată lumea glumea pe seama ei şi o chinuia),
şi cum bunicul nu avea voie să bea lichior, mătuşa mea îi turna
cîteva picături. Biata mea bunică intra în casă şi îşi ruga din răspu
teri bărbatul să nu mai bea coniac; el se supăra, continua să bea, iar
bunica pornea din nou spre grădină, tristă, descurajată, surîzătoare
totuşi, căci era atît de umilă în simţămintele ei şi atît de blîndă,
încît dragostea pentru ceilalţi şi puţina importanţă pe care o dădea
propriei persoane  şi suferinţelor sale,  se împăcau în privirea-i
într-un surîs unde, spre deosebire de ceea ce vezi pe faţa multor
oameni, singura ironie era adresată sieşi, iar nouă tuturor un fel de
sărutare a ochilor ei care nu puteau să-i vadă pe cei dragi fără să-i
mîngîie pătimaş cu privirea. Acest chin la care o supunea mătuşa
mea, spectacolul rugăciunilor zadarnice ale bunicii mele şi al slăbi
ciunii ei, dinainte învinsă, încercarea inutilă de a-i lua din mînă
bunicului paharul cu băutură, erau dintre acele lucruri cu vederea
cărora te obişnuieşti mai tîrau, cînd ajungi să le priveşti rîzînd şi
să iei partea călăului cu destulă hotărîre şi veselie pentru a te con
vinge pe tine însuţi că nu asişti la un act de tortură; dar ele îmi pri
cinuiau atunci o asemenea silă, încît aş fi vrut să o bat pe mătuşa
mea. însă, cum auzeam: „Bathilde! vino să-ţi opreşti soţul să mai
bea atîta coniac!", devenind laş ca orice bărbat, făceam ceea ce
facem cu toţii la maturitate, în faţa suferinţelor şi a nedreptăţilor:
nu voiam să le văd; urcam la etaj şi începeam să plîng în hohote,
chiar sub acoperiş, alături de sala de studii, într-o mică încăpere
mirosind a stînjenci, şi înmiresmată şi de parfumul unui coacăz
42
sălbatec crescut între pietrele zidului şi care îşi strecura o ramură înflorită prin fereastra întredeschisă. Menită unei folosiri mai speciale si mai vulgare, această încăpere, de unde vedeai în timpul zilei mnăla donjonul din Roussainville-le-Pin, a slujit multă vreme drept refugiu, fără îndoială pentru că era singura pe care îmi era îngăduit s-o închid cu cheia, acelora dintre ocupaţiile mele care cereau o singurătate deplină: lectura, visarea, lacrimile şi voluptatea. Vai! nu'ştiam că mult mai întristătoare pentru bunica decît micile libertăţi'pe care şi le lua bărbatul ei, erau lipsa mea de voinţă, sănătatea mea delicata, incertitudinea pe care o proiectau asupra viitorului meu, şi că la ele se gîndea întruna în timpul acestor neîncetate plimbări de după amiază şi de scară, cînd vedeai trecînd în sus şi în jos, înălţat oblic către cer, frumesu-i chip cu obrajii bruni şi zbîrciţi, deveniţi odată cu vîrsta aproape violeţi, precum arăturile de toamnă, şi ascunşi, dacă ieşea în oraş, de o voaletă pe jumătate ridicată, sub care, din cauza frigului sau a vreunui gînd trist, se desluşea totdeauna o lacrimă involuntară şi pe jumătate uscată. Singura mea mîngîiere eînd urcam la culcare era gîndul că mama va veni să mă sărate după ce mă voi fi băgat în pat4. Dar această venire a ei din fiecare seară dura atît de puţină vreme, ea cobora în camerele de jos atît de repede, îneît  dureroasă era pentru mine clipa cînd o auzeam ureînd, apoi aceea cînd trecea, prin coridorul cu uşă dublă, foşnetul uşor al rochiei ei de vară din muselină albastră, de care atîrnau lănţişoare de pai împletit. Clipa aceea o anunţa pe cea care avea să urmeze, cînd mama mă va fi părăsit, cînd ea va fi coborît scara. Astfel îneît ajunsesem să vreau să vină cît mai tîrziu cu putinţă această sărutare din fiecare seară, pe care mi-o doream atît de mult, să se prelungească răstimpul cînd mama nu sosise încă. Uneori cînd, după ce mă sărutase, deschidea uşa camerei ca să plece, eu voiam să o chem îndărăt, să-i spun „sărută-mă încă o dată", dar ştiam că pe faţă i se va ivi o supărare pe care o cunoşteam prea bine, căci concesia pe care o făcea tristeţii şi zbuciumului meu cînd urca să mă sărute, dăruindu-mi acea sărutare ce mă liniştea, îl irita pe tatăl meu, care găsea absurd un asemenea ritual, iar ea ar fi vrut să încerce să mă facă să-mi pierd această nevoie, această deprindere, şi nicidecum să mă lase să o capăt pe cea de a-i cere, cînd se afla pe prag, tocmai vrînd să plece, încă o sărutare. Or, faptul de a o vedea supărată nimicea toată liniştea pe care mi-o dăduse cu o clipă înainte, cînd îşi aplecase către patul meu chipuHubitor, şi îl întinsese spre mine ca pe o sfîntă azimă pentru o împărtăşanie întru linişte din care buzele mele sorbeau prezenţa ei reală şi puterea de a adormi. Dar acele seri cînd mama rămînea
43
atît de puţină vreme în camera mea erau bune în comparaţie cu cele cînd aveam oaspeţi la cină şi cînd, din această pricină, ea nu urca să-mi spună noapte bună. Aceşti invitaţi se mărgineau de obicei a fi doar unul, domnul Swann, căci, in afară de cîţiva străini aflaţi în trecere, el era aproape singura persoană care venea la noi la Combray, uneori pentru a cina, ca vecin (mai rar de cînd făcuse acea căsătorie nepotrivită, pentru că părinţii mei nu voiau să o primească în casă pe soţia sa), uneori după cină, pe neaşteptate. în serile cînd, aşezaţi in faţa casei sub marele castan, în jurul mesei de fier, auzeam la capătul grădinii, nu clopoţelul cu sunet îmbelşugat şi strident ce îi stropea, îi zăpăcea cu zgomotul său de rugină, nesecătuit şi îngheţat, pe toţi cei ai casei care îl puneau în mişcare intrînd „fără să sune", ci dublul clinchet, timid, oval şi auriu al clopoţelului menit a fi folosit de vizitatorii străini, toată lumea se întreba pe dată „cine o fi venit?" dar ştiam cu toţii că nu poate fi decît domnul Swann; mătuşa mea, vorbind cu voce tare, pentru a ne arăta că trebuie să-i urmăm exemplul, si pe un ton pe care se străduia să-l facă a fi cît mai natural, ne spunea să nu mai şopotim; că nimic nu este mai jignitor pentru cineva care vine în vizită şi poate crede că tocmai se discută lucruri pe care nu trebuie să le audă; şi era trimisă în recunoaştere bunica, întotdeauna fericită să aibă un pretext de a face încă o plimbare prin grădină, şi care profita de acel prilej pentru a smulge pe furiş, în treacăt, cîţiva araci ce sprijineau tufele de trandafiri, pentru ca florile să atîrne în chip mai firesc, ca o mamă care, pentru a-l umfla puţin, îşi trece mîna prin părul fiului eău, prea teşit de pieptenul frizerului.
Plini de emoţie, aşteptam veştile pe care bunica urma să ni le aducă din tabăra duşmană, ca şi cum am fi putut ezita între numeroşi inamici ce ne-ar fi luat cu asalt, şi curînd după aceea bunicul spunea: „Recunosc vocea lui Swann". Nu-l recunoşteam, într-ade-, văr, decît după voce, abia de i ge desluşea chipul cu nas încovoiat, cu ochii verzi, sub o frunte înaltă încadrată de şuviţe de păr blonde, aproape roşcate, pieptănate ,.â la Bressant", căci aveam doar o singură lampă în grădină, pentru a nu atrage ţînţarii, iar eu mă duceam, dar fără să par a o face, să poruncesc să ni se aducă siropurile; bunica acorda multă importanţă, găsind că e mai politicos aşa, faptului de a nu părea că siropurile stat aduse în mod excepţional, şi numai pentru eă a venit cineva în vizită. Domnul Swann, deşi mult mai tînăr, era foarte prieten cu bunicul, care fusese unul dintre cei mai buni prieteni ai tatălui său, un om minunat, dar bizar; acesta, după cît se pare, uneori, din pricina unui nimic, îşi curma
44
elanurile inimii, îşi schimba mersul gîndurilor. Auzeam de mai multe ori pe an cum bunicul povesteşte la masă aceleaşi anecdote despre felul cum se purtase domnul Swann tatăl la moartea soţiei sale, pe care o vegheas* zi şi noapte. Bunicul, care nu-l văzuse de multă vreme, alergase în preajma lui la proprietatea pe care familia Swann o avea aproape de Combray, şi reuşise, spre a-l feri să asiste la punerea în cosciug, să-l facă să părăsească pentru o clipă, plîngînd în hohote, camera mortuară. Făcuseră eîţiva paşi împreună în parc, unde cădeau cîteva raze de soare. Dintr-o dată, domnul Swann, luîndu-l pe bunicul meu de braţ, exclamase: „Ah! bătrîne prieten, ce fericire să ne plimbăm astfel împreună pe o zi atît de frumoasă! Nu găseşti că sînt tare frumoşi toţi aceşti copaci, aceste tufe de p&ducel5, şi iazul meu, pentru care nu m-ai felicitat niciodată? Arăţi ca o curcă plouată. Nu simţi acest vîntişor care adie? Ah! orice s-ar spune,viaţa merită totuşi să fie trăită, dragul meu Amedee!" Dintr-o dată îşi aminti de nevasta lui moartă, şi găsind, fără îndoială, că e prea complicat să caute cum de putuse într-o asemenea clipă să se lase pradă unui sentiment de bucurie, se mulţumi, cu un gest care îi era familiar de fiecare dată cînd îşi punea o întrebare dificilă, să-şi treacă mîna peste frunte şi să-şi şteargă ochii şi sticlele lornio-nului. Nu putu totuşi să se consoleze după moartea soţiei sale, dar în timpul celor doi ani cit i-a supravieţuit, îi spunea bunicului meu: „ce ciudat, mă gîndesc foarte des la biata mea nevastă, dar niciodată vreme mai îndelungată". „Foarte des, dar niciodată vreme mai îndelungată, ca bietul tată al lui Swann", devenise una din frazele favorite ale bunicului, care o rostea în legătură cu tot felul de lucruri. Mi s-ar fi părut că tatăl lui Swann era un monstru, dacă bunicul, pe care îl socoteam un mai bun judecător şi a cărui sentinţă, sfîntă pentru mine, m-a ajutat adeseori în anii următori să iert greşeli pe care aş fi fost înclinat să le condamn, nu ar fi exclamat: „Cum asta? era un suflet de aur!"
Timp de mulţi ani, cînd totuşi, mai ales înainte de căsătorie, domnul Swann fiul veni adeseori să-i viziteze la Combray, mătuşa şi bunicii mei nu bănuiră că el nu mai trăia deloc în mijlocul societăţii pe care o frecventase familia sa şi că sub acel incognito pe care îl căpăta la noi prin numele de Swann, ei îl aveau drept oaspete — cu desăvîrşita inocenţă a unor oneşti hangii care găzduiesc, fără să ştie, un brigand vestit — pe unul dintre membrii cei mai eleganţi ai Jockey-Clubului, prieten preferat al contelui de Paris şi al prinţului de Galies, şi unul dintre bărbaţii cei mai răsfăţaţi de către înalta societate-din cartierul Saint-Germain6.     '
45
Ignoranţa în care ne aflam cu privire la această strălucită viaţă mondenă dusă de Swann ţinea evident, în parte, de rezerva şi de discreţia firii sale, dar şi de faptul că burghezii de atunci îşi făceau despre înalte societate o idee oarecum hindusă, considerînd-o ca fiind alcătuită din caste închise unde fiecare, încă de la naştere, se afla situat în locul pe care îl ocupau părinţii săi, şi de unde nimic, în afară de cazul fericit al unei cariere excepţionale sau al unei căsătorii nesperate, nu-l putea scoate pentru a-l face să pătrundă într-o castă superioară. Domnul Swann tatăl era agent de bursă; „Swann fiul" făcea deci parte pentru toată viaţa dintr-o castă în care averile. c,j în cazul unei categorii de contribuabili, variau între cutare şi cutare venit. Se ştia ce societate frecventase tatăl său, se ştia deci şi ce societate frecventa el, cu cine „era în măsură" să se afle în vizită. Dacă vizita şi alte persoane, era vorba de relaţii de bărbat tînăr, asupra cărora prietenii vechi ai familiei sale, cum erau şi părinţii mei, închideau cu atît mai binevoitor ochii cu cît el continua, de cînd devenise orfan, să vină întruna pe la noi; dar era aproape sigur că aceşti oameni necunoscuţi de noi pe care el îi vizita erau dintre aceia pe care n-ar fi îndrăznit să-i salute dacă, fiind împreună cu noi, i-ar fi întîlnit. Dacă ai fi vrut cu orice preţ să-i aplici lui Swann im coeficient social cu totul personal, printre ceilalţi fii de agenţi de bursă cu o situaţie egală cu cea a părinţilor săi, acest coeficient ar fi fost pentru el întrucâtva inferior pentru că, avînd maniere foarte simple şi, totdeauna, o „patimă" pentru obiecte vechi şi pentru pictură, el locuia acum într-o casă veche şi uriaşă, unde îşi îngrămădea colecţiile şi pe care bunica mea îşi dorea nespus să o viziteze, dar care se afla pe cheiul Orleans, cartier pe care mătuşa mea îl găsea dezonorant. „Te pricepi cel puţin? Te întreb asta in interesul dumitale, pentru că eu cred că negustorii de tablouri îţi bagă pe gît tot felul de mîzgăleli", îi spunea mătuşa mea; într-adevăr, ea nu credea nicidecum în priceperea lui, şi nu avea o idee prea bună nici din punct do vedere intelectual despre un om care, în cursul conversaţiei, evita subiectele serioase şi dădea dovadă de o precizie foarte prozaică, nu numai cînd ne oferea, intrînd în cele mai mici detalii, reţete de bucătărie, dar chiar şi cînd surorile bunicii vorbeau despre subiecte artistice. îndemnat de ele să-şi spună, părerea, să-şi exprime admiraţia pentru un tablou, el tăcea într-un mod aproape jignitor, răscumpărîndu-se ori de cîte ori ne putea da o informaţie cu caracter cît se poate de material asupra muzeului unde acel tablou se găsea sau asupra datei cînd fusese pictat. Dar de obicei se mulţumea să caute să ne amuze povestind de fiecare dată o nouă întîmplare pe care o trăise alături de oameni aleşi de el
46
printre cei pe care îi cunoşteam şi noi, farmacistul din Combray, bucătăreasa, vizitiul nostru. Desigur, aceste povestiri o făceau să rîdă pe mătuşa mea, dar fără ca ea să-şi dea bine seama dacă din pricina rolului ridicol pe care şi-l acorda totdeauna Swann, sau a modului spiritual în care ni le istorisea: „Sînteţi un om şi jumătate, domnule Swann!" Şi cum ea era singura persoană oarecum vulgara din familia noastră, avea grijă să le spună străinilor, cînd se vorbea despre Swann, că, dacă ar fi vrut, el ar fi putut să locuiască în bulevardul Haussmann sau în avenue de 1'Opera, că este fiul domnului Swann care îi lăsase probabil drept moştenire patru sau cinci milioane, dar că asta îi era dorinţa. Dorinţă pe care ea o socotea de altfel atît de hazlie pentru ceilalţi, îneît la Paris, cînd domnul Swann venea la' 1 ianuarie] să-i aducă în dar punga cu castane glosate, nu pierdea niciodată ocazia să-i spună, dacă mai era şi altă lume de faţă: „Domnule Swann, locuieşti tot lingă Depozitul de vinuri, ca să fii sigur că nu pierzi trenul eînd pleci la Lyon?" Şi îi privea complice peste lornion pe ceilalţi  oaspeţi.
Dar dacă i s-ar fi spus mătuşii mele că acest Swann care, în calitatea sa de fiu al lui Swann, era întru totul „în măsură" să fie primit de întreaga „burghezie aleasă", de notarii sau de avocaţii cei mai preţuiţi din Paris (privilegiu pe caro el nu părea a-l folosi prea mult), avea, pareă în ascuns, o viaţă cu totul diferită; că, plecînd de la noi, la Paris, după ce ne spusese că se duce acasă să se culce, se întorcea din drum după ce abia dăduse colţul străzii şi se ducea în cutare sau cutare salon pe care niciodată ochiul vreunui agent sau asociat de agent de bursă nu-l putuse vedea, faptul i s-ar fi părut tot atît de extraordinar pe cît ar fi putut fi pentru o femeie ceva mai cultivată gîndul de a fi prietenă cu Aristeu7, despre care ar fi înţeles că, după ce ar îi stat de vorbă cu ea, mergea să se cufunde în sînul regatelor lui Thetis8, într-o împărăţie ascunsă de ochii celor muritori, şi unde Virgiliu ni-l arată cum este primit cu braţele deschise; sau, pentru a rămîne la o imagine care i-ar fi venit probabil mai curînd în minte, căci o văzuse pictată pe farfuriile noastre de prăjituri9 de la Combray, gîndul de a-l fi avut la cină pe Ali-Baba10 care, cînd se va şti singur, va pătrunde în peştera strălucind de nebănuite comori.
într-o zi cînd venise să ne vadă la Paris, după cină, scuzîndu-se că e îmbrăcat în haine de seară, iar Franţoise ne spusese, după plecarea lui, că ştie de la vizitiu că Swann cinase „la o prinţesă" — „Da, la o prinţesă din lumea demimondenelor!" îi răspunsese mătuşa mea cu o senină ironie, înălţînd din umeri şi fără sâ-şi ridice ochii de pe tricoul pe care îl împletea.
47
De aceea mătuşa mea se purta cu el fără prea multe menajamente. Cum credea că trebuie să fie măgulit că îl invităm noi, ea găsea foarte firesc că nu venea niciodată vara fără să aibă în mînă un coş cu piersici sau cu zmeură din grădina lui, şi că din fiecare călătorie pe care o făcea în Italia îmi aducea reproduceri după capodopere.
Era chemat fără nici o sfială de îndată ce ai mei aveau nevoie de reţeta vreunui sos sau de cea a unei salate de ananas pentru mesele cele mai importante, unde nu era invitat, socotindu-se că nu se bucură de un prestigiu îndeajuns de mare pentru a putea fi impus unor străini care veneau pentru prima dată la noi. Dacă se vorbea despre principiile casei regale: „sînt oameni pe care nu-i vom cunoaşte niciodată, nici dumneata şi nici eu, şi de care ne putem lipsi, nu-i aşa", îi spunea mătuşa mea lui Swann, care avea poate chiar atunci în buzunar o scrisoare do Ia Twiekenham; ea îl punea să împingă pianul şi să întoarcă paginile în serile cînd cînta sora bunicii, avînd, spre a-l manevra pe acest om atît de căutat în alte părţi, naiva nerăbdare a unui copil care se joacă cu un bibelou preţios de parcă ar fi fost unul de cea mai proastă calitate. Fără îndoială, acel Swann pe care l-au cunoscut în aceeaşi vreme atîţi membri ai Jockey-Clubului era foarte diferit de cel pe care îl crea mătuşa mea atunci cînd, seara, în mica grădină din Combray, după ce răsunaseră cele două clinchete şovăitoare ale clopoţelului, ea dădea o nouă viaţă, prin tot ce ştia despre familia Swann, obscurului şi nesigurului personaj ce se profila, urmat de bunica, pe un fundal întunecat, şi pe care îl recunoştea după voce^5ar chiar din punctul de vedere al lucrurilor celor mai neînsemnate din viaţă, noi nu sîntem un tot material constituit, identic pentru toată lumea şi despre care oricine nu are decît să ia cunoştinţă ca despre un caiet cu socoteli Bau un testament; personalitatea noastră socială este o creaţie a gîndirii celorlalţi. Pînă şi actul atît de simplu pe care îl numim „a vedea o persoană pe care o cunoaştem" este, în parte, un act intelectual. Noi umplem aparenţa fizică a fiinţei pe care o vedem cu toate noţiunile pe care le avem despre ea, şi în aspectul total pe care ni-l reprezentăm, aceste noţiuni constituie desigur partea cea mai importantă/Ele umflă atît de bine obrajii, aderă atît de exact la linia nasului, ştiu atît de bine să nuanţeze sonoritatea vocii ca şi cum aceasta nu ar fi decît un înveliş transparent, îneît de fiecare dată cînd vedem acel chip şi auzim acea voce, noi regăsim şi ascultăm de fapt acele noţiuni. Fără îndoială, în acel Swann pe care şi-l con-etituiseră, părinţii mei omiseseră din ignoranţă să introducă o mulţime de particularităţi din viaţa sa mondenă, prilej pentru alte
48

persoane,
cînd erau în prezenţa lui, de a vedea domnind pe îaţa-i
o expresie elegantă, ce se oprea la nasul sau încovoiat ca la o fron-tieră naturală; dar ei putuseră îngrămădi în acest chip lipsit de prestigiul său,'pustiu şi vast, în adîncul acestor ochi prea puţin preţuiţi, vagul şi dulcele zaţ — pe jumătate amintire, pe jumătate
uitare — al orelor trîndave petrecute împreună după cina noastră Băptămînalâ, în jurul mesei de jucat cărţi sau în grădină, în ceasurile vieţii noastre de buni vecini ce locuiesc la ţară. învelişul trupesc al prietenului nostru fusese atît de bine umflat, adăugîndu-se la toate şi unele amintiri despre părinţii lui, încît acest Swann devenise o fiinţă completă şi vie, iar eu am impresia că părăsesc o persoană spre'a merge către o alta, diferită de prima, cînd în memoria mea, de la acel Swann pe care l-am cunoscut mai tîrziu cu exactitate^ trec la primul Swann — la acest prim Swann în care regăsesc fermecătoarele greşeli ale tinereţii mele şi care, de altfel, seamănă mai puţin cu celălalt decît cu persoanele pe care le-am cunoscut în aceeaşi vreme, ca şi cum viaţa noastră ar i'i asemenea unui muzeu unde toate portretele din aceeaşi perioadă au un aer de familie, o aceeaşi tonalitate — la acest prim Swann plin de linişte şi răgaz, parfumat cu mireasma marelui castan, a coşurilor încărcate cu zmeură şi a unui fir de tarhon.
Totuşi, într-o zi cînd bunica se dusese, ca să o roage să-i facă un serviciu, la o doamnă pe care o cunoscuse la Sacre-Coeur (şi cu care, din cauza concepţiei noastre cu privire la existenţa castelor, ea nu voise să rămînă în relaţii, în ciuda unei simpatii reciproce), marchiza de Villeparisis, din celebra familie de Bouillon, aceasta îi spusese: „Cred că îl cunoaşteţi foarte bine pe domnul Swann, care este un bun prieten al nepoţilor mei des Laumes". Bunica se întorsese din vizită entuziasmată de casa cu vedere către grădină, pe care doamna de Villeparisis o sfătuia să o închirieze, şi, de asemenea, de întîlnirea cu un cro-tor şi cu fiica sa, ce îşi aveau atelierul în curte şi la care intrase spre a-i ruga să-i coase fusta pe care si-o sfîşiase în timp ce urca scara. Bunica găsise că acei oameni erau desăvîrşiţi, că fata este o adevărată minune şi că acel croitor e omul cel mai distins din cîţi văzuse vreodată. Căci pentru ea distincţia era ceva cu totul independent de rangul social. Se extazia, în legătură cu un răspuns pe care i-l dase croitorul, spunîndu-i mamei: „Sevigne11 n-ar fi fost mai spirituală!" şi, în schimb, despre un nepot al doamnei de Villeparisis, pe care îl întîlnise la aceasta: »Ah! draga mea, cit o de vulgar"!
Or, cuvintele spuse despre Swann nu îl înălţaseră pe acesta m ochii mătuşii mele, ci o coborîseră pe doamna de Villeparisis.
49
Se părea că respectul pe care, urmînd-o întru aceasta pe bunica, noi i-l acordam doamnei de Villeparisis, îi impunea datoria de a nu făptui nimic care să o facă mai puţin demnă de acest respect, pe care îl dezamăgise aflînd de existenţa lui Swann şi îngăduind unor rude ale ei să-l frecventeze. „Cum! îl cunoaşte pe Swann? O femeie despre care pretindeai că este rudă cu mareşalul de Mac-Mahon!" Această părere a părinţilor mei despre relaţiile lui Swann le-a părut apoi confirmată de căsătoria sa cu o femeie din societatea cea mai joasă, cu o cocotă aproape, pe care, de altfel, nu căuta niciodată să ne-o prezinte, continuînd să vină singur la noi, deşi din ce în ce mai rar, dar după care ei crezură că pot judeca — presupunînd că Swann o întîlnise acolo — mediul, ce lor le rămînea necunoscut, pe care el îl frecventa de obicei.
Dar odată bunicul meu citi într-un ziar că domnul Swann era unul dintre cei mai fideli invitaţi la dejunurile de diuninecă date de ducele de X..., al cărui tată şi al cărui unchi fuseseră oamenii de stat cei mai de seamă din timpul domniei lui Ludovic-Filip12. Or, bunicul meu vroia să ştie toate faptele mărunte care îl puteau ajuta să pătrundă cu gîndul în viaţa particulară a unor oameni ca Mole, ca ducele Pasquier, ca ducele de Broglie13. Fu îneîntat să afle că Swann frecventa oameni care îi cunoscuseră pe aceştia. Mătuşa mea, dimpotrivă, interpretă această noutate într-un sens defavorabil lui Swann; cineva care îşi alege relaţiile în afara castei în sînuî căreia se născuse, în afara „clasei" sale sociale, suferea, în ochii ei, o declasare cu totul neplăcută. I se părea că acel cineva renunţă dintr-o dată la rodul tuturor frumoaselor relaţii cu oameni bine situaţi, relaţii pe care le întreţinuseră în mod onorabil şi le agonisiseră pentru copiii lor familiile prevăzătoare (mătuşa mea încetase chiar să-l viziteze pe fiul unui notar prieten cu noi, pentru că se căsătorise cu o principesă şi coborîse, din punctul ei de vedere, de la rangul respectat de fiu de notar, la cel al unui aventurier oarecare, fost camerist sau grăjdar, pentru care se spune că reginele au avut uneori mare slăbiciune). Ea se arătă potrivnică intenţiei bunicului de a-i pune întrebări lui Swann, în seara următoare, cînd avea să vină la noi să cineze, despre aceşti prieteni ai săi descoperiţi de noi. Pe de altă parte, cele două surori ale bunicii, fete bătrîne care aveau firea ei nobilă, dar nu şi inteligenţa ei, declarară că nu înţeleg ce plăcere poate simţi cumnatul lor cînd vorbeşte despre asemenea prostii. Erau persoane cu aspiraţii înalte şi, tocmai de aceea, incapabile să se intereseze de ceea ce numim bîrfă, chiar dacă ar fi avut un interes istoric, şi, în general, de tot ceea ce nu era direct legnt de un subiect estetic sau referitor la virtute. Dezinte-
50
resul oindirii lor faţă de tot ceea ce, mai mult sau mai puţin, părea să se lege de viaţa mondenă, era atît de mare, încît simţul lor auditiv — întelegînd'inutilitatea sa momentană de îndată ce la cină, conversaţia se ducea pe un ton frivol sau doar banal, fără ca aceste două domnişoare bătrîne să o poată îndrepta către subiectele preferate de ele — îşi odihnea organele receptoare, care începeau să sufere' de o adevărată atrofie. Dacă atunci bunicul voia să atragă atenţia celor două surori, el trebuia să recurgă la acele avertismente fizice folosite de medicii psihiatri în faţa anumitor maniaci distraii: lovituri repetate pe un pahar cu vîriul unui cuţit, precum şi o bruiscă interpelare cu vocea şi cu privirea, mijloa.ee violente pe caro aceşti psihiatri le folosesc adeseori şi în raporturile lor obişnuite cu oamenii sănătoşi, fie din deprindere profesională, fie pentru că ei cred că toată lumea este cam nebună.
Ele au fost mai interesate tind — Swann, care tocmai urma să vină la noi la cină le trimisese personal o ladă cu sticle de vin ele Asti — mătuşa mea, în mînă cu un număr din Le Figaro1* undo, alături de numele unui tablou ce figura într-o Expoziţie Corot, se aflau tipărite cuvintele: „din colecţia domnului Charles Swann'', ne spuse: „Aţi văzut că Swann se află «la loc de cinste »în Le Figaro ? —Dar v-am spus întotdeauna că arc mult gust artistic, spuse bunica. — Fireşte, ţie nu-ţi scapă nimic, mai ales cînd ai prilejul să crezi altceva decît noi", răspunse mătuşa mea care, ştiind că bunica nu era niciodată de aceeaşi părere cu ea, şi nefiind foarte sigură că îi dădeam totdeauna dreptate, voia să ne smulgă o condamnare a opiniilor bunicii mele, împotriva cărora căuta să ne solidarizeze cu sila alături de ea. Dar noi am rămas tăcuţi. Surorile bunicii mani-festîndu-si intenţia de a-i vorbi lui Swann despre cele scrisa în Le Figaro, mătuşa mea le sfătui să nu facă asta. Ori de cîte ori vedea că alţii au asupra ei un avantaj oricît de mic, ea se convingea pe sine că nu e vorba de un avantaj, ci de un rău, şi, ca să nu-i invidieze, îi deplîngea. „Cred că nu i-ar face plăcere. Eu una ştiu bine că mi-ar fi foarte neplăcut să-mi văd numele tipărit în ziar, şi n-aş fi deloc măgulită dacă mi s-ar vorbi de asta." Nu se încăpăţînă, de altfel, să le convingă pe surorile bunicii; căci acestea, vrînd cu orice chip să evite vulgaritatea, duceau atît de departe arta de a disimula sub perifraze ingenioase o aluzie personală, încît aceasta trecea adeseori neobservată chiar de către cel căreia îi era adresată. Iar mama nu se gîndea decît la felul cum să obţină de la tata consimţănuntul de a-i vorbi lui Swann nu despre soţia, ci despre fiica lui, pe care el o adora si din cauza căreia, se pare, făcuse în cele din urmă această căsătorie. „Ai putea să nu-i spui decît cîteva cuvinte, să-l întrebi
BltLIOTEC* — CENTRAU -UNIVERSITARA riUi-NA?OCA
cum se simte. Cît de crudă trebuie să fie situaţia asta, pentru el!" Dar tata se supăra: „Ce absurdităţi îţi pot trece prin cap! iVr fi ridicol".
Dar singurul dintre noi pentru care venirea lui Swann deveni obiectul unei preocupări dureroase eram eu. Şi asta pentru că în serile cînd eram vizitaţi de persoane străine, sau numai de domnul Swann, mama nu urca în camera mea. Cinam înaintea tuturor şi veneam apoi să mă aşez la masă, pînă la ora opt, cînd era lucru liotărît că trebuie să urc la culcare; urma să port acel sărut preţios şi fragil, pe care mama mi-l dăruia de obicei în pat, în clipa cînd adormeam, să-l duc cu mine din sufragerie în camera mea şi să-l păstrez tot timpul cît mă dezbrăcăm, fără a-i sfărîma dulceaţa, fără a-i răspîndi şi a-i evapora virtutea volatilă, şi, tocmai în serile cînd aş fi avut nevoia să-l primesc în chipul cel mai precaut, trebuia să-l iau şi să-l ascund de faţă cu ceilalţi, fără să am măcar timpul şi libertatea de spirit necesare pentru a-mi îndrepta către ceea ce făceam atenţia maniacală acelor care se străduiesc să nu se gîndească la altceva în timp ce închid o uşă, pentru a putea, cînd sînt din nou cuprinşi de incertitudinea lor maladivă, să-i opună victorios amintirea  momentului  cînd  au  închis-o.
Eram cu toţii în grădină cînd răsunară cele două clinchete şovăitoare ale clopoţelului. Ştiam cu toţii că este Swann; totuşi ne-am privit între noi cu un aer întrebător şi am trimis-o pe bunica în recunoaştere. „Mulţumiţi-i cît mai lămurit pentru vin, ştiţi că e minunat, iar lada este uriaşă", le îndemnă bunicul pe cele două cumnate ale sale. „Nu mai începeţi să şuşotiţi, spuse mătuşa mea. Plăcut lucru să soseşti într-o casă unde toată lumea şuşoteşte! — Ah! iată-l pe domnul Swann. îl vom întreba dacă crede că mîine va fi vreme frumoasă", spuse tata. Mama se gîndea că dacă ar rosti un singur cuvînt, ar face uitată toată supărarea pe care familia noastră i-o pricinuise lui Svann de cînd acesta se căsătorise. Ea ştiu să-l ia mai la o parte. Dar eu o urmai; nu mă puteam hotărî să o părăsesc nici măcar pentru o clipă, gîndindu-mă că în curînd va trebui să o las în sufragerie, iar eu să urc în camera mea, fără a mă mîngîia, ca în celelalte seri, cu gîndul că va veni să mă sărute. „Domnule Swann, îi spuse ea, vorbeşte-mi puţin despre fata dumi-tale; sînt sigură că îi plac încă de pe acum tablourile frumoase, ca şi tatălui ei. — Dar veniţi odată şi vă aşezaţi împreună cu noi în verandă", spuse bunicul, apropiindu-se. Mama fu silită să se întrerupă, dar reuşi totuşi să mai rostească un gînd delicat, aşa cum poeţii cei buni ştiu să creeze cele mai mari frumuseţi tocmai datorită tiraniei rimei: „Vom mai vorbi despre ea cînd vom fi doar noi amîndoi, îi spuse ea în şoaptă lui Swann. Numai o mamă poate să te înţe-
52
lea^ă. Sînt sigură că mama fetei dumitale ar fi de aceeaşi părere". Tse-am asezat&cu toţii în jurul mesei de fier, aş fi vrut să nu mă gîn-dcsc la ceasurile de nelinişte pe care le voi petrece în acea scară eiri<nir în camera mea fără să pot adormi; încercam să mă conving că nu aveau nici o importanţă, de vreme ce le voi îi uitat a doua zi dimineaţa, încercam să mă agăţ de idei cu privire la viitor, ce ar fi trebuit să mă conducă dincolo de abisul apropiat care mă înspăi-mînta ca peste o punte. Dar mintea mea crispată de această preocupare, convexă ca şi privirea pe care o aţinteam asupra mamei, nu se lăsa pătrunsă de nici o impresie străină. Gîndurile intrau în ea, dar numai dacă lăsau afară orice element de frumuseţe sau chiar orice ciudăţenie care m-ar fi impresionat sau distrat. Aşa cum un bolnav anesteziat asistă cu deplină luciditate la operaţia ce i se face, fără să simtă nimic, eu puteam să-mi recit versuri care îmi plăceau sau să observ ce eforturi face bunicul pentru a-i vorbi lui Swann despre ducele d'Audiffret-Pasquier, fără ca primele să-mi pricinuiască vreo emoţie, iar celelalte vreo bucurie. Aceste stădanii fură zadarnice. De îndată ce bunicul îi puse lui Swann o întrebare în legătură cu acel orator, una dintre surorile bunicii, în urechile căreia întrebarea răsună ca o tăcere profundă, dar intempestivă, şi pe care era politicos să o întrerupi, i se adresă celeilalte: „înehi-puie-ţi, Celine, că am cunoscut o tînără institutoare suedeză care mi-a dat tot felul de amănunte dintre cele mai interesante despre cooperativele din ţările scandinave. Va trebui să o invităm să cineze aici într-o scară. — Cred că ai dreptate, îi răspunse sora ei Flora, dar nici eu nu mi-am pierdut timpul. Am întîlnit la domnul Vinteuil un bătrîn savant care îl cunoaşte bine pe Maubant, şi căruia Maubant i-a explicat cu de-amănuntul cum îşi compune rolurile. Este lucrul cel mai interesant cu putinţă. E vecin cu domnul Vinteuil, nu ştiam pînă acum; şi e foarte amabil. — Nu numai domnul Vinteuil are vecini amabili", exclamă mătuşa mea Celine cu o voce pe care timiditatea o făcea puternică, iar premeditarea, falsă, aruneînd către Swann ceea ce ea numea „o privire semnificativă". în acelaşi timp, mătuşa mea Flora, care înţelesese că fraza Celinei era un mod de a-i mulţumi lui Swann pentru vinul de Asti, îl privea de asemenea pe acesta cu o expresie plină de admiraţie ş< de ironie, fie doar pentru a sublinia cuvintele spirituale ale surorii ei, fie pentru că îl invidia pe Swann că le inspirase, fie pentru că nu putea să nu-şi bată joc de el, socotindu-l a fi într-o situaţie dificilă. „Cred că vom reuşi să-l avem la cină pe acest domn, continuă Flora; cînd aduci vorba despre Maubant sau despre doamna Materna, vorbeşte ore în şir fără să se oprească. — Trebuie să fie o îneîntare să-l asculţi", suspină bunicul,
53
în mintea căruia natura omisese să includă, din nefericire, posibilitatea unui interes pătimaş pentru cooperativele suedeze sau pentru felul cum îşi compune rolurile Maubant, după cum uitase să le dăruiască surorilor bunicii acel grăunte de sare pe care trebuie să-l adaugi tu însuţi unei povestiri despre viaţa intimă a lui Mole" sau a contelui de Paris, pentru a afla oarecare plăcere în ceea ce spui. „Ia te uită, i se adresă Swann bunicului, ceea ce va voi spune are mai multă legătură decît s-ar părea cu ceea ce mă întrebaţi, căci în anumite privinţe lucrurile nu s-au schimbat prea mult. Reciteam azi dimineaţă un pasaj din Saint-Simon15 care v-ar fi amuzat. Se află în volumul unde povesteşte despre rolul său de ambasador în Spania; nu este dintre cele mai bune, nu este decît un jurnal, dar este cel puţin un jurnal scris minunat de bine, ceea ce îl deosebeşte mult de plictisitoarele jurnale pe care ne credem obligaţi să le citim dimineaţa şi seara. — Nu sînt de părerea dumitale, în anumite zi ie lectura jurnalelor mi se pare foarte plăcută...", îl întrerupse mătuşa mea Flora, pentru a arăta că ea citise în Le Figaro fraza despre tabloul de Corot din colecţia lui Swann. „Cînd vorbesc despre lucruri sau despre oameni care ne interesează!" supralicita mătuşa mea Celine. „Nu spun nu, răspunse Swann uimit. Eu le reproşez jurnalelor faptul că ne silesc să acordăm zilnic atenţie unor lucruri neînsemnate, în timp ce citim doar de trei sau de patru ori în viaţa noastră cărţile în care se află scrise lucruri esenţiale. Tocmai pentru că rupem cu nerăbdare în fiecare dimineaţă manşeta jurnalului, ar trebui să schimbăm lucrurile şi să tipărim în jurnal altceva, nu ştiu, poate... Cugetările lui Pascal! (rosti acest cuvînt pe un ton emfatic şi ironic, ca fă nu pară pedant). Şi în volumul cu cotoare aurite pe care nu-l deschidem decît odată la zece ani, adăugă el, arătînd faţă de lucrurile mondene acel dispreţ pe care îl manifestă anumiţi bărbaţi din societatea înaltă, să citim că regina Greciei s-a dus la Cannes sau că prinţesa de Leon a dat un bal costumat. Atunci lucrurile ar reveni la proporţiile lor reale." Dar, regretînd că s-a apucat să vorbească, fie şi pe un ton frivol, de lucruri serioase: „Ce conversaţie frumoasă, spuse el, ironic, nu ştiu de ce rămînem pe aceste «înăl ţimi»" şi, întoreîndu-se către bunicul: „Deci Saint-Simon povesteşte că Maulevrier avusese îndrăzneala să Io întindă mîna fiilor săi. Ştiţi, Maulevrier este cel despre care el spune: «în acest clondir uriaş nu am văzut niciodată nimic altceva decît posomoreală, grosolănie şi multă prostie»". — „Eu ştiu nişte sticle în care se află cu totul altceva", spuse repede Flora, care ţinea să-i mulţumească şi ea lui Swann, căci vinul de Asti era un dar făcut amîndurora. Celine începu să rîdă. Swann, uimit, continuă: „Nu ştiu dacă din ignoranţă, sau
54
din viclenie, scrie Saint-Shuon, a vrut el să dea mîna cu copiii mei. Mi-am dat scama şi l-am împiedicat". Bunicul se extazie cu privire la „din ignoranţă sau din viclenie", dar domnişoara Ceiine, care la numele de Saint-Simon — un om de litere — începea să-şi dezmorţească auzul, se indignă: „Cum? dumneata admiri asta? Oare un om nu valorează tot atît cît oricare altul? Ce importanţă are dacă este duce sau vizitiu, atunci cînd este inteligent şi e om de inimă? Frumos îşi mai creştea copiii Saint-Simon al dumitale, dacă nu le spunea să dea mîna cu toţi oamenii oneşti. Dar este pur şi simplu îngrozitor. Şi dumneata îndrăzneşti să citezi acest pasaj?" Iar bunicul, îndurerat, simţind că nu-l poate pune pe Swann să ne povestească întîmplările care l-ar fi amuzat, îi zicea în şoaptă mamei: „Aminteşte-mi versul pe care m-ai pus să-l învăţ pe dinafară ţd care mă linişteşte în clipe ca acestea. Ah! da: «Seigneur, que de vertus vous nous faites hair!>>16 Acum mi-e mai bine!"
Nu o părăseam pe mama din ochi, ştiam că atunci cînd vom fi la masă nu mi se va îngădui să rămîn pînă la sfîrşitul cinei şi că, pentru a nu-l supăra pe tata, mama nu mă va lăsa să o sărut de mai multe ori în faţa tuturor, ca atunci cînd eram în camera mea. De aceea îmi făgăduiam, în sufragerie, ca, în timp ce vom începe să luăm cina şi voi simţi că se apropie ora, să fac dinainte din acest sărut, care va fi atît de scurt şi atît de fugar, tot ceea ce puteam face singur, să aleg cu privirea locul de pe obraz unde o voi săruta, să-mi pregătesc gîndul pentru a putea, datorită acestui început mental de sărutare, să consacru întregul minut pe care mi-l va acorda mama simţămîntului de a-i şti obrazul lipit de buzele mele, aşa cum un pictor ce nu poate obţine decît şedinţe scurte de la modelul care îi pozează, îşi pregăteşte paleta şi îşi aminteşte dinainte, după însemnări, tot ce l-ar putea ajuta să se lipsească de prezenţa modelului. Dar iată că înainte de a fi fost chemaţi la cină, bunicul avu cruzimea inconştientă să spună: „Micuţul pare obosit, ar trebui sase ducă la culcare. în seara asta vom cina de altminteri tîrziu". Iar tata, care nu respecta la fel de mult ca bunica şi ca mama legămîntul dintre noi, spuse: „Da, haide, du-te şi te culcă". Am vrut să o sărut pe mama, dar chiar în acea clipă se auzi clopoţelul care anunţa cina. „Haide, las-o pe mama, v-aţi luat noapte bună, asemenea manifestări sînt ridicole. Hai, du-te lâ culcare!" Şi trebui să plec fără să avu.t. Parte ^e sfînta împărtăşanie; trebui să urc fiecare treaptă a scării, după cum spune o expresie populară, „cu inima neagră e supărare", împotriva inimii mele care voia să se întoarcă hngă mama, pentru că, nesărutîndu-mă, ea nu îi îngăduise să mă urmeze. Această scară detestată, pe care o urcam întotdeauna cu
atîta tristeţe, răspîndea un miros de lac; acesta parcă absorbise, fixase suferinţa specială pe care o simţeam în fiecare seară, făcînd-o poate încă şi mai crudă pentru sensibilitatea mea, deoarece, confruntată cu această formă olfactivă, inteligenţa mea nu mai putea să participe la ea. Cînd dormim si cînd o durere de dinţi nu este încă percepută de noi decît ca o fată tînără pe care ne străduim de două sute de ori la rînd să o scoatem din apă sau ca un vers din Moiiere pe care ni-] repetăm întruna, este o mare uşurare să ne trezim, iar inteligenţa noastră să poată dezbrăca ideea de durere de dinţi de orice veşmînt eroic sau ritmat. Simţeam tocmai starea opusă acestui gen de uşurare, cînd suferinţa de a urca în camera mea intra în mine într-un chip mult mai rapid, aproape instantaneu, totodată insidios şi brusc, prin inhalarea — mult mai toxică decît o pătrundere morală — mirosului de lac al scării. Odată ajuns în camera mea, trebui să astup toate ieşirile, să închid jaluzelele, să-mi sap propriul mormînt, dînd la o parte cuverturile, să mă îmbrac cu linţoliul cămăşii mele de noapte. Dar înainte de a mă îngropa în patul de fier ce fusese adus în cameră pentru că îmi era prea cald vara sub perdelele de rips ale patului cel mare, am avut un simţă-mînt de revoltă, şi am vrut să mă folosesc de o viclenie vrednică de un osîndit la moarte. I-am scris mamei, rugind-o să urce pentru că mi se întâmplase ceva grav despre care nu puteam să-i spun în scrisoare. Spaima mea era că Francoise, bucătăreasa mătuşii mele, care trebuia să aibă grijă de mine cînd mă aflam la Combray, va refuza să ducă scrisoarea. Bănuiam că pentru ea a duce această scrisoare mamei, în faţa tuturor, va fi un lucru tot atît de imposibil ca şi, pentru portarul unui teatru, obligaţia de a înmîna o scrisoare unui actor în timp ce el se află pe scenă. Ea avea cu privire la lucrurile care pot şi care nu pot fi făcute un cod imperios, bogat, subtil şi intransigent, comportînd distincţii insesizabile sau inutile (ceea ce îl făcea să semene cu acele legi antice care, alături de porunci feroce, ca aceea de a-i ucide pe copiii de ţîţă, interzic cu o delicateţe exagerată să fierbi iedul în laptele caprei sau să mănînci nervul din coapsa unui animal). Acest cod, dată fiind încăpăţînarea bruscă cu care ea refuza să ne facă unele mici servicii, părea a fi prevăzut complexităţi sociale şi rafinamente mondene atît de mari, îneît nimic din mediul Franeoisei şi din viaţa sa de slujnică la ţară nu putuse să i le sugereze; şi erai silit să-ţi spui că există în ea un trecut francez foarte vechi, nobil şi rău înţeles, ca în acele cetăţi manufacturiere unde vechi castele arată că aici a existat cîndva o viaţă de curte, şi unde lucrătorii dintr-o uzină de produse chimice muncesc în mijlocul unor delicate sculpturi ce reprezintă miracolul
56
sfîntului Teofil17 sau pe cei patru fii Aymon18. în cazul meu, articolul din cod din pricina căruia era puţin probabil ca — în afară de situaţia cînd ar fi luat casa foc — Francoise să o deranjeze pe mama în prezenţa domnului Swann pentru un personaj atît de neînsemnat ca mine, exprima pur şi simplu respectul ei nu numai pentru părinţi — ca pentru morţi, preoţi şi regi —, dar şi pentru străinul ce-ţi este oaspete, respect ce m-ar fi impresionat poate într-o carte, care mă irita însă totdeauna cînd o auzeam pe ea vorbind despre un asemenea lucru pe un ton grav şi înduioşat, şi încă şi mai mult în acea seară, cînd caracterul sacru pe care Francoise îl conferea cinei avea să o oblige să refuze a tulbura acea ceremonie. Dar ca să am fie şi numai o şansă, nu ezitai să mint şi să-i spun că nu eu voisem să-i scriu mamei, ci că mama era aceea care, în clipa cînd ne-am despărţit, îmi spusese să nu uit să-i trimit un răspuns în legătură cu un obiect pe care mă rugase să-l caut; şi că ea va fi desigur foarte supărată dacă nu va primi acea scrisoare. Cred că Francoise nu rn-a crezut, căci, ca toţi oamenii primitivi, ale căror simţuri sînt mai puternice decît ale noastre, ea deosebea pe dată, după nişte semne care nouă ne scăpau cu totul, orice adevăr pe care voiam să i-l ascundem; privi timp de cinci minute plicul, ca şi cum, cercetînd hîrtia şi înfăţişarea scrisului, avea să se lămurească cu privire la natura conţinutului sau să ştie la care articol din codul său trebuie să se refere. Apoi ieşi cu un aer resemnat, ce părea să însemne: „Mare nenorocire pentru părinţi să aibă un asemenea copil!" Se întoarse după o clipă să-mi spună că abia se servea îngheţata, că era cu neputinţă să i se dea mamei scrisoarea în acea clipă în faţa tuturor, dar că, atunci cînd masa va fi aproape gata, se va găsi un mijloc de a i-o înmîna. Pe dată neliniştea mi se potoli; acum nu mă mai aflam în situaţia de adineaori, cînd o părăsisem pe mama pînă mîine; bileţelul meu avea cel puţin să mă introducă, supărînd-o, fără îndoială (şi de două ori, pentru că acea manevră mă va face ridicol în ochii lui Swann), invizibil si fericit, în aceeaşi încăpere cu ea, avea să-i vorbească despre mine la ureche; iar sufrageria interzisă, ostilă, unde, abia acum o clipă, îngheţata însăşi şi castronelele cu apă pentru clătit gura păreau a ascunde plăceri răufăcătoare şi îngrozitor de triste, deoarece mama le gusta departe de mine, se deschidea larg către mine şi, ca un fruct prea copt şi dulce ce-şi sfîşie coaja, avea să trezească atenţia mamei, să o proiecteze pînă în inima mea îmbătată, în timp ce îmi va citi rîndurile. Acum nu mai eram despărţit de ea; barierele căzuseră, un fir minunat ne unea. Şi apoi asta Du era totul: fără îndoială că mama avea să vină la mine în cameră!
57
Neliniştea mea era, credeam eu, un simţămînt de care Swann şi-ar fi bătut joc dacă ar fi citit scrisoarea şi i-ar fi ghicit scopul; or, dimpotrivă, după cum am aflat mai tîrziu, o nelinişte asemănătoare l-a chinuit ani îndelungaţi, şi nimeni poate nu ar fi putut să mă înţeleagă atît de bine ca el; neliniştea pe care o ai cînd simţi că fiinţa pe care o iubeşti se află într-un ioc al plăcerii unde tu nu eşti, unde nu te poţi duce spre a fi alături de ea, Swann a cunoscut-o datorită iubirii, iubire căreia îi este oarecum predestinată, de către ca,re ea va fi acaparată, specializată; dar cînd, ca în cazul meu, a pătruns în noi înainte ca iubirea să fi apărut în viaţa noastră, ea pluteşte, aşteptînd-o, vagă şi liberă, pusă cînd în slujba unui sentiment, cînd în slujba altuia, a iubirii filiale sau a prieteniei pentru un coleg de şcoală. Iar bucuria cu care mi-am făcut prima ucenicie cînd Francoise s-a întors spre a-mi spune că scrisoarea riiea îi va fi înmînată mamei, fusese cunoscută şi de Swann, acea bucurie înşelătoare pe care ne-o dă vreun prieten, vreo rudă a femeii pe care o iubim, cînd, sosind la palatul sau la teatrul unde ea se află pentru vreun bal, petrecere sau premieră unde el o va întîlni, acel prieten ne zăreşte rătăcind pe afară, aşteptînd cu deznădejde vreun prilej de a comunica cu ea. El ne recunoaşte, vine către noi, ne întreabă ce facem aici. Şi cînd îi spunem că avem să-i transmitem rudei sau prietenei sale ceva urgent, el ne asigură că nimic nu-i mai simplu, ne introduce în vestibul şi ne promite că ne-o va trimite în mai puţin de cinci minute. Cît de mult îl iubim — aşa cum în acel moment eu o iubeam pe Francoise —, pe intermediarul bine intenţionat care cu un singur cuvînt a. făcut ceva suportabil, omenesc şi aproape benefic din serbarea de neimaginat, infernală, în sînul căreia credeam că vîrtejuri duşmănoase, perverse şi fermecate o duceau departe, silind-o să rîdă de noi. pe cea pe care o iubim! Dacă socotim după ruda care ne-a acostat şi care este unul din iniţiaţii crudelor mistere, ceilalţi invitaţi la acea serbare nu par să aibă nimic demoniac în felul lor de a fi. Iată-ne pătrunzînd printr-o spărtură nesperată în orele inaccesibile şi chinuitoare în timpul cărora ea avea să guste plăceri necunoscute: şi iată că unul din momentele a căror succesiune le-ar fi alcătuit, un moment la fel de real ca toate celelalte, ba chiar poate mai important pentru noi, pentru că are o legătură mai mare cu iubită noastră, noi ni-l reprezentăm, noi îl posedăm, intervenim în el, l-am creat aproape: momentul cînd i se va spune că sîntem acolo jos. Şi, fără îndoială, celelalte momente ale serbării nu erau de o esenţă foarte diferită de esenţa acestuia, nu comportau o alcătuire mai îneîntătoare şi care să ne aducă atîta suferinţă, de vreme ce prietenul binevoitor ne-a spus: „Dar va fi fericită să
58
coboare! ii va face mult mai multă plăcere să stea de vorbă eu dumneata decît să se plictisească acolo sus". Vai! Swann făcuse această experienţă, bunele intenţii ale unei a treia persoane sînt fără putere asupra unei femei mînioase că se simte urmărită pînă şi la un bal de către cineva pe care ea nu-l iubeşte. Adeseori prietenul coboară
Mama nu veni, şi, fără a-mi cruţa amorul propriu (povestea acelui obiect pe care ar fi trebuit să-l caut la rugămintea ei nu trebuia dezminţită), îmi transmise prin Francoise cuvintele: „Nu-i nici un răspuns", formulă pe care am auzit-o atît de des în gura portarilor de la „marile hoteluri" sau a valeţilor din tripouri, rostită către vreo biată fată uluită: „Cum, n-a spus nimic, dar e cu neputinţă! I-aţi dat totuşi scrisoarea mea. Bine, o să mai aştept". Şi — tot astfel cum ea spune în mod invariabil că nu are nevoie de becul suplimentar pe care portarul vrea să-l aprindă pentru ea, şi rămîne acolo, nemaiauzind decît rarele cuvinte despre vreme pe care ie schimbă între ei portarul şi vreun servitor, pe care acesta îl trimite în grabă, dîndu-şi seama dintr-o dată cît e de tîrziu, să pună la gheaţă băutura unui client — după ce am respins oferta Francoisei de a-mi face ceai sau de a rămîne lîngă mine, am lăsat-o să se întoarcă la bucătărie, m-am culcat şi am închis ochii, încereînd să nu aud vocea părinţilor mei care îşi beau cafeaua în grădină. Dar, după cîteva secunde, simţii că scriind acea scrisoare mamei, apropiin-du-mă, cu riscul de a o supăra, atît de mult de ea îneît crezusem că ajung la clipa cînd o voi revedea, înlăturasem posibilitatea de a adormi fără să o fi revăzut, iar bătăile inimii mele deveneau tot mai dureroase, pentru că îmi spoream zbuciumul pe măsură ce îmi impuneam o linişte care însemna acceptarea nefericirii mele. Dintr-o dată, nu mai simţii nici o tulburare, o mare fericire mă năpădi, ca atunci cînd un medicament puternic începe să-şi facă efectul şi ne potoleşte durerea: luasem hotărîrea să nu mai încerc să adorm iară a o fi revăzut pe mama, să o sărut cu orice preţ — deşi eram sigur că, după aceea, va fi multă vreme supărată pe mine — cînd va urca să se culce. Calmul ce rezulta din această hotărîre care punea capăt neliniştii mele, trezea în mine o stare de bucurie extraordinară, dar, totodată, o aşteptare, o sete şi o teamă de primejdie. Am deschis fereastra fără zgomot şi m-am aşezat la capătul patului; nu făceam aproape nici o mişcare, ca să nu fiu auzit de jos. Afară lucrurile păreau şi ele încremenite într-o atenţie mută, nevoind parcă să tulbure lumina lunii, care făcea să pară fiecare lucru de două ori mai mare şi mai îndepărtat, datorită răsfrîngerii razelor; mai densă şi mai concretă, aceasta subţiase şi dilatase totodată pei-
59
sajul, ca pe un plan pînă atunci împăturit, şi pe care îl desfaci. Tot
ce trebuia să se mişte, ca vreo ramură de castan, se mişca. Dar frea
mătul său minuţios, total, executat pînă în cele mai mici nuanţe şi
pînă la ultimele rafinamente, nu se revărsa asupra ambianţei, nu se
contopea cu ea, rămînea circumscris. Expuse pe această tăcere care
nu absorbea nimic din ele, zgomotele cele mai îndepărtate, cele care
veneau probabil din grădinile de la celălalt capăt al oraşului, se
percepeau în toate amănuntele şi atît de „net", încît s-ar fi zis că
acest efect de depărtare nu se datora decît unui pianissimo, ca acele
motive în surdină atît de bine executate de orchestra Conservatoru
lui pe care, deşi nu pierzi nici măcar o notă din ele, crezi că le auzi
totuşi venind de undeva de departe şi nu din sala de concert şi
deşi toţi vechii abonaţi — surorile bunicii, de asemenea, cînd Swann
le dăduse biletele lui — ciuleau urechea ca şi cum ar fi ascultat
înahrţamj^K^a^JJ^^und	ce n-ar fi ajuns încă
sa dea colţul către strada Trevise.
Ştiam că situaţia în care mă pusesem era, dintre toate, cea care putea să aibă pentru mine, din partea părinţilor mei, consecinţele cele mai grave, mult mai grave, într-adevăr, decît ar fi putut bănui un străin, şi anume dintre acelea care pentru el nu le-ar fi putut avea decît greşelile cu adevărat ruşinoase. Dar în educaţia ce mi se dădea, ierarhia greşelilor nu era aceeaşi ca în educaţia celorlalţi copii, şi fusesem obişnuit să le situez înaintea celorlalte (pentru că, fără îndoială, nici nu erau altele împotriva cărora să fie nevoie să fiu mai cu străşnicie păzit) pe cele despre care înţeleg aeum că aveau în comun faptul că le făceam cedînd unui impuls nervos. Dar atunci cuvîntul acesta nu era pronunţat, nu li se recunoştea această origine, care m-ar fi putut face să cred că puteam fi scuzat sau poate chiar că sînt greşeli cărora nu le pot rezista. Dar le recunoşteam bine după neliniştea care le preceda, ca şi după severitatea pedepsei ce le urma; şi ştiam că greşeala pe care tocmai o săvîrşisem era din aceeaşi familie cu altele pentru caro fusesem aspru pedepsit, deşi infinit mai gravă. Cînd mă voi duce să-i aţin calea mamei în clipa cînd va urca să se culce, şi cînd ea va vedea că rămăsesem treaz pentru a-i spune din nou noapte bună pe coridor, nu voi mai fi lăsat să rămîn acasă, voi fi trimis Ia colegiu chiar a doua zi, eram absolut sigur de asta. Ei bine! chiar dacă ar fi trebuit să mă arunc pe fereastră cinci minute după aceea, aveam totuşi să fac ceea ce liotărîsem. Acum o voiam pe mama, voiam să-i spun noapte bună, înaintasem prea mult pe calea ce ducea la realizarea acestei dorinţe pentru a mă mai putea întoarce înapoi.
60
Auzii paşii părinţilor mei care îl însoţeau pe Swann; şi după ce clopoţelul de la poartă mă anunţă că plecase, m-am dus la fereastră. Mama" îl întreba pe tata dacă îi plăcuse langusta şi dacă domnul Swann ceruse încă o porţie de îngheţată cu cafea şi cu fistic. „Nu prea a ieşit grozav, spuse mama; cred că data viitoare va trebui să-i punem altă aromă. — N-am cuvinte să spun cit de schimbat îl -găsesc pe Swann, zise mătuşa mea, a îmbătrînit aşa de mult!" Se obişnuise atît de mult să vadă totdeauna în Swann un adolescent, îneît era uimită cînd îl descoperea dintr-o dată mai puţin tînăr decît continua să-l creadă. De altfel şi părinţii mei începeau să găsească că bătrîneţea lui este acea bătrîneţe anormală, excesivă, ruşinoasă şi meritată a celibatarilor, a tuturor celor pentru care s-ar părea că marea zi lipsită de un mîinc este mai lungă decît pentru ceilalţi, pentru că pentru ei ea este pustie, iar clipele se adună unele cu altele încă de dimineaţă, fără să se împartă apoi între copii. „Cred că are multe necazuri cu ticăloasa lui de nevastă, care trăieşte în văzul întregului Combray cu un anume domn de Charlus. A ajuns de rîsul lumii." Mama observă că, de cîtăva vreme, parc mult mai puţin trist. „Şi face mult mai rar acel gest, care seamănă întru totul cu un gest al tatălui său, de a-şi şterge ochii şi de a-şi trece mîna peste frunte. Cred că de fapt nu o mai iubeşte pe această femeie.
65535	Sigur că nu o mai iubeşte, răspunse bunicul. Mi-a scris încă de
multă vreme o scrisoare, căreia nu m-am grăbit să-i răspund favo
rabil, şi care nu lasă nici o umbră de îndoială asupra sentimentelor
gale de iubire faţă de soţia sa. Dar nu i-aţi mulţumit pentru vinul
de Asti", adăugă bunicul, întoreîndu-se către cele două cumnate
ale sale. „Cum poţi să spui că nu i-am mulţumit? Ba dimpotrivă,
cred că am făcut-o, şi într-un fel cît se poate de delicat", răspunse
mătuşa mea Flora. „Da, ai adus-o foarte bine din condei: te-am
admirat, spuse mătuşa mea Celine. — Dar şi tu te-ai descurcat foarte
bine. — Da, sînt destul de mîndră de fraza mea despre vecinii
amabili. — Cum! asta numiţi voi a mulţumi! spuse bunicul. Am
auzit toate astea, dar nici prin minte nu mi-a trecut că voiaţi să-i
mulţumiţi lui Swann. Puteţi fi sigure că n-a înţeles nimic. — Dar
Swann nu-i un prost, sînt sigură că a ştiut să guste conversaţia
noastră. Nu puteam totuşi să-i spun numărul sticlelor trimise şi
preţul yimilui!" Tata şi mama rămaseră singuri, şi se aşezară pentru
cîteva clipe; apoi tata spuse: „Dacă vrei, hai să urcăm la culcare.
65536	Dacă asta vrei tu, dragul meu, deşi nu-mi este deloc somn; sper
eă nu mă ţine atît de trează acea îngheţată de cafea atît de proastă;
dar văd lumină în bucătărie, şi de vreme ce biata Francoise in-a
aşteptat, o s-o rog să-mi descheie corsajul în timp ce tu te vei dez-
61
brăca". Şi mama deschise uşa cu zăbrele de la vestibulul ce dădea spre scară. Curînd am auzit-o cum urcă şi închide fereastra de la camera ei. Am înaintat pe coridor fără zgomot; inima îmi bătea atît de puternic îneît mergeam cu greu, dar cel puţin nu de nelinişte, ci de spaima şi de bucurie. Am văzut în casa scării lumina proiectată de luminarea maniei. Apoi am văzut-o chiar pe ea, şi i-am sărit înainte. în prima clipă, mă privi cu uimire, neînţelegînd ce se întîm-plase. Apoi pe chipul ei se citi o mare mînie, nu îmi spunea nici măcar un singur cuvînt, şi, într-adevăr, pentru o greşeală mult mai mică decît aceasta nu mi se mai vorbea timp de mai multe zile. Daca mama mi-ar fi spus vreun cuvînt, ar fi însemnat să admită ca poate să-mi spună şi altele, şi de altfel asta mi s-ar fi părut încă şi mai îngrozitor, ca un semn că faţă de givivitatea pedepsei ce urma să se pregătească, tăcerea, sau cearta, ar fi fost o joacă. Un cuvînt ar fi avut semnificaţi» calmului cu care îi răspunzi unei slugi cînd ai hotărît s-o dai afară; sărutul pe care îl dai unui fiu pe care îl trimiţi să se angajeze în armată, în timp ce i l-ai fi refuzat dacă ar fi trebuie să te mulţumeşti să fii supărat pe el doar două zile. Dar ea îl auzi pe tata care urca din cabinetul de toaletă unde se dezbrăcase şi, pentru a evita scena pe care ne-ar fi fâcut-o, îmi spuse cu o voce întretăiată de mînie: „Fugi, fugi, măcar să nu te vadă tata cum mă aştepţi aici ca un nebun!" Dar eu îi repetam: „Vino să-mi spui noapte bună", înspăimîntat că văd reflexul luminării tatei înalţîn-du-se pe perete, dar şi folosirida-mă de apropierea lui ca de un mijloc de şantaj şi nădăjduind ca mama, pentru a evita ca tata să mă găsească tot acolo dacă ea ar fi continuat să mă refuze, îmi va spune: ,.întoaree-te în camera ta, o să vin'"'. Dar era prea tîrziu, tata se afla în faţa noastră. Fără să vreau, am şoptit aceste cuvinte, pe care nimeni nu le-a auzit: „Sînt pierdut I"
Dar nu a fost aşa. Tata îmi refuza neîncetat tot felul de lucruri ce-mi erau îngăduite prin înţelegeri mai puţin severe pe care le aveam cu mama şi cu bunica, pentru că lui îi pasa prea puţin de ..principii", căci pentru el nu existau nici un fel de „drepturi ale oamenilor". Pentru un motiv cu totul întîmplător, sau chiar fără nici un motiv, el îmi interzicea în ultima clipă vreo plimbare atît de obişnuită, atît de acceptată, îneît asemenea privaţiune era un adevărat sperjur, sau, cum făcuse şi în acea seară, cu mult timp înainte de ora rituală, îmi spunea: „Hai, urcă la culcare, şi să nu aud nici un cuvînt în plus!" Dar, pentru că nu avea principii (în sensul în care le avea bunica), el nu cunoştea de fapt ce înseamnă intransigenta. Mă privi o clipă, uimit şi supărat, apoi, după ce mama ii explică, stingherită, în cîteva cuvinte, cele întîmplate, el îi spuse;
62
.Du-te atunci cu el, tot spuneai că nu ţi-e somn. Rămîi puţin cu ol în cameră, eu nu am nevoie de nimic. — Dar, dragul meu, îi răspunse timid mama, faptul că îmi este sau nu-mi este somn nu schimbă cu nimic lucrurile, nu putem să-l obişnuim pe acest copil cu... — Dar nu-i vorba să-l obişnuim, spuse tata, dînd din umeri; vezi bine că bietul copil e trist, ba chiar pare deznădăjduit; haide, doar nu sîntem călăi! Dacă o să se îmbolnăvească din pricina ta, n-o să-ţi convină! Şi fiindcă există două paturi în camera lui, spune-i Francoisei să-ţi pregătească patul cel mare şi cuîcă-te în noaptea «-ista lîngă el. Hai, noapte bună, eu nu sînt atît de nervos ca voi, mă duc să mă culc".
Nu puteam să-i mulţumesc tatei; l-aş fi mîniat prin ceea ce el numea nevricale; am rămas pironit locului, neîndrăznind să fac vreo mişcare; era încă în faţa noastră, înalt, în halatul său de casă alb, cu capul înfăşurat în eaşmirul de India violet şi roz pe care îl purta de cînd avea nevralgii, făcînd gestul lui Abraham din gravura reprodusă după Benozzo Gozzoli19, pe care mi-o dăduse domnul Swann, cînd îi spune Sarei că trebuie să renunţe la Isaac. Sînt mulţi ani de atunci. Zidul de lîngă scara pe care am văzut ur-cînd reflexul luminării sale nu mai există de multă vreme. Şi în mine multe lucruri au fost nimicite, despre care credeam că trebuie să dăinuie veşnic, şi noi lucruri s-au construit, dînd naştere unor bucurii noi, pe care nu le-aş fi putut prevedea atunci, după cum le înţeleg acum cu greu pe cele vechi. Şi e mult de cînd tata mi-i mai poate spune mamei: „Du-te cu copilul". Putinţa unor asemenea ceasuri nu va renaşte niciodată pentru mine. Dar, de puţină vreme, încep din nou să percep foarte bine, dacă ştiu să ascult, hohotele de plîns pe care am avut puterea să le stăpînesc în faţa tatei şi în care nu am izbucnit decît cînd am fost iar singur cu mama. De fapt, ele n-au încetat niciodată; şi numai pentru că viaţa tace acum mai mult în jurul meu, le aud eu din nou, ca pe acele clopote de la mănăstire acoperite atît de bine în timpul zilei de zgomotul oraşului, îneît ai crede că dangătul lor s-a oprit, dar care se aud iarăşi, în tăcerea serii. Mama îşi petrecu acea noapte în camera mea; cînd săvîrşisem o greşeală atît de mare îneît mă aşteptam să fiu izgonit din casă, părinţii nici îmi acordau mai mult decît obţinusem vreodată de la ci, ca o recompensă pentru o faptă frumoasă. Chiar atunci cînd se manifesta prin bunăvoinţă, purtarea tatei faţă de mine păstra acea nuanţă de arbitrar şi nemeritat ce  o caracteriza,  şi care
nea de faptul că în general era mai curînd rezultatul unor împrejurări întîmplătoare decît al unui plan premeditat. Poate chiar ca ceea ce eu numeam, atunci cînd mă trimitea la culcare, severita-
63

tea sa, merita mai puţin acest nume decît cea a mamei sau a bunicii, căci firea lui, mai diferită în anumite privinţe de a mea decît a lor, nu ghicise probabil pînă acum cît eram de nefericit în fiecare seară, ceea ce mama şi bunica ştiau foarte bine; dar ele mă iubeau îndeajuns pentru a nu consimţi să mă cruţe de suferinţă, voiau să mă înveţe să o domin spre a-mi diminua sensibilitatea nervoasă şi a-mi întări voinţa. Tata, care mă iubea altfel, nu ştiu dacă ar fi avut acest curaj: singura dată cînd înţelesese că sînt nefericit, îi spusese mamei: „Du-te şi-l mîngîie". Mama rămase în acea noapte în camera mea şi, parcă pentru a nu strica prin vreo remuşcare aceste ore atît de diferite de ceea ce avusesem dreptul să sper, cînd Fran-<joise, înţelegînd că se petrece ceva extraordinar, căci mama, aşezată lingă mine, mă ţinea de mînă şi mă lăsa să plîng fără să mă certe, o întrebă: „Dar doamnă, ce are domnul de plînge astfel?" mama îi răspunse: „Nu ştie nici el de ce, Francoise, are o stare nervoasă; pregăteşte-mi repede patul cel mare şi du-te să te cuier'. Astfel, pentru prima oară, tristeţea mea nu mai era socotită o greşeală ce trebuie pedepsită, ci un fel de rău involuntar, recunoscut acum oficial, o stare nervoasă de care nu eram răspunzător; eram fericit că nu trebuie să-mi însoţesc amărăciunea lacrimilor cu vreun scrupul, puteam să plîng fără să păcătuiesc. Totodată eram foarte mîndru faţă de Franşoise din pricina acestei întorsături pe care o luaseră lucrurile, care, la o oră după ce mama refuzase să urce în camera mea şi îmi transmisese răspunsul dispreţuitor că trebuie să dorm, mă înălţa la demnitatea de persoană matură, făcîndu-mă să ajung dintr-o dată la un fel de pubertate a supărării, de emancipare a lacrimilor. Ar fi trebuit să fiu fericit: dar nu eram. Mi se părea că mama îmi făcuse pentru prima oară o concesie din pricina căreia probabil suferea, că era o primă abdicare din partea-i în faţa idealului pe care şi-l făcuse cu privire la mine şi că, pentru prima dată, ea, atît de curajoasă, se dădea bătută. Mi se părea că repurtasem o victorie împotriva ei, că reuşisem, afa cum ar fi putut face o boală, necazurile sau virata, să-i înfrîng voinţa, să-i îngenunchez raţiunea, şi că prin această scară începea o nouă eră, că ea va rămîne ca o dată tristă. Dacă aş mai fi îndrăznit acum, i-aş fi spus mamei: „Nu vreau, nu te culca aici". Dar cunoşteam înţelepciunea practică, realistă, cum s-ar spune astăzi, care îi tempera firea arzător de idealistă moştenită de la bunica, şi ştiam că acum, cînd răul era făcut, ar vrea mai curînd să mă lase cei puţin să mă bucur de acea plăcere liniştitoare şi să nu-l deranjeze pe tata. Desigur, frumosul chip al mamei strălucea încă de tinereţe în acea seară cînd mă ţinea atît de gingaş de mîini şi încerca să-mi potolească plînsui, dar mi se
64
părea că tocmai asta nu ar fi trebuit să se întîmple, mînia ei ar fi fost mai puţin tristă pentru mine decît această blîndeţe nouă pe care nu o cunoscuse copilăria mea; mi se părea că înscrisesem în sufletul ei o primă zbîrcitură, cu o mînă nelegiuită şi tainică, şi că din pricina mea se ivise aici primul fir alb de păr. Acest gînd mă făcu să plîng şi mai tare, şi atunci am văzut-o pe mama, care totdeauna îşi stăpînea pornirile de iubire faţă de mine, cum se lasă cuprinsă ea însăşi de înduioşare şi cum încearcă să-şi stăpînească dorinţa de a plînge. Cînd simţi că mi-am dat seama, îmi spuse, rîzînd: „Puişorul de piţigoi o s-o facă pe mama să fie tot atît de proastă ca şi el, dacă o să mai plîngă tot aşa. Haide, dacă nu ţi-e somn, după cum nu-mi este nici mie, să facem ceva, să luăm o carte şi să citim". Dar eu nu aveam acolo nici o carte. „Crezi că n-o să te mai bucuri tot atît de mult, dacă îţi aduc chiar acum cărţile pe care bunica vrea să ţi le dea de ziua ta de naştere? Gîndeşte-te bine: nu vei fi dezamăgit dacă nu vei primi nimic poimîine?" Dimpotrivă, eram încîntat, şi mama s-a dus după un pachet cu cărţi; sub hîrtia care le învelea, nu am putut ghici decît că sînt groase, după un contur sumar şi ascuns, care eclipsa totuşi cutia cu creioane colorate primită de Anul nou şi viermii de mătase de anul trecut. Erau: Balta diavolului, Franţois le Champi, Micuţa Fadette şi Meşterii clopotari. Bunica, după cum am ştiut mai tîrziu, alesese mai întîi poeziile lui Musset, un volum de Kousseau şi Indiana20; căci dacă socotea că lecturile uşoare sînt tot atît de nesănătoase ca bomboanele şi prăjiturile, ea nu credea că uriaşa respiraţie a geniului are asupra minţii unui copil o influenţă mai primejdioasă şi mai puţin întăritoare decît, asupra trupului său, aerul pădurii şi vîntul din largul mării. Dar fiindcă tata o făcuse aproape nebună aflînd ce cărţi vrea să-mi dea, ea se întorsese singură la Jouy-le-Vicomte, la librar, pentru ca eu să-mi capăt totuşi darul (era o zi foarte călduroasă şi se înapoiase atît de bolvavă, încît medicul îi spusese mamei să nu o mai lase să se obosească astfel), şi se repezise asupra celor patru romane pe teme rustice ale lui Gcorge Sand. „Draga mea fată, îi spunea ea mamei, nu m-aş putea hotărî să-i dăruiesc acestui copil o carte scrisă prost."
în realitate, nu se resemna niciodată să cumpere ceva din care să nu se poată trage un folos intelectual, şi mai ales cel pe care ni-l procură lucrurile frumoase, învăţîndu-ne să ne căutăm plăcerea în altă-parte decît în satisfacţiile bunei stări şi ale vanităţii. Chiar cînd trebuia să-i facă unui prieten un cadou aşa-zis util, cînd trebuia să dăruiască un fotoliu, tacîmuri, un baston, ea le căuta „vechi", ca şi cum, desuetudinea lor îndelungată ştergîndu-le caracteristicile
5 — în căutarea timpului pierdut
65
utilitare, ele păreau mai curînd dornice sa ne povestească viaţa oamenilor de altă dată decît să slujească la satisfacerea propriilor noastre nevoi. I-ar fi plăcut să am în camera mea fotografii ale monumentelor eau ale peisajelor celor mai frumoase. Dar atunci cînd trebuia să le cumpere, şi deşi lucrul reprezentat avea o valoare estetică, ea găsea ca vulgaritatea, utilitatea îşi regăseau prea curînd locul în modul mecanic de reprezentare al fotografiei. încerca să fie vicleană şi, dacă nu să elimine pe de-a-ntregul banalitatea comercială, cel puţin să o reducă, să o înlocuiască în cea mai mare parte tot cu artă, să introducă mai multe „straturi" de artă: în loc să cumpere fotografiile catedralei   din Chartres21, ale  fîntînilor  din Saint-Cloud22, ale Vezuviului, ea îl întreba pe Swann dacă toate acestea nu fuseseră reprezentate de vreun mare pictor, şi prefera să-mi dea fotografii ale catedralei din Chartres de Corot, ale marilor fîntîni din Saint-Cloud de Hubert Robert23, ale Vezuviului de Turner, ceea ce însemna   mai multă artă. Dar dacă fotograful fusese  înlăturat de la repezentarea capodoperei sau a naturii şi înlocuit de un mare artist, el îşi relua drepturile pentru a reproduce chiar această interpretare. Ajunsă la scadenţa vulgarităţii, bunica încerca Bă o mai amîne încă. Ea îl întreba pe Swann dacă opera nu fusese gravată, • preferind, cînd era cu putinţă, gravuri vechi, şi avînd încă un interes dincolo de ele însele, de exemplu, căutîndu-le pe acelea ce reprezintă o capodoperă într-o stare în care nu o mai putem vedea astăzi (ca gravura Cinei lui Leonardo da Vinci înainte de a se fi degradat, executată de Morghen). Trebuie spus că rezultatele acestui mod de a înţelege arta de a face un dar nu au fost totdeauna strălucite. Ideea pe care mi-am făcut-o despre Veneţia după un desen de Tiţian, ce pare a avea drept fundal laguna, era desigur mult mai puţin exactă decît cea pe care mi-aş fi făcut-o prin mijlocirea unor simple fotografii. Cînd mătuşa mea voia să rostească un rechizitoriu împotriva bunicii, era cu neputinţă să mai numeri cîte fotolii oferise aceasta unor tineri logodnici sau unor soţi bătrîni care, la prima încercare de a se aşeza pe ele, se prăbuşiseră pe dată sub greutatea unuia dintre destinatari. Dar bum'ea ar fi socotit că e meschin să se preocupe prea mult de soliditatea unui obiect de lemn pe care se desluşeau încă o floricică, un surîs, uneori o frumoasă istorioară din trecut. Chiar ceea ce, în aceste mobile, corespundea unei nevoi, dar într-un mod cu care nu mai sîntein obişnuiţi, o fermeca precum vechiul mod de a folosi limba, în care vedem o metaforă, ştearsă, în limba noastră modernă, de uzura obişnuinţei. Or, romanele cîmpe-neşti ale lui George Sand, pe care mi le dăruia de ziua mea, «rait pline, ca şi o mobilă veche, de expresii căzute în desuetudine şi

devenite iar imagini, cum nu mai întîlneşti decît la ţară. Şi bunica le cumpărase preferîndu-le altora, ca şi cum ar fi închiriat cu mai multă, plăcere o proprietate unde ar fi existat un porumbar gotic «au vreunul din acele lucruri vechi care exercită asupra minţii noastre o fericită influenţă, dîndu-i nostalgia unor imposibile călăr
torii în timp.	,„.,,,
Mama se aşeza alături de patul meu; luase in mînă Frangois le Champi2* care, datorită copertei sale roşii şi a titlului său de neînţeles, avea pentru mine o personalitate distinctă şi o atracţie misterioasă. Nu citisem încă niciodată vreun roman adevărat. Auzisem spunîn-du-se că George Sand era însuşi tipul romancierului. Asemenea vorbe mă îmbiau să văd în Frangois le Champi un ce cu neputinţă de definit şi fermecător. Procedeeele naraţiunii, menite să stîrnească fie curiozitatea, fie înduioşarea, anumite moduri de a spune ce trezesc neliniştea şi melancolia, şi pe care un cititor cît de cît instruit le recunoaşte ca fiind comune multor romane, îmi păreau pur şi simplu — mie, care vedeam într-o carte nouă nu un lucru ce are mulţi semeni, ci o persoană unică, avînd raţiunea de a exista doar în sine — o emanaţie tulburătoare a esenţei particulare a acestei opere. Sub evenimentele cotidiene, sub lucrurile atît de comune, sub cuvintele atît de curente, simţeam ca un fel de intonaţie, ca un fel. de accent străin. Acţiunea începu să se desfăşoare; ea îmi păru cu atît mai obscură, cu cît atunci cînd citeam, visam adeseori, pe pagini întregi, la cu totul altceva. Şi lacunelor pe care acest mod al meu de a fi distrat le lăsa în cadrul povestirii, li se adăuga, cînd mama îmi citea cu voce tare, şi faptul că ea sărea toate scenele de dragoste. De aceea toate schimbările bizare ce se produc în atitudinea morăriţei şi a copilului şi care nu îşi află explicaţia decît în evoluţia unei iubiri pe cale de a se naşte, îmi apăreau ca fiind pline de un mister adine, a cărui sursă îmi închipuiam că trebuie să fie în acel nume necunoscut şi atît de dulce de „Champi", care îşi punea pe copilul ce-l purta fără ca eu să înţeleg de ce, culoarea vie, împurpurată şi fermecătoare. Chiar dacă mama era o cititoare infidelă, ea era totodată, în cazul cărţilor unde afla sunetul unui sentiment adevărat, şi o cititoare admirabilă, prin respectul şi simplitatea interpretării, prin frumuseţea şi blîndeţea vocii sale. Chiar în viaţă, ciHd.fiinţe şi nu opere de artă îi stîrneau astfel înduioşarea sau admiraţia^ era impresionant să o vezi cu ce grijă îndepărta din vocea, djn gesturile, din cuvintele ei, orice notă de veselie care ar fi putut să-t facă rău vreunei mame ce îşi pierduse odinioară un copil, once nuanţă, amintind de sărbătorirea unei aniversări, care l-ar
5*
67
fi putut face pe bătrînul ce o asculta să se gîndească la vîrsta lui înaintată, orice cuvînt prea casnic care i s-ar fi părut plictisitor vreunui tînăr savant. Tot astfel, cînd citea proza lui George Sand, din care emană totdeauna acea bunătate, acea distincţie morală pe care mama învăţase de la bunica să le considere superioare oricărui alt lucru din viaţă, şi pe care eu aveam 6ă o învăţ pe ea doar mult mai tîrziu să nu le considere superioare oricărui alt lucru din cărţi, atentă să izgonească din vocea-i orice meschinărie, orice afectare ce ar fi putut fi o piedică în calea valului puternic, ea se înarma cu toată iubirea firească şi cu toată ampla blîndeţe pe care le cereau aceste fraze ce păreau scrise pentru vocea ei, şi care, spre a spune astfel, existau pe de-a-ntregul în registrul sensibilităţii sale. Pentru a le citi pe tonul potrivit, ea regăsea accentul cordial care le preexistă şi le-a dictat, dar pe care cuvintele nu-l arată; datorită lui, ea punea în treacăt o surdină oricărei cruzimi ascunse în timpurile verbale, rostea imperfectul şi perfectul compus eu blîndeţea bunătăţii desăvîrşite, cu melancolia iubirii, conducea fraza ce se sfîrşea către cea care urma să înceapă, cînd grăbind, cînd încetinind mersul silabelor, pentru a le face să intre, deşi cantităţile lor erau diferite, într-un ritm uniform, insufla acestei proze atît de comune un fel de viaţă sentimentală şi continuă.
Remuşcările mele se potoliseră, mă lăsam pradă dulceţii acestei nopţi cînd o aveam pe mama lîngă mine. Ştiam că nu voi mai putea avea niciodată o asemenea noapte; că dorinţa mea cea mai mare, aceea de a o avea pe mama în cameră în timpul tristelor ceasuri nocturne, era prea opusă necesităţilor vieţii şi dorinţei tuturor, pentru ca privilegiul ce-mi fusese acordat în acea seară să poată fi altceva decît o întîmplare factice şi excepţională. Mîine voi fi din nou neliniştit, iar mama nu va rămîne aici. Dar cînd neliniştile mele se potoleau, eu nu le mai înţelegeam; şi apoi seara de mîine era încă ceva îndepărtat; îmi spuneam că voi avea timp să iau o hotărîre, deşi acel răgaz nu putea să-mi dea nici o altă putere, căci erau lucruri ce nu depindeau de voinţa mea şi pe care socoteam că le pot evita doar datorită răstimpului care le despărţea încă de mine.
Astfel îneît, vreme îndelungată, cînd, trezindu-mă în timpul nopţii, îmi aminteam de Combray, nu revedeam niciodată nimic altceva decît acel crîmpei luminos, decupat în mijlocul unui întuneric nedesluşit, asemenea celor pe care sclipirile unui foc de
68
artificii sau proiectarea unei lumini electrice le luminează şi le secţionează pe faţada unui edificiu care, în rest, rămîne cufundat în noapte: la baza destul de mare, micul salon, sufrageria, începutul de alee întunecată pe unde va sosi domnul Swann, autorul inconştient al tristeţilor mele, vestibulul pe unde mă îndreptam către prima treaptă a scării de la intrare, atît de greu de urcat, care constituia ea singură trunchiul foarte îngust al acestei piramide neregulate; si, în vîrf, dormitorul meu, cu micul coridor şi uşa lui cu geam, pe unde intra mama; într-un cuvînt, totdeauna văzut la aceeaşi oră, izolat de tot ce putea să se afle în jur, desprinzîndu-se din întuneric, decorul strict necesar (ca acela pe care îl vedem indicat la începutul unor piese vechi, pentru reprezentările din provincie) dramei momentului cînd mă dezbrăcăm pentru culcare; ca şi cum Combray nu ar fi fost alcătuit decît din două etaje legate printr-o scară îngustă şi ca şi cum întotdeauna nu ar fi fost decît ora şapte seara. La drept vorbind, i-aş fi putut răspunde oricui mi-ar fi pus asemenea întrebare: Combray cuprindea şi altceva şi exista şi la alte ore. Dar cum ceea ce mi-aş fi amintit ar fi fost doar rodul memoriei voluntare, al memoriei inteligenţei, şi cum ceea ce ea ne spune despre trecut nu păstrează nimic din el, eu n-aş fi dorit niciodată să mă gîndesc la acea rămăşiţă din Combray. Toate acestea erau în realitate lucruri moarte pentru mine.
Moarte pentru totdeauna? Poate.
în asemenea cazuri hazardul joacă un mare rol, şi un al doilea hazard, cel al morţii noastre, nu ne îngăduie adeseori să aşteptăm multă vreme bunăvoinţa celui dintîi.
Găsesc foarte înţeleaptă acea credinţă celtică ce ne spune că sufletele celor pe care i-am pierdut sînt captive în vreo fiinţă inferioară, într-un animal, o plantă, un lucru neînsufleţit, pierdute într-adevăr pentru noi pînă în ziua, care pentru mulţi nu vine niciodată, cînd trecem din întîmplare pe lîngă copac, cînd intrăm în stă-pînirea obiectului unde sînt închise. Atunci ele tresar, ne cheamă, şi, de îndată ce le-am recunoscut, vraja este sfărîmată. Eliberate de noi, au învins moartea şi se întorc să trăiască împreună cu noi.
Aşa se întîmplă şi cu trecutul nostru. Zadarnic încercăm să-l evocăm, toate strădaniile inteligenţei noastre sînt inutile. El este ascuns în afara domeniului şi a puterii ei, în vreun obiect  material * (în senzaţia pe care ne-ar da-o acest obiect material) pe care noi on-l bănuim. Depinde de hazard dacă vom întîlni acest obiect înainte de a muri, sau dacă nu-l vom întîlni. \ Trecuseră25 mulţi ani de cînd, din Combray, tot ceea ce nu era teatrul şi drama culcării mele nu mai exista pentru mine, cînd,
într-o zi de iarnă, cum mă întorceam acasă, mama, văzînd că mi-e frig, mă îndemnă să beau, cum nu făceam de obicei, puţin ceai. Mai întîi am refuzat, dar, nu ştiu de ce, m-am răzgîndit. Ea trimise să mi se cumpere una dintre acele prăjituri mici şi durdulii, numite „Petitcs Ma^eleines", care par a fi fost turnate în valva striată a
unei gcoici.rŞi curînd, maşinal, împovărat de ziua posacă şi de perspectiva untti mîine trist, am dus la gură o linguriţă din ceaiul în care lăsasem să ne înmoaie o bucăţică de prăjitură. Dar chiar în clipa cînd înghiţitura de ceai, amestecată cu fărîmituri din prăjitură, îmi atinse cerul gurii, tresării, atent la lucrul neobişnuit ce se petrecea în mine. O plăcere nespusă mă năpădise, izolată, fără noţiunea cauzei sale. Datorită ei, vicisitudinile vieţii îmi deveniseră indiferente, dezastrele ei, inofensive, scurtimea-i, iluzorie, ca atunci cînd iubeşti; eram umplut cu o esenţă preţioasă: sau mai curînd această esenţă nu era în mine, ea eram eu. Kamă mai simţeam mediocru, supus capriciilor întîmplării, muritorYbe unde putuse să-mi vină acea puternică bucurie? Simţeam cărra legată de gustul ceaiului şi al prăjiturii, dar că le depăşea cu mult, net'iind, probabil* de aceeaşi natură. De unde se ivise? Ce însemna? Unde să o prind? Iau a doua înghiţitură, în care nu aflu nimic mai mult decît în prima, o iau pe a treia, care îmi spune încă şi mai puţin decît a, doua. E timpul să mă opresc, virtuţile băuturii par a scădea. Este limpede că adevărul pe care îl caut nu este în ea, ci în mine, ea l-a trezit, dar nu-l cunoaşte, şi nu poate decît să repete la ncsfîrşit, tot mai slab, aceeaşi mărturie pe care nu ştiu să o interpretez, pe care vreau cel puţin să i-o pot cere din nou şi să o regăsesc intactă, la dispoziţia mea, curînd, pentru o limpezire decisivă. Pun ceaşca pe masă şi mă întorc către mintea mea. Ea trebuie să găsească adevărul. Dar cum? Gravă incertitudine, de fiecare.dată cînd mintea ee simte depăşită de ea însăşi; cînd ea, căutătoare», este totodată ţinutul obscur unde trebuie să caute şi unde tot ce ştie nu-i va sluji la nimic.QSă caute? Nu numai: să creeze. Ea se află în faţa a ceva care nu este încă şi ce care numai ea îl poate realiza, făcîndu-l apoi să intre în lumina-i!)©
l Şi încep din nou sa mă întreb ce poate fi acea stare necunoscută, care nu aducea cu sine nici o probă logică, ci doar evidenta fericirii sale, a realităţii sale, în faţa căreia celelalte dispăreau^reau să încerc să o fac să apară din nou. Mă întorc cu gîndul la ciipa cînd am luat în gură prima linguriţă de ceai. Kegăsesc aceeaşi stare, fără nici o nouă limpezire.yi cer minţii mele să mai facă un efort, să aducă iar la lumină senzaţia care fuge. Şi, pentru ca nimic să nu oprească elanul cu care va încerca să o prindă iarăşi, îndepărtez orice
70

obstacol orice idee străină, îmi mm la adăpost urechile şi atenţia de zgomotele diii camera vecinăYpar simţind că mintea mea se oboseşte fără a izbuti, o silesc, dimpotrivă, să fie, de data asta, distrată, să'se gîndească la altceva, să-şi refacă puterile înaintea unei încercări Eupreme^poi, a doua oară, fac gol în faţa ei, îi pun din nou înainte gustul în£ă recent al primei înghiţituri, şi simt cum trei-are în minebceva care se mişcă, ar vrea să se înalţe, ceva desprins parcă de pe fundul unei mari, de la o mare adîncime; nu ştiu ce este, dar 4 urcă încet; simt rezistenţa şi aud murmurul distanţelor străbătute.*
(Desigur, ceea ce palpită astfel în adîncul meu este probabil imaginea, amintirea vizuală care,, legată de acel gust, încearcă să-l urmeze pînă la mine. Dar ea se zbate prea departe, prea nedesluşit; abia dacă percep răsfrîngerea neutră unde se confundă insesizabilul vîrtej al culorilor răscolite; dar nu pot să desluşesc forma, să-i cer, ca singurului interpret cu putinţă, să-mi traducă mărturia contemporanului sau inseparabil, gustul, să-i cer să-mi spună degere ce împrejurare anume, despre ce epocă din trecut este vorba.J)
#Va ajunge oare pînă la suprafaţa,' conştiinţei mele clare această
amintire, clipa veche pe care atracţia unei clipe identice a venit
să o cheme de atît de departe, să o tulbure, să o ridice din adîncurile
mele? Nu ştiu. Acum nu mai simt nimic, s-a oprit, a coborît poate
din nou; cine ştie dacă va mai urca vreodată din noaptea sa. De
zece ori trebuie să reîncep, să mă aplec către ea. Şi de fiecare dată,
laşitatea care ne îndepărtează de orice muncă dificilă, de  orice
operă importantă, m-a sfătuit să renunţ, să-mi beau ceaiul gîndin-
du-mă doar la plictiselile mele de astăzi, ia dorinţele mele de mîine,
care se lasă rumegate atît de uşor.	x ţ
yşi dintr-o dată amintirea mi-a apărut)(Gustul era cel al prăjiturii pe care duminica dimineaţa, la Combray (pentru că în acea zi nu ieşeam din casă înainte de ora slujbei religioase), cînd mă duceam să-i spun bună dimineaţa în camera ei, mătuşa Leonie mi-o oferea după ce o înmuiase în infuzia ei de ceai sau de flori de tei. Vederea micuţei madeleine nu-mi amintise nimic înainte de a fi gustat din ea; poate pentru că, văzînd adeseori asemenea prăjituri de atunci încoace, fără să le mănîne, pe poliţele cofetarilor, imaginea lor părăsise acele zile din Combray pentru a se asocia cu altele, mai recente; poate pentru că, din aceste amintiri părăsite vreme atît de îndelungată în afara memoriei, nimic nu mai supravieţuia, totul fe dezagregase; formele — şi cea a micii prăjituri în formă de scoică, atît de grasă şi senzuală sub cutcle-i severe şi pioase — erau abolite, Şau, pe jumătate adormite, îşi pierduseră forţa de expansiune care «e-ar fi îngăduit să ajungă pînă la conştiinţă. Dar cînd dintr-un trecut
71
vechi nimic nu mai subzistă, după moartea fiinţelor, după distrugerea lucrurilor, singure, mai fragile, dar mai vii, mai imateriale, mai persistente, mai fidele, mirosul şi gustul rămîn încă multă vreme, ca nişte suflete, să-şi amintească, sa aştepte, să spere, pe ruina a ceea ce mai există,' să poarte neclintite, pe acp picătură a lor aproape impalpabilă, edificiul imens al amintirii. $
(j3i de cum am recunoscut gustul bucăţii de prăjitură înmuiată în infuzia de tei pe care mi-o dădea să o beau mătuşa mea (deşi nu ştiam încă şi trebuia să las pentru mai tîrziu încercarea de a descoperi de ce această amintire mă făcea atît de fericit), pe dată vechea casă cenuşie cu vedere spre stradă, unde se afla camera ei, se ivi ca un decor de teatru, lipindu-se de micul pavilion care dădea către grădină, ce fusese construit pentru părinţii mei în partea dindărăt (acel crîmpei luminos, singurul pe care îl revăzusern pînă atunci); şi o dată cu casa, oraşul, de dimineaţa şi pînă seara si pe orice fel de vreme, piaţa unde mă trimiteau înainte de ora mesei, străzile pe unde umblam pentru currmărături, drumurile pe care le străbăteam cînd timpul era frumosJŞi ca în acel joc japonez care constă în a arunca într-un vas de porţelan plin cu apă, bucăţele de hirtie pînă atunci indistincte care, de îndată ce s-au înmuiat, încep să se alungească, să se răsucească, să se coloreze, să se diferenţieze, să devină flori, case, personaje consistente şi recognoscibile, tot astfel acum toate florile din grădina noastră şi cele din parcul domnului Swann, şi nuferii de pe rîul Vivonne, şi oamenii din sat, şi căsuţele lor, şi biserica, şi întregul Combray cu împrejurimile sale, toate acestea, căpătînd formă şi soliditate, au ieşit, oraş şi grădini, din ceaşca mea cu ceai. \
II
Combray, de departe, de la zece leghe jur-împrejur, văzut din tren, cîncl soseam în ultima sâptămmă dinaintea Paştilor, nu era decît o biserică rezumînd oraşul, reprezentîndu-l, vorbind despre el şi pentru el depărtărilor şi, cînd te apropiai, ţinînd strmse în jurul înaltei sale mantii întunecate, în plin cîmp, împotriva vîntului, ca o păstoriţă oile, spinările lînoase şi cenuşii ale caselor îngrămădite, pe care o rămăşiţă de meterez din evul mediu le înconjura ici-colo cu o linie tot atît de perfect circulară ca aceea a unui mic orăşel din tabloul unui pictor primitiv. Cînd locuiai aici, Combray era cam trist, ca şi străzile sale, ale căror case construite din pietrele aproape negre ce se găseau în împrejurimi, cu trepte exterioare, cu acoperi-
72
suri care H aruncau umbra în faţă, erau destul de întunecoase pentru ca de cum se lăsa seara, perdelele din „săli" să fie date la o parte- străzile aveau nume grave de sfinţi (dintre care mai multe erau legate de istoria primilor Beniori de Combray): strada Saint-Hilaire strada Saint- Jacques, unde era casa mătuşii mele, strada Sainte-Hildegarde, unde dădea grilajul, şi strada Saint-Esprit, spre care 66 deschidea micuţa poartă laterală a grădinii; şi aceste străzi din Combray există într-o parte a memoriei mele atît de îndepărtată în trecut, zugrăvită în culori atît de diferite de cele pe care le are lumea pentru mine acum, încît într-adevăr ele îmi par toate, ca şi biserica ce le domina din Piaţă, mai ireale încă decît proiecţiile unei lanterne magice; şi în anume momente mi se pare că a putea încă să traversez strada Saint-Hilaire, a putea să închiriez o cameră în strada l'Oiseau —la vechiul han al Păsării străpunse de o săgeată, din beciurile căruia urca un miros de bucătărie ce se înalţă încă din cînd in cînd în mine la fel de cald — ar fi o intrare în contact cu un Dincolo mai miraculos şi mai supranatural decît a face cunoştinţă cu Golo şi a sta de vorbă cu Genoveva de Brabant. Verişoara bunicului meu — mătuşa mea — la care locuiam, era mama acelei mătuşi Le"onie care, de la moartea soţului său, unchiul Octave, nu mai voise să părăsească, mai întîi orăşelul Combray, apoi, în Combray, casa, apoi camera, apoi patul ei, şi nu mai „cobora", rămînînd totdeauna culcată într-o stare nesigură de mîhnire, debilitate fizică, boala, idee fisă şi habotnicie. Apartamentul ei dădea spre strada Saint-Jacques, care ajungea mult mai departe, la Grand-Pre (în opoziţie cu Petit-Pre, loc înverzit în mijlocul oraşului, între trei străzi); cenuşie, cu trei trepte înalte de gresie aproape în faţa fiecărei porţi, semăna cu un defileu scobit de un sculptor gotic de-a dreptul în piatra în care ar fi sculptat o iesle sau o golgotă. Mătuşa mea nu mai locuia de fapt decît în două camere alăturate, rămînînd în cursul după amiezii într-una, în timp ce era aerisită cealaltă. Erau camere de provincie care — aşa cum în unele ţinuturi părţi întregi din aer sau din mare sînt luminate sau parfumate de miriade de protozoare nevăzute de ochii noştri — ne încîntă prin nenumăratele mirezme răspîndite de virtuţile, înţelepciunea, obiceiurile, de o întreagă viaţă tainică, invizibilă, peste măsură de bogată şi morală care pluteşte în aerul de aici; sînt mirezme încă naturale, desigur, şi de culoarea timpului, ca acelea din cîmpia învecinată, dar totuşi casnice, omeneşti şi stătute, peltea delicioasă, şi Etrălimpede, pregătită cu mare migală din toate fructele anului, ce au pornit din uvadă către bufet; legate de anotimpuri, d?r şi de casă, corectînd gustul acrişor al peltelei alburii, prin dulceaţa pîinii calde, trîndave
73
şi punctuale ca orologiul dintr-un sat, hoinare şi aşezate, nesăbuite şi prevăzătoare, bune gospodine, matinale, habotnice, fericite într-o pace care nu aduce decît şi mai multă nelinişte şi într-un prozaism ce slujeşte drept mare rezervor de poezie celui ce le străbate fără să fi trăit în ele. Aerul era aici saturat de cea mai aleasă tăcere, atît de hrănitoare, atît de suculentă, încît nu înaintam prin ea decît cu un fel de lăcomie, mai ales în acele prime dimineţi încă reci din Eăptămîna Paştilor, cînd îl gustam mai bine, pentru că tocmai sosisem ta Combray: înainte de a intra să-i spun bună ziua mătuşii mele, eram lăsat să aştept o clipă în prima încăpere unde soarele, un soare încă iernatec, venise să se încălzească în faţa focului, aprins încă de pe acum între cele două cărămizi şi care vopsea întreaga cameră cu un miros de funingine, făcea din ca ceva ce semăna cu ima din acele mari „guri de cuptor" de la ţară, sau cu un cămin de castel, lîngă care îţi doreşti să se dezlănţuie afară pios ia, ninsoarea chiar, vreo catastrofă diluviană, pentru a adăuga confortului acelei sihăstrii poezia iernii; făceam cîţiva paşi de la scăunelul de rugăciune pînă la fotoliile îmbrăcate în catifea, totdeauna acoperite în partea de sus cu un oval lucrat cu croşeta; iar focul cocea ca pe un aluat gustoasele miresme ce îmbibau aerul camerei, plin parcă de cocoloaşe, pe care le i'rămîntase şi le pusese la „dospit" răcoarea umedă şi însorită a dimineţii, le desfoia, le aurea, le unduia, le umfla, făcînd din ele o invizibilă şi palpabilă prăjitură provincială, o uriaşă „plăcintă cu mere", şi, de îndată ce gustam aromele mai picante, mai fine, mai vestite, dar şi mai seci ale dulapului, ale comodei, ale hîrtiei cu crengi colorate, mă întorceam totdeauna cu o lăcomie nemărturisită, ca să mă năclăiesc în mireasma ternă, cleioasă, fadă, indigestă şi cu gust de fruct a cuverturii cu flori.
O auzeam pe mătuşa mea cum vorbea singură, eu voce scăzută, în camera vecină. Nu vorbea decît aproape în şoaptă, pentru că socotea că are în cap ceva spart şi plutitor, pe care l-ar fi pus în mişcare dacă ar fi vorbit prea tare, dar nu rămînea niciodată multă vreme, nici chiar cînd era singură, fără să spună ceva, căci credea că este sănătos pentru gît să vorbească şi ca, împiedicînd astfel sîngele să stagneze, crizele de sufocare şi neliniştea de care suferea s-ar mai fi rărit; apoi, în inerţia absolută în care trăia, ca acorda celor mai mici senzaţii o importanţă extraordinară; le înzestra cu o mobilitate care o silea să nu le mai păstreze doar pentru ea, şi, în lipsa unui confident căruia să i le comunice, şi le anunţa ei înseşi, într-un perpetuu monolog, ce constituia singura ei formă de activitate. Din nefericire, căpătînd obiceiul de a gîndi cu voce tare, nu avea
74
totdeauna grijă să nu fie cineva în camera învecinată, şi o auzeam adeseori Bpnnîndu-şi: „Trebuie eă-mi amintesc bine că n-am dormit" (căci pe faptul' de a nu dormi niciodată ea îşi întemeia revendicarea cea mai importantă, vizibilă şi în respectul şi urmele pe care le lăsase în felul nostru, al tuturor, de a vorbi: dimineaţa Francoise nu venea- să o „trezească", ci „intra" la ea; cînd mătuşa mea voia să doarmă în timpul zilei, noi spuneam că ea vrea să „cugete" sau gă se „odihnească"; şi cînd i se întîmpla să spună: „ceea ce m-a trezit""sau „am visat că", se înroşea şi se corecta pe dată).
După cîteva clipe, intram să o sărut; Franc, oise îi pregătea ceaiul; gau, dacă se simţea neliniştită, cerea să bea o infuzie de tei, iar eu trebuia să iau dintr-un săculeţ şi să aduc într-o farfurie cantitatea de flori ce urma a fi pusă în apa clocotită. Uscîndu-se, codiţele se încovoiaseră, alcătuind o reţea capricioasă, în ochiurile căreia se deschideau [florile palide, de parcă le-ar fi aşezat astfel un pictor, făcîndu-le să .pozeze cît mai frumos. Frunzele, pierzîndu-şi sau schimbîndu-şi înfăţişarea, semănau cu tot felul de lucruri, cu aripa transparentă a unei muşte, cu o etichetă albă, cu o petală de trandafir, care ar fi fost însă îngrămădite unele peste altele, sfărîmate sau împletite, ca pentru a alcătui un euib de pasăre. Nenumărate mici amănunte inutile — fermecătoare dărnicie a farmacistului — ce ar fi fost suprimate într-o pregătire obişnuită, îmi prilejuiau, ca o carte unde eşti încîntat să întîlneşti numele unei persoane pe care o cunoşti, plăcerea de a înţelege că erau codiţele unor flori de tei adevărate, ca acelea pe care le vedeam pe strada Gării, modificate, tocmai pentru că erau tot ele, şi că îmbătrîniseră. Şi fiecare trăsătură nouă nefiind decît metamorfoza unei trăsături vechi, în micile ghemotoace cenuşii recunoşteam mugurii verzi care nu au ajuns să se deschidă; dar mai ales strălucirea roz, lunară şi blîndă a frunzelor, în pădurea fragilă de codiţe, de capătul cărora atîrnau, ca nişte mici trandafiri de aur — semn, ca şi lucirea ce dezvăluie încă pe un zid locul imei fresce şterse, al diferenţei dintre părţile copacului care fuseseră „colorate" şi cele care nu fuseseră —, îmi arăta că aceste petale erau într-adevăr cele care înainte de a împodobi sacul farmaceutic îmbălsămaseră serile de primăvară. Această flacără roz de luminare era tot culoarea lor, dar pe jumătate stinsă şi adormită în acea viaţă micşorată ce era acum a lor, şi care e ca un amurg al florilor-Curînd mătuşa mea putea să moaie în ceaiul clocotit, savurînd gustul de frunză uscată sau de floare ofilită, o mică prăjitură în formă de scoică din care îmi întindea şi mie o bucată cînd se înmuiase îndeajuns.
75
De o parte a patului ei se afla o mare comodă galbenă din lemn de lămîi şi o masă care semăna în acelaşi timp cu o masă de bucătărie şi cu un altar, unde, sub o statuetă a sfintei Fecioare şi sub o sticlă de Vichy-Celestins, se aflau cărţile de rugăciuni şi reţetele medicale, tot ce era necesar pentru a urmări din pat atît slujbele religioase cît şi regimul indicat de doctor pentru a nu greşi nici ora pepsinei şi nici pe cea a rugii de seară. De cealaltă parte, patul se învecina cu o fereastră, mătuşa mea avînd strada sub ochi şi citind în ea de dimineaţa şi pînă searp, pentru a-şi omorî plictisul, în felul cum o făceau prinţii persani, cronica zilnică, dar imemorială, a orăşelului Combray, pe care o comenta apoi cu Francoise.
După cinci minute, mătuşa mea îmi şi spunea să plec, de teamă să n-o obosesc. îmi întindea, ca să i-o sărut, fruntea-i palidă si fadă pe care, la acea oră matinală, nu-şi aşezase încă peruca, şi unde i se vedeau oasele ca ghimpii unei cununi de spini sau ca boabele unui şirag de mătănii, şi îmi spunea: „Hai bietul meu copil, pregăteşte-te să mergi la biserică; şi dacă jos o întîlneşti pe Francoise, spune-i să nu glumească prea mult cu tine, ci să urce cît mai repede să vadă dacă nu am nevoie de ceva".
într-adevăr, Francoise, care era de mulţi ani în slujba ei si nu bănuia pe atunci că într-o bună zi va intra cu totul în slujba noastră, se îngrijea oarecum mai puţin de mătuşa mea în lunile cînd noi ne aflam acolo. A existat în copilăria mea, înainte de a ne fi dus la Combray, cînd mătuşa Leonie îşi petrecea încă iarna la Paris la mama ei, o vreme cînd o cunoşteam atît de puţin pe Francoise, îneît, la 1 ianuarie, înainte de a intra la mătuşa mea, mama îmi punea în mînă o monedă de cinci franci şi îmi spunea: „Mai ales vezi bine cui i-o dai. Aşteaptă mai întîi să mă auzi pe mine spunînd: «Bună ziua, Francoise»; în acelaşi timp o să-ţi ating uşor braţul". De îndată ce ajungeam în anticamera întunecoasă a mătuşii, zăream în umbră, sub cutele unei bonete strălucitoare, ţepene şi fragile de parcă ar fi fost din zahăr, mişcările concentrice ale unui surîs de recunoştinţă anticipat. Era Francoise, nemişcată şi dreaptă în cpdrul uşiţei din coridor, ca o statuie de sfîntă în firida ei. Cînd te obişnuiai puţin cu acest întuneric de capelă, desluşeai pe chipul ei iubirea dezinteresată pentru oameni, respectul înduioşat pentru clasele de sus, întreţinut din plin, în cea mai bună parte a inimii ei, de speranţa unor daruri. Mama mă ciupea de braţ cu violenţă şi spunea cu voce puternică: „Bună ziua, Francoise". La acest semn, degetele mele se deschideau şi eu dădeam drumul monedei, care găsea, spre a fi primită, o mînă sfioasă, dar întinsa totuşi. însă de cînd mergeam la Combray, nu cunoşteam pe nimeni mai bine decît
76
pe Francoise; eram preferaţii ei, avea pentru noi, cel puţin în primii ani, tot atîta respect cît avea şi pentru mătuşa mea, dar şi un sentiment mai viu, pentru că prestigiului de a face parte din familie (ea avea pentru legăturile invizibile dintre membrii unei familii de acelaşi sînge, tot atît respect cît un tragic grec), i se adăuga farmecul de a nu fi stăpînii ei obişnuiţi. De aceea, cu cîtă bucurie ne primea, plîngîndu-ne că nu ne putem încă bucura de vreme mai frumoasă, în ziua sosirii noastre, în ajunul Paştilor, cînd adeseori bătea un vînt rece; mama îi cerea veşti despre fata şi despre nepoţii ei, voia să afle dacă nepoţelul ei este cuminte, ce meserie va avea, dacă seamănă cu bunica lui.
Şi cînd nu mai era lume de faţă, mama, care ştia că Francoise îşi plîngea încă părinţii morţi cu mulţi ani în urmă, îi vorbea despre ei cu blîndeţe, o întreba nenumărate amănunte despre felul cum trăiseră.
Ea ghicise că Francoise nu-şi iubea ginerele şi că acesta îi strica plăcerea de a fi cu fata ei, cu care nu vorbea tot atît de liber cînd era şi el de faţă. De aceea, cînd Francoise se ducea să-i vadă, la cîteva leghe depărtare de Combray, mama îi spunea, surîzînd: „Nu-i aşa, Francoise, că dacă Julien ar fi silit să lipsească şi dacă ai fi numai dumneata cu Marguerite toată ziua, ai fi deznădăjduită, dar te-ai consola?" Şi Francoise îi răspundea, rîzînd: „Doamna ştie totul; doamna este mai grozavă decît razele X (ea spunea x cu o dificultate afectată şi cu un surîs de batjocură faţă de ea înseşi care, ignorantă fiind, utilizează acel termen savant) pe care le-au adus pentru doamna Octave şi care văd ce ai în inimă", şi dispărea, intimidată că i se dă atenţie, poate pentru ca să nu fie văzută că plînge; mama era primul om care trezea în ea acea blîndă emoţie ce-i spunea că viaţa ei, fericirea, nefericirea ei de ţărancă pot avea un interes oarecare, pot fi un motiv de bucurie sau de tristeţe pentru altcineva în afară de ea însăşi. Mătuşa mea se resemna, lipsindu-se puţin de ea în timpul şederii noastre, căci ştia cît de mult o preţuia mama pe această slujnică atît de inteligentă şi de activă, care era la fel de frumoasă încă de la orele cinci dimineaţa, în bucătărie, sub boneta plisată care, strălucitoare şi ţeapănă, semăna cu un porţelan, ca atunci cînd se ducea la biserică; şi care făcea totul bine, muncind din răsputeri, fie că era sănătoasă, fie că era bolnavă, dar fără vorbărie, de parcă nu ar fi făcut nimic, fiind singura dintre slujnicele mătuşii mele care, cînd mama cerea apă caldă sau cafea, le aducea cu adevărat fierbinţi; era dintre acei servitori care 11^ displac cel mai mult la prima întîlnire unui străin, poate pentru că nu-şi dau osteneala să-l cucerească şi nu-l măgulesc, ştiind foarte
77
bine că nu au nevoie de el, că mai curînd nu va mai fi el invitat decîft să fie ei daţi afară; şi care sînt, în schimb, cei la care ţin cel mai mult stăpînii, ce îi ştiu cît sînt de buni la treabă şi nu pun preţ pe acea flecăreală servilă, plăcută, dar superficială, care face impresie favorabilă unui vizitator, ascunzînd însă adeseori o trîndăvie fără de leac.
Cînd Franeoise, după ce avusese grijă ca părinţii mei să aibă tot ce le trebuie, urca din nou pentru prima dată la mătuşa mea, ca să-i dea pepsina şi să o întrebe ce vrea să mănînce la masa de "prînz, rar se întîmpla să nu trebuiască să-şi spună părerea sau să dea explicaţii cu privire la vreun eveniment de mare importanţă:
65535	Francoise, închipuie-ţi că doamna Goupil a trecut cu mai
bine de un sfert de oră întîrziere după sora ei; dacă întîrzie în dram,
nu m-aş mira să ajungă abia la sfîrşitul slujbei.
65536	Nu m-aş mira nici eu, îi răspundea Francoise.
65537	Francoise, dacă ai fi venit cu cinci minute mai devreme,' ai fi
văzut-o trecînd pe doamna Imbert, care ducea nişte sparanghel de
două ori mai mare decît cel de la mătuşa Callot; încearcă să afli
de la servitoarea ei de unde l-a cumpărat. Dumneata, care faci" anul
ăsta toate sosurile cu sparanghel, l-ai fi putut cumpăra tot atît de
mare pentru oaspeţii noştri.
65538	Nu m-aş mira să-l fi luat de la domnul preot, spunea Fran-
ţoise.
65539	Biata mea Francoise, îi răspundea mătuşa mea ridicînd din
umeri, de la domnul preot! Ştii doar bine că în grădina lui nu "creşte
decît un sparanghel prăpădit. îţi spun că ăsta era gros cît braţul.
Nu cît al dumitale, bine înţeles, dar cît bietul meu braţ, care a mai
slăbit anul ăsta... Francoise, n-ai auzit clinchetele alea care "mi-au
spart mie urechile?
65540	Nu, doamnă Octave.
65541	Ah! sărmana de tine, cred că ai urechi foarte rezistente, poţi
să-i mulţumeşti bunului Dumnezeu pentru ele. Era doamna Mague-
lone, care venise după doctoral Piperaud. A ieşit de îndată cu ea şi
au luat-o pe strada Oiseau. L-o fi chemat la vreun copil bolnav.
65542	Oh! Doamne, suspina Francoise, care nu putea să audă yor-
bindu-se despre o nenorocire, întîmplată chiar şi unui necunoscut,
chiar şi undeva, departe, în lume, fără să se vaite.
65543	Francoise, pentru care mort or fi tras oare clopotele? Or fi
pentru doamna Eousseau. Uitasem, vezi bine, că şi-a dat duhul
noaptea trecută. Ah! de ce nu m-o fi chemînd la el bunul Dumnezeu,
nu mai ştiu ce se întîmpla cu capul meu de cînd a murit bietul meu
Octave. Dar îţi pierzi timpul cu mine, fata mea.
78
—	Nicidecum, doamnă Octave, timpul meu nu-i chiar atît de
preţios; cel care l-a făcut, nu ni l-a vîndut. O să mă duc doar să
văd dacă nu mi s-a stins focul.
Astfel, Franpoise şi mătuşa mea judecau împreună, în cursul acestei şedinţe matinale, primele întîmplări ale zilei. Dar uneori aceste întîmpîări aveau un caracter atît de misterios şi atît de grav, încît mătuşa mea simţea că nu va putea aştepta momentul cînd Francoise va urca la ea, şi atunci soneria ţîrîia strident de patru ori, răsunînd în toată casa.
65535	Dar, doamnă Octave, încă nu-i ora pepsinei, spunea Fran
coise. Vă simţiţi oare rău?
65536	Nu, Francoise, spunea mătuşa mea, adică da, doar ştii bine
că acum clipele cînd nu mă simt rău sînt foarte rare; într-o zi o să
mor şi eu ca doamna Kousseau, fără să-mi dau măcar seama; dar
nu de asta te-am sunat. Mă crezi că tocmai am văzut-o aşa cum te
văd pe dumneata, pe doamna Goupil, împreună cu o fetiţă pe care
nu o cunosc? Du-te repede şi cumpără sare de doi bani de la Camus.
Tare m-aş mira ca Theodore să nu ştie cine este.
65537	O fi fata domnului Pupin, spunea Francoise, care s-ar fi
mulţumit cu o explicaţie imediată, deoarece fusese de două ori în
acea dimineaţă la Camus.
65538	Fata domnului Pupin? cred că ai dreptate, biata mea Fran-
ţoise! N-aş fi recunoscut-o în ruptul capului!
65539	Nu cea mare, doamnă Octave, ci fata cea mică, cea care se
află-la pension la Jouy. Mi se pare că am şi văzut-o în dimineaţa
asta.
65540	Ah! deci aşa stau lucrurile, spunea mătuşa mea. A venit pro
babil acasă de sărbători. Asta e 1 Nu trebuie să căutăm altă expli
caţie, a venit probabil de sărbători. Dar atunci o vom vedea curînd
pe doamna Sazerat cum sună la poarta surorii ei, ca să ia masa
împreună. Asta e! L-am văzut pe băiatul de la cofetăria Galopin
trecînd cu o tartă! O să vezi că ducea tarta la doamna Goupil.
65541	Dacă doamna Goupil are invitaţi, doamnă Octave, o să-i
vedeţi pe toţi venind la masă, căci curînd e tocmai timpul, spunea
Francoise care, grabindu-se să coboare spre a pregăti masa de prînz,
voia să-i lase mătuşii mele perspectiva acestei distracţii.
65542	Oh! asta n-o să se întîmple înainte de ora douăsprezece, îi
răspundea mătuşa mea pe un ton resemnat, aruneînd spre pendulă
o privire neliniştită, dar furişă, pentru a nu lăsa să se vadă că ea,
ce renunţase la toate,  simţea totuşi, aflînd că doamna Goupil
are invitaţi la masă, o plăcere atît de intensă, şi care, din nefericire,
se va lăsa încă aşteptată ceva mai mult de o oră. „Şi din păcate o să
1)	vină chiar în timp ce voi fi la masă!" adăugă ea în şoaptă, vorbin-du-şi singură. Momentul cînd lua masa era o distracţie suficientă pentru ca să nu-şi dorească o alta în acelaşi timp. „Să nu uiţi măcar să-mi dai ouăle cu smîntîiiă pe o farfurie întinsă!" Erau singurele farfurii împodobite cu poveşti, şi mătuja mea citea la fiecare masă titlul celei ce i se servea în acea zi. îşi punea ochelarii, descifra: Ali-Baba şi cei patruzeci de hoţi, Aladin sau Lampa fermecată, şi spunea, surîzînd: „Foarte bine, foarte bine".
65535	Dacă vreţi, mă duc la Camus... spunea Francoise, văzînd că
mătuşa mea nu o va mai trimite acolo.
65536	Nu te mai duce, nu merită osteneala, este sigur domnişoara
Pupin. Biata mea Francoise, îmi pare rău că te-am chemat pentru
un fleac.
Dar mătuşa mea ştia bine ca ea nu o sunase pe Francoise pentru un fleac, căci, la Combray, o persoană „pe care nimeni nu o cunoaşte" era o fiinţă la fel de incredibilă ca un zeu din mitologie, şi de fapt lumea nu-şi amintea că, de fiecare dată cînd se produsese, în strada Saint-Esprit sau în piaţa, una din acele apariţii uluitoare, cercetări bine întreprinse reduseseră personajul fabulos la proporţiile unei „persoane pe care toată lumea o cunoştea", fie personal, fie în mod abstract, în ceea ce priveşte starea ei civilă, ca înrudindu-se într-un fel sau altul eu oamenii din Combray. Era fiul doamnei Sauton, care se întorcea de la armată, era nepoata abatelui Perdreau, care ieşea de la mănăstire, era fratele preotului, perceptor la Châ-teaudun, care se retrăsese aici la pensie sau venise să-şi petreacă sărbătorile. Văzîndu-i, lumea crezuse, emoţionîndu-se, că existau la Combray oameni necunoscuţi, doar pentru că nu-i recunoscuse sau identificase pe dată. Şi totuşi, cu mult timp înainte, doamna Sauton şi preotul anunţaseră că-şi aşteaptă „oaspeţii iubiţi". Cînd, seara, urcam în camera de sus, spre a-i povesti mătuşii mele cum mă plimbasem, daca aveam imprudenţa să-i spun că întîlnisem lîngă Pont-Vieux un bărbat pe care bunicul nu-l cunoştea: „Un bărbat pe care bunicul nu-l cunoaşte, exclama ea. Ah! asta zic şi eu că e o veste!" Totuşi, oarecum emoţionată de cele auzite, voia să se lămurească pe deplin şi îl chema pe bunicul. „Pe cine ai întîlnit lîngă Pont-Vieux, unchiule? Pe un bărbat pe care nu-l cunoşti? — Ba îl cunosc, răspundea bunicul, era Prosper, fratele grădinarului doamnei Bouilleboeuf. — Aşa deci", spunea mătuşa mea, liniştin-du-se şi cu obrajii uşor înroşiţi; dînd din umeri cu un surîs ironic, ea adăuga: „Iar el îmi spunea că ai întîlnit un bărbat pe care nu-l cunoşti 1" Şi mi se recomanda să fiu mai circumspect altădată şi să nu o mai neliniştesc astfel pe mătuşa mea prin cuvinte nesăbuite.
#
80
Fiecare îi cunoştea atît de bine pe toţi ceilalţi din Combray, fie animale, fie oameni, încît dacă mătuşa mea ar'fi văzut din întâmplare treeînd un cîine „pe care nu-l cunoştea", s-ar fi gîndit întruna la acest fapt de neînţeles şi i-ar fi consacrat talentele-i deductive şi ceasurile ei libere.
65535	O fi dinele doamnei Sazerat, spunea Franeoise, fără prea
mare convingere, dar în scopul de a o linişti şi pentru ca mătuşa
mea să nu-şi mai „bată capul".
65536	Ca şi cum n-aş şti care-i dinele doamnei Sazerat! răspundea
mătuşa mea, al cărei spirit critic nu admitea cu uşurinţă un fapt
neverificat.
65537	O fi poate noul cîine pe care domnul Galopin l-a adus de la
Lisieux.
65538	Ăsta o fi.
65539	Se pare că-i un căţel foarte prietenos, adăuga Francoise, care
deţinea informaţia de la Theodore, inteligent ca un om, mereu bin&
dispus, totdeauna făcînd giumbuşlucuri pline de graţie. Arareori un
animal de vîrsta asta ştie să se poarte atît de bine. Doamnă Octave,,
trebuie să cobor, n-am timp de pierdut, e ora zece, nici măcar n-am
făcut focul pentru cuptor, şi trebuie să curăţ şi sparanghelul.
65540	Cum, Francoise, tot sparanghel ne dai la masă? Dar anul
ăsta ai făcut o adevărată obsesie a sparanghelului, parizienii noştri
s-or fi săturat de el pînă peste cap!
65541	Dimpotrivă, doamnă Octave, le place foarte mult. Se vor
întoarce de la biserică cu o foame de lup şi o să vedeţi că-l vor înfu
leca la repezeală.
65542	Cred că au şi ajuns la biserică; hai, nu-ţi mai pierde timpul.
Du-te şi pregăteşte masa.
în timp ce mătuşa mea stătea astfel de vorbă cu Francoise, eu îi întovărăşeam pe părinţii mei la liturghie. Cît de mult iubeam biserica noastră, şi cît de bine o văd şi acum în faţa ochilor! Vechiul ei portic, prin care intram, negru, ciuruit ca o strecurătoare, era deviat şi scobit adînc la colţuri (ca şi agheasmatarul către care ne ducea), ca şi cum dulcea atingere a mantiilor purtate de tărăncile ce intrau în biserică şi a degetelor lor timide înmuiate în agheasmă,. putea, repetată timp de secole, să dobîndească o forţă distrugătoare, să supună piatra şi să o brăzdeze aşa cum fac roţile de căruţă cu pietrele de hotar de care se izbesc zilnic. Pietrele de mormînt, sub caro nobilele oseminte ale abaţilor de Combray, îngropaţi aici, alcătuiau, în corul bisericii, un fel de pavaj spiritual, nu mai erau ele însele decît o materie inertă şi dură, căci timpul le netezise şi le silise să curgă precum mierea în afara limitelor propriului lor con-
81
tur, pe care îl depăşiseră ca un val auriu, tîrînd în derivă o majusculă gotică înflorată, înecînd violetele albe ale marmorei; şi dincoace de care, altundeva, ele se resorbiseră, contractând şi mai mult eliptica inscripţie latină, introducînd încă un capriciu în dispunerea acestor caractere prescurtate, apropiind două litere ale unui cuvînt, în timp ce celelalte fuseseră foarte mult rărite. Vitraliile sale nu scligeau niciodată aşa de mult ca în zilele cînd soarele abia se arăta, astfel încît, oricît de mohorît ar fi fost timpul afară, erai sigur că în biserică va fi vreme frumoasă; unul dintre ele era ocupat în întregime de un singur personaj ce semăna cu un Rege din jocul de cărţi, care trăia acolo sus, sub un baldachin arhitectural, întră pămînt şi cer (şi în reflexul oblic şi albastru al căruia, uneori, în zilele săptămînii, la ora prînzului, cînd nu este slujbă religioasă — într-unui din acele rare momente cînd biserica, aerisită, goală, mai umană, luxoasă, cu pete de soare pe mobilierul ei bogat, semăna aproape cu holul, de piatră sculptată şi de sticlă pictată, unui hotel în stil medieval —, o vedeai îngenunchind pentru o clipă pe doamna Sazerat, şi punînd pe scăunelul de rugăciune învecinat un pachet bine legat cuprinzînd biscuiţi pe care tocmai îi cumpărase de la cofetarul din faţă şi pe care îi ducea acasă pentru masa de prînz); într-un altul, un munte de zăpadă roz, la poalele căruia se dădea © bătălie, părea că a acoperit cu chiciură geamul, pe care parcă îl bomba cu tulburea şi mărunta sa ninsoare, ca pe o fereastră pe care ar fi rămas lipiţi fulgi de zăpadă, dar fulgi de zăpadă luminaţi de un răsărit de soare (de acelaşi răsărit de soare, fără îndoială, care înroşea retablul altarului în tonuri atît de proaspete, încît păreau mai curkid aşternute aici pentru o clipă de o lucire din afară gata să piasă decît de culori legate pe veci de piatră); şi toate erau atît de vechi, încît vedeai ici-colo cum bătrîneţea lor argintie seînteiază de praful secolelor, arătînd, strălucitoare şi uzată, urzeala gingaşei tapiserii de sticlă. Unul era o suprafaţă înaltă împărţită în vreo sută de pătrăţele unde domina culoarea albastră, ca un mare
joc de cărţi asemenea celor cu care îşi înveselea ceasurile posomorite regele Carol al Vl-lea26; dar fie că o rază strălucise, fie că privirea mea, mişeîndu-se, va fi plimbat prin geamul rînd pe rînd stins şi aprins, un mişcător şi preţios incendiu, o clipă mai tîrziu el căpătase lucirea schimbătoare a unei cozi de păun, apoi tremura şi unduia ca o ploaie de flăcări fantastice, picurînd din înaltul bolţii sumbre şi stîncoase, de-a lungul pereţilor umezi, ca şi cum i-aş fi urmat pe părinţii mei, care îşi purtau cartea de rugăciuni, în nava vreunei grote irizate cu sinuoase%talactite; o clipă după aceea,
82
micuţele vitralii în formă de romb căpătaseră transparenţa profundă, nespusa duritate a safirurilor juxtapuse pe o imensă cămaşă de zale, dar îndărătul cărora simţeai, mai iubit decît toate aceste bogăţii, un surîs fugar al soarelui; putea fi recunoscut atît în valul albastru şi blînd ce scălda nestematele, cît şi pe caldarîmul pieţii sau în iarmaroc; şi, chiar în primele noastre duminici, cînd sesisem înainte de Paşti, el mă consola că pămîntul era încă golaş şi negru, făcînd să înflorească, ca într-o primăvară istorică şi care dăinuia din vremea urmaşilor sfîntului Ludovic27, acest covor strălucitor şi auriu de flori de nu-mă-uita din sticlă.
Două tapiserii urzite vertical repezentau încununarea Esterei28 (tradiţia voia ca Assuerus29 să aibă trăsăturile unui rege al Franţei, iar Estera pe cele ale unei doamne de Guermantes, de care el era îndrăgostit), cărora culorile lor, topindu-se unele într-altele, le adăugaseră o expresie, un relief, o pată de lumină: o nuanţă de roz flutura pe buzele Esterei, dincolo de contur; galbenul rochiei se desfăşura atît de onctuos, atît de leneş, încît căpăta un fel de consistenţă şi se evidenţia puternic în aerul parcă izgonit; iar verdeaţa copacilor, rămasă vie în părţile de jos ale bucăţii de mătase şi de lînă, dar mai „stinsă" în partea de sus, scotea în relief într-o nuanţă mai palidă, deasupra trunchiurilor de culoare închisă, înaltele ramuri îngălbenite, aurii şi parcă pe jumătate şterse de brusca şi oblica lumină a unui soare invizibil. Toate acestea, şi mai mult încă obiectele preţioase aduse la biserică de personaje care erau pentni mine aproape nişte personaje de legendă (crucea de aur lucrată, după cîte se spunea, de sfîntul Eloi30 şi dăruită de Dagobert31, mor-mîntul fiilor lui Ludovic Germanicul32, de porfir şi de aramă smălţuită), din care cauză înaintam, spre a ajunge la scaunele noastre, ca printr-o vale vizitată de zîne, unde ţăranul se minunează văzînd într-o stîncă, într-un copac, într-o baltă, urma palpabilă a trecerii lor supranaturale; toate acestea făceau pentru mine din ea ceva cu totul diferit de restul oraşului: un edificiu ocupînd, dacă se poate spune astfel, un spaţiu cu patru dimensiuni — a patra fiind cea a Timpului —, desfăşurîndu-şi de-a lungul secolelor nava care, din travee în travee, din capelă în capelă, părea că învinge şi depăşeşte nu numai cîţiva metri, ci epoci succesive din care ieşea victorios; ascunzînd asprul şi fiorosul secol al Xl-lea în grosimea zidurilor sale, de unde acesta nu apărea, cu greoaiele sale bolţi astupate şi orbite de o zidărie grosolană, decît prin crestătura adîncă săpată lîngă porticul scării clopotniţei şi, chiar acolo, ascuns de graţioasele arcade goiffee ce se îngrămădeau cochet în.
83

faţa lui, ca nişte surori mai mari care, pentru a-l ascunde străinilor,
se aşazâ, surîzînd, în faţa unui frate mai tînăr, necioplit, morocă
nos şi prost îmbrăcat; înălţînd în cer, deasupra Pieţii, turnul care
îl contemplase pe sfîntul Ludovic şi părea că îl vede încă; şi înfun-
dîndu-şi cripta într-o noapte merovingiană, unde, călăuzindu-ne
pe bîjbîite sub bolta întunecată şi străbătută de nervuri puternice
ca membrana unui imens liliac de piatră, Theodore şi sora sa ne
luminau cu o luminare mormîntul fetiţei lui Sigebert33, pe care o
valvă adîncă — precum urma unei fosile — fusese, după cît se
spunea, săpată „de o lampă de cristal care, în seara uciderii prinţesei
din neamul francilor, se desprinsese singură din lanţurile de aur de
care atîrna pe locul actualei abside şi, fără ca frumosul cristal să se
fi spart, fără ca flacăra să se fi stins, se înfundase în piatră, silind-o
să cedeze molatec sub ea".	^^rr\
^—^Bar^se poate oare cu adevărat vorbi despr^absidaj) bisericii din_ (Combray? Era atît de grosolană, atît de lipsita~cte~oTÎce frumuseţe arEisticărşr chiar de elan religios. Din afară, cum încrucişarea străzilor către care dădea era în pantă, zidul ei grosolan era înălţat pe o temelie din pietre neşlefuite, amestecate cu pietricele ascuţite, şi care nu avea cîtuşi de puţin o înfăţişare eclesiastică, vitraliile păreau aşezate la o prea mare înălţime, iar totul semăna mai mult cu un zid de închisoare decît cu unul de biserică. Şi desigur, mai tîrziu, cînd îmi aminteam de toate glorioasele abside pe care le-am văzut, nu mi-ar fi trecut niciodată prin minte să fac o legătură între ele şi absida bisericii din Combray. Doar într-o zi, pe cînd dădeam colţul unei străduţe provinciale, am zărit, în faţa unei răspîntii unde se întîlneau trei uliţe, un zid frust şi foarte înalt, cu vitralii aşezate foarte sus şi avînd acelaşi aspect asimetric ca şi absida bisericii din Combray. Atunci nu m-am mai întrebat, ca la Chartres sau la Keims, cu cîtă putere era exprimat aici sentimentul religios, ci am exclamat fără voie: „Biserica"!
Biserica 1 Familiară; învecmîndu-se, în strada Saint-Hilaire, unde era poarta dinspre nord, cu farmacia domnului Kapin şi cu casa doamnei Loiseau, pe care le atingea nemijlocit; simplă cetă-ţeanâ a orăşelului Combray, care ar fi putut să-şi aibă numărul ei, dacă străzile din Combray ar fi avut numere, şi unde ai fi spus că trebuie să se oprească poştaşul, dimineaţa cînd aducea scrisorile, înainte de a intra la doamna Loiseau şi ieşind de la domnul Rapin; exista totuşi între ea şi tot ce nu era ea o demarcaţie pe care mintea mea nu ajunsese niciodată să o depăşească. Zadarnic avea doamna Loiseau la ferestre' fucsîîy ce îşijuaseră prostul obicei de a-şi lăsa ramurile să alerge întruna şi peste tot, şi ale căror flori nu aveau

7
84
altă treabă, cînd erau destul de mari, decît să-şi răcorească obrajii violeţi şi congestionaţi lipindu-i de faţada întunecată a bisericii, ele nu deveneau prin asta sfinte pentru mine; între flori şi piatra înnegrită de care acestea se sprijineau, ochii mei nu vedeau nici o distanţai dar minteameaimaginaun abis.
C_Clopotniţa~SăinT-Iiilairg>putea fi recunoscută de foarte departe, ea înscrirMii-şi crapul deneuitat în zare, acolo unde Combray nu apărea încă; atunci cînd, de Paşti, din trenul ce ne aducea de la Paris, o vedea alergînd peste toate brazdele cerului, şi învîr-tindu-şi în toate sensurile cocoşelul de fier, tata ne spunea: „Hai, strîngeţi cuverturile, am ajuns". Şi, într-unâ din cele mai lungi plimbări pe care le făceam din Combray, exista un loc unde drumul, îngustîndu-se, dădea dintr-o dată într-un imens podiş închis la orizont de păduri zdrenţuite pe care le depăşea doar vîrful fin al clopotniţei Saint-Hilaire, atît de subţire, atît de roz, încît părea abia zgîriat pe cer de o unghie care ar fi vrut să introducă în acest peisaj, în acest tablou atît de natural, un mic semn artistic, o unică indicaţie omenească. Cînd te apropiai şi cînd puteai vedea restul turnului pătrat şi pe jumătate nimicit care, mai puţin înalt, se afla alături de ea, erai izbit mai ales de tonul roşiatec şi întunecat al pietrelor; şi, într-o dimineaţă ceţoasă de toamnă, semăna, aşa cum se ridica deasupra violetului furtunos al podgoriilor, cu o ruină purpurie precum viţa de vie sălbatică.
Adeseori în piaţă, cînd ne întorceam, bunica îmi spunea să mă opresc şi să o privesc. De la ferestrele turnului, aşezate două cîte două unele deasupra celorlalte, avînd acea justă şi originală proporţie a distanţelor care nu conferă frumuseţe şi demnitate numai chipurilor omeneşti, dădea drumul, la intervale regulate, unor stoluri de corbi care, timp de o clipă, se roteau scoţînd ţipete stridente, ca şi cum bătrînele pietre ce-i lăsau să se zbenguiască fără să pară a-i vedea, devenite dintr-o dată de nelocuit şi emanînd un principiu de zbucium infinit, i-ar fi lovit şi respins. Apoi, după ce brăzdaseră în toate sensurile catifeaua violetă a văzduhului serii, liniştiţi dintr-o dată, se întorceau absorbiţi de turn, din nefast devenit iar propice, cîţiva poposind ici-colo, părînd nemişcaţi, dar înghiţind poate vreo insecta, pe vîrful cîte unei mici clopotniţe, precum un pescăruş neclintit pe creasta unui val, pîndindu-şi prada. Fără a şti prea bine de ce, bunica mea găsea că o clopotniţă ca aceea a bisericii Saint-Hilaire exprimă acea lipsă de vulgaritate, de pretenţii, de meschinărie care o silea să iubească natura şi să o creadă plină de o influenţă binefăcătoare — cînd mîna omului nu o înjosise, cum făcea grădinarul bunicii mele —, şi operele de geniu. Şi, fără
îndoiala, orice parte a sa deosebea biserica de orice alt edificiu prin-ţr-un fel de gîndire de care era îmbibată, dar ea părea mai ales că ia cunoştinţă de sine prin clopotniţă, afirmînd prin ea o existenţă individuală şi responsabilă. Clopotniţa vorbea pentru ea. Cred mai ales că, în mod nedesluşit, bunica găsea că această clopotniţă din Combray posedă calitatea care pentru ea avea cel mai mare preţ: o înfăţişare firească şi distinsă. Nepricepîndu-se la arhitectură, ea spunea: „Copii, puteţi să rîdeţi de mine dacă vreţi, poate că nu e frumoasă dacă o judeci după regulile estetice, dar bătrînul ei chip ciudat îmi place. Sînt sigură că dacă ar cînta la pian, ar cînta cu căldură". Şi, privind-o, urmărind cu ochii dulcea tensiune, înclinarea ferventă a povîrnişurilor de piatră care se apropiau, înălţîn-du-se ca nişte mîini împreunate în rugăciune, ea se unea într-atîta cu zvîcnetul săgeţii, încît privirea-i părea că se avîntă odată cu clopotniţa; şi în aţelaşi timp ea surîdea prietenos bătrînelor pietre tocite, luminate de razele apusului doar în partea de vîrf şi care, din cîipa cînd intrau în acea zonă însorită, îndulcite de lumină, păreau dintr-o dată a fi urcat atît de mult, a fi atît de îndepărtate, ca un cîntec reluat „cu o voce din cap", cu o octavă mai sus.
Prin clopotniţa bisericii Saint-Hilaire, toate ocupaţiile, toate momentele zilei, toate punctele de perspectivă din oraş îşi căpătau chipul; încununarea, consacrarea. Din camera mea, nu-i puteam zări decît baza, care fusese acoperită cu plăci de ardezie; dar cînd, duminica, o vedeam, pe o caldă dimineaţă de vară, arzînd ca un soare negru, îmi spuneam: „Dumnezeule! Este ora nouă! Trebuie să mă pregătesc să mă duc la slujbă, dacă vreau să am timp să ajung să o îmbrăţişez şi pe mătuşa Leonie", şi ştiam exact culoarea pe care o avea soarele în piaţă, căldura şi praful iarmarocului, umbra aruncată de storul magazinului unde mama va intra poate înainte de liturghie, într-o mireasmă de pînză gălbuie, să cumpere vreo batistă pe care i-o va arăta, arcuindu-şi mijlocul, negustorul ce, pregătindu-se să închidă, tocmai se dusese în fundul prăvăliei să se îmbrace de duminică şi să-şi săpunească mîinile, pe care avea obiceiul, din cinci în cinci minute, chiar în împrejurările cele mai triste, sa le frece între ele de parcă ar fi.întreprins ceva îndrăzneţ, sau galant, care i-ar fi reuşit.
Cînd, după liturghie, intram şi-i spuneam lui Theodore să ne aducă un cozonac mai mare decît de obicei, pentru că verii noştri, văzînd că e vreme frumoasă, veniseră de la Thiberzy să ia masa cu noi, aveam în faţa ochilor clopotniţa care, aurită şi coapta ea însăşi ca un şi mai mare cozonac sfinţit, solzos şi cu picături de soare ce se-
86
prelingeau lipicioase, îşi înfigea vîrful ascuţit în cerul   albastru.
Iar seara, cînd mă întorceam de la plimbare şi mă gîndeam că va
trebui curînd să-i spun mamei noapte bună 'şi să nu o mai văd,
(^flopoFnifajŞra, dimpotrivă, atît de gingaşă, în acel sfîrşit de zi, încît
^părWpîisă, şi uşor înfundată, ca o pernă de catifea neagră, pe cerul
palid care se lăsase sub apăsarea ei, se adîncise uşor, pentru a-i
face loc, revărsîndu-se spre margini; iar ţipetele păsărilor ce se
roteau în jur păreau a-i spori tăcerea, a da şi mai mult avînt săgeţii
fi a o molipsi de ceva inefabil.
Chiar în timpul cumpărăturilor şi dramurilor pe care trebuia să le facem îndărătul bisericii, acolo unde nu o vedeai, totul părea orînduit în raport cu clopotniţa care ţîşnea ici şi colo printre case, poate şi mai emoţionantă cînd apărea astfel fără biserică. Şi, desigur, există multe altele mai frumoase văzute astfel, şi în amintirea mea persistă vignete de clopotniţe depăşind acoperişurile, mai artistice decît cele din tristele străzi ale orăşelului Combray. Nu voi uita niciodată două palate fermecătoare din secolul al XVill-Jea, dintr-un ciudat" oraşam ^Tormandia învecinat cu.j&ffigc^m multe privinţe venerabile, şi s^urn^ejnimiimele; între e^cîndo priveşti dinspre frumoasa grădina ce coboară spre fîu, săgeata gotică a unei biserici pe care o ascund, se avîntă, părînd că le încununează faţadele, dar într-un chip atît de diferit, atît de preţios, de inelat, de roz, de lucitor, încît vezi bine că nu le aparţine, aşa cum nu aparţine «elor două frumoase pietre netede între care este prinsă pe plajă, săgeata purpurie şi crenelată a vreunei scoici prelungi ca un turnuleţ şi acoperită cu smalţ. Chiar la Paris, într-unui din cartierele cele mai urîte ale oraşului, ştiu o fereastră de unde vezi, după un prim, un al doiLea şi chiar un al treilea plan alcătuite din acoperişurile îngrămădite ale mai multor străzi, o clopotniţă violetă, uneori roşiatică, alteori, de asemenea, în cele mai nobile „copii" pe care le realizează aerul, de un negru decantat de cenuşă, ce nu este altul decît dflaml bisericii Saint:Augustin şi care conferă acestei privelişti din Paris caracteristica anumitor privelişti din Eoma văzute de Piranesi. Dar cum în nici una dintre aceste mici gravuri, şi cu oricît de mult gust le-ar fi putut executa memoria mea, ea nu a putut pune ceea ce pierdusem de multă vreme, sentimentul care ne face să nu ne uităm la un lucru ca la un spectacol, ci să credem în el ca într-o fiinţă ce nu-şi are nici un echivalent, nici una dintre ele nu ţine în dependenţa ci o întreagă parte adîncă din viaţa mea, r,n. amintirea acestor înfăţişări ale clopotniţei din Combray privită din străzile ce se află îndărătul bisericii. Fie că o vedeam la orele cinci, cînd mergeam după scrisori la postă, la cîteva case de noi, la stînga,

87

înălţînd brusc, printr-un vîrf izolat, linia acoperişurilor; fie că dacă, dimpotrivă, voind să intrăm spre a afla veşti despre doamna Sazc-rat, urmăream cu ochii acea linie acum iar joasă după ce coborîse pe celălalt versant al ei, ştiind că va trebui să cotim în a doua stradă după clopotniţă; fie încă, dacă ajungeam şi mai departe, dacă mergeam la gară, o vedeam oblic, arătîndu-şi din profil muchiile şi suprafeţele noi, ca un corp solid surprins într-un moment necunoscut al modificării sale; sau fie că, de pe malurile Vivonnei, absida, musculoasă, compactă şi mult urcată de perspectivă, părea a ţîşni din strădania clopotniţei de a-şi arunca săgeata în inima cerului; trebuia să ne întoarcem mereu la ea ^domina toţuJ, poruncind caselor dinînălţimea-ineaşteptată, ridicata in fafămeaprecum degetul lui Dumnezeu, al cărui trup ar fi fost ascuns în mulţimea oamenilor fără ca eu să-l fi confundat totuşi cu acea mulţime. Şi astăzi încă dacă, într-un mare oraş din provincie sau într-un cartier din Paris pe care nu-l cunosc prea bine, un trecător ce mi-a „arătat drumul" îmi indică în depărtare, ca pe un punct de reper, vreun turn de spital, vreo clopotniţă de mănăstire ce îşi înalţă vîrful bonetei eclesia-stice în colţul străzii pe unde trebuie să o apuc, dacă memflim mea poate, fie şi în chipul cel mai obscur, să-i găsească vreo asemănare cu figura scumpă şi dispărută, trecătorul, dacă îşi întoarce capul ca să se asigure că nu mă rătăcesc, poate, spre mirarea-i, să mă vadă cum, uitînd de plimbarea începută sau de cumpărătura pe care trebuie să o fac, rămîn acolo, în faţa clopotniţei, ore întregi, nemişcat, încereînd să-mi amintesc, simţind în adîncurile mele ţinuturi din_ nou cucerite împotriva uitării, care se usucă şi se reconstruiesc; şi, fără îndoială, atunci mult mai neliniştit decît adineaori cînd îl rugam pe trecător să-mi arate calea, eu îmi caut tot drumul, dau colţul unei străzi... dar... în inima mea....
întoreîndu-ne de la liturghie, îl întîlneam adeseori pe domnul Legrandin care, trebuind să locuiască la Paris, dată fiind profesiunea ~sa de inginer, nu putea veni la proprietatea sa din Combray, în afară de marile vacanţe, decît de sîmbătă seara pînă luni dimineaţa. Era unul dintre acei bărbaţi ce, pe lîngă o carieră ştiinţifică în care au reuşit strălucit, posedă şi o cultură literară şi artistică de care nu au nevoie în specializarea lor profesională, dar care le îmbogăţeşte conversaţia. Mai literaţi decît mulţi oameni de litere (noi nu ştiam în acea vreme că domnul Legrandin se bucură de o anume reputaţie ca scriitor şi am fost foarte uimiţi cînd am auzit că un muzician celebru compusese o melodie pe versuri scrise de el), înzestraţi cu mai multă „uşurinţă" în mînuirea penelului decît mulţi pictori, îşi închipuie că viaţa dusă de ei nu este cea care li s-ar fi potrivit şi
88
îşi îndeplinesc ocupaţiile practice fie cu o nepăsare plină de fantezie, fie cu o corectitudine mîndră, dispreţuitoare, amară şi conştiincioasă, înalt, cu silueta elegantă, faţa gînditoare şi fină împodobită cu mustăţi lungi şi blonde, privirea albastră şi dezamăgită, de o politeţe rafinată, maestru neîntrecut — în ochii noştri — în arta conversaţiei, el era pentru familia mea, care îl cita totdeauna drept exemplu, tipul bărbatului de elită, care îşi trăieşte viaţa în chipul cel mai nobil şi mai delicat. Bunica îi reproşa doar faptul că vorbeşte puţin cam prea bine, oarecum cam ca dintr-o carte, că limbajul lui nu are naturaleţea lavalierelor ce-i fluturau întotdeauna peste vestonul croit drept, aproape ea de şcolar. Ea era uimită şi de tiradele înflăcărate pe care le debita adeseori împotriva aristocraţiei, a vieţii mondene, a snobismului, „neîndoielnic păcatul la care se gîndeşte sfîntul Paul cînd vorbeşte despre unul ce nu-şi poate afla iertare".
Ambiţia mondenă era un sentiment pe care bunica era atît de incapabilă să-l aibă şi aproape să-l înţeleagă, încît îi părea cu totul inutil să cheltuieşti atîta ardoare spre a o veşteji. Mai mult, ea nu găsea că este de foarte bun gust ca domnul Legrandin, a cărui soră era căsătorită lîngă Balbec cu un gentilom normand, să se dedea unor atacuri atît de violente împotriva nobililor, ajungând pînă la a învinui Revoluţia că nu i-a ghilotinat pe toţi.
—	Bun găsit, prieteni! ne spunea el, venind în întîmpinarea
noastră. Sînteţi fericiţi că locuiţi aici atîta vreme; mîine va trebui
să mă întorc la Paris, în cuşca mea. Oh! adăuga el, cu acel surîs
blînd, ironic şi dezamăgit, oarecum distrat, care era numai al lui,
desigur, în casa mea se află toate lucrurile inutile cu putinţă; nu-mi
lipseşte decît singurul lucru necesar, o mare bucată de cer, ca acela
de aici. încearcă să păstrezi totdeauna o bucată de cer deasupra
vieţii tale, băiatul meu, adăuga el, întorcîndu-se către rrjine. Ai un
suflet frumos, de o calitate rară, o fire de artist, nu o lipsi de
«eea ce îi trebuie.
Cînd, la întoarcere, mătuşa ne întreba dacă doamna Goupil întîrziase la liturghie, eram incapabili să-i răspundem. în schimb, îi spoream tulburarea spunîndu-i că în biserică un pictor copia vitraliul lui Gilbert cel Rău. Francoise, trimisă pe dată la băcan, se întorsese cu buzele umflate, negăsindu-l pe Theodore, căruia dubla sa profesie de dascăl de biserică şi de vînzător la băcănie, îi asigura relaţii în toate straturile sociale şi o cunoaştere universală.
—	Ah! suspina mătuşa mea, mult aş vrea să se facă mai repede
ora cînd vine Eulalie. Numai ea ar putea să mă lămurească.
89
Eulajje era o fată şchioapă, muncitoare şi surdă, ce se „pensionase" după moartea doamnei de la Bretonnerie, la care slujise încă de pe cînd era copil, şi care îşi închiriase lîngă biserică o cameră de unde cobora întruna fie în' timpul slujbelor, fie în afara lor, ca să rostească vreo rugăciune sau să-i dea o mînă de ajutor lui Theodore; în restul zilei, vizita persoane bolnave, precum mătuşa mea Leonie, căreia îi povestea ce se întâmplase la slujba de dimineaţă sau la cea de seară. Nu se dădea îndărăt să mai cîştige cîte ceva pe lîngă mica rentă plătită de familia foştilor săi stăpîni, ocupîndu-se din cînd în cînd de lenjeria preotului sau a vreunei alte personalităţi de seamă din lumea clericală a oraşului Combray. Purta o mantie de postav negru şi bonetă albă, aproape de călugăriţă, iar o boală de piele îi colora într-un roz intens obrajii şi nasul încovoiat. Vizitele ei o distrau la culme pe mătuşa Leonie, care nu mai primea pe nimeni altcineva, în afară de domnul preot. Mătuşa mea îi înlăturase treptat pe toţi ceilalţi vizitatori pentru că, după ea, aveau vina de a intra cu toţii într-una din cele două categorii de oameni pe care îi detesta. Unii, cei mai răi şi de care se descotorosise mai întîi, erau cei care o sfătuiau să nu „se concentreze atît de mult asupra bolii", şi profesau, fie şi în mod negativ şi nemanifestînd-o decît prin anume tăceri dezaprobatoare sau prin anume surîsuri ce exprimau îndoiala, doctrina subversivă conform căreia o mică plimbare la soare şi o friptură zdravănă în sînge (cînd ea nu .trăia timp de patrusprezece ore decît cu două biete înghiţituri de apă de Vichy!) i-ar face mult mai bine decît şederea la pat şi decît toate doctoriile din lume. Cealaltă categorie era alcătuită din persoane care păreau a crede că este mai grav bolnavă decît socotea ea însăşi, sau că este chiar atît de grav bolnavă pe cît spunea. De aceea, cei lăsaţi să urce să o viziteze, după cîteva şovăieli şi la insistenţele Francoisei, şi care, în cursul vizitei lor, arătaseră cît erau de nedemni de favoarea ce li se făcea, riscînd timid un: „Nu credeţi că dacă aţi ieşi puţin să vă plimbaţi cînd e vreme frumoasă", sau care, dimpotrivă, cînd ea le spusese: „Sînt foarte bolnavă, foarte bolnavă, în curînd o să mor, sărmanii mei prieteni", îi răspunseseră: „Ah! aşa-i cînd te-a lăsat sănătatea! Dar mai puteţi trăi încă o vreme şi aşa", aceştia, ca şi ceilalţi, erau siguri că nu vor mai fi niciodată primiţi. Şi dacă pe Francoise o înveselea spaima mătuşii mele cînd, din patul ei, văzuse în strada Saint-Esprit pe una din aceste persoane ce părea că vrea să vină la ea, sau cînd auzise soneria, rîdea încă şi mai mult, ca de o glumă bună, de vicleniile, mereu victorioase, ale mătuşii mele, ce urmăreau să le împiedice a o vizita, şi de mutra lor descumpănită cînd trebuiau să plece fără a o fi văzut, şi, de fapt, o admira.
90
pe stăpîna sa, pe care o judeca superioară tuturor acestor oameni, deoarece nu voia să-i primească. Căci mătuşa mea pretindea totodată să fie aprobată în felul de viaţă pe care îl ducea, să fie plînsă pentru suferinţele ei şi să i şedea asigurări că va trăi vreme îndelungată. în toate acestea (^ulaEŢ'şra neîntrecută. Mătuşa mea putea
să-i spună de douăzeci aeTori pe minut: „In curînd o să mor, biata mea Eulalie". Căci Eulalie îi răspundea, la rîndul ei, de douăzeci de ori: „Cînd îţi cunoşti boala aşa cum v-o cunoaşteţi dumneavoastră, doamnă Octave, trăieşti pînă la o sută de ani, cum îmi zicea chiar ieri şi doamna Sazerin". (Una din convingerile cele mai ferme ale Eulaliei, pe care numeroasele dezminţiri aduse de experienţă nu o putuseră nici măcar clinti, era că doamna Sazerat se numeşte doamna Sazerin.)
— Nu am pretenţia să ajung la o sută do ani, îi răspundea mătuşa mea, căreia nu-i plăcea să-i fie numărate zilele cu atîta precizie.
Şi cum Eulalie ştia totodată ca nimeni altul să o distreze pe mătuşa mea fără a o obosi, vizitele ei, care aveau loc în mod regulat în fiecare duminică, cu excepţia vreunei împrejurări neprevăzute, erau pentru mătuşa mea o plăcere a cărei perspectivă o menţinea într-o stare plăcută mai întîi, dar curînd dureroasă, ca o foame excesivă, dacă Eulalie întîrzia cît de cît. Prelungită prea mult, această voluptate de a o aştepta pe Eulalie devenea un adevărat supliciufmătuşa mea se uita la ceas întruna, căsca, se simţea cuprinsă* de o slăbiciune. Dacă se producea abia la sfîrşitul zilei, cînd îşi luase orice nădejde, venirea Eulaliei îi dădea aproape o stare de leşin. în realitate, duminica nu se gîndea decît la această vizită, şi de îndată ce masa de prînz se terminase, Francoise ne silea să părăsim sufrageria, pentru ca să poată să urce şi să se „ocupe" de mătuşa mea. Dar (mai ales din clipa cînd începea un şir de zile frumoase la Combray) trecuse multă vreme de cînd ceasul trufaş de amiază, coborît din tumul Saint-Hikire, pe care îl împodobea cu cele douăsprezece flori trecătoare ale coroanei sale sonore, ră-si^iase în jurul mesei noastre, lîngă pîinea sfinţită venită şi ea la fel deîamiliar de la slujba unde fusesem, şi noi eram încă tot în faţa farfuriilor pictate cu poveşti din O Mie şi Una de Nopţi, îngreunaţi de căldură şi mai ales de mîncăruri. Căci, pe lîngă nelipsitele ouă, cotlete, cartofi, dulceţuri, biscuiţi, bucate pe care nici măcar nu ni le mai anunţa, Francoise ne mai dădea să^4nîncăm — potrivit cu muncile cîmpului şi ale livezilor, recolta adusă de maree, neaşteptatele întîmplări ale negoţului, politeţurile vecinilor şi propriul ei geniu, şi asta atît de bine îneît masa noastră, asemenea acelor ornamente, alcătuite din patru lobi semicirculari, sculptata
91
în secolul al XHI-lea pe portalul catedralelor, reflecta întrucîtva ritmul anotimpurilor şi al episoadelor vieţii — : o mreană, pentru eă precupeaţa îi spusese că e foarte proaspătă, o curcă, pentru că văzuse una foarte frumoasă în piaţa din Roussahwille-le-Pin, anghi-nare cu măduvă, pentru că nu ne-o mai gătise niciodată aşa, o pulpă de berbec friptă, pentru că plimbarea îţi stîrneşte o foame de lup şi pentru că aveam tot timpul să o mistuim pînă la ora şapte, spanac, pentru a mai schimba felurile, caise, pentru că abia începuseră să se coacă, agrişe, pentru că peste cincisprezece zile nu vor mai fi deloc, căpşuni, pentru că domnul Swann ni le adusese anume în dar, cireşe, primele pe care le rodise cireşul din grădină după ce timp de doi ani nu legase deloc, brînză cu smîntînă, care îmi plăcea atît de mult odinioară, o prăjitură cu migdale, pentru că o comandase în ajun, un cozonac, pentră că era rîndul nostru să-l oferim. După toate acestea, compusă anume pentru noi, dar dedicată în mod special tatei, căruia îi plăcea foarte mult, ne era adusă o cremă de ciocolată, inspiraţie, atenţie personală a Franşoisei, efemeră şi uşoară ca o operă de circumstanţă, în care îşi pusese întreg talentul. Cel care ar fi refuzat să guste din ea, spunînd: „Gata, nu mai pot", ar îi decăzut pe dată în rîndul acelor mitocani ce, cînd un artist le dă în dar una din operele sale, sînt atenţi la greutatea şi la materia din care e făcută, deşi valoroase nu sînt în acest caz decît intenţia şi semnătura. Dacă ai fi lăsat în farfurie fie şi numai o fărîmitură, te-ai fi făcut vinovat de o impoliteţe comparabilă cu aceea de a te ridica să pleci, sub nasul compozitorului, înainte de sfîrşitul bucăţii muzicale.
în sfîrşit, mama îmi spunea: „Hai, nu mai rămîne aici la ne-sîîrşit, urcă în camera ta dacă ţi-e prea cald afară, dar du-te mai întîi să respiri o gură de aer măcar o clipă, ca să nu citeşti îndată după masă". Mă duceam să mă aşez lîngă pompă şi lîngă jgheabul adeseori împodobit, ca o fîntînă gotică, de o salamandră, care sculpta pe piatra grosolană relieful mobil al trupului său alegoric şi alungit, pe banca fără spătar umbrită de o tufă de liliac, în acel colţişor de grădină ce dădea, printr-o poartă de serviciu, către strada Saint-Esprit şi pe terenul părăginit al căreia se înălţa, în două etape, depăşind.casa, şi ca o construcţie independentă, partea dindărăt a «bucătăriei. Zăreai lespezile-i roşii şi lucitoare ca porfirul. Semăna mTSirt cu vizuina Francoisei, ci cu un mic templu al lui   Venus. Era plină cu ofrandele lăptarului, negustorului de fructe, precupe-ţei care vindea legume, veniţi uneori din cătune destul de îndepărtate pentru a-i dărui primele roade ale ogoarelor. Şi acoperişul îi era întotdeauna încununat cu gînguritul unui porumbel.
92
Altădată, nu întîrziam în pădurea care o înconjura căci, înainte de a urca în camera mea_ea_să citesc, intram în cămăruţa unde se odihnea unchiul meu jĂdolphe^ un frate, al bunicului, fost militar ce ieşise la pensie" cu gradul de maior, şi ocupa întreg parterul, cămăruţă care, chiar cînd ferestrele deschise lăsau să pătrundă căldura, dacă nu şi razele soarelui, ce arareori străbăteau pînă acolo, emana la nesfîrşit acea mireasmă obscură şi proaspătă, aducînd a pădure şi a vremuri de altădată, ce-ţi sileşte nările să viseze îndelung cînd pătrunzi în anumite pavilioane de vînătoare părăsite. Dar erau mulţi ani de cînd eu nu mai intram în cămăruţa unchiului meu Adolphe, acesta nemaivenind la Combray din cauza unei neînţelegeri survenite între el şi familia mea, din vina mea, în împrejurările următoare:
O dată sau de două ori pe lună, la Paris, eram trimis să-i fac o vizită, în momentul cînd îşi termina masa, îmbrăcat într-un fel de bluză din pînză groasă, slujit de servitorul său în vestă de lucru din dril cu dungi violete şi albe. El mi se plîngea mormăind că nu venisem să-l văd de multă vreme, că e părăsit de toată lumea; îmi oferea pricomigdale sau o mandarină, străbăteam un salon unde nu ne opream niciodată, unde nu se făcea niciodată foc; avea pereţii împodobiţi cu ciubuce aurii, tavanul vopsit într-un albastru care voia să imite cerul şi mobilele capitonate cu satin ca în casa bunicilor mei, dar galben; apoi treceam în ceea ce el numea cabinetul de „lucra", pe zidurile căruia erau atîrnate cîteva gravuri, reprezentînd pe fond negru o zeiţă grasă şi roz mînînd un car, urcată pe un glob, sau purtînd o stea în frunte, foarte apreciate în timpul celui de al Doilea Imperiu, pentru că se spunea că seamănă cu picturile de la Pompei, apoi detestate, si pe care lumea începe din nou să le prefere, pentru un singur motiv, în ciuda altora invocate, şi anume pentru că amintesc de cel de al Doilea Imperiu. Şi rămîneam cu unchiul pînă cînd cameristul venea să-l întrebe, din partea vizitiului, la ce oră trebuie să înhame caii. Unchiul meu se cufunda atunci într-o meditaţie pe care cameristul, cuprins de cel mai mare respect, s-ar fi temut să o tulbure fie şi cu o singură mişcare, şi al cărei rezultat, mereu acelaşi, el îl aştepta cu multă curiozitate, în sfîrşit, după o ezitare supremă, unchiul meu pronunţa totdeauna aceste cuvinte: „La orele două şi un sfert", pe care cameristul le repeta cu uimire, dar fără să le discute: „La orele două şi un sfert? bine... o să-i spun..."
în acea vreme îmi plăcea mult teatrul; era o iubire platonică: părinţii mei nu-mi îngăduiseră încă niciodată să văd un specta-
93
-col, şi îmi înfăţişam atît de aproximativ plăcerile pe care le puteai gusta acolo, încît aproape credeam că fiecare spectator privea ca într-un stereoscop un decor ce nu era decît pentru el, deşi asemănător cu încă o mie de altele pe care le privea pentru sine fiecare dintre spectatorii din sală.
în fiecare dimineaţă alergam pînă la coloana Morris ca să văd ce spectacole mai erau anunţate. Nimic nu era mai dezinteresat şi mai aducător de fericire decît visele oferite imaginaţiei mele de către fiecare piesă anunţată, condiţionate în acelaşi timp de imaginile inseparabile ale cuvintelor ce le alcătuiau titlul şi, de asemenea^ de culoarea afişelor încă umede şi umflate de clei pe care titlul apărea în evidenţă. Lăsînd la o parte una dintre acele opere stranii ca Testamentul lui Cesar Girodot3* şi Oedip Rege, care se înscriau nu pe afişul verde al Operei Comice, ci pe afişul de culoarea drojdiei de vin al Comediei Franceze, nimic nu-mi părea mai diferit de egreta strălucitoare şi albă a Diamantelor Coroanei decît satinul neted şi misterios al Dominoului Negru, şi, deoarece părinţii mei îmi spuser seră că atunci cînd voi merge pentru prima oară la teatru va trebui să aleg între aceste două piese, căutînd să aprofundez rînd pe rînd titlul uneia şi titlul celeilalte, căci asta era tot ce ştiam despre ele, pentru a încerca să surprind în fiecare plăcerea pe care mi-o făgăduia şi să o compar cu cea pe care o ascundea celălalt, ajungeam să-mi reprezint cu atîta putere, pe de o parte, o piesă strălucitoare şi orgolioasă, pe de alta, o piesă blîndă şi catifelată, încît eram tot atît de incapabil să hotărăsc pe care o voi prefera, ca şi dacă, la desert, mi s-ar fi spus să optez între orez a Flmperatrice şi cremă de ciocolată.
Toate conversaţiile cu colegii mei de şcoală se învîrteau în jurul acestor actori a căror artă, deşi îmi era încă necunoscută, era prima formă, între toate cele pe care le îmbracă, sub care se lăsa presimţită de mine Arta. Diferenţele cele mai mici dintre felul cum unul sau altul rostea, nuanţa o tiradă, îmi păreau a avea o importanţă incalculabilă. Şi, după cele ce mi se spuseseră despre ei, îi clasificam în ordinea talentului, alcătuind liste pe care mi le recitam cît era ziua de mare, şi care pînă la urmă încremeniseră parcă în creierul meu, stingherindu-l prin nemişcarea lor.
Mai tîrziu, cînd am studiat la colegiu, de fiecare dată cînd, în timpul orelor, vorbeam, de îndată ce profesorul întorcea capul, cu un nou prieten, prima mea întrebare era dacă fusese vreodată la teatru şi dacă socotea că cel mai mare actor era Got, că după el venea T)elaunay etc. Şi daca, după părerea lui, Febvre nu venea decît după Thiron, sau Delaunay abia după Coquelin33, rapida mobilitate
94
pe care Coquelin, pierzînd rigiditatea pietrei, o căpăta în mintea mea, pentru a trece pe locul doi, şi agilitatea miraculoasă, fecunda animaţie cu care se vedea înzestrat Delaunay pentru a trece pe locul al patrulea, reda senzaţia de înflorire şi de viaţă creierului meu devenit dintr-o dată elastic şi fertil.
Dar dacă actorii mă preocupau astfel, dacă vederea lui Maubant ieşind într-o după amiază de la Theâtre-Francais îmi pricinuise emoţia şi suferinţele pe care ţi le dă iubirea, numele unei stele arzînd la poarta unui teatru, vederea — la fereastra unui cupeu care trecea pe stradă cu caii săi împodobiţi cu trandafiri — chipului unei femei despre care gîndeam că este poate o actriţă, trezeau în mine o tulburare mai prelungită, un efort neputincios şi sfîşietor de a-mi reprezenta viaţa lor! Le clasificam în ordinea talentului pe cele mai ilustre: Sarah Bernhardt, Berma, Bartet, Madeleine Brohan, Jeanne Samary36, dar toate mă interesau. Or, unchiul meu cunoştea multe actriţe, precum şi o seamă de cocote, pe care eu nu le deosebeam prea bine de actriţe. Le primea la el. Şi nu-l vizitam decît în anumite zile tocmai pentru că, în celelalte, veneau la el femei cu care familia nu s-ar fi putut întîlni, cel puţin după părerea ei, căci unchiul meu, dimpotrivă, dată fiind prea marea uşurinţă cu care le onora pe unele frumoase văduve ce nu fuseseră poate niciodată măritate, pe unele contese cu nume răsunător, care nu era, fără îndoială, decît o poreclă, prezentîndu-le bunicii sau chiar dăruindu-le bijuterii de familie, ajunsese să se certe nu o dată cu bunicul. Adeseori, cînd era rostit un nume de actriţă în cursul conversaţiei, îl auzeam pe tata spunîn-du-i mamei, cu un surîs pe buze: „Este o prietenă a unchiului tău"; iar eu socoteam că de acea aşteptare pe care poate, timp de ani de zile, bărbaţi importanţi erau siliţi să o îndure, şi inutil, dînd tîr-coale pe la poarta cutărei femei care nu le răspundea la scrisori şi îşi punea portarul să-i izgonească, unchiul meu l-ar fi putut scuti pe un băieţaş ca mine, prezentîndu-l la el acasă actriţei, inabordabilă pentru atîţia alţii, dar care lui îi era prietenă intimă.
De aceea — sub pretextul că o lecţie care tot fusese amînată cădea acum atît de rău, încît mă împiedicase de mai multe ori şi mă va împiedica încă să-l văd pe unchiul — într-o zi, alta decît cea rezervată vizitelor pe care i le făceam, profitînd de faptul că părinţii mei luaseră masa de prînz devreme, am plecat de acasă şi, în loc să mă duc să privesc coloana cu afişe, drum pe care eram lăsat să-l fac singur, am alergat pînă la el. Am observat în faţa porţii o trăsură cu doi cai care aveau la urechi cîte o garoafă roşie, floare ce se vedea şi la butoniera vizitiului. De pe scară am auzit un rîs şi o
95
voce de femeie, şi, de îndată ce am sunat, s-a lăsat tăcere, apoi am auzit zgomotul unor uşi închise. Cameristul îmi deschise, şi văzîn-du-mă păru stingherit, îmi spuse că unchiul era foarte ocupat, că nu va putea, fără îndoială, să mă primească şi, în timp ce se ducea totuşi să-l anunţe, aceeaşi voce pe care o auzisem mai înainte spunea: „Te rog! lasă-l să intre; numai un minut, ar fi atît de nostim, în fotografia de pe biroul dumitale seamănă atît de mult cu mama lui, nepoata dumitale, a cărei fotografie se află lîngă a lui, nu-i aşa? Aş vrea să-l văd pe băieţaşul ăsta fie şi numai o clipa".
îl auzii pe unchiul mormăind, supărindu-se; în cele din urmă, cameristul îmi spuse să intru.
Pe masă se afla aceeaşi farfurie cu pricomigdale, ca de obicei; unchiul era în bluza de pînză groasă pe care i-o ştiam, dar în faţa lui, într-o rochie de mătase roz şi purtînd un mare colier de perle era aşezată o femeie tînără care tocmai termina de mîncat o mandarină. Neştiind dacă trebuie să-i spun doamnă sau domnişoară, m-am făcut roşu ca racul şi, neîndrăznind să întorc ochii spre ea de teamă că va trebui să-i vorbesc, m-am dus să-l sărut pe unchiul meu. Ea mă privea surîzînd, iar unchiul îi spuse: „Nepotul meu", fără să-i spună numele meu şi fără să mi-l spună mie pe al ei, fără îndoială pentru că, dată fiind cearta pe care o avusese cu bunicul, încerca pe cît era cu putinţă să evite orice legătură între familia sa şi acest gen de relaţii.
65535	Cît de mult seamănă cu mama lui, spuse ea.
65536	Dar n-ai văzut-o pe nepoată-mea decît în fotografie, îi spuse
repede unchiul pe un ton morocănos.
65537	îţi cer iertare, dragul meu, am întîlnit-o pe scară anul trecut
cînd ai fost atît de bolnav. Este adevărat că n-am văzut-o decît
o clipă şi că scara dumitale este foarte întunecată, dar mi-a fost
de ajuns ca să o admir. Acest tînăr are ochii ei frumoşi şi are şi
asta, mai spuse ea, trasînd cu degetul o linie în josul frunţii ei. Oare
nepoata dumitale poartă acelaşi nume cu tine, dragul meu? îl
întrebă ea pe unchiul meu.
65538	Seamănă mai ales cu tatăl său, mormăi unchiul, căruia nici
nu-i trecea prin cap să facă prezentări de la distanţă, spunînd nu
mele mamei, este leit taică-său şi, de asemenea, seamănă leit cu
biata mea mamă.
65539	Nu-l cunosc pe tatăl lui, spuse doamna în roz înclinînd uşor
capul, şi n-am cunoscut-o niciodată pe biata dumitale mamă, dragul
meu. îţi aminteşti, ne-am cunoscut la puţină vreme după marea
dumitale nenorocire.
96
încercam o mică decepţie, căci această tînără doamnă nu se deosebea de celelalte femei frumoase pe care le văzusem uneori în familia mea, mai ales de fata unuia dintre verii noştri la care mă duceam în fiecare an de 1 ianuarie. Mai bine îmbrăcată doar, prietena unchiului meu avea aceeaşi privire vioaie şi bună, aceeaşi înfăţişare sinceră şi iubitoare. Nu regăseam nimic din aspectul teatral pe care îl admiram în fotografiile de actriţe, şi nici din expresia diabolică pe care o socoteam de nedespărţit de viaţa pe care probabil o ducea. îmi era greu să cred că este o cocotă, şi mai ales n-aş fi crezut că este o cocotă de lux, dacă nu aş fi văzut trăsura cu doi cai, rochia roz, colierul de perle, şi dacă n-aş fi ştiut că unchiul meu nu cunoştea decît cocote de clasă mare. Dar mă întrebam cum era cu putinţă ca milionarul care îi dăruia trăsura, şi palatul unde locuia, şi bijuteriile, putea să-şi risipească averea pentru o femeie cu o înfăţişare atît de simplă şi de cumsecade. Şi totuşi, gîndindu-mă la felul cum probabil trăia, imoralitatea acestei vieţi mă tulbura poate mai mult decît dacă ar fi fost concretizată în faţa mea într-o aparenţă specială — prin aceea că era invizibilă ca taina vreunui roman, a vreunui scandal ce o izgonise din casa părinţilor ei burghezi şi o hărăzise lumii întregi, îi înflorise frumuseţea şi o înălţase pînă la notorietatea lumii demimondenelor; expresia feţei, intonaţia vocii sale, semănînd cu cele ale atîtor altor femei pe care le cunoşteam, mă făceau, fără voia mea, să o socotesc drept o tînăxă fată de familie bună care acum nu mai are familie.
Trecusem în „cabinetul de lucru", şi unchiul, cam stingherit de prezenţa mea, îi oferi ţigări.
— Nu, spuse ea, dragul meu, ştii că sînt obişnuită cu cele pe care mi le trimite marele duce. I-am spus că eşti gelos. Şi ea scoase dintr-o tabacheră cîteva ţigări cu inscripţii străine şi aurii. ,,Da, da spuse ea dintr-o dată, cred că l-am întîlnit la dumneata pe tatăl acestui tînăr. Nu este el nepotul dumitale? Cum am putut oare să-l uit? A fost atît de bun, atît de delicat cu mine", spuse ea cu un aer modest şi plin de sensibilitate. Dar gîndindu-mă la felul cum putuse să se poarte tata cu ea, cu, care îi cunoşteam rezerva şi răceala, eram stingherit, ca de o nedelicateţe pe care el ar fi săvîrşit-o, de această distanţă dintre recunoştinţa excesivă ce-i era arătată şi amabilitatea lui insuficientă. Mi s-a părut mai tîrziu că unul dintre aspectele înduioşătoare ale rolului acestor femei trîndave şi pline de zel este că ele îşi consacră generozitatea, talentul, un vis de frumuseţe sentimentală — căci, ca şi artiştii, nu-l realizează, nu-l introduc în cadrele existenţei comune — şi un aur care le costă prea puţin, spre a îmbogăţi cu o bijuterie preţioasă şi fină viaţa frustă şi grosolană
97
 — In căutarea timpului pierdut
a bărbaţilor. Ca şi aceasta care, în încăperea unde unchiul meu o primea într-o haină de casă, îşi răspîndea trupul atît de gingaş, rochia de mătase roz, perlele, eleganţa ce emană din prietenia cu un mare duce, şi care pusese stăpînire pe cine ştie ce vorbă neînsemnată a tatei, o lucrase cu delicateţe, îi atribuise un stil, un nume preţios, şi, încrustînd-o cu una din privirile sale atît de frumoase, pline de umilinţă şi de gratitudine, o restituia transformată într-o bijuterie artistică, în ceva „nepreţuit".
—	Haide, este timpul să pleci, îmi spuse unchiul.
M-am ridicat în picioare, simţeam o dorinţă irezistibilă de a săruta mîna doamnei în roz, dar mi se părea că ar fi fost un gest la fel de îndrăzneţ ca o răpire. Inima îmi bătea puternic în timp ce îmi spuneam; „Să o fac, să nu o fac", apoi am încetat să mă mai întreb ce trebuie să fac, pentru a putea face ceva. Şi, cu un gest orb şi nebunesc, în afara tuturor motivelor pe care le găseam cu o clipă în urmă în favoarea sa, am dus la buze mîna pe care mi-o întindea.
—	Cît e de drăguţ! Este galant, ştie să se poarte cu femeile:
îi seamănă unchiului. Va fi un gentleman desăvîrşit, adăugă ea strîn-
gînd din dinţi pentru a rosti această frază cu un uşor accent brita
nic. Oare n-ar putea să vină o dată să bea la mine a cup of tea, cum
spun vecinii noştri, englezii? Ar trebui doar să-mi trimită dimi
neaţa o „depeşă".
Nu ştiam ce înseamnă o „depeşă". Nu înţelegeam decît o jumătate din cuvintele rostite de acea doamnă, dar teama că ele ascund vreo întrebare la care ar fi fost nepoliticos să nu răspund mă silea să le ascult cu atenţie, ceea ce îmi pricinuia o mare oboseală.
65535	Nu-i cu putinţă, spuse unchiul, ridicînd din umeri, are un
program foarte strict, munceşte mult. Are premii la toate obiectele,
adăugă el în şoaptă, ca să nu aud această minciună şi să nu-l con
trazic. Cine ştie? Va fi poate un mic Victor Hugo, un fel de
Vaulabelle, mă înţelegi.
65536	Ador artiştii, răspunse doamna în roz, numai ei le înţeleg pe
femei... Numai ei şi fiinţe superioare ca dumneata. Iartă-mi ignoran
ţa, dragul meu. Cine este Vaulabelle? Este oare autorul volumelor
cu cotoare aurite din mica bibliotecă cu geam ce se află în budoarul
dumitale? Ştii că mi-ai făgăduit să mi le împrumuţi, o să am mare
grijă de ele.
Unchiul, căruia nu-i plăcea deloc să dea cărţi cu împrumut. nu-i răspunse nimic şi mă conduse pînă în anticameră. Nebun do iubire pentru doamna în roz, am sărutat cu patimă obrajii plini de tutun ai bătrînului meu unchi, şi în timp ce, cu destulă stinghereală, mă lăsa să înţeleg, fără să îndrăznească să-mi spună deschis, că ar
98
prefera să nu le vorbesc despre acea vizită părinţilor mei; eu îi spuneam, cu ochii în lacrimi, că amintirea bunătăţii lui era atît de puternică în mintea-mi, încît voi găsi într-o zi un mijloc prin care să-i dovedesc recunoştinţa mea. Era atît de puternică, într-adevăr, îneît două ore mai tîrziu, după cîteva fraze misterioase şi care nu mi-au părut că le comunică părinţilor mei destul de limpede ideea că acum deţin o noi:ă importanţă în ochii mei, am găsit că este mai simplu să le poveste-o în cele mai mici amănunte vizita la unchiul meu. Nu credeam să i pricinuiesc astfel neplăceri. Cum aş fi putut crede asemenea lucru de vreme ce nu-l doream? Şi nu puteam presupune că părinţii mi i vor vedea cu ochi răi o vizită pe care eu o socoteam nevinovată. Nu ni se întîmplă oare în fiecare zi ca un prieten să ne ceară să-l scuzăm negreşit faţă de o femeie căreia nu i-a putut scrie, lucru pe care neglijăm să-l facem, socotind că acea persoană nu poate acorda atîta importanţă unei tăceri neînsemnate pentru noi? îmi închipuiam, ca toată lumea, că creierul celorlalţi era un receptacol inert şi docil, fără putere de reacţie specifică asupra lucrurilor ce erau introduse în el; şi nu mă îndoiam că, depunînd în cel al părinţilor mei vestea de a o fi cunoscut pe acea femeie, le transmisesem în acelaşi timp, după cum doream, judecata mea binevoitoare. Din nefericire, părinţii mei, cînd au apreciat acţiunea unchiului, au recurs la principii cu totul diferite de cele sugerate de mine. Tata şi bunicul au avut cu el o explicaţie violentă; am aflat de ea pe căi ocolite. Cîteva zile mai tîrziu, încrucişîndu-mă în drum cu unchiul meu care trecea într-o trăsură descoperită, am simţit durerea, recunoştinţa, remuşcarea pe care aş fi vrut să i le exprim. Alături de imensitatea lor, am socotit că un simplu salut ar fi meschin şi l-ar putea face pe unchiul meu să presupună că nu mă cred dator faţă de el decît cu o banală politeţe. Am hotărît să mă' abţin de la gestul insuficient de a-mi ridica pălăria în semn <le salut şi am privit în altă parte. Unchiul a crezut că dădeam ascultare ordinelor părinţilor mei, lucru pe care nu li l-a iertat, şi a murit mulţi ani după aceea fără ca vreunul dintre noi să-l mai fi văzut vreodată.
De aceea nu mai intram în încăperea, acum închisă, unde se odihnea odinioară unchiul meu Adolphe, şi după ce întîrziasem prin preajma bucătăriei, cînd Francoise, ivindu-se în prag, îmi spunea: ,,O s-o las pe fata care mă ajută să servească cafeaua şi să ducă sus apa caldă, trebuie să alerg la doamna Octave", mă hotărâm să intru în casă şi urcam de-a dreptul la mine, unde mă apucam să citesc. Fata care o ajuta pe Francoise la bucătărie era o fiinţă morală, o instituţie permanentă căreia atribuţii invariabile îi asigurau un fel

99
de continuitate şi de identitate, în ciuda succesiunii formelor trecătoare în care se întruchipa, căci n-am avut-o niciodată pe aceeaşi doi ani la rînd. în anul cînd am mîncat atîta sparanghel, fata de la bucătărie ce trebuia de obicei să.-]' „curate" era o biată creatură bolnăvicioasă, însărcinată parcă în luna a noua cînd am sosit de Paşti; şi ne miram chiar că Franeoise o lasă să facă atîtea drumuri şi atîta treaba, căci începea să-şi poarte cu g-*u în faţă misteriosul coş, cu fiecare zi tot mai plin, şi a cărui for; .ă magnifică putea fi ghicită sub fustele-i largi. Acestea aminteau fi i veşmintele anumitor figuri simbolice pictate de Giotto, ale căror ^produceri fotografice le căpătasem de la Swann. Chiar el ne atră :se atenţia, şi cînd ne cerea veşti despre fata de la bucătărie, se e .prima astfel: „Ce mai face Caritatea de Giotto?" De altfel, biata fată, năpădită de grăsime, din pricina sarcinii, pînă la obrajii teşiţi şi pătraţi, semăna într-adevăr mult cu acele fecioare puternice şi bărbătoase, mai curînd matroane, care personifică virtuţile în Arena37. Şi îmi dau seama acum că Virtuţile şi Viciile din Padova îi semănau şi altfel. După cum imaginea acelei fete era sporită prin simbolul adăugat pe care îl purta în pîntecul său, fără să pară a-i înţelege sensul, fără ca nimic pe ehipu-i să-i traducă frumuseţea şi spiritul, ca pe o simplă şi grea povară, tot astfel, fără să pară a bănui ceva, puternica gospodină ce este reprezentată la Arena sub numele de „Caritas" şi a cărei reproducere era agăţată pe un perete din camera mea de studiu de la Combray, întruchipează această virtute fără ca vreun gînd caritabil să fi putut fi vreodată exprimat de chipul ei energic şi vulgar. Pictorul a avut ideea frumoasă şi originală de a o înfăţişa călcînd în picioare comorile pămîntului ca şi cum ar frămînta cu tălpile struguri pentru a scoate din ei mustul, sau mai curînd ca şi cum s-ar fi urcat pe nişte saci pentru a se înălţa; şi ea îi întinde lui Dumnezeu inima-i înflăcărată, adică mai curînd i-o „dă" aşa cum o bucătăreasă îi dă un tirbuşon prin ferestruica de la subsol cuiva care i-l cere de la fereastra de Ia parter. Invidia ar fi trebuit inai curînd să aibă o anume expresie invidioasă. Dar şi în această frescă, simbolul ocupă un loc atît de mare şi este reprezentat ca fiind atît de real, şarpele care şuieră de pe buzele Invidiei este atît de gros. el îi umple atît de bine gura larg deschisă, încît muşchii chipului sînt întinşi, pentru a-l putea cuprinde, ca aceia ai unui copil carp umflă un balon suflînd în el, iar atenţia Invidiei — şi totodată a noastră — este în întregime concentrată asupra a ceea ce fac buzele sale, neavînd timp să se lase pradă unor gînduri invidioase.
în ciuda admiraţiei domnului Swann pentru aceste figuri pictate de Giotto, multă vreme eu nu am privit cu plăcere în sala noastră.
100
de studiu, unde fuseseră agăţate reproducerile pe care mi le dăruise, această Caritate lipsită de caritate, această Invidie care semăna cu o planşă ce ilustra într-un tratat de medicină comprimarea glotei sau a omuşorului de către o tumoare a limbii sau prin introducerea instrumentului unui chirurg, o Justiţie, al cărui chip cenuşiu şi cu trăsături meschine şi regulate era chiar cel ce caracteriza anumite burgheze frumoase, habotnice şi reci din Combray, întîlnite de mine la biserică şi printre care multe erau dinainte înrolate în armata de rezervă a Nedreptăţii. Dar mai tîrziu am înţeles că ciudăţenia uimitoare, frumuseţea specială a acelor fresce se explicau prin aceea că simbolul ocupa aici un loc foarte mare, iar faptul că era reprezentat nu ca un simbol, de vreme ce gîndirea simbolizată nu era exprimată, ci ca real, ca exercitînd efectiv o acţiune sau ca fiind mînuit în mod materia], conferea semnificaţiei operei un ce anume mai literal şi mai precis, iar învăţăturii desprinse din ea un caracter mai concret şi mai izbitor. Şi în cazul bietei fete de la bucătărie, atenţia ne era neîncetat atrasă către pîntecele împovărat; şi tot astfel încă, adeseori gîndirea muribunzilor se întoarce către latura efectivă, dureroasă, obscură, viscerală, către acea latură a morţii ce este tocmai cea pe care ea le-o înfăţişează, pe care îi face să o simtă din greu şi care seamănă mult mai mult cu o povară zdrobitoare, cu greutatea de a respira, cu nevoia de a bea, decît cu ceea ce noi numim ideea morţii.
Neîndoielnic că aceste Virtuţi şi aceste Vicii din Padova cuprindeau multă realitate de vreme ce îmi apăreau la fel de vii ca slujnica însărcinată, şi că ea însăşi nu-mi părea mult mai puţin alegorică. Şi poate că această neparticipare (cel puţin aparentă) a sufletului unei fiinţe la virtutea care acţionează prin el, are, de asemenea, în afară de valoarea-i estetică, o realitate dacă nu psihologică, cel puţin, după cum se spune, fiziognomonică. Cînd, mai tîrziu, am vavut prilejul să întîlnesc în cursul vieţii mele, în mînăstiri, de exemplu, întruchipări cu adevărat sfinte ale carităţii active, ele aveau în general o înfăţişare vioaie, pozitivă, indiferentă şi bruscă, cea a unui chirurg grăbit, acel chip pe care nu se citeşte nici un fel de milă, nici un fel de înduioşare în faţa suferinţei omeneşti, nici o teamă de a o contraria, şi care este chipul lipsit de blîndeţe, chipul antipatic şi sublim al adevăratei bunătăţi.
în timp ce fata de la bucătărie — făcînd involuntar să strălucească superioritatea Franţoisei, aşa cum Eroarea, prin contrast, face să strălucească şi mai mult triumful Adevărului — servea cafeaua care, după mama, nu era decît o apă caldă, şi ducea apoi în camerele noastre apa caldă, care era doar călduţă, mă întindeam

101
pe pat cu o carte în mînă, în camera mea, ce îşi apăra trcmurînd prospeţimea transparentă şi fragilă împotriva soarelui de după amiază îndărătul obloanelor aproape închise prin care o rază de lumină izbutise totuşi să-şi strecoare aripile galbene, rămînînd nemişcată, între lemn şi sticlă, într-un colţ, ca un fluture poposit aici. Abia dacă se putea citi în acea penumbră, iar senzaţia de lumină strălucitoare nu-mi era dată decît de loviturile ce se auzeau din strada Cure; Camus (anunţat de Francoise că mătuşa mea „nu se odihneşte" şi că poate să facă zgomot) izbea în nişte lăzi prăfuite, dar care, răsunînd în aerul sonor, special al acelui anotimp fierbinte, păreau a azvîrli pînă departe bucăţi de aştri roşii ca focul; şi, de asemenea, de muştele care executau în faţa mea micul concert al unei muzici de cameră văratece: ea nu o evocă precum o muzică umană care, auzită din întîmplare în timpul verii, ţi-o aminteşte mai tîrziu; este unită cu vara printr-o legătură mai necesară: născută din acele zile frumoase, renăscând doar o dată cu ele, cuprin-zînd ceva din esenţa lor, ea nu-i trezeşte în memoria noastră numai imaginea, ci îi chezăşuieşte întoarcerea, prezenţa efectivă, învăluitoare, imediat accesibilă.
Acea obscură răcoare din camera mea era faţă de soarele arzător al străzii ceea ce umbra este faţă de rază, fiind tot atît de luminoasă ca şi el şi oferind imaginaţiei spectacolul total al verii de care simţurile mele, dacă m-aş fi plimbat, nu s-ar fi putut bucura decît pe frînturi; şi astfel, ea se potrivea bine cu odihna mea care (datorită aventurilor povestite de cărţi şi care o emoţionau) suporta, asemenea unei mîini imobile odihnindu-se în mijlocul unei ape curgătoare, şocul şi însufleţirea unui torent de activitate
Dar, chiar dacă vremea prea călduroasă se răcea, dacă era furtună sau doar o ploaie repede, bunica venea să mă roage să ies să mă plimb. Şi nevoind să renunţ la lectură, mi-o continuam în grădină, sub castan, într-un mic chioşc de rogojini şi de pînză, în fundul căruia mă aşezam, crezîndu-mă ascuns do ochii celor ce ar fi putut veni să-i viziteze pe părinţii mei.
Şi ghidul meu nu era oare tot ca un alt leagăn, în adîncul căruia simţeam că rămîn înfundat, chiar pentru a privi ceea ce se petrece în afară? Cînd vedeam un obiect exterior, conştiinţa că îl văd rămî-nea între mine şi el, îl împrejmuia cu un tiv îngust şi spiritual ce mă împiedica să ating vreodată direct materia din care era făcut; ea se volatiliza oarecum înainte ca eu să fi avut vreun contact cu ea, aşa cum un corp incandescent pe care îl apropii de un obiect ud nu ajunge la umiditatea acestuia pentru că este mereu precedat de o zonă de evaporaxe. în acel ecran împestriţat de stări diferite pe
102
care, în timp ce eu citeam, îl desfăşura simultan conştiinţa mea şi care mergeau de la aspiraţiile cele mai adînc ascunse în mine pînă la vederea cu totul exterioară a orizontului de la capătul grădinii, ceea ce exista mai întîi în mine mai intim, mîna ce se mişca întruna şi care conducea tot restul, era credinţa în bogăţia filosofică, în frumuseţea cărţii pe care o citeam, şi dorinţa mea de a mi le apropria, oricare ar fi fost acea carte. Căci o cumpărasem la Combray, vă-zînd-o în faţa băcăniei Borange, aflată prea departe de casă pentru ca Francoise să-şi facă aici cumpărăturile, pe care şi le făcea la Camus, dar mai căutată pentru articolele de papetărie şi cărţi, reţinută de nişte sfori în mozaicul broşurilor şi al fasciculelor ce căptuşeau cele două canaturi ale porţii mai misterioase, mai încărcate de gîndire decît o poartă de catedrală, pentru că îmi fusese citată drept o operă remarcabilă de către profesorul sau colegul de şcoală care îmi părea în acea vreme că deţine taina adevărului şi a frumuseţii pe jumătate presimţite, pe jumătate de neînţeles, şi a căror cunoaştere era scopul vag, dar permanent, al gîndirii mele. După această credinţă centrală care, în timp ce citeam, executa mişcări neîncetate dinăuntru în afară, către descoperirea adevărului, veneau emoţiile pe care mi le dădea acţiunea la care luam parte, căci aceste după-amiezi erau mai pline de întîmplări dramatice decît, adeseori, o întreagă viaţă. Erau întîmplările ce se petreceau în cartea pe care o citeam; este adevărat că personajele care le trăiau nu erau „adevărate", cum spunea Francoise. Dar toate sentimentele pe care le resimţim din cauza bucuriei sau nefericirii unui personaj real nu se produc în noi decît prin mijlocirea unei imagini a acestei bucurii sau a acestei nefericiri; ingeniozitatea primului romancier a fost aceea de a fi înţeles că în aparatul emoţiilor noastre imaginea fiind singurul element esenţial, simplificarea care ar consta în a suprima pur şi simplu personajele reale ar fi o perfecţionare decisivă. O fiinţă reală, oricît de mult am simpatiza noi cu ea, este în mare măsură percepută de simţurile noastre, adică ne rămîne opacă, constituie o greutate inertă pe care sensibilitatea noastră nu o poate ridica. Dacă această fiinţă este lovită de o nenorocire, numai într-o mică parte din noţiunea totală pe care o avem despre ea vom putea fi înduioşaţi; mai mult, numai într-o parte din noţiunea totală pe care acea fiinţă o are despre sine va putea fi ca înduioşată de propria-i soartă. Marea descoperire a romancierului a fost aceea de a fi avut ideea de a înlocui aceste părţi ce nu pot fi pătrunse de suflet, printr-o cantitate egală de părţi imateriale, pe care, adică, sufletul nostru le poate asimila. Ce importanţă mai are

113
din acea clipă faptul că acţiunile, emoţiile acestor fiinţe de un nou gen ne apar ca adevărate, de vreme ce acum sînt ale noastre, de vreme ce ele se produc în noi, ţinîndu-ne sub stăpînirea lor, în timp ce întoarcem febril paginile' cărţii, respiraţia grăbita şi intensitatea privirii? Şi o dată ce romancierul ne-a creat o asemenea stare, unde, ca în toate stările pur interioare, orice emoţie este înzecită, iar cartea sa ne va tulbura aşa cum face un vis, dar un vis mai limpede decît cele pe care le avem dormind şi a cărui amintire va dăinui mai mult, el dezlănţuie în noi timp de o oră toate fericirile şi toate nefericirile posibile; pentru a le cunoaşte măcar în parte, am avea nevoie în viaţă de ani întregi, iar cele mai intense nu ne-ar fi niciodată dezvăluite, pentru că încetineala cu care se produc ne împiedică să le percepem; (astfel inima noastră se schimbă, în viaţă, şi asta este durerea cea mai mare; dar noi nu o cunoaştem decît prin lectură, în imaginaţie: în realitate ea se schimbă, aşa cum se produc anumite fenomene ale naturii, destul de lent pentru ca, deşi putem constata succesiv fiecare dintre stările diferite, să fim cruţaţi în schimb de însăşi senzaţia schimbării).
Mai puţin lăuntric trupului meu decît această viaţă a personajelor, venea apoi, pe jumătate proiectat în faţa mea, peisajul unde se desfăşura acţiunea si care exercita asupra gîndirii mele o influenţă mult mai mare decît celălalt, cel pe care îl aveam sub ochi atunci eînd îi ridicam de pe carte. Astfel, timp de două veri, în căldura grădinii din Combray, am avut, din pricina cărţii pe care o citeam atunci, nostalgia unui ţinut cu munţi şi fluvii, unde voi vedea multe fierăstraie mecanice şi unde, în adîncul apei limpezi, bucăţi de lemn putrezeau sub tufe de lăptuci: nu departe urcau de-a lungul zidurilor ciorchini de flori violete şi roşiatice. Şi cum visul despre o femeie care m-ar fi iubit era mereu prezent în gîndul meu, în acele veri el a fost impregnat de prospeţimea apelor curgătoare; şi oricare ar fi fost femeia pe care o evocam, ciorchini de flori violete şi roşiatice se înălţau dintr-o dată de o parte şi de alta a ei, ca nişte culori complementare.
Şi nu numai pentru că imaginea pe care o visăm rămîne totdea— una marcată, se înfrumuseţează şi beneficiază de reflexul culorilor străine care din întîmplare o înconjoară în reveria noastră; căci peisajele din cărţile pe care le citeam nu erau pentru mine decît peisaje mai viu reprezentate în imaginaţia mea decît cele pe care Combray mi le punea sub ochi, dar analoge acestora. Prin alegerea făcută de autor, prin credinţa cu care gîndirea mea alerga spre cu-vîntul său ca întru întîmpinarea unei revelaţii, mi se păreau că sînt — impresie pe care nu mi-o dădea cîtuşi de puţin ţinutul unde mă
104
aflam, şi mai ales grădina noastră, produs, lipsit de orice prestigiu, al corectei fantezii a grădinarului pe care îl dispreţuia bunica — o parte adevărată din Natura însăşi, demnă a fi studiată şi aprofundată.
Dacă părinţii mei mi-ar fi îngăduit, cînd citeam o carte, să mă duc să vizitez regiunea pe care o descria, aş fi crezut că fac un pas nepreţuit întru cucerirea adevărului. Căci ai senzaţia că eşti mereu înconjurat de sufletul tău, dar nu ca de o închisoare imobilă: mai curînd eşti parcă dus o dată cu ea într-un veşnic elan de a o depăşi pentru a ajunge în exterior, cu un fel de descurajare, auzind întruna în jurul tău acea sonoritate identică, nu ecou al unui în afară, ci răsunet al unei vibraţii lăuntrice. Cauţi să regăseşti în lucruri, devenite prin asta preţioase, reflexul pe care sufletul nostru l-a proiectat asupra lor; eşti decepţionat constatînd că ele par lipsite în natură de farmecul pe care îl datorau, în gîndirea noastră, vecinătăţii cu anumite idei; uneori convertim toate forţele acestui suflet în iscusinţă, în splendoare, pentru a acţiona asupra unor fiinţe pe care le simţim în afara noastră şi la care nu vom ajunge niciodată. De aceea, imaginam întotdeauna în jurul femeii iubite locurile pe care le doream atunci cel mai mult, aş fi voit ca ea să mi le arate, să-mi deschidă calea către o lume necunoscută, dar nu prin simpia întîmplare a unei asociaţii de idei; visele mele de călătorie şi de iubire nu erau decît momente — pe care le despart artificial astăzi, ca şi cum aş practica tăieturi, la diferite niveluri, într-o ţîşnire de apă irizată şi în aparenţă imobilă — într-o aceeaşi şi de neclintit izbucnire a, tuturor puterilor vieţii mele.
în sfîrşit, continuînd să urmăresc dinlăuntru către în afară stările simultan juxtapuse în conştiinţa mea, şi înainte de a ajunge pînă la orizontul real care le învăluia, găseam plăceri de un alt gen, cea de a sta comod, de a simţi mireasma plăcută a aerului, de a nu fi deranjat de o vizită şi, cînd bătea ora unu în clopotniţa bisericii Saint-Hilaire, de a vedea căzînd bucată cu bucată ceea ce era consumat din acea după-amiază, pînă cînd auzeam ultima bătaie de orologiu, care îmi îngăduia să fac totalul şi după care lunga tăcere ce urma părea să arate că începe, în cerul albastru, toată partea ce-mi era încă dăruită spre a citi pînă la cina gustoasă pregătită de Francoise şi care mă va întări după oboseala de care avusesem parte, în timpul lecturii cărţii, o dată cu eroul ei. Şi la fiecare oră mi se părea că ora precedentă bătuse doar abia cu cîteva clipe înainte; cea mai recentă venea să se înscrie pe cer foarte aproape de cealaltă, şi nu puteam să cred că şaizeci de minute putuseră fi cuprinse în acel mic arc albastru aflat între cele două semne de aur. Uneori
I
105
chiar această oră prematură era anunţată prin două bătăi mai mult decît ultima; aşadar, nu auzisem cînd bătuse orologiul, ceva care avusese loc nu avusese loc şi pentru mine; interesul lecturii, magic ca un somn adînc, îmi înşelase urechile halucinate şi ştersese clopotul de aur de pe suprafaţa azurie a tăcerii. Frumoase după-amiezi de duminică sub castanul din grădina din Combray, cu grijă golite de mine de incidentele mediocre ale existenţei mele personale, pe care le înlocuisem cu o viaţă de aventuri şi de aspiraţii stranii, în sînul unui ţinut stropit cu ape repezi, voi îmi evocaţi încă acea viaţă cînd mă gîndesc la voi, şi o cuprindeţi într-adevăr, pentru că aţi înconjurat-o şi aţi închis-o treptat — în timp ce înaintam în lectură şi căldura zilei devenea răcoare — în cristalul succesiv, încet schimbător şi străbătut de frunzişuri, al ceasurilor voastre tăcute, sonore, înmiresmate şi limpezi.
Uneori eram întrerupt din lectură, încă la mijlocul după-amiezii, de fata grădinarului, care alerga ca o nebună, răsturnînd în drumul ei un portocal, tăindu-se la un deget, rupîndu-şi un dinte şi stri-gînd: „Iată-i, iată-i!" pentru ca Francoise şi cu mine să alergăm şi să nu pierdem nimic din spectacol. Era în zilele cînd, făcînd manevre de garnizoană, soldaţii treceau prin Combray, luînd-o de obicei pe strada Sainte-Hildegarde. în timp ce servitorii noştri, aşezaţi la rînd pe scaune în afara grilajului, îi priveau pe trecătorii ce se plimbau în acea duminică prin Combray şi se lăsau priviţi la rîndul lor, fata grădinarului zărise strălucind căştile printre două case îndepărtate de pe strada Gării. Servitorii duseseră repede scaunele în casă, căci atunci cînd defilau pe strada Sainte-Hildegarde, cuirasierii o umpleau dintr-o latură în alta, iar caii în galop atingeau casele, desfăşurîndu-se pe trotuarele potopite ca o albie de rîu prea strimtă pentru un torent dezlănţuit.
65535	Bieţii copii, spunea Francoise de îndată ce ajungea la gri
laj, cu ochii în lacrimi; biet tineret care va fi secerat în floarea vie
ţii; numai cît mă gîndesc şi simt că mi se face rău, adăuga ca, du-
cîndu-şi mîna la inimă, acolo unde fusese lovită.
65536	Nu-i aşa, doamnă Franţoise, că-i tare frumos să-i vezi pe
tinerii ăştia care nu ţin la viaţă? spunea grădinarul, vrînd să o
„stîrnească".
Nu vorbise în zadar:
—	Care nu ţin la viaţă? Dar la ce să ţii, dacă nu la viaţă, sin
gurul dar pe care bunul Dumnezeu nu ni-l face de două ori. Vai
Doamne! Dar într-adevăr, aşa-i, ei nu ţin la viaţă! I-am văzut în
70; nu se tem de moarte, oricît ar fi războiul de greu; sînt nebuni;
nici nu mai merită să-ţi baţi capul, nu sînt oameni, sînt lei-paralci.
106
(Pentru Francoise comparaţia aceasta dintre un om şi un leu, pe care o rostea într-un fel care era numai al ei, nu era măgulitoare.) Strada Sainte-Hildegarde cotea foarte repede, şi nu puteai să-l vez i pe cel ce venea pe ea decît în ultima clipă, iar prin despărţitura dintre cele două case de pe strada Gării zăreai întruna noi căşti aler-gînd şi strălucind în soare. Grădinarul ar fi vrut să ştie dacă aveau să mai treacă încă multe, îi era şi sete, căci soarele ardea înfiorător. Atunci, pe neaşteptate, fata lui o zbughea ca dintr-o fortăreaţă asediată, ieşea în stradă, ajungea la colţ, şi, după ce înfruntase do nenumărate ori moartea, venea să ne spună, aducînd şi o carafă de suc de lemn-dulce, că erau mai bine de vreo mie de soldaţi, care tocmai se opriseră lîngă Thiberzy şi Meseglise. Francoise şi grădinarul, reconciliaţi, discutau despre felul cum trebuie să te porţi în timp de război:
65535	Vezi, Francoise, spunea grădinarul, mai bună e revoluţia,
pentru că iau parte la ea doar cei care vor.
65536	Da, asta o mai înţeleg, aşa e mai cinstit.
Grădinarul, credea că atunci cînd izbucneşte un război, nu mai merge nici un tren.
—	Aha! ca să nu poată fugi lumea, spunea Francoise.
Iar grădinarul: „Sînt foarte vicleni", căci, după el, războiul era un fel de înşelăciune, statul bătîndu-şi astfel joc de popor care, dacă ar fi putut, ar fi dat bir cu fugiţii pînă la ultimul om.
Dar Francoise se grăbea să se ducă la mătuşa mea, eu mă întorceam la cartea pe care o citeam, servitorii se aşezau iar în faţa porţii şi se uitau la praful ce se înălţa şi apoi cădea, trăind emoţia venirii soldaţilor. Multă vreme după ce se lăsa liniştea, un val neobişnuit de oameni ieşiţi la plimbare umplea încă străzile din Combray, înnegrindu-le parcă. Şi în faţa fiecărei case, chiar şi acolo unde nu devenise un obicei, servitorii sau chiar stăpînii, aşezaţi şi piivind, tiveau parcă pragurile cu o broderie capricioasă şi întunecată ca aceea pe care o desenează algele şi scoicile zvîrlite pe malul mării de un flux puternic.
Cu excepţia acelor zile, puteam, de obicei, să citesc liniştit. Dar întreruperea şi comentariu] pricinuite o dată de o vizită a lui Swann în timp Ce citeam o carte de un autor cu totul necunoscut mie, Bergotte, au avut drept consecinţă faptul că, pentru multă vreme, imaginea uncia dintre femeile la care visam nu mi-a mai apărut proiectată pe un zid împodobit cu flori violete, ci pe un cu totul alt fundal, în faţa portalului unei catedrale gotice.

107
îl auzisem vorbind despre Bergotte pentru prima dată pe unul dintre colegii mei de şcoală mai vîrstnic decît mine şi faţă de care nutream o mare admiraţie, Bloch. Auzind cum îmi exprim admiraţia pentru Noaptea de octombrie38, începuse să rîdă zgomotos, şi-mi spusese: „Gustul tău pentru acest domn de Musset este cam jalnic. Este unul dintre tipii care au făcut cel mai mult rău literaturii şi o brută sinistră. Trebuie de altfel să recunosc că atît el cît şi numitul Racine au făcut fiecare în viaţa lui cîte un vers destul de bine ritmat, şi care, ceea ce după mine constitue cel mai mare merit, nu înseamnă absolut nimic. Iată-le:« Alba Oloossone şi alba Camyre» şi «Fiica lui Minos şi a lui Pasiphae». Mi-au fost semnalate, spre dezvinovăţirea acestor doi ticăloşi, de un articol scris de preaiubitul rireiiimagistru Părintele Leconte39, cel mult iubit de Zeii nemuritori. Apropo, uite o carte pe care nu am timp să o citesc acum şi care este ţ»<$ngRidat&, după cît se pare, de acest uriaş individ. După cît mi s-a spus, el îl consideră pe acest domn Bergotte drept unul dintre tipii cei mai subtili şi deşi uneori dă dovadă de o blîndeţe greu emlicabilătf .euvîntul lui este pentru mine lege. Citeşte aceste pro-zeliriee, |i aacă nemaipomenitul făuritor de ritmuri care a scris Bha-gavat şi Ogarul lui Magnus nu se înşală, vei gusta, dragă maestre, ţi-o jur pc'^îSiiHi] imeurii pe care nu le poţi afla decît în nectarul ©lîlnlpitlui^.TÎffliiiM!f*6se, pe un ton sarcastic, să mă adresez lui spu-Hiî#{ii-îoţ^t(bi$& r^siesWa", şi tot astfel îmi spunea şi el mie. Dar în realitate- ffl@ ^JSBeto&iuraijueăm, fiind încă apropiaţi de vîrsta cînd eretwîcâffl (te apujg$|b$ftfti§sti un lucru ca să-l şi creezi.
f;ifi£)iW flgfciiea^BstÎjidiiifetiwQrbă cu Bloch şi cerîndu-i explicaţii, riti(ţîiUi{iîî'ţhitstbHîiişifii}i!ul|)urMtea pe care mi-o pricinuise cînd îmi yjţfi&&<$$iSkfâutMlh&m}aa8ps(mii2, care nu aşteptam de la ele ni-ftffe afe&$8 (ftwîî ceiopiaDeansdrarHşilui) erau cu atît mai frumoase ctf>«ît? iW4fts©M»a«)iiBtiaoîaijBioxîii^ujmai fu invitat la noi. Fusese
dintre colegii mei mai asă, era totdeauna vorba de un evreu, ceea ce nu i-ar fi dispSft(it% principiu — ba chiar
^f(5l)o&9iu)^^Pmflp&fef«8Pnîaf'buni. De aceea,
fififW
noască şi
Jiibnij't ila
m
înainte de a-i fi văzut, doar auzindu-le numele care, foarte adeseori, nu avea nimic evreiesc în el, ghicea nu numai originea prietenilor mei, care erau într-adevăr evrei, dar chiar şi, uneori, anumite lucruri dezagreabile despre familia lor.
65535	Şi cum îl cheamă pe prietenul tău care vine diseară?
65536	Dumont, bunicule.
65537	Dumont! Oh! Nu-mi miroase bine.
Şi cînta:
Arcaşi, faceţi pază bună! Vegheaţi întruna şi fără zgomot.
Şi după ce ne punea cu îndemînare cîteva întrebări mai exacte, exclama: „în gardă! în gardă!" sau, dacă izbutise să-l facă pe colegul meu să-şi mărturisească originea, în urma unui interogatoriu bine disimulat, pentru a ne arăta că nu mai are nici o îndoială, se mulţumea să ne privească, fredonînd abia auzit:
Cum, îndrepţi aici paşii Acestui sfios israelit!
sau:
Ogoare părinteşti, Hebron, .dulce rale.
sau :
Da, sînt din rasa aleasă.
Aceste mici manii ale bunicului nu presupuneau nici un fel de sentiment răuvoitor faţă de colegii mei. Dar Bloch le displăcuse părinţilor mei pentru alte motive. El îl iritase mai întîi pe tata care, văzîndu-l ud leoarcă, îi spusese cu multă solicitudine:
—	Domnule Bloch, cum e vremea? A plouat? ]\Tu mai înţeleg
nimic, barometrul anunţa vreme bună.
]\Tu scosese de la el decît următorul răspuns:
65535	Domnule, îmi este cu neputinţă să vă spun dacă a plouat.
Trăiesc atît de în afara măruntelor întîmplări fizice, încît simţurile
mele nu-şi dau osteneala să mi le comunice.
65536	Dragul meu, prietenul tău este un idiot, îmi spuse tata după
ce Bloch plecase. Nu-i nici măcar în stare să-mi spună cum e vre
mea! Dar nimic nu-i mai interesant decît asta! Este un imbecil.
Apoi Bloch îi displăcuse bunicii pentru că, după masa de prînz, cînd ea spunea că este cam bolnavă, el îşi stăpînise cu greu un sus-pin de durere şi îşi ştersese o lacrimă.
109
—	Nu putea fi sincer, îmi spuse ea, fiindcă nici nu mă cunoaşte;
sau poate e nebun.
în sfîrşit, îi nemulţumise pe toţi pentru că, întîrziind la masă eu o oră şi jumătate şi intrînd în casă plin de noroi, în loc să-şi ceară scuze, spusese:
—	Nu mă las niciodată influenţat de perturbaţiile atmosferei
şi nici de diviziunea convenţională a timpului. Aş reabilita folo
sirea pipei cu opium şi a pumnalului malaez, dar o ignor pe cea &
acestor ustensile infinit mai pernicioase şi, de altfel, de o platitu
dine atît de burgheză: ceasul şi umbrela.
Şi totuşi, s-ar fi putut întoarce la Combray. Nu era chiar prietenul pe care părinţii mei mi l-ar fi dorit; ajunseseră însă să creadă că lacrimile pe care le vărsase auzind că bunica nu se simte bkio nu erau prefăcute; dar ei ştiau din instinct sau din experienţă că elanurile sensibilităţii noastre au prea puţină influenţă asupra actelor noastre şi a felului cum no vom comporta în viaţă, şi că respectarea obligaţiilor morale, fidelitatea faţă de prieteni, executarea unei opere, respectarea unui regim, au un fundament mai sigur în deprinderile oarbe decît în aceste simţăminte momentane, arzătoare şi sterile. în locul lui Bloch, ei ar fi preferat să am prieteni care nu mi-ar fi dat mai mult decît cere convenţia, conform regulilor moralei burgheze; ce nu mi-ar fi trimis pe neaşteptate un coş cu fructe, doar pentru că în acea zi s-ar fi gîndit la mine cu iubire, dar care, nefiind capabili să încline în favoarea mea balanţa cea dreaptă a îndatoririlor şi a cerinţelor prieteniei în urma unei simple tulburări a imaginaţiei şi a sensibilităţii lor, nici nu ar fi în stare să aibă clipe cînd ar întoarce totul împotriva mea. Nici chiar greşelile noastre nu le fac pe aceste firi să renunţe la ceea ce ele ne datorează, mătuşa mea fiind un adevărat model, căci, certată de mulţi ani cu o nepoată, căreia nu-i vorbea niciodată, nu şi-a modificat pentru atîta lucru testamentul prin care îi lăsa întreaga avere, pentru că era rada ei cea mai apropiată şi că „aşa se cuvenea să facă".
Dar eu îl iubeam pe Bloch, părinţii mei voiau să-mi facă plăcere acceptmdu-l, problemele insolubile pe care mi le puneam în legătură cu frumuseţea lipsită de semnificaţie a fiicei lui Minos şi a lui Pasiphae mă oboseau şi mă făceau să sufăr mai mult decît noi conversaţii cu el, deşi mama le socotea primejdioase. Şi el ar fi fost primit în continuare la Combray dacă, după acel prînz, cum tocmai îmi spusese — noutate care mai tîrziu a avut o mare influenţă asupra vieţii mele, fă«înd-o mai fericită, şi apoi mai nefericită — * că toate femeile nu se gîndesc decît la dragoste şi că oricare poate
110
îi cucerită, el nu m-ar fi asigurat că auzise în modul cel mai sigur că mătuşa mea avusese o tinereţe furtunoasă si că toată lumea ştie că fusese o femeie întreţinută de bărbaţi. Le-am spus aceste cuvinte părinţilor mei, care l-au dat afară cînd a venit iar la noi, iar cînd, intîlnindu-l pe stradă, am vrut să-i vorbesc, a fost foarte rece cu mine.
Dar în privinţa lui Bergotte spusese adevărul.
în primele zile, aşa cum se întîmplă şi cu o melodie care îţi va plăcea mult, dar pe care nu o desluşeşti încă bine, nu mi-am dat seama ce iubesc atît de mult în stilul lui. Nu puteam lăsa din mină romanul scris de el, dar credeam că mă interesează doar subiectul, ca în acele prime momente ale iubirii, cînd te duci zilnic, spre a regăsi o femeie, la cutare reuniune sau petrecere, crezînd că nu femeia, ci acestea te atrag. Apoi am observat expresiile rare, aproape arhaice, pe care le folosea uneori, în clipele cînd o armonie ascunsă, un preludiu interior îi învolburau stilul; şi tot atunci începea să vorbească şi despre „zadarnicul vis al vieţii", „nesecatul şuvoi al frumoaselor aparenţe", „chinul sterp şi minunat de a înţelege şi de a iubi", „emoţionantele efigii care înnobilează pentru totdeauna faţada venerabilă şi îneîntătoare a catedralelor", exprimînd o filosof ie nouă pentru mine, prin miraculoase imagini ce parcă treziseră acel cînt de harfe, căruia îi adăugau ceva sublim. Unul dintre pasajele din cartea lui Bergotte, al treilea sau al patrulea, pe care îl izolasem de rest, mi-a dăruit o bucurie ce nu putea fi comparată cu cea pe care mi-o dăruise primul, o bucurie pe care am simţit-o într-o zonă mai adîncă a eului meu, mai omogenă, mai vastă, de unde păreau a, fi fost înlăturate toate obstacolele şi zidurile despărţitoare. Căci, recunoscînd atunci aceeaşi înclinare către expresiile rare, aceeaşi efuziune muzicală, aceeaşi filosofie idealistă care fuseseră şi de celelalte daţi, fără ca eu să-mi fi dat seama, cauza plăcerii mele, nu am mai avut impresia că mă aflu în prezenţa unui anume pasaj dintr-o anume carte de Bergotte, trasînd la suprafaţa gîndirii mele o figură pur lineară, ci mai curînd în prezenţa „pasajului ideal" din Bergotte, comun tuturor cărţilor sale, şi cărora toate pasajele analoge care se confundau cu el le-ar fi conferit un fel de grosime, de volum, ce-mi înălţau parcă spiritul.
Nu eram singurul admirator al lui Bergotte; el era şi scriitorul preferat al unei foarte cultivate prietene a mamei;Iar doctoral du Boulbon îşi lăsa bolnavii să-l aştepte, ca să citească ultima carte publicată de Bergotte; şi din cabinetul său de consultaţii, ca şi dintr-un parc învecinat cu Combray, au pornit să se răspîndească cîteva din primele seminţe ale acestei predilecţii pentru Bergotte, specie atît de rară atunci, astăzi atît de universal răspîndită, şi a
111
V
cărei floare ideală şi comună poate fi întîlnită pretutindeni în Europa, în America, pînă în ultimul sat uitat de lume. Prietena mamei şi, se pare, doctorul du Boulbon iubeau mai ales, în cărţile lui Bergotte, ca şi mine, acelaşi flux melodic, acele expresii vechi, alte cîteva foarte simple şi cunoscute, dar pe care ştia să le pună în lumină aşezîndu-le într-un anume loc, ceea ce părea a dovedi din partea-i un gust cu totul deosebit; în sfîrşit, în pasajele triste, o anumită mişcare bruscă, un accent aproape sălbatec. Şi, fără îndoială, el însuşi simţea probabil că în asta consta farmecul său cel mai mare. Căci în cărţile care au urmat, dacă întîlnea vreun mare adevăr, sau numele unei catedrale vestite, îşi întrerupea povestirea şi printr-o invocaţie, o apostrofare, o îndelungată ragă, dădea curs liber acelor efluvii care, în primele cărţi, rămîneau lăuntrice prozei sale, vizibile atunci doar datorită mişcărilor ondulatorii de la suprafaţă, mai gingaşe poate, mai armonioase astfel învăluite, şi despre al căror murmur nu ai fi putut spune cu precizie unde ia naştere şi unde moare. Aceste pasaje asupra cărora insista el însuşi, complăcîndu-se parcă, erau şi pasajele noastre preferate. Eu unul le ştiam pe dinafară. Eram dezamăgit cînd Bergotte relua firul povestirii. De fiecare dată cînd vorbea despre vreun lucru a cănii frumuseţe îmi rămăsese pînă atunci ascunsă, despre pădurile de pini, despre grindină, despre catedrala, Notre-Dame din Paris, despre Atalia sau Fedra, el proiecta această frumuseţe pînă la mine, făcînd-o să explodeze printr-o imagine. De aceea, simţind cît de multe părţi există în univers pe care percepţia mea infirmă nu le-ar observa dacă nu le-ar apropia el de mine, aş fi vrut să posed o părere a lui, o metaforă a lui despre toate lucrurile, şi mai ales despre cele pe care voi avea prilejul să le văd eu însumi şi, printre acestea, mai ales despre vechi monumente franceze şi anumite peisaje maritime, pentru că insistenţa cu care le cita în cărţile sale dovedea că le consideră bogate în semnificaţie şi în frumuseţe. Din nefericire nu ştiam ce gîndeşte despre majoritatea, lucrurilor. Nu mă îndoiam că părerile lui erau cu desăvîrşire diferite de ale mele, de vreme ce coborau dintr-o lume necunoscută, către care eu încercam să mă înalţ: convins că gîndurile mele i-ar fi părut inepte acestei minţi desăvîrşite, le uitasem în asemenea-măsură pe toate încît cînd, din întîmplare, întîlneam vreunul pe care-l avusesem eu însumi, în cutare sau cutare din cărţile sale, inima mi se umplea de bucurie ca şi cum un zeu, în bunătatea sa, mi-l redase, declarîndu-l legitim şi frumos. Se întîmpla uneori ca o pagină scrisă de el să spună aceleaşi lucruri pe care i le scriam eu adeseori noaptea bunicii şi mamei cînd nu puteam dormi, astfel încît acea. pagină de Bergotte părea a fi o culegere de motto-uri ce urmau a
112
fi puse în fruntea scrisorilor mele. Chiar mai tîrziu, cînd am început să compun o carte, am găsit în Bergotte echivalentul anumitor fraze a căror calitate nu a fost de ajuns pentru a mă hotărî să o continui. Dar nu puteam să mă bucur de ele decît atunci cînd le citeam în opera sa; cînd le complineam eu însumi, preocupat ca ele să reflecte exact ceea ce întrevedeam în mintea mea, temîndu-mă că nu vor „reda realitatea", nu aveam timpul să mă întreb dacă ceea ce scriu este plăcut! Dar, în realitate, doar acest gen de fraze, doar acest gen de idei îmi plăceau cu adevărat. Strădaniile mele neliniştite şi nemulţumite erau ele însele un semn de iubire, de iubire lipsită de plăcere, dar profundă. De aceea cînd, dintr-o dată, găseam fraze asemănătoare în opera mui alt scriitor, adică atunci cînd nu mai aveam nici scrupule, nici motive să fiu sever cu mine însumi sau să mă chinuiesc, mă lăsam pradă plăcerii pe care mi le pricinuiau ca un bucătar care, negătind şi el o dată, găseşte în sfîr-şit timpul şi putinţa de a fi gurmand. într-o zi, întîlnind într-o carte de Bergotte, în legătură cu o bătrînă servitoare, o glumă care, în magnificul şi solemnul limbaj al scriitorului, devenea încă şi mai ironică, dar pe care i-o spusesem şi eu adeseori bunicii vorbindu-i despre Franeoise, altă dată, cînd l-am văzut introducînd într-una din acele oglinzi ale adevărului care erau cărţile sale o observaţie analogă cu cea pe care avusesem prilejul să o fac despre prietenul nostru domnul Legrandin (observaţiile despre Franţoise şi domnul Le-gr andin erau, desigur, dintre acelea la care aş fi renunţat cu cea mai mare uşurinţă în faţa lui Bergotte, convins că le-ar găsi lipsite de orice interes), mi se păru dintr-o dată că umila mea viaţă şi regatele adevărului nu erau chiar atît de despărţite între ele pe cît crezusem, că ele chiar coincideau în anumite privinţe şi, de bucurie şi încredere, am plîns pe paginile acestui scriitor aşa cum aş fi plîns în braţele unui tată regăsit.
Citindu-i cărţile, mi-l închipuiam pe Bergotte ca pe un bătrîn slab şi dezamăgit, care îşi pierduse copiii si rămăsese nemîngîiat pe viaţă. De aceea îi citeam, îi cîntam lăuntric proza, într-un mod ma dolce, mai lento poate decît era scrisă, şi pînă şi fraza cea mai simplă mi se adresa cu o intonaţie înduioşată. Mai mult decît orice, îmi plăcea filosofia lui, mă dăruisem ei pentru totdeauna. Ea mă umplea de nerăbdarea de a ajunge la vîrsta cînd voi intra la colegiu, în clasa numită Clasa de filosofie. Dar nu voiam altceva decît să trăiesc prin mijlocirea gîndirii lui Bergotte, şi dacă mi s-ar fi spus că metafizicienii care mă vor interesa atunci nu-i vor semăna întru nimic, aş fi fost la fel de deznădăjduit ca un bărbat îndrăgostit care
113
vrea să iubească o femeie pînă la moarte şi căruia i se vorbeşte despre celelalte iubite pe care le va avea mai tîrziu.
într-o duminică, în timp ce citeam în grădină, am fost întrerupt de Swann, care venea în vizită la părinţii mei.
—	Ce citeşti, pot şi eu să văd? 0 carte de Bergotte? Cine ţi-a
vorbit de el?
I-am spus că Bloch.
65535	Ah! da, băiatul acela pe care l-am văzut o dată aici, şi care
seamănă atît de mult cu portretul lui Mahomet II pictat de Bellini.
Oh! ba chiar în mod izbitor: are aceleaşi sprîncene în forma de ac
cent circumflex, acelaşi nas încovoiat, aceiaşi pomeţi ascuţiţi. Cînd
va purta şi bărbişon, va fi una şi aceeaşi persoană. în orice caz, are
mult gust, căci Bergotte este de o inteligenţă fermecătoare.   Şi
văzînd cît de mult îl admiram pe Bergotte, Swann, care nu vorbea
niciodată despre oamenii pe care îi cunoştea, făcu, de data aceasta,
din bunătate, o excepţie, şi îmi spuse:
65536	îl cunosc foarte bine, şi dacă ţi-ar face plăcere să-ţi scrie o
dedicaţie pe volumul tău, aş putea să i-o cer.
N-am îndrăznit să accept, dar i-am pus lui Swann tot felul de întrebări despre Bergotte. „Oare aţi putea să-mi spuneţi care este actorul lui preferat?"
65535	Nu ştiu ce actor preferă. Dar ştiu că o socoteşte pe actriţa
Berma mai presus de oricare alt interpret. Ai auzit-o vreodată?
65536	Nu. domnule, părinţii mei nu-mi dau voie să merg la teatru.
65537	Ce păcat! Ar trebui să-i rogi să te lase. Berma, în Fedra, în
Cidul, mi-i decît o actriţă, dacă vrei, dar ştii, eu nu prea cred în
„ierarhia /" artelor; (şi am observat, lucru care mă izbise adeseori şi
în conversaţiile pe care le purta cu surorile bunicii, că atunci cînd
vorbea despre lucruri serioase, cînd folosea o expresie  ce părea că
implică o părere asupra vreunui subiect important, avea grijă să o
izoleze printr-un fel de intonaţie specială, maşinală şi ironică, de
parcă ar fi pus-o între ghilimele, părînd că nu vrea să şi-o asume, şi
ca şi cum ar fi spus: „ierarhia, ştii, aşa cum spun toţi caraghioşii".
Dar dacă era o expresie ridicolă, do ce o folosea?). O clipă mai
tîrziu, adăugă: „Ascultînd-o, vei trăi o stare la fel de nobilă ca aceea
pe care ţi-ar crea-o oricare capodoperă, să spunem — şi începu să
rîdă — «Reginele din Chartres»!" Pînă atunci acea oroare de a-şi
exprima în chip serios părerea mi se păruse un lucru elegant şi pa
rizian şi care se opunea dogmatismului provincial al surorilor bunicii;
şi bănuiam, de asemenea, că era una din formele prin care se mani
festa spiritul mediului închis în care trăia Swann, unde, ca reacţie
împotriva lirismului generaţiilor anterioare, erau reabilitate în mod
114
excesiv micile fapte precise, ce treceau odinioară drept vulgare, şi erau proscrise „frazele frumoase". Dar acum ceva mă şoca- în atitudinea adoptată de Swann. S-ar fi zis că nu îndrăzneşte să aibă o părere proprie şi că nu este liniştit decît atunci cînd poate oferi informaţii precise şi meticuloase. Nu îşi dădea seama eă şi în acest fel îşi afirmă o părere, postulînd că exactitatea acestor detalii era importantă. M-am gîndit atunci din nou la cina în timpul căreia eram atît de trist că mama nu trebuia să urce în camera mea şi cînd el spusese că balurile date de prinţesa de Leon nu au nici o importanţă. Şi totuşi îşi petrecea viaţa în mijlocul unor astfel de plăceri. Găseam că totul era contradictoriu. Pentru ce altă viaţă îşi rezerva el hotărîrea de a spune în mod serios ce gîndeşte despre tot felul de lucruri, de a formula judecăţi pe care să nu le pună între ghilimele şi de a nu se mai deda, cu o politeţe pedantă, unor ocupaţii despre care afirma în acelaşi timp că sînt ridicole? Am observat totodată în felul în care Swann mi-a vorbit despre Bergotte ceva care, în schimb, nu-l caracteriza, ci, dimpotrivă, era, în acea vreme, un mod comun de a se exprima al tuturor admiratorilor scriitorului,, al prietenei mamei, sau al doctorului du Boulbon. Ca şi Swann, ei spuneau despre Bergotte: „Este de o inteligenţă fermecătoare, atît de originală, are un fel propriu de a spune lucrurile, oarecum preţios, dar atît de plăcut. N-ai nevoie să-i vezi semnătura, îţi dai pe dată seama că este creaţia lui". Dar nici unul nu ar fi spus: „Este un mare scriitor, un mare talent". Nu spuneau nici chiar că ar& talent. Nu spuneau asta pentru că nu ştiau. Recunoaştem cu mare greutate în fizionomia particulară a unui nou scriitor modelul ce poartă numele de „mare talent" în muzeul nostru de idei generale. Tocmai pentru că această fizionomie este nouă, nu găsim că seamănă întru totul cu ceea ce noi numim talent. Folosim mai curînd cuvinte ca originalitate, farmec, delicateţe, forţă; şi apoi, într-o bună zi, ne dăm seama că tocmai toate acestea înseamnă talent. ; — Oare Bergotte a vorbit în vreuna din cărţile sale despre actriţa Berma? l-am întrebat  eu pe domnul Swann.
— Cred că în mica sa plachetă despre Racine, dar presupun că este epuizată. Cred totuşi că a existat şi o a doua ediţie. O să mă informez. Pot, de altfel, să-l întreb pe Bergotte tot ce vrei, ia masa la mine în fiecare săptămînă. Este cel mai bun prieten al fetei mele. Vizitează împreună vechile oraşe, catedralele, castelele.
Cum nu aveam nici o noţiune despre ierarhia socială, de multă-vreme imposibilitatea hotărîtă de tata de a le vizita pe doamna şi domnişoara Swann mă făcuse mai curînd să-mi închipui că între
115
s
i
ele şi noi există o mare distanţă, sporindu-le prestigiul în ochii mei. Regretam că mama nu-şi vopsea părul şi nu se dădea cu ruj pe buze, aşa cum auzisem de la vecina noastră, doamna Sazerat, că face doamna Swann, nu ca să-i placă soţului ei, ci domnului de Charlus, şi mă gîndeam că ea ne dispreţuieşte probabil, ceea ce mă mîhnea, mai ales din cauza domnişoarei Swann, despre care mi se spusese că este o fetiţă foarte drăgălaşă şi la care visam adeseori, văzînd-o de fiecare dată cu acelaşi chip, arbitrar şi fermecător. Dar cînd am aflat în acea zi că domnişoara _S_wann era oJăBţură atît de neobişnuită, scăldîndu-se precum în elementul său natural în atîtea privilegii, că atunci cînd ea îşi întreba părinţii dacă vine vreun oaspete la cină, ei îi răspundeau cu acele silabe luminoase, rostind numele unui conviv de-giu^care, pentru ea, nu era decît un vechi prieten al familiei:(Bergotte7)că, pentru ea, conversaţia intimă din timpul
-—nresetTce corespundea pentru mine conversaţiei mătuşii mele, era alcătuită din cuvinte rostite de Bergotte, despre toate acele subiecte pe care nu le putuse aborda în cărţile sale, pe care aş fi vrut să le ascult ca pe un oracol, şi că, în sfîrşit, cînd vizita vechi oraşe, el mergea alături de ea, necunoscut şi glorios, precum zeii ce coborau în mijlocul muritorilor, am simţit nu numai cît de nepreţuită este o făpturăj^^ojnjiisjoaia^wann, dar şi cît de grosolan şi de ignorant f-aş putea părea, şi mi-am dat seama cu intensitate cît de plăcut şi cît de imposibil ar fi să-i fiu prieten, cuprins fiind în acelaşi timp de dorinţă şi deznădejde. Acum, cel mai adeseori, cînd mă gîndeam la ea, o vedeam în faţa porticului unei catedrale, explicîndu-mi semnificaţia statuilor şi, cu un surîs plin de bunăvoinţă, prezentîndu-mă lui Bergotte drept prietenul ei. Iar farmecul puzderiei de idei iscate în mintea mea de gîndul catedralelor, farmecul colinelor din Ile-de-France şi al cîmpiilor din Normandia îşi trimiteau răsfrîngerile i    asupra imaginii pe care mi-o făuream despre domnişoara Swann:
* Jîrainjie__caJ£jă^ăJnjMgostescjd£_e^. Ca să se nască.JuMrp. are ~ceTmaTmuffnevoie să crea3a"ca o fiinţăiaparte la o viaţa necunoscută, unde iubirea ei ne-ar face să pătrundem; orice altceva aproape nu mai contează. Chiar femeile care pretind că îi judecă pe bărbaţi doar după fizicul lor, văd în acest fizic emanaţia unei vieţi speciale. Iată de ce îi iubesc pe militari, pe pompieri; se uită la uniformă n nu mai văd chipul; cred că sărută, sub cuirasă, o inimă diferită, aventuroasă şi tandră; iar un tînăr suveran, un prinţ moştenitor, nu are nevoie, ca să facă cele mai măgulitoare cuceriri, în ţările străine pe care le vizitează, de profilul impecabil ce i-ar ii poate indispensabil unui speculant la bursă.
116
im int
în timp ce citeam în grădină, lucru pe care mătuşa mea u ar fi înţeles să-l încuviinţeze decît duminica, zi cînd este interzis să te ocupi cu ceva serios şi cînd ea nu cosea (în altă zi a săptămînii, mi-ar fi spus: „Cum, iar te distrezi citind? Doar nu-i duminică", dînd cuvîntului distrezi sensul de faptă copilărească şi de pierdere de timp), mătuşa Leonie stătea de vorbă cu Francoise, aşteptînd momentul cînd urma să vină Eulalie. Tocmai îi spunea că o văzuse trecînd pe doamna Goupil, „fără umbrelă, îmbrăcată în rochia de mătase pe care şi-o făcuse la Châteaudun. Dacă mai are mult de mers, mă tem că o s-o ude leoarcă".
65535	Cine ştie, cine ştie (ceea ce însemna: poate nu), spunea Fran-
c.oise, pentru a nu înlătura definitiv pesibilitatea unei alternative
mai favorabile.
65536	Ia te uită, spunea mătuşa mea lovindu-se peste frunte, asta
mă face să mă gîndesc că nu ştiu dacă a ajuns la timp la biserică.
Va trebui să o întreb pe Eulalie... Franşoise, uită-te la norul acela
negru dindărătul clopotniţei şi la soarele năpraznic care strălu
ceşte pe acoperişul de ardezie: sînt sigură că azi o să plouă. Nici
nu se putea altfel, era prea cald. Şi cu cît va ploua mai repede, cu
atît va fi mai bine, căci pînă cînd nu va izbucni furtuna, apa de
Vichy îmi va sta în gît, adăugă mătuşa mea, pentru care dorinţa
de a-şi grăbi digestia era cu mult mai importantă decît teama de a
o vedea pe doamna Goupil cu rochia udă leoarcă.
65537	Cine ştie, cine ştie.
65538	Cînd plouă n-ai cum să te adăposteşti în piaţă. Cum, e ora
trei? striga dintr-o dată mătuşa mea, pălind, dar a început slujba
de după amiază, trebuie să-mi iau pepsina! înţeleg acum de ce îmi
rămăsese apa de Vichy în gît.
Şi, repezindu-se la o carte de rugăciuni legată în catifea violetă încrustată cu aur şi de unde, în grabă, lăsa să-i scape poze din acelea care, tivite cu o dantelă de hîrtie gălbuie, marchează paginile cu rugăciuni pentru anumite sărbători, mătuşa mea, înghiţindu-şi picăturile, începea să citească repede textele sacre, a căror înţelegere îi era uşor întunecată de incertitudinea de a şti dacă, luată la atît de multă vreme după apa de Vichy, pepsina va mai fi în stare să o ajungă din urmă şi să o silească să se lase digerată. „Doamne, e ora trei! Cît de repede trece vremea!"
O lovitură scurtă în fereastră, ca şi cum ceva ar fi izbit-o, urmată de o amplă cădere abia simţită, de parcă o mînă de fire de nisip s-ar fi prăbuşit de la fereastra de deasupra, apoi mişcarea extinzîndu-se, regularizîndu-se, adoptînd un ritm, devenind fluidă, sonoră, muzicală, atotcuprinzătoare, universală: începea să plouă.

 117 ••
^ — Ai văzut, Francoise? Şi ce ploaie! Dar cred că am auzit clo-{■ -poţelul de la poarta din grădină. Du-te şi vezi cine o mai fi venit pe ^ o asemenea vreme.
__— Eşţ&ţloamna Amedee fbunica)) Mi-a spus că vrea să se plimbe >C*~pnn grădină. Totuşi ploulfnu glumă.
65535	Nu mă miră deloc, zicea mătuşa mea, ridicîndu-şi ochii către
cer. Am spus întotdeauna că nu-i în toate minţile. N-aş vrea să fiu
în grădină în clipa asta.
65536	Doamna Amedee este întotdeauna cu totul altfel decît cei
lalţi, spunea Franţoise cu blîndeţe, rezervîndu-şi pentru cînd avea
să fie singură cu ceilalţi servitori plăcerea de a spune că o crede pe
bunica puţin cam „ţicnită".
65537	A trecut şi rugăciunea pentru sfînta împărtăşanie. Eulalie
n-o să mai vină, suspina mătuşa mea; s-o fi temut de ploaie.
65538	Dar nu-i încă ora cinci, doamnă Octave, nu-i decît patru şi
jumătate.
65539	Numai patra şi jumătate? Şi a trebuit să dau la o parte per-
deluţele ca să am puţină lumină. La patru şi jumătate! Cu opt zile
înainte de rugăciunile din preajma înălţării. Ah! biata mea Fran-
coise! Tare trebuie să se fi mîniat bunul Dumnezeu pe noi. Dar şi
lumea de astăzi îşi face de cap! Cum zicea bietul meu Octave, oa
menii prea l-au uitat pe bunul Dumnezeu şi el se răzbună.
Obrajii mătuşii mele se făcuseră roşii: venise Eulalie. Din nefericire, abia intrase pe uşă că Francoise se şi întorcea şi, cu un surîs ce avea drept scop să se pună ea însăşi la unison cu bucuria pe care nu se îndoia că vorbele ei i-o vor pricinui mătuşii mele, articulînd bine silabele pentru a arăta că, deşi foloseşte stilul indirect, ea redă, ca o slujnică întru totul vrednică, înseşi cuvintele de care binevoise să se servească vizitatorul:
—	Părintele ar fi încîntat, nespus de fericit, dacă doamna Oc
tave nu doarme şi ar putea să-l primească. Părintele;, nu ar vrea
|     să deranjeze. Părintele se află jos, i-am spus să între în salon.
în realitate, jnziteleL preotului nu-i făceau mătuşii mele- o pki* _££ifi_cfeiar atît de mare pe cît presupunea Francoise, iar înfăţişarea bucuroasă cu care aceasta credea că trebuie să-şi împodobească* chipul de fiecare dată cînd trebuia să-l anunţe nu corespundea întru totul simţămintelor bolnavei. Preotul (bărbat de treabă, cu care îmi pare rău că nu am stat mai mult de vorbă, căci, chiar dacă nu se pricepea cîtuşi de puţin la artă, era mare cunoscător de etimologii), obişnuit să-i informeze despre biserică (avea chiar intenţia să scrie o carto despre parohia din Combray) pe vizitatorii de seamă, o
118
obosea cu explicaţii nesfîrşite şi care, de altminteri, erau mereu aceleaşi. Dar cînd coincidea astfel cu cea a Eulaliei, vizita lui îi devenea mătuşii mele de-a dreptul neplăcută. Ea ar fi vrut să profite din plin de prezenţa Eulaliei si să nu fie vizitată de toată lumea în acelaşi timp. Dar nu îndrăznea să nu-l primească pe preot, şi se mulţumea doar să-i facă semn Eulalîei să nu plece o dată cu el, vrînd să fie şi cîtva timp singură cu ea.
65535	Părinte, am aflat că un artist şi-a aşezat şevaletul în bise
rică şi copiază un vitraliu. Pot să spun că am ajuns la vîrsta la care
mă aflu, dar n-am auzit încă de asemenea lucra! Astăzi lumea nu-şi
mai găseşte astîmpărul! Şi tare nu-mi place cînd se întîmplă ase
menea faptă într-o biserică!
65536	Nu aş zice că lucrurile stau chiar aşa,  căci dacă  Saint-Hi-
laire are  şi părţi care merită să fie vizitate, există şi altele care
sînt foarte vechi în biata mea biserică, singura din întreaga dioceză
care nu a fost nici măcar restaurată! Doamne Dumnezeule, porti
cul este murdar şi străvechi, dar are o înfăţişare majestuoasă; cît
priveşte tapiseriile ce o înfăţişează pe Estera, şi pe care eu însumi
nu aş da două parale, ele trec printre cunoscători ca fiind aproape
la fel de frumoase ca acelea de la Sens. Recunosc, de altfel, că, ală
turi de anumite detalii cam realiste, ele prezintă şi altele ce dove
desc un adevărat spirit de observaţie. Dar nici nu vreau să aud de
vitraliu! Cîtă lipsă de bun simţ să laşi nişte ferestre prin care nu
trece lumina, ba care chiar înşală vederea prin reflexe de o culoare
nedesluşită, într-o biserică unde nici măcar două lespezi nu se află
la acelaşi nivel, nefiind înlocuite sub pretextul că sînt mormintele
abaţilor de Combray şi ale seniorilor de Guermantes, străvechii
conţi de Brabant,  strămoşii direcţi ai ducelui de Guermantes de
'astăzi şi, de asemenea, ai ducesei, de vreme ce este o domnişoară de Guermantes căsătorită cu vărul ei. (Bunica mea care, dezin-teresîndu-se de toată lumea, ajunsese să confunde toate numele, de fiecare dată cînd era rostit în faţa ei cel al ducesei de Guermantes pretindea că este probabil vorba de o rudă a doamnei de Ville-parisis. Toată lumea izbucnea în rîs; ea încerca să se apere invocînd o anumită scrisoare de invitaţie: „Mi se pare că-mi amintesc că era pomenit şi numele de Guermantes". Şi, măcar de data asta, eram alături de ceilalţi şi împotriva ei, neputînd admite că există o legătură între prietena ei de pension şi descendenta Genovevei de Brabant.) Iată, Roussainville, de exemplu, nu mai este astăzi decît o parohie de fermieri, deşi în trecut şi-a datorat o mare prosperitate comerţului cu pălării de fetru şi pendulelor. (Nu sînt sigur de etimologia cuvîntului lîoussamville.'Aş înclina să cred că la origine
119

/
erg, Rouville, Radulfi vilîa, aşa cum Cliâteauroux^este Castmm Ea-dulfi, dar vă voi vorbi de toate astea altă dată.) într-adevăr, biserica are nişte vitralii superbe, aproape toate moderne, şi acea impozantă Intrare a lui Ludovic-Filip la Combray, ce şi-ar găsi mai bine locul chiar la Combray şi care nu-i cu nimic mai prejos, după cit se spune, decît faimoasele vitralii de la Chartres. îl vedeam chiar ieri pe fratele doctorului Percepied, mare amator de artă, care o consideră chiar ca fiind mai frumoasă. Dar, după cum îi spuneam acestui artist care pare, de altfel, foarte politicos, şi este, după cît se spune, un adevărat virtuoz al penelului, nu găsesc deloc neobişnuit acest vitraliu, care este încă şi mai întunecat decît celelalte
65535	Sînt sigură că dacă l-aţi ruga pe preasfinţia sa, spuse, fără
vlagă, mătuşa mea, care începea să se gîndească  că în curînd va
obosi, el nu v-ar refuza un vitraliu nou.
65536	Puteţi fi sigură, doamnă Octave, răspunse preotul. Dar toc
mai preasfinţia sa a iscat atîta interes în jurul acestui biet vitraliu,
dovedind că îl înfăţişează pe^Gilbert cel Rău; senior de Guerman-
tes, descendentul direct al Geno'vevei de Brabant, care era o domni
şoară de Guermantes, primind iertarea din partea sfîntului Hilairo.
65537	Dar nu văd unde este sfîntul Hilaire!
65538	N-aţi observat niciodată o doamnă în rochie galbenă, într-un
colţ al vitraliului? Este tocmai sfîntul Hilaire, numit, de ase
menea, după cum ştiţi, în anumite locuri, sfîntul Illiers, sfîntul He-
lier, şi chiar, în Jura, sfîntul Ylie. Aceste diferite forme corupte ale
lui sanctus Hikrius nu sînt, de altfel, cele mai ciudate printre cele
căpătate de numele preafericiţilor. Astfel, patroana dumitale, prea-
buna mea Eulaîie, sanda Eulalia, a devenit în Burgundia pur şi
simplu un sfînt: sfîntul Eloi. Cam cum ar fi, Eulalie, dacă după moar
tea dumitale te-ar face bărbat?
65539	Părintele e tare glumeţ.
.— Fratele lui Gilbert, Carol cel Bîlbîit, prinţ credincios, dar care, pierzîndu-şi din fragedă pruncie tatăl, pe Pepin cel Nebun, mort din pricina bolii sale, îşi exercita puterea supremă cu toată îngîm-farea unei tinereţi care nu cunoscuse disciplina, căci de îndată ce-nu-i era pe plac cineva dintr-un oraş oarecare, îi măcelărea pe toţi locuitorii acelui oraş. Gilbert, vrînd să se răzbune pe Carol, jjjiât Joc bisericii din Combray, în acea vreme vechea biserică, cea pe care Theodebert, părăsind, împreună cu întreaga-i curte, casa de la ţară. pe care o avea nu departe de aici, la Thiberzy (Theodeberciacus), pentru a lupta împotriva burgunzilor, promisese să o înalţe deasupra mormîntului sfîntului Hilaire, dacă preafericitul îl va ajuta să. învingă. N-a mai rămas decît cripta în care aţi coborît probabil
120
împreună cu Theodore, c|cjjjilbert a dat foc la toată aşezarea. Apoi l-a înfrînt pe nefericitul de Carol cu ajutorul lui Guillaume Cuceritorul (preotul pronunţa, 'n loc de Guillaume, Guilome), fapt pentru care mulţi englezi vin să viziteze aceste locuri. Dar se pare că nu a ştiut să-şi cîştige simpatia locuitorilor din Combray, căci aceştia s-au năpustit asupra lui după slujbă şi i-au tăiat capul. De altfel, Theodore vă poate împrumuta o cărticică. în care se află toate explicaţiile.
Dar lucrul cel mai ciudat este vederea pe care o ai din clopotniţă, cu adevărat grandioasă. Desigur, dumneavoastră care nu sînteţi prea zdravănă, nu v-aş da sfatul să urcaţi cele nouăzeci şi şapte de trepte, adică jumătate din numărul treptelor celebrului Dom din Milano. Oboseşte şi cineva foarte sănătos, cu atît mai mult cu cit trebuie să urci cu spinarea aplecată dacă nu vrei să-ţi spargi capul, iar pe haine aduni toate pînzele de păianjen de pe scară. în orice caz, ar trebui să vă puneţi ceva pe cap, adăuga el (fără să-şi dea seama de indignarea pe care i-o pricinuia mătuşii mele fie şi numai ideea că ea ar fi putut fi capabilă să urce în clopotniţă), căci, o dată ajuns sus, ai de înfruntat un curent teribil! Unii afirmă chiar că au simţit acolo frigul morţii. Şi totuşi în fiecare duminică vine lume, chiar de foarte departe, ca să admire frumuseţea priveliştii, şi pleacă nespus de îneîntată. Duminica viitoare, dacă vremea se menţine frumoasă, veţi întîlni desigur multă lume, mai ales că se apropie înălţarea. Trebuie să recunoaştem, de altfel, că priveliştea este cu adevărat feerică, iar perspectiva asupra câmpiei cu totul neobişnuită. Cînd vremea este senină, poţi să vezi pînă şi cele mai mici amănunte, pînă la Verneuil. Mai ales cuprinzi cu privirea în acelaşi timp lucruri pe care de obicei nu le poţi vedea decît separat ca, de exemplu, rîul Vivonne şi rîpele de la Saint-Assise-les-Combray, de care este despărţit printr-un pîlc de copaci uriaşi, sau diferitele canale de la Jouy-le-Vicomte (Gaudiacus vice comitis, după cum ştiţi). De fiecare dată cînd am fost la Jouy-le-Vicomte, am văzut un capăt al canalului, apoi, după ce coteam într-o altă stradă, vedeam un alt capăt, dar nu-l mai vedeam pe celălalt. Zadarnic încercam să le pun laolaltă în gînd, fiindcă nu prea reuşeam. E cu totul altceva să le vezi din clopotniţa bisericii Saint-Hilaire: e o adevărată reţea în care este prinsă întreaga localitate. Numai că nu distingi apa, parcă ar fi mari tăieturi care împart atît de bine oraşul în fîşii, îneît seamănă cu un cozonac ale cărui felii rămîn încă laolaltă, înainte de a se desprinde una de cealaltă. Ca să vezi totul foarte bine ar trebui să te afli în acelaşi timp în clopotniţa bisericii Saint-Hilaire şi la Jouy-le-Vicomte.

121
Preotul o obosise în asemenea măsură pe mătuşa mea încît, de îndată ce-l văzu plecat, ea se văzu silită să o trimită acasă şi pe Eulalie.
65535	Ţine, biata mea Eulalie, îi spuse cu o voce slabă, scoţînd un
bănuţ dintr-o pungă pe care o avea la îndemînă, şi să nu mă uiţi
în rugăciunile dumitale.
65536	Dar doamnă Octave, nu ştiu dacă se cade, doar ştiţi că nu
pentru asta vin la dumneavoastră! spunea Eulalie, la fel de şovăi
toare  şi de stînjenită de fiecare dată de parcă atunci i s-ar fi în-
tîmplat întîia oară să capete bănuţul, şi cu o înfăţişare nemulţu
mită ce o înveselea pe mătuşa mea, dar care nu îi displăcea, căci
dacă într-o zi Eulalie, luînd bănuţul, avea o înfăţişare mai puţin
contrariată decît de obicei, mătuşa mea spunea:
65537	Nu ştiu ce avea azi Eulalie; i-am dat totuşi cît îi dau de obi
cei, dar nu părea mulţumită.
65538	Cred că nu are de ce să se plîngă, suspina Francoise, care avea
tendinţa să considere că tot ce îi da mătuşa mea, pentru ea sau co
piii ei, nu era mare lucru, în timp ce bănuţii puşi în fiecare duminică
în mîna Eulaliei, dar atît de discret încît Francoise nu izbutea ni
ciodată să-i vadă, i se păreau adevărate comori risipite nebuneşte
pentru o ingrată. Şi asta nu pentru că Francoise a/fi rîvnit la banii
pe care mătuşa mea i-i dădea Eulaliei. Ea se bucura îndeajuns de
averea mătuşii mele, ştiind că bogăţiile stăpînei o înalţă şi o înfru
museţează în ochii tuturor şi pe slujnică, şi că ea, Francoise, era
neasemuită şi glorificată în Combray, Jouy-le-Vicomte şi în alte
locuri, pentru numeroasele ferme ale mătuşii mele, pentru vizitele
frecvente şi prelungite ale preotului, pentru numărul neobişnuit
de sticle cu apă de Vichy consumate. Ea nu era avară decît pentru
mătuşa mea; dacă i-ar fi administrat averea, ceea ce ar fi fost un
vis al ei, ea ar fi apărat-o de ceilalţi cu o ferocitate maternă. Nu ar
fi găsit că e prea rău ca mătuşa mea, pe care o ştia de o generozitate
fără de leac, să-şi dăruiască banii, dar nu săracilor, ci celor bogaţi.
Poate că se gîndea că aceştia, neavînd nevoie de darurile mătuşii
mele, nu puteau fi bănuiţi că o iubesc din pricina lor. De altfel,
oferite unor persoane foarte bogate, doamnei Sazerat, domnului
Swann, domnului Legrandin, doamnei Goupil, unor persoane „de
acelaşi rang" cu mătuşa mea şi care „făceau parte din aeeeaşi tag
mă", darurile îi apăreau ca aparţinînd obiceiurilor acestei vieţi ciu
date şi strălucitoare a bogătaşilor care vînează, dau baluri, îşi fac
vizite între ei, bogătaşi pe care ea îi admira surîzînd. Dar lucrurile
stăteau cu totul altfel dacă cei ce beneficiau de generozitatea mă
tuşii mele erau dintre aceia pe care Francoise îi numea „oameni ca
122
mine, oameni care nu înseamnă mai mult decît mine" şi care erau cei pe care ea îi dispreţuia cel mai mult, dacă nu cumva îi spuneau .,doamna Francoise" şi nu se socoteau ca fiind „încă mai neînsemnaţi decît ea". Şi cînd văzu că, în ciuda tuturor sfaturilor sale, mătuşa mea îşi făcea de cap şi arunca banii pe fereastră — aşa credea Fran-ţoise, cel puţin — pentru nişte făpturi nevrednice, ea începu să creadă că darurile pe care i le oferea mătuşa mea sînt foarte mici în comparaţie cu sumele imaginare risipite pentru Eulalie. Fran-<joise presupunea că Eulalie ar fi putut să cumpere cu uşurinţă, dat fiind cîştigul pe care i-l aduceau acele vizite, orice fermă, ori-eît de bine chivernisită, din împrejurimile oraşului Combray. Este adevărat că Eulalie gîndea cam la fel despre bogăţiile imense şi ascunse ale Franţoisei. De obicei, după ce Eulalie pleca, Francoise făcea profeţii răuvoitoare pe socoteala ei. O ura, dar se şi temea de ea, şi credea că atunci cînd este de faţă trebuie „să se poarte frumos cu ea". Se uşura abia după plecarea ei, fără a-i spune vreodată pe nume, e adevărat, dar proferînd oracole sibilinice sau sentinţe cu un caracter general ca acelea din Eclesiast, a căror aplicare nu-i putea scăpa mătuşii mele. După ce privise, ridicînd colţul perdelei, dacă Eulalie închisese poarta: „Linguşitorii ştiu să se facă bineveniţi întotdeauna şi să adune parale; dar răbdare, bunul Dumnezeu îi pedepseşte pe toţi pînă la urmă", spunea ea, privind într-o parte şi cu tonul insinuant al lui Joas atunci cînd se gîndeste doar la A talia40 şi cînd spune:
Fericirea celor răi trece ca un şuvoi de apă.
Dar cînd venea şi preotul şi cînd vizita lui interminabilă o obosea peste măsură pe mătuşa mea, Francoise ieşea din cameră în urma Eulaliei, spunînd:
—	Doamnă Octave, vă las să vă odihniţi, păreţi foarte obosită.
Iar mătuşa mea nici măcar nu-i mai răspundea, scoţînd un suspin ce părea a fi ultimul, cu ochii închişi, de parcă ar fi fost moartă. Dar abia coborîse Francoise că întreaga casă răsuna de patra lovituri puternice, iar mătuşa mea, ridieîndu-se în şezut, striga:
—	Eulalie a plecat cumva? Am uitat să o întreb dacă doamna
Goupil a ajuns la timp la slujbă. Aleargă repede după ea!
Dar Franşoise se întorcea, fără să o fi putut ajunge din urmă pe Eulalie.
—	Asta nu-mi convine, spunea mătuşa mea dînd din cap. Era
singurul lucru important despre care voiam să o întreb!
Astfel trecea viaţa pentru mătuşa mea Leonie, mereu identică în dulcea uniformitate a ceea ce ca numea, cu un dispreţ afectat şi o
123
tandreţe profundă, „mărunta ei existenţă de zi cu zi". Apărată de toată lumea, nu numai acasă, unde fiecare, dîndu-şi seama de inutilitatea oricărui sfat privind o mai bună igienă, se resemnase treptat să o respecte aşa cum era, ci chiar în sat unde, la trei străzi depărtare de noi, tîmpîarul, înainte de a-şi bate în cuie lăzile, o întreba pe Francoise dacă mătuşa mea „dormise bine", — această „măruntă existenţă" a fost tulburată o singură dată în acel an. Ca unui fruct ascuns ce ar fi ajuns să se coacă pe nesimţite şi care s-ar desprinde dintr-o dată, bucătăreasa a dat" naştere într-o noapte unui copil. Dar durerile facerii fiind de neîndurat, şi cum nu se afla •nici o moaşă în Combray, Francoise a fost nevoită să plece în zori spre a aduce una din TÎiiberzy. Mătuşa mea nu s-a putut odihni din cauza strigătelor bucătăresei, iar Francoise neîntorcîndu-se decît foarte tîrziu, deşi distanţa dintre sate era mică, i-a lipsit din cale afară. De aceea mama mi-a spus în acea dimineaţă: „Urcă şi vezi dacă mătuşa ta nu are nevoie de ceva". Am intrat în prima încăpere şi, prin usa deschisă, am văzut-o pe mătuşa mea, culcată pe o parte şi dormind; sforăia uşor. Tocmai voiam să plec pe vîrful picioarelor, dar, fără îndoială, zgomotul pe care îl făcusem intervenise în somnul ei, „schimbîndu-i viteza", cum se spune pentru automobile, căci muzica sforăielii s-a întrerupt o secundă, reînce-pînd cu un ton mai jos, apoi ea s-a trezit şi şi-a întors pe jumătate către mine chipul, pe care l-am putut atunci vedea; el exprima un fel de spaimă; avusese, neîndoielnic, un vis îngrozitor; nu putea să mă vadă din locul unde se afla, iar eu rămîneam nemişcat, ne-ştiind dacă trebuie să înaintez sau să mă retrag; dar părea că se întoarce la sentimentul realităţii şi că recunoscuse caracterul mincinos al vedeniilor care o înspăimîntaseră; un surîs de bucurie, de pioasă recunoştiinţă faţă de Dumnezeu, care îngăduie ca viaţa să fie mai puţin crudă decît visele, îi lumină slab obrazul, şi dat fiind acel obicei pe care îl căpătase de a-şi vorbi în şoaptă sieşi cînd se credea singură, murmură: „Domnul fie lăudat! Singura noastră supărare este întîmplarea cu bucătăreasa care naşte. Visam că bietul meu Octave înviase şi că voia să mă silească să mă plimb în fiecare zi!" îşi întinse mîna către şiragul de mătănii de pe măsuţă, dar cum somnul o cuprindea din nou, nu avu puterea să ajungă la el: adormi iarăşi, liniştită, iar eu am ieşit din cameră tiptil fără a spune vreodată cuiva, şi nici măcar ei, ceea ce auzisem.
Cînd spun că în afară de întîmplări cu totul neobişnuite, ca această naştere, existenţa mătuşii mele rămînea totdeauna aceeaşi, nu mă gîndesc la cele care, repetîndu-se, mereu identice, la inter-
124
vale regulate, nu introduceau în sînul acelei uniformităţi decît un fel de uniformitate secundară. Astfel, în fiecare sîmbătă, fiindcă Francoise se ducea după-amiaza la tîrgul din Roussainville-le-Pin, toată lumea lua masa cu o oră mai devreme. Iar mătuşa mea se obişnuise atît de bine cu această schimbare săptămînală survenită în obiceiurile ei. încît ajunsese să ţină la acest obicei tot atît de mult ca şi la celelalte. Se „învăţase" atît de bine aşa, după cum spunea Francoise, încît dacă ar fi trebuit, într-o sîmbătă, să aştepte, ca să ia masa de prînz, ora obişnuită, lucrul ar fi „deranjat-o" tot atît de mult ca şi cum ar fi trebuit, într-o altă zi, să ia masa la ora la care o lua în zilele de sîmbătă. De altfel acest prînz luat mai devreme făcea ca ziua de sîmbătă să ne apară tuturor ca avînd un chip particular, indulgent, şi destul de simpatic. Cînd de obicei mai aveai încă o oră înaintea destinderii pe care ţi-o oferă masa. acum ştiai că, în eîteva secunde numai, vor începe să sosească andive timpurii, o omletă binevoitoare, un biftec nemeritat. întoarcerea acestei sîm-bete asimetrice era unul din acele mici evenimente lăuntrice, locale, aproape civice care, în vieţile liniştite şi în societăţile închise, creează un fel de legătură naţională şi devin tema favorită a conversaţiilor, a glumelor, a povestirilor mult exagerate: ar fi fost un adevărat nucleu pentru un ciclu legendar, dacă vreunul dintre noi ar fi avut vocaţie epică. încă dis-de-dimineaţă, înainte de a fi îmbrăcaţi, fără vreun motiv, doar pentru plăcerea de a simţi forţa solidarităţii, ne spuneam unii altora, plini de bună dispoziţie, cu cordialitate, cu patriotism: „Nu e vreme de pierdut, să nu uităm că azi e sîmbătă", în timp ce mătuşa mea, stînd de vorbă cu Francoise şi gîndindu-se că ziua va fi mai lungă ca de obicei, spunea: „Ce-ar fi să ne găteşti o mîncare straşnică de viţel, căci e sîmbătă". Dacă la ora zece şi jumătate unul dintre noi, mai distrat, îşi scotea ceasul si îl privea, spunînd: „Mai avem doar o oră şi jumătate pînă la prînz", toţi ceilalţi erau fericiţi să-i poată spune: „Te înşeli, nicidecum, uiţi că azi este sîmbătă!"; rîdeam încă un sfert de oră după asta şi ne făgă-duiam să urcăm şi să-i povestim întîmplarea şi mătuşii, ca să o înveselim, însuşi chipul cerului părea schimbat. După prînz, soarele, ştiind că e sîmbătă, hoinărea încă o oră în înaltul cerului, şi cînd vreunul dintre noi, socotind că e prea tîrziu ca să ne mai plimbăm, spunea: „Cum, e numai ora două?" auzind cum sună de două ori clopotul bisericii Saint-Hilaire (dangăte care au obiceiul să nu în-tîlnească încă pe nimeni pe drumurile pustii din pricina mesei de prînz sau a sit stei, 'de-a lungul rîului repede si alb părăsit pînă şi de pescari, şi care trec singuratice prin cerul pustiu, pe care nu nii răinîn dccît cîţiva nori leneşi), toată lmea îi răspundea în cor:
125
„Te înşeli, am luat masa cu o oră mai devreme, doar ştii că astăzi e sîmbătă!" Surpriza unui barbar (noi îi numeam astfel pe toţi cei ce nu cunoşteau această particularitate a zilei de sîmbătă) care, venind la ora unsprezece ca să stea de vorbă cu tata, ne găsise instalaţi la masă, era unul din lucrurile ce o înveseliseră cel mai mult pe Francoise, dar dacă găsea că este nostim ca vizitatorul, uimit, să mi ştie că noi luam masa de prînz mai devreme în fiecare sîmbătă, găsea încă şi mai comic (simpatizînd totodată din adîncul inimii cu acel şovinism îngust) faptul că tata nu se gîndise că barbarul nu ne cunoştea obiceiul şi îi răspunsese, fără vreo altă explicaţie, şi în ciuda uimirii oaspetelui de a ne vedea încă de la acea oră în sufragerie: „Dar e sîmbătă!" Ajunsă în acest loc al povestirii, ea rîdea cu lacrimi şi, pentru a-şi spori plăcerea, prelungea dialogul, inventa ce răspunsese vizitatorul la acest „sîmbătă" care lui nu-i spunea nimic. Iar aceste adaosuri nu numai că nu ne plictiseau, ci, dimpotrivă, nu ni se păreau îndeajuns de multe niciodată, şi atunci spuneam: „Dar cred că a mai zis şi altceva. Prima oară, povestea ta era mai lungă". însăşi mătuşa mea îşi lăsa la o parte lucrul de ramă, ridica fruntea şi privea pe deasupra lornionului.
Sîmbătă se mai întîmpla încă un lucru neobişnuit: în luna mai, ieşeam la plimbare după prînz, spre a ne duce la „sărbătoarea lla-riei".
Cum îl întîlneam adeseori aici pe domnul Vinteuil, foarte sever la adresa „genului deplorabil de tînăr neglijent, crescut în mentalitatea epocii actuale", mama era foarte atentă la ţinuta mea, apoi porneam către biserică. îmi amintesc că am început să iubesc tufele de păducel în acea „lună a Măriei". Nefiind numai în biserica atît de sfîntă, dar unde aveam dreptul să intrăm, aşezate chiar pe altar, nedespărţite de misterele sacre, la celebrarea cărora luau parte, îşi strecurau, printre candelabre şi potiruri, ramurile prinse orizontal unele de celelalte în chip sărbătoresc, şi pe care le înfrumuseţau nenumăratele frunze, adevărată dantelă presărată din belşug, ca o rochie de mireasă, cu bucheţelele de flori abia înmugurite, de o albeaţă strălucitoare. Dar, fără să îndrăzneasc să le privesc altfel decît pe furiş, simţeam că acele pregătiri somptuoase erau vii şi că natura însăşi, creînd dantela de frunze, adăugînd podoaba supremă a mugurilor albi, făcuse din ele un decor vrednic de ceea ce era o bucurie populară şi totodată o solemnitate mistică. Mai sus se deschideau corolele, ici şi colo, cu o graţie nepăsătoare, reţinînd atît de neglijent, ca pe o ultimă şi vaporoasă podoabă, buchetul de stârnise, fine ca nişte aţe de păianjen care le înceţoşau pe de-a-n-tregul, încît urmînd, încereînd să mimez în sinea mea gestul eflo-
126
rescenţelor, mi-l închipuiam ca şi cum ar fi fost mişcarea capului, năvalnică şi rapidă, a unei albe şi tinere fete, distrată şi vioaie, cu privirea cochetă, cu pupilele micşorate. Domnul Vinteuil se aşezase alături de noi împreună cu fiica sa. De familie bună, fusese pmfe-~-sorul de pian al surorilor bunicii; după ce-i murise nevasta şi moştenise o avere, se retrăsese în apropiere de Combray şi era primit adeseori la noi în casă. Dar fiind de o pudibonderie excesivă, într-o bună zi nu a mai venit, ca să nu-l mai întâlnească pe SwanOj, care făcuse ceea ce el numea „o căsătorie nepotrivită, după moda zilei". Mama, aflînd că era şi compozitor, îi spusese din amabilitate că, atunci cînd o va vizita, va trebui să-i şi cînte la pian ceva compus de el. Domnul Vinteuil s-ar fi bucurat mult s-o facă, dar el împingea politeţea şi bunătatea pînă într-acolo încît, puiiîndu-se mereu în locul celorlalţi, se temea că îi plictiseşte şi că le pare egoist dacă se lasă în voia dorinţei sale, pe care aceştia nu trebuiau nici măcar să o ghicească. în ziua cînd părinţii mei fuseseră în vizită la el, eu îi întovărăşisem, dar ei îmi îngăduiseră să rămin afară şi, cum casa domnului Vinteuil, Montjouvain, se afla la poalele unei coline împădurite unde mă ascunsesem, m-am aflat astfel în dreptul salonului de la etajul doi, la cincizeci de centimetri de fereastră. Cînd slujitorul îl anunţase că veniseră părinţii mei, îl văzusem pe-domnul Vinteuil cum pune repede la vedere pe pian o compoziţie muzicală. Dar, de îndată ce intrară părinţii mei, o luă de acolo, punînd-o în nu ştiu care cotlon. Se temuse, fără îndoială, că vor bănui că nu-i fericit să-i vadă decît pentru a le cînta compoziţiile sale. Şi de fiecare dată cînd mama îi propusese, în cursul vizitei, să le cînte ceva, el repetase de mai multe ori: „Dar nu ştiu cine a» pus asta pe pian, nu stă aici de obicei", şi schimbase vorba, abor-dînd tocmai subiectele care îl interesau cel mai puţin. Nu avea decît o singură pasiune: fata lui, iar aceasta, care semăna cu un băiat, părea atît de zdravănă, încît nu te puteai împiedica să surîzi văzînd cîtă grijă are de ea, punîndu-itot timpulcîte un şal pe umeri. Bunica ne atrăgea atenţia asupra expresiei blînde, delicate, aproape timide ce se citea adeseori în privirile acestui copil atît de sălbatic, cu faţa plină de pistrui. După ce rostea vreun cuvînt, îl auzea parcă ea însăşi cu urechile celor cărora le era adresat, se temea, de vreo posibilă neînţelegere, şi sub chipul aproape bărbătesc al „drăcuşorului" se luminau, ivindu-se parcă printr-o transparenţă, trăsăturile mai fine ale unei tinere fete deznădăjduite.
Cînd trebui să ieşim din biserică, am îngenuncheat în faţa altarului, şi, ridicîndu-mă, am simţit dintr-o dată cum izvora din ramurile de păducel o mireasmă amară şi dulce de migdale, şi am ob-
127
servat pe flori punctişoare mai aurii sub care mi-am închipuit că trebuie să fie ascunsă acea mireasmă, ca, sub coaja rumenită, gustul unei prăjituri cu migdale, sau, sub pistrui, cel al obrajilor domnişoarei Vinteuil. în ciuda tăcutei nemişcări a ramurilor de păducel, acea mireasmă intermitentă era precum murmurul vieţii lor intense de care fremăta întreg altarul ca un gard viu de la ţară vizitat de antene însufleţite, la care te gîndeai văzînd anumite stamine aproape roşcate ce păreau a fi păstrat virulenţa primăvăratecă, puterea iritantă a unor insecte astăzi metamorfozate în flori.
Stăteam o clipă de vorbă cu domnul Vinteuil în faţa porticului, la ieşirea din biserică. El se amesteca în certurile dintre ştrengarii care se încăierau în piaţă, lua apărarea celor mai mici, îi mustra pe cei mai mari. Dacă fata lui ne spunea cu vocea ei groasă cît de mulţumită fusese să ne vadă, pe dată se părea că în ea însăşi o soră mai sensibilă se ruşina de aceste cuvinte rostite parcă de un băieţaş zăpăcit şi care ne-ar fi putut face să credem că ne cere să o invităm la noi. Tatăl ei îi punea o mantie pe umeri, urcau amîndoi într-o trăsurică jpu^ilfluă roţi pe care o conducea singură, şi se întorceau - la Mont jouvain. JPentru că a doua zi era duminică şi nu trebuia să ne sculăm <3eeît pentru slujba cea mare, dacă era lună plină şi era cald, în loc să ne întoarcem de-a dreptul acasă, tata, iubitor de glorie, ne silea să facem o lungă plimbare pe deal, pe care mama, neobişnuită să se orienteze şi să recunoască drumul, o considera drept fapta de vitejie a unui geniu strategic. Uneori mergeam pînă la viaduct, ale cărui arcade de piatră, începînd chiar de la gară, însemnau pentru mine exilul şi nefericirea din afara lumii civilizate, căci în fiecare an, cînd veneam de la Paris, ni se recomanda să fim foarte atenţi, şi să nu lăsăm să treacă staţia Combray fără să coborîm, ba chiar să fim gata dinainte, căci trenul pornea din nou după două minute, apucînd-o pe viaduct, dincolo de ţinuturile creştine, a căror limită extremă era însemnată pentru mine de Combray. Ne întorceam pe bulevardul gării, unde se aflau cele mai plăcute vile din comună. în fiecare grădină clarul de lună, întocmai ca Hubert Eobert41, îşi presăra treptele frînte de marmoră albă, ţîşnirile de apă, grilajele întredeschise. Lumina ei nimicise clădirea Telegrafului. Nu mai rămînea dccît o coloană pe jumătate sfărîmată, dar care îşi păstra frumuseţea unei ruine nemuritoare. Mergeam îrnple-ticindu-mă. muream de somn, mireasma teilor, care îmbălsăma aerul, îmi apărea ca o răsplată ce nu putea fi obţinută decît cu preţul, prea scump plătit, al celor mai mari osteneli. Printre grilajele foarte îndepărtate unele de altele, cîinii treziţi de paşii noştri singurateci îşi alternau lătraturile, cum mi se întîmplă încă uneori să
128
aud seara, şi între care şi-a găsit probabil adăpost (cînd, pe locul lui, a fost creată grădina publică din Combray) bulevardul gării, căci, oriunde m-aş găsi, de îndată ce încep să latre şi să-şi răspundă, îl zăresc, cu teii săi şi cu trotuarul său luminat de lună.
Dintr-o dată tata ne oprea şi o întreba pe mama: n Unde sîntem?" Ostenită de atîta drum, dar mîndră de el, ea îi mărturisea cu duioşie că habar nu are. El ridica din umeri şi rîdea. Atunci, ca şi cum ar li scos-o din buzunarul vestonului odată cu cheia, ne arăta drept în faţa noastră portiţa dindărâtul grădinii noastre, care venise, împreună cu colţul străzii Saint-Esprit, să ne aştepte la capătul acelor drumuri necunoscute. Mama îi spunea cu admiraţie: „Eşti nemaipomenit!" Şi, din acea clipă, nu trebuia să mai fac nici măcar un singur pasrpSmîntul mergea pentru mine în acea grădină unde, de atîta vreme, acţiunile mele nu mai erau întovărăşite de o atenţie voluntară: Obişnuinţa mă lua în braţele ei şi mă ducea pînă la pat ca pe un copilaş.
Deşi ziua de sîmbătă, care începea cu o oră mai devreme şi era lipsită de Francoise, trecea mai încet decît celelalte zile pentru mătuşa mea, ea îi aştepta totuşi întoarcerea cu nerăbdare încă de la începutul săptămînii, căci cuprindea întreaga noutate şi distracţie pe care era încă în stare să le suporte trupul ei slăbit şi maniac. Ceea ce nu înseamnă totuşi că ea nu aspira uneori şi la o schimbare mai mare, că nu cunoştea şi acele clipe excepţionale cînd eşti însetat de altceva decît de ceea ce ai, şi cînd cei pe care lipsa de energie sau de imaginaţie îi împiedică să extragă din ei înşişi un principiu înnoitor cer de la minutul care vine, de la poştaşul care sună la uşă, să le aducă ceva nou, fie şi ceva rău, o emoţie, o durere ; cînd sensibilitatea, pe care fericirea a redus-o la tăcere ca pe o harfă trîndavă, vrea să răsune sub o mînă chiar brutală, şi chiar cu riscul de a fi sfărîmată; cînd voinţa care şi-a cucerit atît de greu dreptul de a se abandona fără nici o piedică dorinţelor, suferinţelor ei, ar vrea să pună hăţurile în mîna unor întîmplări năpraznice, chiar crude. Fără îndoială, cum puterile mătuşii mele, secătuite la cea mai mică oboseală, nu renăşteau decît strop cu strop o dată cu odihna, rezervorul se umplea într-un timp prea îndelungat, şi treceau luni întregi înainte ca ea să se fi putut bucura de acea uşoară energie pe care alţii o capătă din chiar activitatea lor, fiind totodată incapabilă să ştie şi să decidă cum trebuie să o folosească. Nu mă îndoiesc că atunci — aşa cum dorinţa de a-l înlocui cu cartofi în sos bi'chamel se năştea, în cele din urmă, după cîtva timp, din însăşi plăcerea pe care i-o pricinuia revenirea cotidiană a piureului, de
9 — In căutarea timpului pierdu*
129
care nu se „sătura" niciodată — ea extrăgea din acumularea acestor zile monotone la care ţinea atît de mult, aşteptarea unui cataclism domestic, limitat la'durata unei clipe, dar care ar sili-o să realizeze o dată pentru totdeauna una din acele schimbări pe care le recunoştea ca fiindu-i salutare şi la care nu se putea hotărî singură. JŞa ne iubea cu adevărat şi i-ar fi făcut plăcere să ne plîngă; survenind  într-un moment cînd se simţea bine şi nu era leoarcă de sudoare, vestea că locuinţa noastră luase foc şi că noi murisem cu toţii în acel incendiu, în urma căruia nu mai rămînea din casă nici măcar un singur zid, incendiu din care ar fi putut să scape fără să se grăbească prea mult, dacă s-ar fi ridicat din pat pe dată, a obsedat-o, neîndoielnic, adeseori, trezindu-i speranţele, căci unea avantajele secundare de a o face să savureze într-un îndelung regret întreaga-i iubire pentru noi şi de a stîrni totodată uimirea întregului sat condueîndu-ne la cimitir, curajoasă şi copleşită de nefericirea ce se abătuse asupra ei, muribundă şi totuşi în picioare, cu avantajul, mult mai preţios, de a o sili în clipa cea mai potrivită, şi fără să mai piardă vremea, fără a-i lăsa putinţa de a mai şovăi şi a se- enerva, să-şi petreacă vara la frumoasa ei fermă din Mirougrain, unde exista şi o cascadă. Dar cum niciodată nu avusese loc o întîm-plare de acest fel, la care ea medita desigur cînd era singură, absorbită în nenumăratele pasienţe (întîmplare care ar fi deznădăjduit-o încă de cum ar fi început să se realizeze, o dată cu prima dintre acele fapte neprevăzute, cu primul cuvînt anunţînd o veste rea şi al cărui sunet nu-l mai poţi uita niciodată, cel care poartă pecetea morţii reale, cu totul diferită de posibilitatea ei logică şi abstractă), se răscumpăra, pentru a-şi face din cînd în cînd viaţa mai interesantă, recurgînd la peripeţii imaginare pe care le urmărea m pasiune. îi plăcea să presupună dintr-o dată că Francoise o fură şi că ea se foloseşte de tot felul de viclenii pentru a o surprinde asupra faptului; obişnuită, cînd juca de una singură cărţi, să joace în acelaşi timp atît pentru ea cît şi pentru adversar, îşi rostea ei înseşi scuzele stînjenite pe care i le-ar fi cerut Francoise, răspunzîn-du-i totodată cu atîta înflăcărare şi indignare, îneît dacă unul dintre noi intra la ea în acea clipă, o găsea asudată, cu ochii strălucitori, cu peruca strîmbă, descoperindu-i fruntea cheală. Franeoise a auzit poate uneori din camera învecinată asemenea sarcasme muşcătoare ce-i erau adresate şi a căror născocire nu ar fi uşurat-o îndeajuns pe mătuşa mea dacă ele ar fi rămas doar în stare imaterială şi dacă, spunîndu-le cu voce scăzută, nu le-ar fi conferit mai multă realitate. Uneori, acest „spectacol într-un pat" nu-i era de ajuns mătuşii mele; ea voia ca piesele să-i fie jucate. Atunci, în
130
vreo duminică, cu toate uşile misterios închise, îi încredinţa_Eua. laliei îndoielile nutrite de ea eu privire 3a cinstea Francoisei,inten-■ţîâ"de a o concedia] ş^aJtă dată, Francoisei, bănuielile ei cu privire la infidelitatea Eula'lieT pe care, curînd, nu avea să o mai primească în casă; cîteva zile mai tîrziu, îi era silă de confidenta din ajun şi se împăcase cu trădătoarea, care, de altfel, aveau să-şi schimbe rolurile la viitoarea reprezentaţie. Dar bănuielile pe cârc i le putea uneori inspira Eulalie nu erau decît un foc de paie şi se risipeau repede, nefiind alimentate îndeajuns, căci Eulalie nu locuia cu noi. [Nu tot astfel stăteau lucrurile eu cele ce o priveau pe Francoise, pe care mătuşa mea o simţea întruna sub acelaşi acoperiş cu ea, fără a îndrăzni vreodată să coboare pînă la bucătărie spre a-şi da seama dacă erau întemeiate, de teamă să nu răcească dacă se dâ jos din pat. Treptat mintea ei nu mai cunoscu altă ocupaţie în afară de aceea de a căuta să ghicească ce putea face şi ce putea încerca să-i ascundă Francoise. şi asta clipă de clipă. Observa pînă şi cele mai mici schimbări ale fizionomiei acesteia, orice contradicţie în spusele ei, orice dorinţă pe caro părea să o ascundă. Şi îi arăta că o demascase, cu un singur cuvînt, ce o lovea pe Francoise în moalele capului, fâcînd-o să pălească, şi în care mătuşa mea afla, neîndoielnic, o crudă plăcere. Iar duminica următoare, o revelaţie venind din partea Euialiei — asemenea acelor descoperiri care deschid dintr-o dată un întreg domeniu nebănuit unei ştiinţe ce abia se oaste şi care se tîrîse pînă atunci pe drumuri bătute — îi dovedea mătuşii mele că bănuielile ei erau cu mult sub adevărul faptelor. „Dar Frangoise trebuie să ştie, acum că i-aţi dat şi o trăsură." — „Eu i-am dat ei o trăsură!" exclama mătuşa mea. — „Ah! nu ştiu, <tar aşa credeam, am văzut-o trccînd într-o caleaşca, mîndră precum Artaban, şi dueîndu-se la iarmarocul din Roussainville. Am crezut căi-o dăruise doamna Octave." Treptat, Francoise şi mătuşa mea, asemenea animalului hăituit şi vînătorului care îl hăituieşte, •ajunseseră să-şi pîndească clipă de clipă vicleniile. Mama se temea ca Francoise să nu înceapă să o urască de-a binelea pe mătuşa mea, care o jignea cu cea mai mare cruzime. Oricum, Francoise era nespus de atentă, si asta zi cu zi, la cele mai mărunte cuvinte, la cele mai mărunte gesturi ale mătuşii mele. Cînd trebuia să-i ceară ceva, şovăia vreme îndelungată, căutînd calea cea mai bună. Iar după ce îşi exprimase dorinţa, o privea pe mătuşa mea pe furiş, încereînd să ghicească pe chipul ei ce gîndeşte şi ce va hotărî. Şi astfel — în timp ce vreun artist care, citind Memoriile din secolul al XVII-lea. şi dorind să se apropie cît mai mult de marele Rege, crede că merge pe acea cale fabricîndu-şi o genealogie prin care descinde dintr-o
131
familie istorică sau întreţinîncj o corespondenţa cu unul dintre suveranii actuali din Europa, întoarce spatele către ceea ce greşeşte cău-tînd sub forme identice şi, în consecinţă, moarte — o bătrînă doamnă din provincie, care asculta în mod sincer de cîteva irezistibile manii şi de o răutate născută din trîndâvie, vedea, fără să se fi gîndit vreodată la Ludovic al XlV-lea, cum ocupaţiile cele mai neînsemnate ale zilei, privind scularea ei, masa, odihna, capătă, prin singularitatea lor despotică, ceva din interesul a ceea ce Saint-Si-mon numea „mecanica" vieţii de la Versailles, şi putea crede, de asemenea, că tăcerile ei, o nuanţă de bună dispoziţie sau de trufie ivite pe fafa-i erau, din partea Francoisei, obiectul unui comentariu la fel de pasionat, la fel de temător, ca tăcerea, buna dispoziţie, trufia Regelui, cînd un curtean, sau chiar cei mai nobili seniori, îi înmînascră o suplică, pe o alee din Versailles.
într-o duminică, zi cînd mătuşa mea fusese vizitată simultan de preot şi de Eulalie şi apoi se odihnise, urcasem cu toţii să-i spunem noapte bună, iar mama îi exprima părerea ei de rău cu privire la ghinionul care îi aducea totdeauna pe aceşti vizitatori în acelaşi timp.
—	Ştiu că nici de data asta lucrurile nu s-au potrivit bine, Leo-
nie, îi spuse ea cu o voce blîndă, ţi-au venit amîndoi vizitatorii
deodată.
Cealaltă mătuşă a mea o întrerupse printr-un: „Asta să ne-fie supărarea..." căci de cînd fata ei era bolnavă credea că trebuie să o încurajeze înfăţiyîndu-i totdeauna lucrurile sub o lumină favorabilă. Dar tata, luî'ml cuvîntul:
—	Vreau să profit, spuse el, de faptul ca întreaga familie se
află laolaltă pentru a vă povesti ceva şi a mi mai fi nevoit sa reiau
aceeaşi poveste pentru fiecare în parte. Mă tem că sîntern certaţi
cu Legrandin; abia dacă mi-a spus bună ziua azi dimineaţă
Nu am mai rămas să ascult povestea tatei, căci mă aflam chiar împreună cu el, după liturghie, cînd îl întîlnisem pe domnul Legrandin, si am coborît la bucătărie ca să aflu ce feluri vom avea la cină, ceea ce zilnic mă distra asemenea veştilor pe care le citeşti într-un ziar, stîrnindu-mă precum programul unei serbări. Cînd domnul 'fjegrandin trecuse pe lîngă noi ieşind din biserică, alături de o castelană din vecinătate pe care nu o cunoşteam dccît din vedere, tata îi adresase un salut prietenesc şi totodată rezervat, fără-să ne fi oprit; domnul Legrandin abia dacă îi răspunsese, cu o expresie uimită, ca ţi cum nu ne recunoştea, si cu acea privire a persoanelor ee nu vor să fie amabile şi care, din adîncul dintr-o dat»
prelungit al ochilor lor, par a vă zări la capătul unui drum inter-
■
132
roinabil şi la o atît de mare distanţă încît se mulţumesc să vă adreseze un semn din cap minuscul, parcă pe măsura dimensiunilor voastre de marionetă.
Or, doamna pe care o întovărăşea Legrandin era o persoană vir
tuoasă şi foarte stimată; nu putea fi deci vorba de faptul că ar fi
fost stingherit pentru că fusese surprins într-o aventură galantă,
iar tata se întreba în ce chip îl putuse el nemulţumi pe Legran
din. „Mi-ar părea cu atît mai rău să-l ştiu supărat, spuse tata, cu cît,
în mijlocul tuturor acestor oameni îmbrăcaţi în haine de duminică,
el are, cu vestonul său scurt şi drept, cu cravata-i moale, o înfăţi
şare atît de naturală, atît de simplă, şi un aer aproape ingenuu,
cu totul simpatic." Dar con uliul de familie fu în unanimitate
de părere că tata se înşelasf, sau că Legrandin, în acea clipă, era
absorbit de cine ştie ce ghid. De altfel, teama tatei s-a risipit încă
în seara de a doua zi. Cum ne întoarceam dintr-o lungă plimbare,
l-am zărit lingă Pont-Vicux pe Legrandin care, din cauza sărbăto
rilor, rămînea mai multe zile la Combray. A venit către noi cu mina
întinsă, „Dumneata, care citeşti atît de mult, m-a întrebat el, cu
noşti oare acest vers de Paul Desjardins42:	*-
Pădurile sînt negre, cerul e încă albastru.
Nu avem oare aici tocmai o fină descriere a acestei clipe a zilei? Nu l-ai citit poate niciodată pe Paul Desjardins. Citeşte-l, copilul meu; astăzi, după cît se spune, s-a preschimbat într-un fel de predicator, dar multă vreme a fost un autor de limpezi acuarele....
Pădurile sînt negre, cerul e încă albastru.
Fie ca pentru tine, tinere prieten, cerul să rămînă întotdeauna albastru; şi chiar şi în coagul, care vine pentru mine acum, cînd pădurile sînt negre, cînd noaptea cade repede, te vei consola, aşa cum fac şi eu, privind către cer." îşi scoase din buzunar o ţigară, ră-mînînd vreme îndelungată cu ochii aţintiţi către zare. „Adio, prieteni", ne-a spus dintr-o dată, şi a plecat.
La ora cînd coboram să aflu ce feluri vom avea la masă, cina începuse, iar Francoise, comandînd forţelor naturii devenite ajutoarele ei, ca în feeriile în care uriaşii sînt bucătari, aţîţa focul, punea la cuptor în aburul lor cartofii şi desăvîrşea prin coacere capodoperele culinare pregătite mai întîi în recipiente de ceramică — oale uriaşe, cratiţe, căldăruşe, vase pentru peşte, castroane pentru vînat, forme de aluat şi borcănaşe de smîntînă, precum şi o colecţie completă de tingiri de toate dimensiunile. Mă opream să
133

văd pe masă, unde bucătăreasa tocmai le înşiruise, boabele de mazăre aliniate precum bilele verzi într-un joc;'dar îneîntarea mea era fără margini în faţa, sparanghelului,;, înmuiat parcă în nuanţe de ultramarin şi de roz şi câreŢ nuanţat cu mov şi azuriu, păleşte pe nesimţite pînă la rădăcină — încă mînjîtă totuşi de pămînt —, în irizări ce nu sînt parcă din această lume. Mi se părea că acele nuanţe cereşti vorbeau despre minunatele făpturi cărora le plăcuse să se metamorfozeze în legume, şi care, în ciuda cărnii comestibile şi ferme sub care se ascundeau, lăsau să se întrezărească, în acele culori năseînde amintind de zorile de zi, în acele curcubee parcă, în acea stingere de seri albastre, esenţa preţioasă pe care o recunoşteam şi atunci cînd, în noaptea ce urma după o cină în timpul căreia le mîncasem, ele se jucau, în farsele lor poetice şi grosolane ca o feerie de Shakespeare, presehimbîndu-mi oala de noapte într-un vas cu parfumuri.
Biata Caritate de Giotto, cum o numea Swann, căreia Fran-coise îi poruncise să-l „curăţe", avea sparanghelul alături într-un coş, iar înfăţişarea ei era atît de îndurerată, de parcă ar fi simţit toate nefericirile de pe pămînt; iar uşoarele cununiţe de azur ce încingeau sparanghelul deasupra tunicii sale roz, erau fin desenate, steluţă cu steluţă, aşa cum sînt în frescă florile prinse în jurul frunţii sau înfipte în coşul Virtuţii de la Padova. Iar Francoise învîrtea în frigare un pui, rumenindu-l aşa cum numai ea singură ştia, merit înmiresmat de care se dusese vestea în tot orăşelul Combray; şi în timp ce ni-l servea la masă, eu îi înţelegeam firea în latura ei cea mai dulce, aroma acelei cărni, pe care ea ştia să o frăgezească în-tr-atît şi care ne aluneca atît de bine pe gîtlej, nefiind pentru mine decît însuşi parfumul uneia dintre virtuţile ei.
Dar ziua cînd, în timp ce tata consulta consiliul de familie cu privire la întîlnirea cu Legrandin, eu am coborît la bucătărie, era una dintre acelea cînd Caritatea lui Giotto, foarte bolnavă după proaspăta-i leJmzifi». nu se putea ridica din pat; Francoise, nemai-fiind ajutată, întîrziase cu masa. Cînd m-am aflat lîngă ea, în partea dindărăt a bucătăriei, cea care dădea către curtea cu păsări, tocmai tăia un pui care, prin rezistenţa-i deznădăjduită şi foarte firească, dar întovărăşită şi de strigătele de „animal scîrbos! animal scîrbos!" ale unei Francoise ieşită din minţi, în timp ce încerca să-i taie gîtul sub ureche, punea mai puţin în lumină siînta blîndeţe şi vorba dulce a slujnicii noastre decît avea să o facă, la cina de a doua zi, prin pielea-i brodată cu aur ca un patrafir şi prin sucul său preţios scurs dintr-un potir sacru. După ce Francoise strînse sîngele, care curgea fără să-i potolească mînia, mai tresări încă odată de furie şi, privind
134
cadavrul duşmanului ei, mai spuse o ultimă oară: „Animal scârbos!" Am urcat la etaj tremurînd din tot trupul; aş fi vrut ca Francoise să fie dată afară chiar în clipa aceea. Dar cine mi-ar mai fi făcut gogoşi atît de fierbinţi, o cafea atît de parfumată, şi chiar... asemenea pui?... Şi, în realitate, acelaşi calcul laş îl făcuse, ca şi mine, toată lumea. Căci mătuşa mea Leonie ştia — fapt pe care eu îl ignoram atunci — că Franţoise care, pentru fata, pentru nepoţii ei, şi-ar fi dat viaţa fără să scoată măcar un vaiet, era pentru' alte făpturi nespus de crudă. Şi totuşi mătuşa mea nu se despărţea de ea, căci, deşi îi cunoştea cruzimea, ştia să-i aprecieze serviciile. Mi-am dat seama treptat că blmdeţea, pocăinţa, virtuţile Francoisei ascundeau tragedii de bucătărie, tot astfel cum istoria ne arată că domniile Regilor şi Reginelor înfăţişaţi cumîinile împreunate pe vitraliile bisericilor au fost pline de mtîmplări sîngeroase. Mi-am dat seama că, în afară de rudele ei, oamenii îi stârneau cu atît mai mult mila cînd erau nefericiţi cu cît trăiau mai departe de ea. Torentele de lacrimi pe care le vărsa citind ziarul şi aflînd de nenorocirile unor necunoscuţi, secau repede dacă putea să-şi reprezinte persoana cu pricina într-un mod oarecum mai precis. într-una din nopţile ce au urmat aceleia cînd bucătăreasa a născut, aceasta avu dureri îngrozitoare : mama o auzi cum se văita, se ridică din pat şi o trezi pe FranQoise care, nepăsătoare, declară că toate acele strigăte sînt o comedie, şi că bucătăreasa vrea „să facă pe stăpîna". Medicul, care se temuse de aceste crize, pusese un semn într-o carte de medicină pe care o aveam în casă, la pagina unde ele sînt descrise, şi ne spusese să citim spre a afla care sînt primele îngrijiri necesare. Mama o trimise pe Francoise să caute cartea, spunîndu-i să nu lase cumva să cadă semnul pus de doctor. După o oră, Francoise nu se întorsese încă; mama, indignată, crezu că se culcase din nou şi-mi spuse să mă duc să caut eu însumi cartea în bibliotecă. Am găsit-o aici pe Francoise care, vrînd să vadă ce scrie la pagina unde fusese pus semnul, citea descrierea clinică a crizei şi plîngea în hohote, acum că era vorba de o bolflasă&ţjp, pe care nu o cunoştea. La fiecare simptom dureros menţionatele autorul tratatului, exclama: „Sfîntă Fecioară, c oare cu putinţă ca bunul Dumnezeu să năpăstuiască în asemenea măsură o biată fiinţă omenească? Vai! sărmana de ea!" Dar de îndată ce am chemat-o şi s-a întors la patul Carităţii lui Giotto, lacrimile i s-au oprit; nu putu cunoaşte nici acea agreabilă senzaţie de milă şi de înduioşare bine ştiută de ea, căci îi fusese provocată adeseori de citirea ziarelor, şi nici vreo altă plăcere de acelaşi fel, fiind plictisită şi mînioasă că fusese sculată în toiul nopţii pentru bucătăreasă; şi, la vederea aceloraşi suferinţe a căror des-
135
criere îi storsese lacrimi, nn mai avu deeît un fel de mîrîit de proastă dispoziţie, ba chiar, cînd crezu că plecasem şi că nu o mai putem auzi, spuse, pe un ton îngrozitor de sarcastic: ,.Din vina ei a ajuns în starea asta! I-a făcut plăcere! Acum să nu se mai fandosească atîta! Mă întreb ee nenorocit s-a putut tiita la una ca asta. E tocmai cura spune cîntecul de la ţară pe care l-am auzit de la biata maică» mea:
Cînd ie curul unui eline eşti îndrăgostit tarei 9n trandafir el îţi -pare".
Cînd nepotul ei era puţin răcit, pornea pe întuneric, chiar bolnavă, in loc să se culce, ca să vadă dacă nu are nevoie de nimic, făcînd patru leghe pe jos în toiul nopţii spre a li la muncă a doua zi; în schimb, această iubire pentru ai săi şi dorinţa de] a asigura măreţia viitoare a casei sale se traduceau, în politica ei faţa de ceilalţi servitori, prin hotărîrea fermă şi Constantă de a mt-l lăsa pe nici unul să se bage pe sub pielea mătuşii mele; de altfel, dintr-un fel de orgoliu, nu lăsa pe nimeni să se apropie de mătuşa Leonie, preferind, cînd ea însăşi era bolnavă, să se ridice din pat pentru a-i ■da apa de Vichy mai curind decît să îngăduie ca bucătăreasa să intre în camera stăpînii sale. Şi ca acel hymenopter observat de Fabre, viespea scormonitoare ce, pentru ca puii ei, după ce ea va fi murit, să aibă carne proaspătă, cheamă anatomia în ajutorai cruzimii şi, eapturînd gărgăriţe şi păianjeni, le străpunge cu o ştiinţă şi o îndeniînare miraculoase centrul nervos de care depinde mişcarea lăbuţelor, dar nu şi celelalte funcţii vitale, astfel îneît insecta paralizată lingă care îşi depune ouăle să reprezinte pentru larve, cînd acestea vor ieşi la lumină, un vînat docil, inofensiv, incapabil de fugă sau de rezistenţă, dar foarte proaspăt, Franeoise găsea, pentru a-şi pune în aplicare voinţa permanentă de a face casa nesuferită oricărei alte slujnice, viclenii atît de savante şi de nemiloase îneît, mulţi ani mai tîrziu. am aflat că în acea vară mîncasem aproape în fiecare zi sparanghel pentru că mirosul lui îi provoca bietei bucătărese care-l curăţa crize de astm atît de violente, îneît pînă la urmă a fost nevoită să plece.
Vai! urma să ne schimbăm în mod definitiv părerea asupra lui Legrandin. într-una din duminicile ce a urmat întîlnirii de la Pont-Vieux, după care tata trebuise să-şi recunoască greşeala, cum slujba era pe sfîrşite, iar, odată cu soarele şi cu zgomotele dinafară., pătrundea în biserică eeva atît de puţin sacru. îneît doamna Goupil, doamna Percepied(toţi cei care, adineaori, la sosirea mea, uşor întîrzi-

136
ată, rămăseseră cu ochii pironiţi în cartea lor de rugăciuni, de nici mă-ear nu i-aş fi bănuit că mă văzuseră intrînd dacă, în acelaşi timp, nu ar fi împins uşor cu picioarele băncuţa ce mă împiedeca să ajung pînă la scaunul meu) începură să stea de vorbă cu noi cu voce tare despre nişte subiecte foarte profane, ca şi cum ne-am fi aflat încă de pe acum în stradă, l-am văzut pe pragul arzător al porticului, dominînd tumultul pestriţ al pieţii, pe Legrandin, pe care soţul acelei doamne cu care îl întîlnisem de eurînd îl prezenta tocmai nevestei unui alt mare moşier din împrejurimi. Figura lui Legrandin. exprima o mare însufleţire şi un zel extraordinar; salută mclinîn-du-se adînc în faţă şi apoi lăsîndu-se mult pe spate, mişcare pe care o învăţase probabil de la soţul surorii sale, doamna de Cambremer. Această redresare rapidă puse în evidenţă unduirea năvalnică şi musculoasă a coapselor lui Legrandin, pe care nu le bănuiam atît de cărnoase; şi nu ştiu de ce, această mişcare de pură materie, acest val atît de carnal, fără nici o spiritualitate şi pe care un fel de slugărnicie îl biciuia vijelios, stîrni dintr-o dată în mintea mea idjjea-PQgi-bilitătii unui Legrandin cu totul diferit tle cel pe care îl cunojteam. "Această doamnă îl rugă să-i spună ceva vizitiului ei, şi în timp ce el se ducea pînă la trăsură, expresia de bucurie timidă şi devotată pe care faptul de a-i fi fost prezentat i-o întipărise pe faţă persista încă. Parcă răpit într-un fel de vis, surîdea, apoi se întoarse către doamnă grăbindu-se şi, cum mergea mai repede decît avea obiceiul, umerii i se legănau la dreapta şi la stînga în mod ridicol, şi el părea a fi, într-atît îşi uitase de sine, nemaigîndindu-se la nimic altceva, jucăria inertă şi mecanică a fericirii. în acest timp noi ieşeam pe portic, urma să trecem pe lingă el, iar el era prea bine crescut ca să întoarcă faţa, dar îşi ţinti privirea, dintr-o dată încărcată de o reverie profundă, pe un punct atît de îndepărtat al orizontului, îneît nu putu să ne vadă şi nu trebui să ne salute. Chipul lui îşi păstra o înfăţişare nevinovată, deasupra unui veston suplu şi cu o croială dreaptă, ce părea că simte a se fi rătăcit fără voie în mijlocul unui lux detestat. Şi o lavalieră cu buline, fluturînd în vîntu] din Piaţă, fîlfîia pe trapul lui Legrandin ca un stindard al niîndrei sale izolări si al nobilei sale independenţe. Tocmai cînd ajungeam acasă, mama îşi dădu seama că uitasem prăjitura cu frişca şi îi ceru tatei să se întoarcă împreună cu mine spre a spune să ni se aducă pe dată. in preajma bisericii ne-am mcrucişat cu Legrandin, care venea din direcţie opusă, condueînd-o pe aceeaşi""ifiJamhă pînă la trăsură. Trecu chiar pe lîngă noi, vorbind întruna cu vecina sa, şi ne făcu urn ochii săi albaştri un mic semn ascuns parcă înlăuntrul pleoapelor, semn care, neavînd nici o legătură cu muşchii feţei, putu să treată
137
pe deplin neobservat de interlocutoarea lui; dar, câutînd să compenseze prin intensitatea sentimentului cîmpul oarecum strimt în care îşi eircumscria expresia, el încarcă această clipire azurie ce ne fusese dăruită nouă, nu numai cu o veselă amabilitate, ci chiar cu un fel de lucire răutăcioasă; ajunse astfel cu rafinamentul pînă la ocheadele complice, la aluzii, la cuvintele cu subînţelesuri, la misterele complicităţii; şi, în cele din urmă, ne asigură nu numai de întreaga lui prietenie, ci şi de iubirea lui, pe care ne-o declară luminînd doar pentru noi, cu o dragoste tainică şi invizibila de nobilă fecioară, doi ochi înamoraţi strălucind pe chipu-i de gheaţă.
Tocmai le ceruse în ajun părinţilor mei să mă trimită să cinez în seara aceea cu el: „Vino să-i ţii tovărăşie bătrînului tău prieten, îmi spusese el. Precum buchetul pe care un călător ni-l trimite dintr-o ţară unde nu ne vom mai întoarce, fă-mă să respir din adîncu-rile adolescenţei tale florile primăverilor pe care le-am străbătut şi eu acum mulţi ani. Vino cu ciuboţica-cucului, cu barba-popii, cu floarea-broaştei, vino cu floarea de sedum, preferata florei balzaciene, vino cu floarea din ziua învierii, cu floarea de părăluţă si de călin din grădină, care încep să-şi răspîndească parfumul pe aleile mătnşii tale^ cînd nu s-au topit încă ultimii bulgări de zăpadă, după ploile repezi din preajma Paştelui. Vino cu gloriosul veşmînt de mătase al crinului vrednic de Solomon, şi cu smalţul policrom al panselelor, dar vino mai ales cu briza răcoroasă ce poartă încă amintirea ultimelor îngheţuri, şi care va întredeschide, pentru cei doi fluturi ce aşteaptă de azi-dimineaţă la poartă, primul trandafir de Ierusalim".
Ai mei se întrebau dacă trebuie totuşi să mă trimită să cinez cu domnul Legrandin. Dar bunica refuză să creadă că el ar fi fost nepoliticos. „Recunoaşteţi chiar voi că ne vizitează în ţinuta cea mai simplă, care nu-i nici pe departe cea a unui bărbat monden." Şi declară că, oricum, chiar şi dacă ar fi fost nepoliticos, cel mai bun lucru era să nu părem a ne fi dat seama. La drept vorbind, însuşi tata, care era cel mai supărat totuşi de atitudinea lui Legrandin, mai păstra încă o ultimă îndoială asupra înţelesului ei. Era asemenea oricărei atitudini sau acţiuni prin care se dezvăluie caracterul profund şi ascuns al cuiva: nu se leagă cu cuvintele lui anterioare, nu o poţi confirma prin mărturia celui vinovat, care nu va recunoaşte ; sîntem reduşi la mărturia simţurilor noastre, despre care ne întrebăm, în faţa acelei amintiri izolate şi incoerente, dacă nu cumva au căzut pradă unei iluzii; astfel îneît asemenea atitudini, singurele care au importanţă, ne lasă adeseori unele îndoieli.
138

.
Am cinat împreună cu Legrandin pe terasa lui; era lună plină: Ce tăcere minunată, îmi spuse el; un romancier pe care îl vei citi mai tîrziu pretindea&jnjmilor rănite, precum este inima mea, li se potrivesc doar umbra şi tăcerea. Şi iată, copilul meu, vine în viaţă un ceas, de care tu eşti încă foarte departe, cînd ochii obosiţi nu mai suporta decît o lumină, cea pe care o noapte frumoasă ca aceasta o pregăteşte şi o picură odată cu întunericul, un ceas cînd urechile nu mai pot asculta altă muzică decît cea cîntată de clarul de lună pe flautul tăcerii". Ascultam cuvintele domnului Legrandin, care îmi păreau totdeauna atît de plăcute; dar tulburat de amintirea unei femei pe care o văzusem nu de mult pentru prima oară, şi gîndind, acum că ştiam că Legrandin era prieten cu mai multe personalităţi aristocratice din împrejurimi, că poate o cunoaşte şi pe aceasta, mi-am luat inima în dinţi şi i-am spus: „Domnule Legrandin, o cunoşti oare pe castelana... pe castelanele de Guermantes?'', fericit fiind totodată că, în timp ce rosteam acest nume, căpătăm *" asupra lui un fel de putere, prin simplul fapt de a-l scoate din visul meu şi de a-i da un fel de existenţă obiectivă şi sonoră.
Dar am văzut cum, la numele de Guermantes, în ochii albaştri ai prietenului meu se iveşte un punct întunecat, ca şi cum ar fi fost străpunşi de un ascuţiş invizibil, în timp ce restul pupilei reacţiona secretînd valuri azurii. Marginea pleoapei i se înnegri şi căzu. Iar . gura, însemnată cu o cută amară, revenindu-şi mai repede, surise, în timp ce privirea rămmea îndurerată, ca aceea a unui preafrumos martir al cărui trup ar fi fost străpuns de nenumărate săgeţi: „Nu, nu Io cunosc", îmi spuse, clar în loc să dea unei informaţii atît de simple, unui răspuns atît de puţin surprinzător tonul firesc si obişnuit ce i se potrivea, el rosti fiecare cuvînt apăsat, înclinîndu-se, salutînd cu capul, nu numai cu insistenţa cu care pronunţi, pentru a fi crezut, o afirmaţie neverosimilă — ca şi cum faptul de a nu fi cunoscut familia de Guermantes nu putea fi decît rodul unei ciudate întîmplări —, dar şi cu emfaza cuiva care, neputînd să treacă sub tăcere o situaţie penibilă, prefera să o proclame sus şi tare, pentru a lăsa celorlalţi impresia că mărturisirea lui nu-l stînjeneşte cîtuşi de puţin, fiindu-i uşoară, plăcută, spontană, că situaţia însăşi — absenţa relaţiilor cu familia de Guermantes — ar putea fi voită chiar de el însuşi, rezultînd din vreo tradiţie a casei, din vreun principiu de morală sau din vreun legămînt mistic ce i-ar fi interzis tocmai frecventarea celor din spiţa de Guermantes. „Nu, reluă el, explicîndu-şi intonaţia prin propriile-i cuvinte, nu, nu le cunosc, n-am vrut asta niciodată, am ţinut totdeauna să-mi păstrez neatinsă independenţa; în fond, după cum prea bine ştii, am convingeri iaco-
139

bine.. Mulţi m-au certat, spunîndu-mi că greşesc neducîndu-mă la
castelul Guermantes, că mă port ca un necioplit, ca un urs bătrîn.
Dar o asemenea reputaţie nu mă poate înspăimînta, căci este cum
nu se poate mai adevărată. De fapt, mai iubesc pe lumea asta doar
cîteva biserici, două-trei cărţi, abia doar ceva mai multe tablouri,
şi clarul de lună, atunci cîn'd adierea tinereţii tale aduce pînă la
mine mireasma grădinilor cu flori pe care ochii mei bătrîni nu le
mai desluşesc." Nu înţelegeam prea bine cum, pentru a nu te duce
la oameni pe care nu-i cunoşti, e necesar să ţii la independenţa ta,
şi de ce asta te poate face să treci drept un sălbatec sau un urs
bătrîn. Dar de fapt nu înţelegeam că Legrandin nu era cu totul
.veridic cînd spunea că uu-i plac decît bisericile, clarul de lună şi
Jifli plăceau mult şi castelanii, şi era cuprins, în faţa lor,
 fi    d	l fi	î       îd	I
f        p	ş	ş	p	ţ
de o asemenea frică de* a nu le fi pe gust, îneît nu îndrăznea să dezvăluie că are prieteni burghezi, fii de notari sau de agenţi de bursă, preferind, în cazul că s-ar fi aflat adevărul, ca totul să se petreacă „în absenţa lui" şi departe de el; căci era%o|>)Fără îndoială, nu spunea nimic din toate acestea în acel limbaj atît de îndrăgit de părinţii mei şi de mine frwumi. Şi dacă îl întrebam: „îi cunoşti pe cei din familia de Guermantes?", Legrandin cel iubitor de conversaţie răspundea: „Nu, n-am vrut niciodată să-i cunosc". Din nefericire, era un răspuns de gradul doi, căci un alt Legrandin — pe care îl ascundea cu grija în adîncul lui, nearătîndu-3, pentru că acest Legrandin ştia despre Legrandin al nostru, despre snobismul lui, tot felul de poveşti compromiţătoare — şi răspunsese, prin privirea rănită, prin grimasa gurii, prin tonul excesiv de grav al răspunsului, prin miile de săgeţi ce-l străpunseseră într-o clipă pe Legrandin al nostru. învâluindu-l molatec într-o dulce lingoare, ca pe un sfînt Sebastian43 al snobismului: „Vai, cit de mult rău îmi faceţi! Nu-i cunosc pe cei din familia Guermantes, nu răscoliţi marea durere a vieţii mele". Şi cum acest Legrandin copil teribil, acest Legrandin pu5 pe şantaj, chiar dacă nu vorbea frumos precum celălalt, avea replica mult mai ascuţită, compusă din ceea ee numim „reflexe", cînd Legrandin alesul vorbitor voia să-i impună tăcere, celălalt şi apucase să vorbească, şi zadarnic prietenul nostru era cuprins de deznădejde din pricina impresiei pe care dezvăluirile acelui alter ego al său o şi produseseră probabil, singurul lucru ce-i mai rămînea de făcut era să o ascundă.
Şi, desigur, asta nu înseamnă că domnul Legrandin nu era sincer eînd tuna şi fulgera împotriva snobilor. Nu putea şti, cel puţin prin el însuşi, că este şi el un snob, de vreme ce nu cunoaştem totdeauna decît pasiunile celorlalţi, iar tot ceea ce ajungem să ştim
140
despre ale noastre nu am putut afla decît do Ia ci. Asupra noastră de nu acţionează decîţ în mod secund, prin imaginaţia care înlocuieşte primele mobile cu mobile intermediare, mai decente. Niciodată snobismul nu-J sfătuia pe Legrandin să se ducă des în vizită la o ducesă. Ci făcea doar ca imaginaţia lui Legrandin să şi-o închipuie pe această ducesă plină do toate farmecele. Legrandin se apropia de ducesă socotind că este cucerit de acea frumuseţe a spiritului şi a virtuţii pe care infamii snobi o ignoră. Doar ceilalţi ştiau că si el este un snob; căci nefiind capabili să înţeleagă travaliul intermediar al imaginaţiei sale, ei vedeau faţă în faţă activitatea, mondenă a lui Legrandin şi cauza ei primă.
Acum nimeni din casa noastră nu îşi mai făcea vreo iluzie cu privire la domnul Legrandin, iar relaţiile noastre m el se răriseră foarte mult. Mama se amuza teribil de fiecare dată cînd îl surprin-dea pe Legrandin în flagrant delict, făcîndu-se adică vinevat tocmai de păcatul pe care el nu şi-l recunoştea, şi pe care contiiiua să-l numească de neiertat, snobismul. Tata, în schimb, nu putea accepta dişj^rcţidiui Legraudiii cu aceeaşi detaşare şi veselie; şi cînd, într-un an, s-au gîndit să mă trimită să-mi petrec vacanţa cea mare la Balbec, împreună cu bunica, spuse: „Trebuie neapărat să-l anunţ pe Legrandin eă te vei duce la Balbec, ca să văd dacă se va oferi să te pună în legătură cu sora lui. Nu cred că-şi mai aminteşte că ne-a spus că locuieşte la doi kilometri depărtare". Bunica mea, care socotea că atunci cînd te duci la mare trebuie să stai pe plajă de dimineaţa pînă seara, ca să respiri aerai sărat de pe mal, şi că nu trebuie deci să legi noi cunoştinţe, căci vizitele şi plimbările sînt tot atîtea prilejuri de a respira mai puţin aer marin, pretindea, dimpotrivă, să nu-i vorbim despre proiectele noastre domnului Legrandin, închi-puindu-şi cum sora lui, doamna de Cambremer, s-ar fi ivit la hotel tocmai cînd noi porneam la pescuit, silindu-ne astfel să răinînem închişi în casă pentru a o primi. Dar mama ridea de asemenea temeri, gîndind în sine că pericolul nu era chiar atît de ameninţător şi că Legrandin nu se va grăbi peste măsură să ne facă cunoştinţă «u sora lui. Or, fără să fi fost nevoie să-i vorbim despre Balbec, Legrandin însuşi, nebănuind cîtuşi de puţin că aveam intenţia să ne ducem acolo, intră de bunăvoie în capcană, într-o scară cînd J-am întîlnit pe malurih^Vivonnei.
— Norii au îiTăcesî amurg nuanţe viorii şi albăstrii minunat de
frumoase, nu-i aşa, dragă prietene, îi spuse el tatei; este un albastru
mai curînd floral decît aerian, un albastru cenuşiu, care te surprinde
iind îl vezi pe cer. Şi nu ţi se pare că acel nouraş seamănă cu o
petală de floare, de garoafă sau de hydrangea? Doar pe ţărmul
141
mării Mîneeii, între Ncrmandia şi Bretania, am mai putut observa lucruri şi mai extraordinare în legătură cu această adevărată domnie a vegetalului în atmosferă. Acolo, lîngă Balbec, lîngă acele locuri atît de sălbatece, se află un mic golf plin de un farmec atît de blînd, unde apusul de soare din ţinutul Auge, acel apus al unui soare roşu şi auriu, pe care de altminteri nu-l dispreţuiesc cîtuşi de puţin, este anodin, lipsit de semnificaţie; dar în atmosfera umeda şi blajină înfloresc, seara, în cîteva clipe, astfel de neasemuite buchete cereşti, cărora le trebuie uneori ore întregi ca să se vestejească. Altele so desfac pe dată, şi atunci spectacolul ce ţi se oferă este încă şi mai frumos, căci vezi eertil^ presărat eu nenumărate petale de culoare.'' pucioasei sau rozalii. în acel golf de opal, plajele de aur par fnca şi mai niîngîietoare, căci sînt legate, ca nişte blonde Andromede. de stîncile fioroase de pe malurile învecinate, de acel ţărm funebru, vestit prin atîtea naufragii, unde în fiecare vară multe bărci cad pradă primejdiilor mării. Balbec! cea mai antică osatură a solului nostru, cu adevărat Ar-mor, Marea, sfîrşitul pămîntului, regiune;; blestemată pe care Anatole France — adevărat vrăjitor ce ar trebui citit de micuţul nostru prieten — a zugrăvit-o atît de bine, sub ceţurile ei veşnice, ca pe adevăratul ţinut al cimerienilor44, din Odiseea. Mai ales dacă porneşti din Balbec, unde se construiesc încă d" pe acum hoteluri, pe solul antic şi fermecător pe care nu îl schimbă întru nimic, nepreţuită este plăcerea de a te îndepărta cîţiva paşi. către aceste ţinuturi primitive şi atît de frumoase!
—	Nu cumva cunoşti pe cineva la Balbec? spuse tata. Băiatul va
merge pentru două luni acolo, împreună cu bunica lui, şi poate şi cu
nevastă-mea.
Legrandin, luat pe neaşteptate prin această întrebare într-un moment cînd ochii lui erau aţintiţi asupra tatei, nu-şi putu feri privirea, dar, uitîndu-se către interlocutorul său cu tot mai mult; intensitate — şi surîzînd trist — , cu o expresie prietenească fi sinceră, şi fără teama de a-l privi în faţă, păru că i-a străbătut chipul de parcă acesta ar fi devenit transparent, şi că vede, în acea clipă, mult îndărătul tatei, un nor foarte colorat, care îi crea un alibi mental, îngăduindu-i sa susţină că atunci cînd fusese întrebat dacă nu cumva cunoaşte pe cineva la Balbec, el se gîndea la altceva şi nu auzise întrebarea. De obicei, asemenea privire îl sileşte pe interlocutorul tău să te întrebe: „Unde ţi-an zburat gîndurile?" Dar tata, stăpînit de curiozitate, uşor mîniat şi crud, îl întrebă din nou:
—	Ai cumva prieteni prin acele locuri pe eare le cunoşti atît
de bine?
142
Printr-o ultimă strădanie deznădăjduită, privirea surîzătoare a iui Legrandin atinse culmi de duioşie, căpătînd totodată cea mai ragă, mai sinceră şi mai distrată expresie; dar socotind totuşi că altă1 scăpare, în afară de cea de a ne da un răspuns, nu mai are, spuse :
65535	Am prieteni pretutindeni unde există pilcuri de copaci ră
niţi, dar nu învinşi, care s-au adunat laolaltă pentru a implora
împreună, cu o încăpăţînare patetică, un cer necruţător şi lipsit de
mila-
65536	Nu asta am vrut să spun, îl întrerupse tata, la fel de încă
păţînat precum copacii şi la fel de necruţător precum cerul. Te
întrebam dacă nu cumva cunoşti pe cineva acolo, pentru cazul că
i s-ar întîmpla ceva soacră-mi sau s-ar simţi prea singură în acel loc
atît de îndepărtat.
65537	Acolo, ca pretutindeni, cunosc pe toată lumea şi nu cunosc
pe nimeni, îi răspunse Legrandin, care nu se dădea bătut chiar atît
de repede; cunosc bine lucrurile şi prea puţin oamenii. Dar lucrurile
însele acolo par oameni, oameni rari, făcuţi dintr-o esenţă delicată,
şi pe care viaţa i-a dezamăgit. Uneori întîlneşti pe faleză cîte un
castel, oprit pe marginea drumului spre a-şi striga nefericirea în
amurgul încă roz, prin care urcă luna de aur, în timp ce bărcile ce
se întorc la mal, zgîriind apa multicoloră, îşi înalţă flamurile la ca
targ; uneori doar o casă simplă şi singuratecă, mai curînd urîtă,
cu înfăţişare timidă, dar romanţioasă, care ascunde de toate privirile
vreo veşnică taină de fericire şi tristeţe. Acest ţinut neadevărat,
adăugă el cu o gingăşie machiavelică, acest ţinut de pură ficţiune
este o lectură rea pentru un copil şi, desigur, nu pe el l-aş alege şi
l-aş recomanda micului meu prieten, inimii lui, oricum atît de pre
dispusă la tristeţe. Climatul de confidenţă amoroasă şi de regret
zadarnic i se poate potrivi unui bătrîn dezabuzat ca mine, dar e
totdeauna nesănătos pentru un temperament încă neformat. Crede-
ţi-mă, reluă el în mod insistent, apele din acel golf, pe jumătate
breton, pot exercita o acţiune liniştitoare, de altminteri şi ea discu
tabilă, doar asupra unei inimi ca a mea, ce nu mai este neîntinată,
doar asupra unei inimi rănite pe veci. Dar ele sînt contraindicate
la vîrsta ta, băiete. Vă urez noapte bună, dragii mei vecini, adăugă
el^părăsindu-ne cu obişnuita lui grabă evazivă şi, întoreîndu-se
către noi, cu degetul ridicat în sus ca un doctor, îşi rezumă consul
taţia, strigîndu-ne: „Balbec este contraindicat înainte de cincizeci
de ani, şi chiar şi atunci trebuie frecventat doar în funcţie de starea
inimii".
143
Tata aduse iar vorba despre toate astea în cursul întîlnirilor noastre ulterioare, îl chinui cu întrebări, dar zadarnic: ca si acel escroc erudit care desfăşura, spre a fabrica palimpseste false, o muncă şi o ştiinţă ce i-ar fi fost de ajuns, doar într-a suta lor parte, spre a-i asigura o situaţie mai lucrativă, dar onorabilă, domnul Legrandin, dacă am mai fi insistat, ar fi construit o întreagă etică a peisajului din Normandia de Jos, precum şi o geografie a cerului acestei regiuni, mai curînd dccît să ne mărturisească faptul că la doi kilometri de Balbec locuia propria lui soră, şi să fie obligat să ne dea o scrisoare de recomandare, ce nu ar fi fost pentru el un asemenea motiv de spaimă dacă ar fi fost cu desăvîrşire sigur — cum ar fi trebuit, într-adevăr, să fie, cunoscînd firea bunicii mele — că na am fi foîosit-o niciodată.
Ne întorceam totdeauna devreme din plimbările noastre, pentru a-i putea face o vizită mătuşii mele Leonie înainte de cină. La începutul iernii, cînd ziua se sfîrşeşte devreme, cînd ajungeam în strada Saint-Esprit pe ferestrele casei mai stăruiau încă razele apusului de soare, iar în adîncul pădurilor de pe deal se mai zărea o dungă purpurie, ce se răsfrîngea mai departe în eleşteu, roşeată care, întovărăşită întotdeauna de un frig puternic, se asocia, în mintea mea, cu vîlvătaia focului deasupra căruia se frigea puiul ce urma a-mi dărui, după plăcerea poetică a plimbării, plăcerea mîn-carii, a căldurii şi a odihnei. Vara, dimpotrivă, cînd ne întorceam, soarele nu apunea încă; şi cît stăteam la mătuşa Leonie, lumina lui, care cobora şi atingea fereastra, oprită între marile perdele legate de o parte şi de alta cu şnururi, împărţită, ramificată, cernută şi încrustînd cu bucăţele de aur lemnul de lămîi al comodei, ilumina oblic camera cu gingăşia fragedă pe care o capătă într-o pădure. Dar, în anumite zile, foarte rare, cînd ne întorceam, comoda îşi pierduse de multă vreme încrustaţiile de o clipă şi, cînd ajungeam în strada Saint-Esprit, pe ferestre nu se mai răsfrîngea nici cea mai mică lucire a apusului de soare, iar eleşteul îşi pierduse culoarea roşie, ba uneori era chiar opalin, si o lungă rază de lună, ce se lăţea şi se frîngea în apa încreţită, îl străbătea în întregime. Atunci, ajungînd lîngă casă, zăream în prag un fel de nălucă, iar mama îmi spunea:
— Dumnezeule sfinte! uite-o pe Francoise, care ne pîndeş,te sosirea, înseamnă că mătuşa ta este neliniştită; ne întoarcem prea tîrzhi.
Şi, fără să ne mai dăm răgazul de a ne dezbrăca, urcam repede la mătuşa Leonie, pentru a o linişti şi a-i arăta că, în ciuda a ceea
144
ce îşi închipuise, nu ni se întâmplase nimic, ci că doar fusesem „înspre Guermantes", căci. atunci cînd făceam acea plimbare, mătuşa mea ştia că nu puteam fi niciodată siguri de ora la care ne vom întoarce.
65535	Cînd îţi spuneam, Francoise, spunea mătuşa mea, că s-au dus
să se plimbe înspre Guermantes! Dumnezeule! cred că sînt morţi de
foame! şi cînd mă gîndesc că pulpa de berbec pe care ai fript-o s-o
fi uscat de-a binelea, de cînd aşteaptă. Asta nu-i oră de întoarcere.
Deci v-aţi plimbat înspre Guermantes!
65536	Dar credeam că ştii, Leonie, spunea mama. Mă gîndeam că
Franţoise ne-a văzut ieşind pe portiţa grădinii de zarzavat.
Căci, în apropiere de Combray, erau doar două locuri unde te puteai plimba, atît de opuse, încît nu ieşeam prin aceeaşi poartă cînd voiam să mergem într-o „parte" sau în cealaltă: partea dinspre Meseglise-la-Vineuse, numită şi cea dinspre Swann, pentru că, spre a ajunge acolo, treceai prin faţa proprietăţii domnului Swann, şi cea dinspre Guermantes. Din Meseglise-la-Vineuse n-am cunoscut, la drept vorbind, decît acel loc din preajmă-i, şi o seamă de oameni străini care veneau duminica să se plimbe la Combray, pe care nici chiar mătuşa mea, şi nici unul dintre noi toţi, „nu-i cunoşteam deloc" şi pe care, din această pricină, îi socoteam ca fiind „oameni veniţi din Meseglise". Cît despre Guermantes, într-o zi aveam să cunosc mai bine acel loc, dar numai mult mai tîrziu : şi în tot timpul adolescenţei mele, dacă Meseglise era pentru mine ceva inaccesibil precum zarea, ascunsă vederii, oricît aş fi mers de-departe, de cutele unui pămînt ce nu mai semăna eu cel din Combray, Guermantes, în schimb, nu mi-a apărut decît ca locul ultim, mai curînd ideal decît real, al propriei sale „părţi", ca un fel de expresie geografică absolută, abstractă precum linia ecuatorului, precum polul, precum răsăritul. Atunci „a o lua prin Guermantes" pentru a merge la Meseglise, sau dimpotrivă, mi s-ar fi părut o expresie la fel de lipsită de sens ca aceea de a o lua spre răsărit pentru a merge către apus. Cum tata vorbea totdeauna despre partea dinspre Meseglise ca despre cea mai frumoasă privelişte de cîmpie pe care o cunoaşte, şi despre partea dinspre Guermantes ca despre prototipul peisajului străbătut de un rîu, eu le dădeam, concepîridu-le astfel ca pe două entităţi, acea coeziune, acea unitate care nu aparţin decît creaţiilor minţii noastre; cea mai mică parcelă din fiecare mi se părea nespus de preţioasă, punînd în evidenţă, desăvîrşirea lor particulară, în timp ce, alături de ele, înainte de a fi sosit pe pămîntul sacru al uneia sau al celeilalte, drumurile pur materiale în mijlocul cărora erau aşezate ca ideal al priveliştii de
145
cînipie şi ideal al peisajului străbătut deunrîu, nu meritau osteneala de a fi privite nici cît — de către spectatorul îndrăgostit de arta dramatică — străduţele din vecinătatea unui teatru. Dar, mai ales, aşezam între ele, mult mai mult decît distanţa măsurată în kilometri, distanţa ce există între cele două părţi ale creierului meu prin care mă gîndeam la ele, una dintre acele distanţe în spirit care nu numai că îndepărtează, dar şi despart şi pun pe alt plan. Şi această demarcaţie devenea şi mai absolută pentru că obiceiul pe care îl aveam de a nu ne duce niciodată spre cele două părţi în aceeaşi zi, în cursul uneia şi aceleiaşi plimbări, ci o dată înspre Meseglise, şi altă dată înspre Guermantes, le zăvorea, spre a spune astfel, undeva departe una de cealaltă, neputincioase a se cunoaşte una pe alta, în vasele închise şi fără comunicare între ele ale unor după-amiezi diferite.
Cînd voiam să mergem în spre Meseglise, ieşeam (nu prea devreme şi chiar dacă cerul era acoperit, pentru că această plimbare nu era foarte lungă şi nu ne ducea prea departe) ca şi cum ne-am fi dus în orice alt loc, prin poarta cea mare a casei mătuşii mele, poartă ce dădea către strada Saint-Esprit. Armurierul ne dădea bună ziua, puneam scrisorile în cutia poştală, îi spuneam în trecere lui Theodore, din partea Francoisei, că nu mai are ulei sau cafea, şi ieşeam din oraş pe drumul care trecea de-a lungul barierei albe ce mărginea parcul domnului Swann. înainte de a ajunge aici, întîl-neam, venită în întîmpinarea străinilor, mireasma florilor de liliac. Dintre inimioarele verzi şi proaspete ale frunzelor, îşi ridicau curioase, pe deasupra gardului, moţurile de pene violete sau albe, stră-luncmd, chiar la umbră, de soarele care le scăldase. Unele, pe jumătate ascunse de clădirea cu acoperiş de ţiglă numită casa Arcaşilor, unde locuia paznicul, îşi înălţau minaretul roz peste silueta ei gotică. Nimfele primăverii ar fi părut vulgare alături de aceste tinere hurii care păstrau, în acea grădină franţuzească, tonurile vii şi pure ale miniaturilor persane. în ciuda dorinţei mele de a le îmbrăţişa mijlocul zvelt şi de a atrage către mine buclele pline cu steluţe ale capetelor lor înmiresmate, treceam fără să ne oprim, căci părinţii mei nu se mai duceau la Tansonville de cînd Swann se căsătorise şi, ca să nu pară că privesc în parc, în loc să o luăm de-a lungul gardului ce-l împrejmuieşte, pe drumul care urcă de-a dreptul spre cîmpie, o apucam pe un altul, ducînd tot acolo, dar de-a curmezişul, şi care ne scotea prea departe. într-o zi, bunicul îi spuse tatei :
— îţi aminteşti că Swann ne-a spus ieri că nevasta şi fata lui se duc la Keims43, drept care se va duce şi el la Paris pentru douăzeci
148
şi patru de ore. Am putea merge de-a lungul parcului, dat fiind că aceste doamne sînt plecate, şi ne-am scurta astfel drumul.
Ne-am oprit o clipă în faţa barierei. Vremea florilor de liliac era pe sfîrşite; unele îşi deschideau încă, în candelabre înalte şi mov, sferele delicate, dar în multe părţi ale frunzişului, unde se rostogoleau, doar cu o săptămînă în urmă, clăbucii lor parfumaţi, se vestejea acum, micşorată şi înnegrită, o spumă găunoasă, uscată şi fără. miros. Bunicul îi arătă tatei în ce privinţă locurile rămăseseră aceleaşi şi în ce privinţă se schimbaseră de cînd se plimbase pe aici cu domnul Swann, în ziua morţii nevestei lui, şi se folosi de prilej spre a ne mai povesti o dată acea plimbare.
în faţa noastră, o alee mărginită de condurul-doamnei upea în plin soare către castel. La dreapta, dimpotrivă, parcul se întindea neted ca în palmă. Sub umbra copacilor uriaşi care îl mărgineau, clipocea întunecat un lac artificial făcut de părinţii lui Swann; dar pînă şi în creaţiile sale cele mai factice omul lucrează asupra naturii; anumite locuri îşi pun totdeauna pecetea asupra a tot ceea ce le este în preajmă, arborîndu-şi insemnele imemoriale în mijlocul unui parc aşa cum ar fi făcut departe de orice intervenţie omenească, într-o singurătate care le învăluie din nou, şi pretutindeni, izbucnită din necesităţile aşezării lor şi suprapusă operei omeneşti. Astfel îneît, la capătul aleii ce domina eleşteul artificial, se alcătuise pe două rinduri, împletită din flori de nu-mă-uita şi din brebenoci, cununa naturală, delicată şi albastră care încinge fruntea clar-ob-scură a apelor, în timp ce gladiolele, apleeîndu-şi săbiile cu o nepăsare regală, îşi întindeau florile violete şi galbene ale sceptrului lor lacustru — asemenea unor zdrenţuite flori de crin — peste smocuri de iarbă-roşie şi de picioral-cocoşului cu tulpina umedă.
Plecarea domnişoarei Swann care — răpindu-mi şansa teribilă de a o vedea ivindu-se pe o alee, de a fi cunoscut şi dispreţuit de fetiţa privilegiată ce îl avea drept prieten pe Bergotte, împreună cu care vizita catedrale — mă făcea să mă uit la domeniul Tanson-ville cu indiferenţă, deşi pentru prima oară îmi era îngăduit să-l privesc, părea, dimpotrivă, că adaugă acestei proprietăţi, pentru bunicul şi pentru tata, noi foloase şi frumuseţi, transformînd ziua într-una nespus de prielnică unei plimbări în acel loc, aşa cum se întîmplă cînd, în timpul unei excursii la munte, nu se zăreşte nici un nor pe cer; aş fi vrut ca socotelile lor să fie dejucate, ca domnişoara SAvann şi tatăl ei să apară ca printr-un miracol, atît de aproape de noi îneît, neavînd timp să-i ocolim, să fim siliţi să facem cuno-.ştinţă. De aceea cînd, dintr-o dată, am zărit în iarbă, ca pe un semn al posibilei  ei prezenţe, un coş uitat alături de o undiţă al cărei
147
flotor plutea pe apă, m-am grăbit să fac astfel încît tata şi bunicul să nu privească într-acolo. De altminteri, Swann spunîndu-ne că greşeşte pîecînd de acasă, căci îl vizitau nişte rude, undiţa putea să aparţină unuia dintre oaspeţi. Pe alei nu se auzea nici cel mai mic zgomot de paşi. Divizînd înălţimea unui arbore incert, o pasăre nevăzută se străduia să scurteze ziua, explora, printr-o notă prelungită, singurătatea înconjurătoare, dar primea de la ea o replică atît de unanimă, o izbitură atît de încărcată de tăcere şi de nemişcare, încît ai fi zis că oprise pentru totdeauna clipa a cărei trecere încercase să o grăbească. Lumina cădea atît de implacabil din cerul devenit imobil, încît ai fi vrut să te sustragi atenţiei ei, iar apa adormită, cufundată într-un somn mereu neliniştit de gîze, visînd, neîndoielnic, vreun Maelstrom imaginar, îmi sporea tulburarea pe care mi-o stîrnise vederea fio torului de plută, părînd a-l tîrî în mare goană peste întinderile tăcute ale cerului răsfrînt; aproape vertical, el sta parcă gata să se scufunde, şi tocmai mă întrebam dacă, fără să ţin seama de dorinţa şi de teama mea de a o cunoaşte, nu cumva aveam datoria să o previn pe domnişoara Swann că peştele muşcă din momeală — cînd trebui să alerg la tata si la bunicul, care mă strigau, uimiţi că mi-i urmam pe cărarea ce urcă spre ogoare. Zumzăia de mireasma tufelor de pădiicel. Alcătuiau ca o înşiruire de capele ce dispăreau sub risipa de flori înălţate ca tot atîtea altare; deasupra lor, soarele aşeza pe pămînt pătrate de lumină, ca şi cum ar fi străbătut o fereastră: parfumul li se răspîndea atît de onctuos, atît de delimitat în forma lui, de parcă aş fi fost în faţa altarului Fecioarei, iar florile, la fel de încărcate de găteli, îşi ridicau leneş fiecare buchetul strălucitor de staminc, delicate şi luminoase nervuri în stil flamboiant, precum acelea ce, la biserică, împodobeau rampa jubeu-lui sau plumbul vitraliilor, şi care îşi deschideau carnea albă de floare de frag. în comparaţie cu ele, cît de naive şi de rustice vor părea tufele de trandafiri sălbateci care, peste cîteva săptămîni, vor urca de asemenea în plin soare, pe acelaşi drum de ţară, roşind în rochiile lor de mătase pe care doar o adiere de vînt le descheie! însă zadarnic rămîneam în faţa tufelor de păducel, respirînd, purtînd în faţa gîndirii mele, care nu ştia ce trebuie să facă, pierzînd, regăsind invizibila şi nemişcata lor mireasmă, unindu-mă cu ritmul care le azvîrlea ici-colo florile cu o veselie juvenilă şi la intervale neaşteptate, ca anumite intervale muzicale, ele îmi ofereau la ne-sfîrşit acelaşi farmec, cu o dărnicie inepuizabilă, dar fără să mă lase să-l adîncesc mai mult, precum acele melodii pe care le cînţi de o sută de ori la şir fără să cobori mai mult în taina lor. Le-am părăsit o clipă, pentru aină întoarce apoi la ele cu puteri proaspete. Urmă-
148
ream pînă pe povîrnişul care, îndărătul gardului viu de tufe, urca abrupt spre ogoare, vreun fir de mac abia întrezărit, cîteva albăstrele râmase leneş în urmă, ce-l împodobeau asemenea ornamentelor de pe marginea unei tapiserii, unde apare, presărat ici-colo, motivul agrest ce va triumfa în mijloc; rare încă, îndepărtate unele de altele precum casele răzleţe ce vestesc apropierea unui sat, ele îmi anunţau uriaşa întindere peste care se rostogolesc lanurile de grîu, turmele de nori, iar vederea unui singur mac înăHmdu-.şi în vîrful catargului flamura roşie bătută de vînt, deasupra balizei grase şi negre, îmi dădea bătăi de inimă, asemenea călătorului ce zăreşte pe un ţărm un meşter reparînd o barcă aruncată aici de ape, şi care strigă, înainte'chiar de a o fi văzut: „Marea!"
Apoi mă întorceam către tufele de păducel, ca în faţa acelor capodopere despre care crezi că vei şti să le vezi mai bine doar după ce ai încetat o clipă să le mai priveşti, dar zadarnic îmi făceam o pavăză din mîini, spre a nu le avea decît pe ele sub ochi, simţămîn-tul pe care îl trezeau în mine rămînea obscur şi vag, căutînd zadarnic să se desprindă, să ajungă a se lipi do florile lor. Ele nu mă ajutau să-I limpezesc, iar eu nu le puteam cere altor flori să mi-l satisfacă. Atunci, dăruindu-mi acea bucurie pe care o simţim cînd vedem o operă a pictorului nostru preferat ce diferă de cele pe care le cunoaştem, sau dacă sîntem duşi în faţa unui tablou pe care nu l-am mai văzut decît ca schiţă în creion, sau dacă o melodie auzită doar la pian ne apare apoi înveşmîntată în culorile orchestrei, bunicul, chemîndu-mă şi arătîndu-mi gardul viu, îmi spuse: „Fiindcă ştiu că-ţi plac florile de păduceî, uită-te puţin la acest tufiş roz; cît e de frumos!" într-adevăr, era un tufiş de păducel, dar roz, mai frumos încă decît cele albe. Şi el era împodobit ca de sărbătoare —ca pentru acele singure sărbători adevărate care sînt sărbătorile religioase, de vreme ce nici un capriciu întîmplător nu le asociază, ca în cazul sărbătorilor mondene, vreunei zile oarecare, ce nu le este special destinată şi care nu are nimic sărbătoresc în esenţa ei —, dar cu o podoabă încă şi mai bogată, căci florile crescute pe ramură, unele deasupra celorlalte, astfel îneît să nu lase nici un loc neornamentat, ca nişte ciucuri care ar înfrumuseţea un toiag cu sculpturi rococo, erau „colorate", deci de o calitate superioară, conform esteticii celor din Combray, dată fiind lista preţurilor din „magazinul" din Piaţă sau de la Camus, unde cei mai scumpi biscuiţi erau cei roz. Eu însu-nii preferam brînza cu smîntînă roz, cea în care îmi fusese îngăduit sa strivesc fragi. Iar aceste flori îşi aleseseră tocmai una din acele nuanţe de lucru comestibil sau de gingaşă podoabă de îmbrăcăminte Pentru o mare sărbătoare, ce, pentru  că le înfăţişează motivul

149
superiorităţii lor, sînt şi cele care le sar în ochi copiilor ca fiind frumoase, întruchipînd totdeauna pentru ei un ce anume, mai vin şi mai natural decît celelalte nuanţe, chiar atunci cînd vor fi înţeles că nu făgăduiau nimic lăcomiei îor şi că nu fuseseră alese de croitoreasă. Şi, desigur, am simţit pe dată, ca în faţa tufişurilor albe, dar cu mai multă fericită uimire, că nu în mod factice, printr-un artificiu de fabricaţie umană, era tradusă în flori intenţia festivă, ci că natura însăşi, în mod spontan, o exprimase cu naivitatea unei negustorese de la ţară ce s-ar fi apucat să împodobească un altar, încarcînd peste măsură arbustul cu acele rozete de o culoare prea gingaşă şi într-un stil rococo provincial. în vîrful ramurilor, ca tot atîţia trandafiraşi izbucnind din oale de lut ascunse în dantele de hîrtie şi ale căror tulpini subţiri se înălţau ca nenumărate raze peste altar, mişunau mii de muguraşi de o culoare ceva mai palidă care, întredeschizîndu-se, lăsau să se vadă, ca în fundul unei cupe de marmoră roz, nişte mandarine sîngerii, şi trădau, încă mai mult decît florile lor, esenţa particulară, irezistibila, a tufişului de pădn-cel care, pretutindeni unde înmugurea, unde dădea să înflorească, nu o putea face decît în roz. Intercalat în gardul viu, dar tot atît de diferit de el ca o tînără fată în rochie de sărbătoare în mijlocul unor oameni îmbrăcaţi în haine de casă, gata împodobit pentru luna Măriei, căreia părea că-i aparţine încă de pe acum, astfel strălucea şi surîdea în proaspăta-i toaletă roz arbustul catolic şi minunat. Gardul viu lăsa să se întrevadă înăuntrul parcului o alee mărginită de iasomie, pansele şi verbină, printre care micsandrele îşi deschideau punguţele proaspete de un roz înmiresmat şi stins precum izul unui străvechi obiect din piele de Cordeva, în timp ce pe pietriş un lung furtun vopsit în verde, desfăşurîndu-şi cercurile, înălţa, în locurile unde era găurit, deasupra florilor parfumate pe care le îmbiba, evantaiul vertical şi prismatic al picăturilor lui multicolore. Dintr-o dată m-am oprit, nemaiputînd să mă mişc, aşa cum se întîmplă cînd o viziune nu se adresează numai privirilor noastre, ci solicită percepţii mai profunde şi dispune de întreaga noastră fiinţă. O fetiţă cu părul blond roşcat, care părea că se întoarce dintr-o plimbare şi ţinea în mînă un hîrleţ de grădinărit, ne privea, înălţîndu-şi faţa plină de pete roz. Ochii ei negri străluceau, şi, cum nu ştiam atunci, după cum nu ştiu nici acum, să reduc la elementele ei obiective o impresie puternică, cum nu aveam, aşa cum se spune, destul „spirit de observaţie" pentru a-mi preciza noţiunea culorii lor, multă vreme, de fiecare dată cînd m-am gîndit la ea, amintirea strălucirii lor mi se înfăţişa ca fiind de un albastru foarte intens, pentru că era blondă: astfel încît poate că dacă n-ar fi avut ochi
150
atît de negri — lucru ce era atît de izbitor prima oară cînd o vedeai __ nu aş fi fost, aşa cum am fost, atît de îndrăgostit de ochii ei albaştri.
O priveam, mai întîi cu acea privire prin care nu vorbesc numai ochii, ci la fereastra căreia se apleacă toate simţurile, neliniştite şi pietrificate, privire ce ar vrea să atingă, să captureze, să ia cu sine trupul pe care-l priveşte şi, o dată cu el, şi sufletul; apoi, într-atît mă temeam că dintr-o clipă într-alta bunicul şi tata, zărind-o pe această fetiţă, mă vor sili să mă îndepărtez spunîndu-mi să alerg puţin înaintea lor, cu o a doua privire, ce o implora în mod inconştient, încercînd să-i atragă atenţia asupra mea, să mă cunoască! Ea se uita în faţă şi în lături spre a-i vedea pe bunicul şi pe tata, şi, fără îndoială, i-am părut ridicoli, căci îşi întoarse capul şi, cu indiferenţă şi dispreţ, se dădu într-o parte, pentru a nu se mai afla în cîmpul îor vizual; şi în timp ce, continuînd să meargă şi nevăzînd-o, mă depăşiseră, ea îşi lăsă privirea să alerge nestînjenită în direcţia mea, fără o expresie anume, fără să pară că mă vede, dar cu o fixitate şi cu un surîs ascuns pe care nu le puteam interpreta, conform noţiunilor ce-mi fuseseră date despre buna educaţie, decît ca pe o insultă şi o batjocură; iar mîna ei schiţa în acelaşi timp un gest indecent, căruia, cînd era adresat în public unei persoane pe care nu o cuno-şteai, micul dicţionar de bună creştere pe care-l purtam în mine nu-i da decît un singur înţeles, acela de gînd insolent.
— Hai, Gilberte, vino, ce faci acolo, strigă cu o voce ascuţită şi autoritară o doamnă îmbrăcată în alb pe care nu o văzusem; îîngă ea, la oarecare distanţă, se afla un domn într-un costum de dril, necunoscut mie, şi care aţintise asupra-mi nişte ochi ce dădeau să-i sară din cap; şi încetînd brusc să surîdă, fata îşi luă hîrleţul şi se îndepărtă fără să se întoarcă spre mine, cu o înfăţişare docilă, impenetrabilă şi vicleană.
Astfel trecu prin apropierea mea numele de Gilberte, dat ca un tatisman ce îmi va îngădui poate să o regăsesc într-o bună zi pe cea din care făcuse o fiinţă în carne şi oase şi care, cu o clipă mai înainte, nu era decît o imagine nesigură. Astfel trecu, strigat deasupra tufelor de iasomie şi de micsandre, acrişor şi proaspăt precum picăturile ţîşnite din furtunul verde; impregnînd, irizînd zona de aer pur străbătută — şi izolată — de el, cu misterul vieţii celei pe care o desemna pentru fiinţele fericite ce trăiau, călătoreau °u ea; desfăşarînd sub tufişul roz, la înălţimea umărului meu, chintesenţa familiarităţii lor, pentru mine atît de dureroasă, cu ea, cu necunoscutul vieţii ei, unde eu nu voi pătrunde.
Timp de o clipă (în vreme ce ne îndepărtam, iar bunicul murmura r „Bietul Swann, ce rol îl silesc să joace: îl silesc să plece pentru ca să poată rămîne singură cu Charlus al ei, căci el era, l-am recunoscut! Şi o amestecă şi pe fetiţă în toată infamia asta!") impresia lăsată, în mine de tonul despotic cu care mama Gilbertei îi vorbise fără ca ea să-i răspundă, arătîndu-mi-o ca pe cineva nevoit să asculte de un altul, ca nefiind mai presus de tot şi de toate, îmi linişti puţin suferinţa, redîndu-mi oarecare speranţă şi micşorîndu-mi iubirea. Dar curînd această iubire se înălţă din nou în mine ca o reacţie prin care sufletul meu umilit voia sa se ridice pînă la Gilberte sau să o coboare pînă la el. O iubeam, regretam că nu avusesem timpul şi inspiraţia de a o jigni, de a-i face rău, şi de a o sili să-şi amintească de mine. O găseam atît de frumoasă, îneît aş fi vrut să mă pot întoarce şi să-i strig, ridichid dispreţuitor din umeri: „Cit eşti de urîtă, de caraghioasă, ini-e seîrbă de tine!" între timp mă îndepărtam, luînd cu mine pentru totdeauna, ca pe un prim tip de fericire inaccesibil unor copii de felul meu datorită unor legi naturale cu neputinţa de transgresat, imaginea unei fetiţe roşcate, cu pielea plină de pete roz, care ţinea în mina un hîrleţ şi rîdca învăluindu-mă într-o lungă privire vicleană şi inexpresivă. Şi, încă de pe acum, farmecul cu care numele ei înmiresmase acel loc, sub tufişurile roz, unde îl auzisem împreună, ca şi cu mine, avea să cucerească, să ungă ca un balsam, să parfumeze tot ceea ce se afla în preajma lui, pe bunicii ei, pe care ai mei avuseseră inefabila fericire de a-i cunoaşte, sublima profesie de agent de bursă, durerosul cartier Champs-Elysees, unde ea locuia la Paris.
„Leonie, spuse bunicul întoreîndu-se acasă, aş fi vrut să fii cu noi adineaori. N-ai mai recunoaşte domeniul Tansonville. Dacă aş fi îndrăznit, aş fi rupt şi ţi-aş fi adus o ramură de păducel roz, care ştiu că îţi plăcea atît de mult." Astfel îi povestea bunicul plimbarea noastră mătuşii Leonic, fie pentru a o distra, fie pentru că mai'nădăjduia că o va convinge să iasă din casă. Căci odinioară îi plăcuse foarte mult această proprietate, şi, de altfel, ultimul caro o yhi-tase fusese Swann, într-o perioadă cînd ea nu mai primea pe nimeni. Şi tot astfel cum, cînd venea acum să se intereseze de sănătatea ei (era singura persoană din familia noastră pe care el încă voia să o vadă), mătuşa Leonie îi transmitea că e obosită, dar că îl va primi data viitoare, spuse şi în seara asta: „Da, într-o zi cînd va fi vreme frumoasă, voi merge cu trăsura pînâ la poarta parcului". Şi spunea asta în chipul cel mai sincer. T-ar fi plăcut să-l revadă pe Swann şi domeniul Tansonville; dar această dorinţă îi era de ajuns pentru slabele-i puteri; realizarea ei le-ar fi depăşit. Uneori, cînd vremea
152
_
•era frumoasă, so simţea mai zdravănă, se ridica, se îmbrăca; dar începea să se simtă obosită încă înainte de a fi trecut în camera alăturată, şi se aşeza iar în pat. Pentru ea începuse — doar mai devreme deeî't se întîmplă de obicei — acea uriaşă renunţare a bătrî-neţii care se pregăteşte de moarte şi se învăluie în crisalida ei, renunţare ce poate fi observată, către sfîrşitul unor vieţi îndelungate, chiar şi în relaţiile dintre foşti amanţi care s-au iubit foarte mult, dintre prieteni uniţi prin legăturile cele mai spirituale, şi care, în-cepînd dintr-un anume an, nu mai călătoresc sau nu mai ies din ■casă spre a se întîlni, nu-şi mai scriu şi ştiu că nu vor mai comunica între ei în această viaţă. Mătuşa mea ştia desigur că nu-i va mai revedea pe Swann, că nu va mai ieşi niciodată din casă, dar această sihăstrie definitivă îi era probabil uşurată tocmai de ceea ce, după noi, ar fi trebuit să o facă mai dureroasă: îi era impusă de faptul că puterile îi scădeau zilnic şi că fiecare acţiune, fiecare mişcare se transformau într-o oboseală, sau chiar o suferinţă, dăruind astfel inacţiunii, izolării, tăcerii, dulceaţa vindecătoare şi binecuvîntată ,a odihnei.
Mătuşa mea nu s-a dus să vadă tufele de păducel, în schimb eu îi întrebam tot timpul pe părinţii mei cînd se va duce să le vadă, sau dacă odinioară se ducea des la Tansonville, încereînd să-i fac să vorbească despre părinţii şi despre bunicii domnişoarei Swann, ■care mi se păreau asemenea unor zei. Cînd vorbeam cu părinţii mei, simţeam o nevoie bolnavă să-i aud rostind numele de Swann, devenit pentru mine aproape mitologic, şi, neîndrăznind să-l res-tesc eu însumi, îi prindeam în capcana unor subiecte ce puteau avea o legătură oarecare cu Gilberte şi cu familia ei, sau care o priveau •de-a dreptul, ceea ce îmi îngăduia să nu mă simt într-un exil prea îndepărtat de ea; şi îl sileam dintr-o dată pe tata, prefăcîndu-mă -că aş crede că slujba bunicului aparţinuse familiei noastre încă înainte de a o exercita el, sau că tufele de păducel pe care voia să le vadă mătuşa mea Leonie se aflau pe un teren comunal, să-mi corecteze afirmaţia, spunmdu-mi, parcă fără voia mea, ca de la «ine: „Nicidecum, această slujbă era exercitată de tatăl lui Swann, ■aceste tufişuri fac parte din parcul lui Swann". Atunci eram silit să respir adînc, într-atît, aşezîiidu-se pe locul unde era totdeauna scris în mine, mă apăsa pînă la sufocare acest nume ce, în clipa Cm4 '^aH:'eam, îmi părea mai plin decît oricare altul, pentru că *ra încărcat cu toate acele daţi cînd, dinainte, îl rostisem în mintea, mea. El îmi pricinuia o plăcere îmbinată eu tulburarea de a fi ndrăznit să-i pun pe părinţii mei să mi-o ofere, căci această plă-«re era atît de mare îneît socoteam că îi costase, spre a mi-o dărui.
153
o mare osteneală, şi fără vreo răsplată în schimb, de vreme ce nu era plăcerea lor. De aceea, schimbam vorba, din discreţie. Dar şi pentru că îmi făceam scrupule. De îndată ce rosteau numele de Swann, regăseam în el toate acele seducţii ciudate cu care eu însumi îl încărcăm. Mi se părea atunci, dintr-o dată, că părinţii mei nu puteau să nu le simtă la rîndul lor, că aveau şi ei punctul meu de vedere, că îmi ghiceau visele, mi le iertau, visau odată cu mine, şi eram atunci nefericit de parcă i-aş fi învins şi pervertit.
în acel an, cînd, ceva mai de vreme decît de obicei, părinţii mei au stabilit ziua întoarcerii noastre la Paris, în dimineaţa plecării, cum îmi încreţiseră părul ca să fiu fotografiat, îmi puseseră pe cap o pălărie pe care nu o purtasem niciodată şi mă îmbrăcaseră cu un pardesiu de catifea, după ce m-au căutat peste tot, mama mă găsi cu obrajii scăldaţi în lacrimi, pe cărăruia de lîngă Tanson-ville, luîndu-mi rămas bun de la tufele de păducel, îmbrăţişînd ramurile pline de ţepi şi, ca o prinţesă de tragedie împovărată de asemenea zadarnice podoabe, ingrat faţă de mîna răuvenită care, înno-dîndu-le, îmi adunase cu grijă părul pe frunte, călcînd în picioare moaţele pe care mi le smulsesem din cap şi pălăria cea nouă. Mama nu se lăsă înduioşată de lacrimile mele, dar nu-şi putu stăpîni un strigăt de indignare văzînd pălăria mototolită şi constatînd că îmi pierdusem pardesiul. Eu nu o auzii: „O, bietele mele tufe de păducel, spuneam, plîngînd întruna, voi nu aţi vrea niciodată să mă îndureraţi, să mă vedeţi plecînd de aici. Voi nu m-aţi chinuit niciodată! De aceea, vă voi iubi întotdeauna". Şi, ştergîndu-mi lacrimile, le promiteam că atunci cînd voi fi mare nu voi imita viaţa nesăbuită a celorlalţi oameni şi, chiar cînd voi fi la Paris, în zilele de primăvară, în loc să fac vizite şi să ascult tot felul de lucruri nătin-ge, mă voi duce la ţară să văd primele tufe de păducel.
Odată ieşiţi la cîmpie, nu le mai părăseam în tot timpul plimbării pe care o făceam înspre Meseglise. Erau întruna străbătute, ca de un veşnic şi invizibil cerşetor hoinar, de vîntul care, pentru mine, era sufletul însuşi al ţinutului Combray. în fiecare an, în ziua sosirii noastre, pentru a vedea că mă aflu cu adevărat la Combray, urcam, spre a-l simţi cum aleargă pe ogoare46, silindu-mă să-i alerg şi eu pe urme. Mergînd spre Meseglise aveai totdeauna vîn-tul alături, pe cîmpia bombată, unde puteai să mergi multe leghe fără să întîlneşti vreun accident de teren47. Ştiam că domnişoara Swann se duce adeseori pentru cîteva zile la Laon şi, deşi era la cîteva leghe depărtare, distanţa fiind compensată prin absenţa oricărui obstacol, cînd, în după-amiezile calde, vedeam unul ş1
154
acelaşi suflu de vînt, ivit din zarea abia ghicită, îndoind către ■nămînt lanurile de grîu cele mai îndepărtate, propagîndu-se ca un val peste întreaga întindere uriaşă şi venind să se culce, printre firele de dulcişor si de trifoi, la picioarele mele, cîmpia, care ne era coinună amîndurora, părea că ne apropie, că ne uneşte, iar eu mă gîndeam că acea adiere trecuse pe lîngă ea, că îmi şopteşte vreun mesaj din partea-i pe care nu-l pot înţelege, şi atunci o îmbrăţişam în grabă. La stînga se afla un sat numit Champieu (Campus Paga-ni, după părerea preotului). La dreapta se zăreau, dincolo de lanurile de grîu, cele două clopotniţe cizelate şi rustice ale bisericii Saint-Andre-des-Champs, ele însele subţiate, solzoase, străbătute de alveole, împodobite cu linii încrucişate şi simetrice, îngălbenite şi zgrunţuroase ca două spice.
La intervale regulate, în mijlocul inimitabilei podoabe a frunzelor lor, ce nu pot fi confundate cu cele ale nici unui alt arbore fructifer, merii îşi deschideau petalele late de satin alb sau lăsau să le atîrrie ciorchinii timizi de muguri roşiateci. Mergînd înspre Mese-glise, am observat pentru prima oară umbra rotundă aruncată de meri pe pămîntul însorit, precum şi acele mătăsuri de aur impalpabil ţesute oblic de amurg pe sub frunze, şi pe care, sub ochii mei, tata le întrerupea cu bastonul, fără să le dea niciodată la o parte.
Uneori, pe cerul după-amiezii trecea o lună albă precum un nor, furişă, fără strălucire, ca o actriţă în aşteptarea orei cînd trebuie să joace şi care, din sală, îmbrăcată ca pentru oraş, se uită o clipă la ceilalţi actori, cît mai ştearsă, nevrînd să fie privită cu atenţie. îmi plăcea să-i regăsesc imaginea în tablouri si în cărţi, dar aceste opere de artă erau foarte diferite — cel puţin în primii ani, înainte ca Bloch, să-mi fi obişnuit ochii şi gîndul cu armonii mai subtile — de cele unde luna mi-ar apărea astăzi frumoasă şi unde nu aş fi recunoscut-o atunci. Era, de exemplu, vreun roman de Saintine, vreun peisaj de Gleyre, unde îşi profilează limpede pe cer secera de argint, una: din acele opere naiv incomplete cum erau propriile mele impresii, preferinţă ce stîrnea indignarea surorilor bunicii. Ele credeau că trebuie să le arăţi copiilor — şi că ei dovedesc bun gust adrairîndu-Ie — mai întîi operele pe care, odată ajuns la maturitate, le admiri în mod definitiv- Neîndoielnic, îşi închipuiau meritele estetice ca pe nişte obiecte materiale pe care ochiul deschis nu poate tace- altminteri decît să le perceapă, fără să fi avut nevoie să-şi Pregătească pe îndelete echivalenţe în suflet.
JJoninul Vinteuil locuia înspre Mpspg-Hpp, Iii. MnritjniivaiUj casă aşezată pe mâlul unui mare eleşteu, avînd îndărătul ei o rîpă plină
155
de tufişuri. Iată de ce o întîlneai adeseori în drum pe fata lui, con-ducînd în goană o cabrioletă. începînd dintr-un anume an, nu o mai întîlneai singură, ci în tovărăşia unei prietene mai mari, cu proastă reputaţie, şi care, într-o bună zi, se instala definitiv laMont-jouvain. Lumea spunea: ,,Bietul domn Vinteuil trebuie să fie orbit de dragostea pe care i-o poartă, de nu-şi dă seama ce se povesteşte, şi îi îngăduie fetei lui, el, care se scandalizează de un cuvînt mai deplasat, să locuiască sub acelaşi acoperiş cu o asemenea femeie. El spune că e o femeie superioară, cu un suflet nobil, şi că ar fi fost o mare muziciană dacă şi-ar fi cultivat talentul. Dar poate fi sigur că nu muzică face ea împreună cu îiică-sa". Domnul Vinteuil susţinea tocmai asta; si, într-adevăr, este uimitor să vezi ce admiraţie faţă de calităţile-i morale stîrneşte totdeauna cineva care are legături carnale cu altcineva, în sufletul părinţilor acestei ultime persoane. Iubirea fizică, at't de pe nedrept denigrată, sileşte în asemenea măsură fiece fiinţă să-şi manifeste pînă şi ultimele părticele de bunătate, de uitare de sine pe care le posedă, îneît ele strălucesc pînă şi pentru ochii celor din preajmă. Doctoral Percepied, căruia vocea groasă şi sprîncencle late îi îngăduiau să joace după pofta inimii rolul de perfid tocmai fiindcă nu avea fizicul unui asemenea personaj, fără să-şi compromită întru nimic reputaţia de nezdruncinat si nemeritată de om posac, dar bun, ştia să-i înveselescă pînă la lacrimi pe preot şi pe toţi ceilalţi, spunînd, pe un ton aspru: „S-ar părea că face muzică împreună cu prietena ei, domnişoara Vinteuil. Parcă nu vă vine să credeţi. Eu nu ştiu ce să mai zic. Chiar ieri tata Vinteuil mi-a spus din nou. La urma urmelor, de ce n-ar avea dreptul biata fată să-i placă muzica. Eu unul socotesc că vocaţiile artistice ale copiilor nu trebuie contrariate. După cît se vede, Vinteuil este de aceeaşi părere. Şi apoi, el însuşi face muzică împreună cu prietena fetei lui. Dumnezeule-Doamne! mult se mai cîntă în casa asta. Dar de ce rîdeţi? Oamenii ăştia se dedică prea mult muzicii. Zilele trecute l-am întîlnit pe tata Vinteuil lîngă cimitir. Abia se ţinea pe picioare".
Pentru cei care, asemenea nouă, l-au văzut în acea perioada pe domnul Vinteuil evitînd persoanele pe care le cunoştea, ferindu-se din calea lor cînd le zărea, îmbătrînind în cîţiva ani, cufundîndu-se în nefericirea lui, devenind incapabil de orice alt efort în afară de-cel ce avea drept scop imediat fericirea fetei lui, pctrecînd zile întregi la mormîntul nevestei, era limpede că e pe cale să moară de supărare şi că îşi dă seama de vorbele ce se rostesc prin tîrg. El le ştia, ba poate chiar credea. în ele. Căci nu există poate nici un om, oricît de mare i-ar fi virtutea, pe care complexitatea îinpreju-
156
rarilor să nii-l poată aduce într-o bună zi în situaţia de a trăi în familiaritatea viciului, altminteri condamnat de el cu desăvîrşire — fără ca să-l recunoască, de altfel, cu totul, sub veşmîntul înşelător al faptelor particulare prin care intră în contact cu acel om şi îl face să sufere: cuvintele bizare, atitudinea inexplicabilă, într-o anume seară, a unei persoane pe care, de altminteri, are atîtea mo tive să o iubească. Dar pentru un om ca domnul Vinteuil intra probabil mult mai multă suferinţă dccît pentru un altul în resemnarea faţă de una dintre acele situaţii despre care greşit se crede că poate fi întâlnită doar în mediile boeme: ele se produc de fiecare dată cînd are nevoie să-şi rezerve locul şi liniştea ce-i sînt necesare un viciu pe care natura însăşi îl dezvoltă la un copil, uneori doar ameste-cînd virtuţile tatălui cu cele ale mamei, ca şi culoarea ochilor. Dar din faptul că domnul Vinteuil cunoştea poate purtarea fetei lui nu trebuie să tragem concluzia că asta l-ar fi făcut să o adore mai puţin. Faptele nu pătrund în lumea unde trăiesc credinţele noastre, ele nu le-iu dat naştere şi nici nu le distrag; pot să le dea cele mai constante dezminţiri fără să le slăbească întru nimic, şi o avalanşă de nefericiri sau de boli ce s-ar succede fără întrerupere într-o familie, nu o va face să se îndoiască de bunătatea Dumnezeului în care crede sau de talentele medicului care o îngrijeşte. Dar cînd domnul Vinteuil se gîndea la fata lui şi la el însuşi din punctul de vedere al lumii, din punctul de vedere al reputaţiei lor, cînd căuta să se situeze împreună cu ea în locul pe care îl ocupau în stima generală,, atunci el îşi construia aeeastă judecată socială întocmai cum ar fi făcut locuitorul din Combray care i-ar fi fost cel mai ostil, văzîii-du-se, împreună cu fata lui, căzuţi foarte jos, iar în purtările sale se vădea, din aceasta pricină, nu de multă vreme, acea umilinţă, acel respect pentru cei ce se aflau deasupra lui şi pe care el îi vedea de atît de jos (chiar dacă pînă atunci fuseseră mult sub el), acea tendinţă de a încerca să urce pînă la ei, care este o rezultantă aproape mecanică a tuturor decăderilor. într-o zi pe cînd mergeam cu Swann pe o stradă din Combray, domnul Vinteuil, care venea de pe o alta, s-a aflat prea pe neaşteptate în faţa noastră spre a mai avea timp să ne ocolească, şi Swann, cu acea orgolioasă milă a omului de lume care, nemaiavînd nici un fel de prejudecată morală, află în infamia celuilalt doar un motiv de a-şi exercita faţă de el o bunăvoinţă ale cărei mărturii gîdilă eu atît mai mult amorul propriu al celui care o arată, cu cît le simte mai preţioase pentru cel ce o primeşte, stătuse vreme îndelungată de vorbă cu domnul Vinteuil, căruia pînă atunci nu-i adresa nici un cuvînt, şi îl întrebase, mainte de a ne părăsi, dacă nu vrea să o trimită într-o zi pe fata
i

157

lui la Tansonville. Era o invitaţie ce, in urmă cu doi ani, l-ar fi indignat pe domnul Vinteuil, dar care acum trezea în el sentimente de recunoştinţă atît de puternice, încît se credea obligat să nu aibă indiscreţia de a o accepta. Amabilitatea lui Swann faţă de fata lui îi părea a fi în sine un sprijin atît de onorabil şi de ales, încît se gîn-dea că e poate mai bine să nu-i dea urmare, spre a avea parte de plăcerea cu totul platonică de a se bucura de ea şi de aici înainte.
— Ce om minunat, ne spuse el, după ce Swann se îndepărtă, cu aceeaşi entuziastă veneraţie cu care ar fi vorbit nişte spirituale şi frumoase burghezo despre o ducesă, ce, chiar urîtă şi proastă, le ţine ca sub o vrajă, făcîndu-se respectată de ele. Ce om minunaţi Ce păcat că a făcut o căsătorie atît de nepotrivită!
Şi atunci, într-atît pînă şi oamenii cei mai sinceri devin ipocriţi, renunţînd, cînd stau de vorbă cu cineva, la părerea ce o au despre acea persoană, dar pe care o exprimă de îndată ce ea nu mai este de faţă, părinţii mei au deplîns împreună cu domnul Vinteuil căsătoria lui Swann în numele unor principii şi unor convenienţe faţă de care (prin însuşi faptul că le invocau împreună cu el, ca nişte, oameni de treabă între ei), păreau ei a subînţelege, nimeni din cei «e locuiau la Montjouvain nu păcătuise. Domnul Vinteuil nu-şi trimise fata în vizită la Swann. Iar acesta fu cel dintîi care regretă. Căci, de fiecare dată cînd se despărţea de domnul Vinteuil, îşi amintea că de cîtăva vreme vrea să-l întrebe despre cineva care avea acelaşi nume ca el şi care ar fi putut să-i fie rudă. Iar de data aceasta îşi făgăduise să nu mai uite ce avea a-i spune, cînd domnul Vin* teuil îşi va trimite fata la Tansonville.
Plimbarea către Meseglise fiind cea mai scurtă din cele două
pe care le făceam în apropiere de Combray, o păstram pentru zilele
cînd vremea ar fi putut fi rea, şi cum înspre Meseglise ploua adeseori,
nu pierdeam niciodată din vedere marginea pădurii Roussainville,
în desişul căreia ne-am fi putut adăposti.	._
Adeseori soarele se ascundea îndărătul unui nor ce îi deforma ovalul şi ale cărui margini se îngălbeneau. Cîmpiei îi era răpită strălucirea, dar nu şi limpezimea, şi totul părea mort, în timp ce sătucul Roussainville îşi sculpta pe cer relieful muchiilor albe, cu o precizie şi o fineţe copleşitoare. O pală de vînt zburătăcea un corb ce cădea apoi undeva, departe, şi, pe cerul albicios, zarea împădurită părea mai albastră, ca în acele picturi într-o singură culoare care împodobesc zidurile vechilor lăcaşuri.
Dar alteori începea să cadă ploaia cu care ne ameninţase mai-muţa-călugăr din vitrina opticianului; picăturile de apă, ca nişte păsări călătoare ce îşi iau zborul împreună, coborau în şiruri dese
158
din cer. Ele nu se despart, nu merg la întîmplare în timp ce străbat văzduhului grabă, ci fiecare, păstrîndu-şi locul, o atrage la ea pe-cea care o urmează, iar cerul este mai negru decît la plecarea rln-dunicilor. Ne adăposteam în pădure. Cînd călătoria lor părea terminată, unele, mai nevolnice, mai încete, tot mai cădeau încă. Dar noi ieşeam de sub copaci, căci picăturilor le place să se agate de verdeaţă, iar pămîntul era aproape zbicit cînd cîte una mai sclipea încă pe nervurile vreunei frunze şi, agăţată într-un vîrf, odihnită, strălucind în soare, dintr-o dată se lăsa să alunece din înălţimea ramurii, căzîndu-ne pe nas.
Adeseori, de asemeni, ne duceam să ne adăpostim, de-a valma-cu sfinţii şi cu patriarhii de piatră, sub porticul bisericii Saint-An-dre-des-Champs. Cît de franceză putea fi! Deasupra porţii, sfinţii, regii-cavaleri, cu o floare de crin în mînă, scenele de nuntă şi de în-mormîntare ni se înfăţişau aşa cum puteau fi zugrăvite în sufletul Francoisei. Sculptorul povestise şi cîteva întîmplări despre Aristo-tel şi Virgiliu, tot astfel cum, în bucătărie, Francoise vorbea despre sfîntul Ludovic de parcă l-ar fi cunoscut ea însăşi şi, mai ales, spre a-i ruşina, prin comparaţie, pe bunicii mei, mai puţin „drepţi". Simţeai că noţiunile pe care artistul medieval şi ţăranca medievală (supravieţuind în secolul al XlX-lea) le aveau despre istoria veche sau creştină, şi care erau pe cît de inexacte pe atît de pline de o bunătate simplă, erau deţinute de ei nu din cărţi, ci dintr-o tradiţie îndepărtată şi totodată directă, neîntreruptă, orală, deformată, de nerecunoscut şi vie. O altă personalitate din Combray, pe care o recunoşteam, de asemenea, virtuală şi profetizată, în sculptura gotică din biserica Saint-Andre-des-Champs, era tînărul Theodore, băiatul din prăvălia lui Camus. Francoise simţea de altminteri atît de bine în el un om din ţinutul ei şi un contemporan, încît, cînd mătuşa mea Leonie era prea bolnavă pentru ca Francoise să o poată întoarce în pat singură sau să o ducă pînă la fotoliu, nu o lăsa pe-bucătăreasă să urce si să o ajute, şi astfel „să se pună bine" cu mătuşa mea, ci îl chema pe Theodore. Or, acest băiat, care trecea, şi pe bună dreptate, drept o pramatie, era într-atît de stăpînit de sufletul ce împodobise biserica Saint-Andre-dcs-Champs şi mai ales de sentimentele de respect pe care Francoise le socotea datorate „bieţilor bolnavi" şi „bietei stăpîne", încît, cînd îi ridica mătuşii mele capul pe pernă avea înfăţişarea naivă şi plină de zel a îngeraşilor de pe basoreliefuri, care se îngrămădesc şi îşi dau toată osteneala, cu cîte o luminare în mînă, în jurul Sfintei Fecioare aflate în suferinţă, ca şi cum chipurile de piatră sculptată, cenuşii şi golaşe *semenea pădurilor în iarnă, nu erau decît o întrupare adormită,.

159

•o rezervă, gata sâ înflorească iar la viaţă în nenumărate chipuri populare, smerite şi viclene ca acela al lui Theodore, strălucind de roşeaţa mărului copt. Nu lipită de piatră ca aceşti îngeraşi, ci desprinsă din portic, de o statură mai mult decît omenească, ridicată pe un soclu ca pe un taburet ce ar fi scutit-o să-şi pună picioarele pe pămîntul umed, o sfîntă avea obrajii rotunzi, sinii tari şi umflînd cutele veşmîntului precum un ciorchine copt aflat într-un sac de pînză aspră, fruntea îngustă, nasul scurt şi obraznic, ochii înfundaţi, înfăţişarea zdravănă, insensibilă şi curajoasă a ţărancelor de prin preajma locului. Această asemănare, ce strecura în statuie o blîndeţe pe care nu o căutasem, era adeseori întărită de vreo fată do la ţară, venită, ca şi noi, să se adăpostească, şi a cărei prezenţă, asemenea acelor frunzişuri ce urcă pe pereţi şi care au crescut alături de frunzişurile sculptate, părea menită să ne îngăduie, printr-o confruntare cu natura, să judecăm adevărul operei de artă. în faţa noastră, în depărtare, pâmînt făgăduit sau blestemat, Roussainville, între zidurile căruia n-am pătruns niciodată, Rous-sainville, adineaori, cînd ploaia încetase pentru noi, continua să fie pedepsit ca un sat din Biblie prin toate lănciile furtunii ce izbeau oblic în casele locuitorilor lui, sau era iertat de Dumnezeu Tatăl, care cobora spre el tijele de aur, de lungimi inegale, ca razele chivotului de pe altar, ale unui soare încă împîciit.
Uneori timpul era urît de-a binelea, şi atunci trebuia sa ne întoarcem şi să stăm închişi în casă. Ici-colo, departe, în partea care •din pricina întunericului şi a umezelci semăna cu marea, case răzleţe, agăţate de povîrnişul vreunui deal cufundat în noapte şi în apă, străluceau ca nişte mici corăbii ce şi-au strîns pînzele şi rămîn nemişcate în larg noaptea întreagă. Dar nici că ne păsa de ploaie, nici că ne păsa de furtună! Vara, timpul urît nu-i decît un capriciu trecător al timpului frumos subiacent şi fix, foarte diferit de frumosul timp instabil şi fluid al iernii şi care, dimpotrivă, stăpîuind peste pămînt, unde s-a solidificat în frunzişuri dese şi unde ploaia poate sa se scurgă în voie, fără să ucidă rezistenţa neîncetatei lor bucurii, şi-a înălţat pentru întregul anotimp, pînă şi în străzile satului, pe zidurile caselor şi ale grădinilor, stindardele de mătase YÎoletă sau albă. Aşezat în salonaş, unde aşteptam ora mesei citind, auzeam apa scurgîndu-se din castani, dar ştiam că irunzele lor vor fi şi mai lucioase şi că făgăduiau să rămînă acolo, ca tot p.tîtea chezăşii ale primăverii, cît va ţine acea noapte ploioasă, asiguiînd continuitatea timpului frumos; că zadarnic plouă, şi că mîine, deasupra barierei albe ce împrejmuia domeniul Tansonville. vor undui, 1*
160
fel de numeroase, frunzuliţe în formă de inimă; si, fără nici o tristeţe, vedeam plopul din strada Perchamps închinînd furtunii rugi şi laude deznădăjduite; fără nici o tristeţe, auzeam, în fundul grădinii, ultimele bubuituri ale tunetului rostogolindu-şi cîntul în tufele de liliac.
Dacă vremea era rea încă dis-de-dimineaţă. părinţii mei renunţau la plimbare şi nici eu nu ieşeam din casă. Dar apoi mi-am luat obiceiul ca, în acele zile, să mă duc singur înspre Meseglise-la-Vi-neuse, în toamna cînd am fost siliţi să ne întoarcem la Combray pentru moştenirea pe care ne-o lăsase mătuşa mea Leonie, căci, în sfîrşit, murise, îăeîndu-i să triumfe atît pe cei ce pretindeau că ţine un regim ce nu putea deeît să o slăbească şi, în cele din urmă, să o ucidă, cît şi pe cei ce susţinuseră întotdeauna că suferă nu de o boală, imaginară, ci de una organică, pe care pînă şi cei mai sceptici vor trebui să o recunoască atunci cînd va muri; şi, neîndurerînd cu adevărat prin moartea ei decît o singură făptură, dar, pe aceasta, înfiorător. în timpul celor cincisprezece zile cît a durat ultima boală a mătuşii mele, Francoise nu s-a despărţit de ea nici măcar o singură clipă, nu s-a dezbrăcat, nu a lăsat pe nimeni să o îngrijească, şi nu s-a îndepărtat de trupul ei decît după ce a fost îngropat. Atunci am înţeles că felul cum Franţoise trăise, temîndu-se parcă întotdeauna de cuvintele rele, de bănuielile, de rnîniile mătuşii mele, dezvoltase în ea un sentiment pe care noi îl luasem drept ură, dar care era de fapt unul de veneraţie şi iubire. Adevărata ei stăpînă, cu hotărîrile ei cu neputinţă de prevăzut, cu vicleniile ei greu de zădărnicit, cu inima-i uşor de înduioşat, misterioasa şi atotputernica ei regină nu mai trăia. în comparaţie cu ea, noi însemnam puţin lucra. Era departe acea vreme cînd, la începutul venirilor noastre în vacanţă la Combray, noi ne bucuram în faţa Franţoisei de tot atîta prestigiu cît şi mătuşa mea. în acea toamnă, ocupaţi pînă peste cap cu formalităţi de tot felul, cu discuţiile cu notarii si fermierii, părinţii mei, nemaiavînd răgaz să se plimbe, într-c perioadă cînd nici vremea, de altminteri, nu era prea bună, s-au obişnuit să mă lase să mă plimb fără ei înspre Meseglise, înfăşurat într-o pătură uriaşă, ce mă apăra de ploaie şi pe care mi-o aruncam pe umeri cu o plăcere sporită de faptul că pătratele ci scoţiene o scandalizau pe Francoise, căreia nu i-ai fi putut băga nicicum în cap ideea că doliul din suflet nu are nici o legătură, cu culoarea veşmintelor: de altminteri, nu-i prea plăcea felul cum ne îndurerase moartea mătuşii mele, căci nu făcusem un praznic la înmormîntare şi nici nu ne înmlădiam într-un anume chip vocea pentru a vorbi de ea, ba eu chiar fredonam din cînd în cînd o melodie. Sînt sigur că, într-o
11 ~ In căutarea timpului pierdut
161
carte — şi în privinţa asta semănăm eu însumi cu Francoise —.0 asemenea concepţie despre doliu, amintind de Cînkeul lui Koland şi de portalul bisericii Saint-Andre-des-Champs —, mi-ar fi părut cu totul potrivită. Dar de îndată ce Francoise era lingă mine, un demon mă îndemna să o vreau mînioasă, mă. agăţăm de cel mai mărunt pretext pentru a-i spune că plîngeam după mătuşa mea pentru că fusese o femeie cumsecade, deşi cam ridicolă, şi nu pentru că îmi era mătuşă, că ar fi putut să-mi fie mătuşă şi totodată să-mi pară odioasă, iar moartea ei să nu mă întristeze cîtuşi de puţin, cuvinte ce mi s-ar fi părut inepte într-o carte.
Dacă atunci Franeoise, plină ca un poet de un val de gînduri confuze despre durere, despre amintirile de familie, mă ruga să o iert că nu ştie să-mi răspundă la teoriile mele şi îmi spunea: „Nu ştiu să mă exprim", eu triumfam în faţa acestei mărturisiri cu un bun simţ ironic şi brutal vrednic de doctorul Percepied; iar dacă adăuga: „Făcea parte din famelie48 şi famelia se cuvine oricum a fi respectată", ridicam din umeri şi îmi spuneam: „Aşa îmi trebuie dacă discut eu o analfabetă care face asemenea greşeli de limbă gogonate", adoptînd astfel, pentru a o judeca pe Francoise, punctul de vedere meschin al unor oameni al căror rol este foarte bine jucat cu prilejul uneia din scenele vulgare aie vieţii de înşişi cei care îi dispreţuiesc cel mai mult în cadrul unei meditaţii imparţiale.
Plimbările mele din acea toamnă au fost cu atît mai plăcute cu cît le făceam după ce îmi petrecusem ore întregi aplecat pe o carte. Cînd eram obosit pentru că citisem toată dimineaţa în salon, îmi aruncam pătura pe umeri şi ieşeam din casă: trupul meu, ce fusese silit să rămînă imobil multă vreme, dar care, stînd pe loe, se încărcase acumulînd un mare neastîmpăr şi puterea de a se mişca foarte repede, avea apoi nevoie, precum o sfîrlează căreia îi dai drumul, să le cheltuiască în toate direcţiile. Zidurile caselor, tufişurile de păducel din Tansonville, copacii din pădurea Koussainvillc. Montjouvain şi arbuştii din spate erau izbiţi cu umbrela sau cu bastonul, şi auzeau totodată un şir de strigăte vesele, care nu erau, ca şi loviturile, decît manifestarea unor idei confuze ce mă exaltau şi nu ajungeau să, se odihnească în lumină, preferind unei limpeziri lente şi dificile plăcerea unei derivaţii mai uşoare către o ieşire imediată. Cele mai multe dintre pretinsele traduceri a ceea ce am simţit nu fac astfel decît să ne elibereze, scoţînd din noi acel ceva sub o formă nedesluşită, care nu ne învaţă să-I cunoaştem. Cînd încerc să socotesc tot ce datorez plimbării către Meseglise,umilelor descoperiri cărora le-a oferit un cadru întîniplător sau pe care le-a inspirat în mod necesar, îmi amintesc că tocmai în acea toamnă, în
162
timpul uneia din acele plimbări, lîngă povârnişul protector, plin de tufişuri încîlcite, de lîngă Montjouvain, am fost pentru prima oară profund uimit de dezacordul dintre impresiile noastre şi expresia lor obişnuită. După o oră de ploaie şi vînt, împotriva cărora luptasem cu voioşie, cum tocmai soseam pe malul eleşteului de lîngă Mont-jouvain, în faţa unei căsuţe acoperită cu ţiglă, unde grădinarul domnului Vinteuil îşi ţinea uneltele de grădinărit, soarele se arăta din nou, iar revărsările sale aurii, spălate de ploaie, străluceau puternic pe cer, pe copaci, pe zidul căsuţei, pe acoperişul ei de ţiglă încă umed, în vîrful căruia se plimba o găină. Vîntul spulbera buruienile ce crescuseră din temelia zidului, precum si penele găinii, care, atît inele cît şi celelalte, se lăsau în voia lui pînă la capăt, cu uitarea ie sine a lucrurilor inerte si uşoare. Acoperişul de ţiglă punea pe eleşteu, ce scînteia din nou în soare, o pată roz, pe care nu ştiusem nea să o văd niciodată. Zărind pe apă şi în faţa zidului un palid urîs ce răspundea surîsului venit din cer, am strigat cu tot entuziasmul de care eram în stare, şi înălţmdu-mi umbrela închisă spre er: „Ia te uită, ia te uită, ia te uită". Dar în acelaşi timp am simţit că datoria mea ar fi fost să nu mă mulţumesc cu aceste cuvinte opace, ci să încerc să-mi înţeleg mai bine încîntarea.
Şi tot în acea clipă — datorită unui ţăran care trecea, arătîn-du-mi un chip posomorit, ce deveni încă si mai întunecat cînd se pomeni aproape lovit în obraz de umbrela mea, şi care-mi răspunse cu indiferenţă la spusele mele: „pe o vreme atît de frumoasă e bine să umbli" — am învăţat că aceleaşi emoţii nu se produc simultan, într-o ordine prestabilită, în sufletul tuturor oamenilor. Mai tîrziu, de fiecare dată cînd, după o lectură prelungită, aveam poftă să stau de vorbă, prietenul căruia ardeam de nerăbdare să mă adresez tocmai gustase din plăcerile conversaţiei şi dorea acum să fie lăsat să citească în linişte. Dacă mă gîndeam la părinţii mei cu dragoste si luam hotărîrile cele mai înţelepte şi mai în măsură să le facă plăcere, se întîmpla ca tocmai ei să fi descoperit cine ştie ce ce măruntă greşeală de-a mea uitată de mine şi pentru care mă certau cu asprime chiar în clipa cînd eu le săream în cale spre a-i îmbrăţişa.
Uneori, la exaltarea pe care mi-o stîrnca singurătatea se adăuga o alta, pentru mine greu de desluşit de prima, pricinuită de dorinţa de a vedea ivindu-se pe neaşteptate în faţa mea o ţărancă pe care să, o pot strînge în braţe. Născută dintr-o dată, şi fără ca eu să fi avut timpul de a o raporta exact la cauza ei, în mijlocul unor gîn-duri foarte diferite, plăcerea de care era întovărăşită nu-mi părea decît una de un grad superior celei trezite de ele. Preţuiam si mai
163
mult toate acele lucruri pe care le aveam atunci în minte, răsfrîn-gerea roz a acoperişului din ţigla, buruienile, satul Koussainville unde doream de multă vreme să mă duc, copacii din pădurea caro îl înconjura, clopotniţa bisericii, cu acea emoţie nouă, ce mi le făcea doar mai vrednice a fi dorite, pentru că socoteam că ele o provocau, şi care părea că nu vrea decît să mă poarte către ele mai repede, atunci cînd îmi nmflau pînzele cu un vînt puternic, necunoscut şi prielnic. Dai- dacă această dorinţă de a vedea ivin-du-se pe neaşteptate o femeie adăuga, pentru mine, farmecelor naturii, ceva încă şi mai exaltant, farmecele naturii, în schimb, le făceau mai de necuprins pe cele ale femeii. Mi se părea că frumuseţea copacilor era tot frumuseţea ei, şi că sufletul acestor zări, al satului Koussainville, al cărţilor pe care le citeam în acel an, îmi va fi dăruit prin sărutu-i, iar imaginaţia mea căpătînd noi puteri în contact cu senzualitatea mea, senzualitatea mea revărsîndu-se în toate domeniile imaginaţiei mele, dorinţa-mi nu mai avea limite. Căci — aşa cum se întîmplă în asemenea momente de visare în mijlocul naturii, cînd, influenţa obişnuinţei fiind suspendată, noţiunile noastre abstracte despre lucruri lăsate de o parte, noi credem adînc în originalitatea, în viaţa individuală a locului unde ne aflăm — treeătoarea chemată de dorinţa mea mi se părea a fi nu un exemplar oarecare al acestui tip general: femeia, ci un produs necesar şi natural al acelui pămînt, în acea vremTtoTce nu eram eu, pămîntul şi fiinţele, părîndu-mi mai preţios, mai important, înzestrat cu o existenţă mai reală decît o văd oamenii adulţi. Iar pămîntul şi fiinţele îmi apăreau nedespărţite. Doream o ţărancă din Mesegiise sau din Koussainville, o pescărită din Balbec, aşa cum doream ţinutul Mesegiise şi Balbec. Plăcerea pe care mi-ar fi putut-o da mi-ar fi părut mai puţin adevărată, nu aş mai fi crezut în en, dacă i-aş fi modificat după vrerea mea condiţiile. Să cunosc la Paris o pescărită din Balbec sau o ţărancă din Mesegiise ar fi însemnat să primesc scoici pe care nu le-aş fi văzut pe plajă, ferişi pe care nu îe-a»ş fi găsit în păduri, ar fi însemnat să lipsesc plăcerea pe care mi-ar dărui-o femeia de toate plăcerile în care o învăluise imaginaţia mea. Dar a rătăci astfel prin pădurile din Koussainvilje fără o ţărancă pe care să o strîng în braţe, însemna să nu cunosc comoara ascunsă, frumuseţea adîncă a acelor păduri. Acea fată pe care nu o vedeam decît înveşmîntată în frunzişuri, era. ea însăşi pentru mine ca o plantă locală, aparţinînd doar unei specii superioare celorlalte şi a cărei structură îţi îngăduie să ajungi mai aproape de gustul adînc al ţinutului. Puteam să cred asta cu atît mai uşor (precum şi că mîngîierile prin care voi ajunge la el vor fi şi ele de un
164
fel anume, dăruindu-mi o plăcere pe care nu aş fi putut să o cunosc decît prin acea femeie) cu cît, pentru multă vreme încă, mă aflam la vîrsta eînd încă nu ai abstras acea plăcere din posedarea femeilor diferite cu care ai gustat-o, eînd nu ai redus-o la o noţiune generală, în urma căreia vezi în ele doar instrumentele, ce pot fi oricînd înlocuite unul cu celălalt, unei plăceri mereu identice. Ea nici nu există, izolată, separată şi formulată în minte, ca scop urmărit
«
do tine eînd te apropii de o femeie, ca pricină a tulburării prealabile pe care o simţi. Abia dacă te gîndeşti la ea ca la o plăcere pe care o vei avea; mai eurînd o numeşti farmecul unei femei anume; căci nu te gîndeşti la tine, gîndindu-te doar cum să ieşi din tine. Obscur aşteptată, imanentă şi ascunsă, ea duce pînă la un asemenea paroxism, în clipa eînd se împlineşte, celelalte plăceri pe care ni le pricinuiesc privirile galeşe, sărutările celei de lingă noi, îneît ne apare mai ales nouă înşine ca un fel de mişcare de recunoştinţă venită din partea noastră faţă de bunătatea sufletească a partenerei noastre şi faţă de emoţionanta predilecţie pe care ne-o arată, măsurată de noi după binefacerile şi fericirea cu care ne copleşeşte.
Dar vai, zadarnic imploram donjonul din Koussainville, zadarnic îi ceream să-mi trimită în preajmă vreo copilă din sat, ca pe singurul confident al primelor mele dorinţe, eînd în înaltul casei noastre din Combray, în cămăruţa ce mirosea a stînjenei, nu-i vedeam decît turnul, în mijlocul ferestrei întredeschise, în timp ce, şovăind eroic precum călătorul ce explorează un nou ţinut, sau ca deznădăjduitul ce se sinucide, clătinîndu-mă, îmi croiam în mine însumi un drum necunoscut si pe care îl credeam primejdios de moarte, pînă în clipa eînd o urmă naturală, ea aceea a unui melc, se adăuga frunzelor de coacăz sălbatic ce se aplecau pînă la mine. Zadarnic îl rugam acum. Zadarnic, ţinînd întinderea în cîmpul meu vizua!, o străbăteam cu privirile mele, ce ar fi vrut să aducă spre mine o femeie. Puteam să merg pînă Ia porticul bisericii Saint-An-dre-dcs-Champs; niciodată nu se găsea aici ţăranca pe care, neîndoielnic, aş fi întîlnit-o dacă m-aş fi dus cu bunicul, eînd nu puteam să intru în vorbă cu ea. Mă uitam ţintă la nesfîrşit la truneliiul unui copac îndepărtat, dindarătul căruia ea avea să se ivească,venind către mine; zarea însă rămînea pustie, se aşternea noaptea, iar atenţia mea se agăţa fără nici o speranţă, ca pentru a aspira făpturile pe^ care Ie puteau ascunde, de acel pămînt sterp, de acea ţarină vlăguită; şi nu de bucurie, ci de mînie începeam să lovesc în copacii din pădurea Koussainville, din mijlocul cărora nu ieşea nici o fiinţă r'c, de parcă ar fi fost copaci zugrăviţi pe pînza unui decor de teatru, eînd, iieputînd să mă resemnez a mă întoarce acasă înainte
165
de a fi strîns în braţe femeia mult dorită, eram totuşi silit să pornesc iar pe drumul către Combray, mSrtarisindu-mi mie însumi că întâmplarea ce mi-ar fi putut-o aduce în cale era din ce în ce mai puţin probabilă. Şi chiar de mi s-ar fi ivit în faţă, aş fi îndrăznit oare să-i vorbesc? Mi se părea că ea m-ar fi socotit nebun; nu mai credeam împărtăşite de alte fiinţe, nu mai credeam adevărate, îi; afara propriei mele simţiri, dorinţele cărora le dădeam trup în timpul acestor plimbări şi care nu se realizau. Nu-mi mai apăreau decît ca născocirile pur subiective, neputincioase, iluzorii, ale temperamentului meu. Nu mai aveau nici o legătură cu natura, cu realitatea, care din acea clipă pierdea orice farmec şi orice semnificaţie, nemaifiind, pentru viaţa mea, decît un cadru convenţional, aşa cuii! este pentru ficţiunea unui roman vagonul pe bancheta căruia stă călătorul ce-J citeşte spre a-şi omorî timpul.
Poate că, mult mai tîrziu, ideea pe care mi-am făcut-o despre sadism s-a născut dintr-o impresie resimţită tot lîngă Montjouvain, cîţiva ani mai tîrziu, impresie rămasă atunci obscură. Vom vedea mai tîrziu că, pentru cu totul alte motive, amintirea acelei impresii urma să joace un rol important în viaţa mea. Era o vreme foarte călduroasă; părinţii mei, care trebuiseră să lipsească de acasă toată ziua, îmi spuseseră că pot să mă întorc oricît de tîrziu şi, du-cîndu-mă pînă la eleşteul de la Montjouvain, unde îmi plăcea să revăd cum se răsfrînge în apă acoperişul de ţigla, mă întinsesem la umbră şi adormisem în tufişurile de pe povîrnisul ce se înalţă îndărătul casei, chiar acolo unde îl aşteptasem odinioară pe tata, într-o zi cînd se dusese să-l vadă pe domnul Vinteuil. Era aproape noapte cînd m-am trezit, şi am vrut să mă ridic, cînd am văzut-o pe domnişoara Vinteuil (pe cît am putut să o recunosc, căci o văzusem arareori la Combray, şi doar pe vremea cînd era o copilă încă, iar acum începea să fie o domnişoară), care probabil tocmai se întorsese, în faţa mea, la cîţiva centimetri de mine, în această cameră unde tatăl ei îl primise pe al meu şi pe care o transformase în propriul ei salonaş. Fereastra era întredeschisă, lampa era aprinsă, îi vedeam toate mişcările fără ca ea să mă vadă, dar, apropiin -du-mă si mai mult, as fi făcut să trosnească tufişurile, ea m-ar fi auzit şi ar fi putut crede că mă ascunsesem acolo ca să o spionez.
Era în mare doliu, căci tatăl ei murise de puţină vreme. Nu o vizitasem, mama nu voise, din pudoare, singura-i virtute care punea margini bunătăţii ei; dar o deplîngea din tot sufletul. Mama îşi amintea tristul sfîrşit al domnului Vinteuil, prins cu totul, mai în-tîi, de îngrijirile de mamă şi de guvernantă pe care le dădea fiicei
166
gale, apoi de suferinţele pricinuite lui de aceasta; ea revedea chipul chinuit al bătrînului, niciodată senin în ultima vreme; ştia eă el renunţase pentru totdeauna să termine de transcris pe curat intreaga-i operă din ultimii lui ani, biete compoziţii ale unui bătrîn profesor de pian, ale unui fost organist angajat într-o biserică de ţară, despre care ne închipuiam că nu aveau nici o valoare în ele însele, dai' pe care nu le dispreţuiam, deoarece aveau o atît de mare valoare pentru el însuşi, fiind raţiunea lui de a trăi, înainte de a le sacrifica pentru fiica lui. compoziţii ce, în cea mai mare măsură nici măcar notate, păstrate doar în memoria lui, unele scrise pe foi răzleţe, ilizibile, vor rămîne necunoscute; mama se gîndea şi la acea altă renunţare la care fusese construia domnul Vinteuil, renunţarea la un viitor fericit, onest şi respectat pentru fata Ini; cînd ea evoca toată această durere supremă a fostului profesor de pian al mătuşilor mele, era cu adevărat pătrunsă de tristeţe şi se gîndea eu spaimă la mîhnirea, altminteri amară, pe care o simţea neîndoielnic domnişoara Vinteuil, mîhnire amestecată cu remnşea-rea de a-şi fi ucis aproape tatăl. „Bietul domn de Vinteuil, spunea mama, a trăit şi a murit pentru fata lui, fără să-şi fi primit răsplata. O va primi oare după moarte, şi sub ce formă? Nu i-ar putea veni decît din  partea ei."
în fundul salonaşului domnişoarei Vinteuil, pe cămin, se afla un mic portret al tatălui ei, către care se duse repede cînd se auzi pe drum un zgomot de roţi de trăsură, apoi se aruncă pe o canapea, şi trase alături o măsuţă pe care aşeză portretul, tot astfel cum, odinioară, domnul Vinteuil pusese alături de el compoziţia pe care dorea să le-o cînte părinţilor mei. Curînd intră pe uşă prietena ei. Domnişoara Vinteuil o primi fără să se ridice, ţinîndu-şi mîinile înlănţuite la ceafă şi trăgîndu-se către marginea opusă a sofalei, ca pentru a-i face loc. Dar pe dată simţi că pare astfel a-i impune o atitudine pe care cealaltă poate nu şi-o dorea. Se gîndi că prietena ei preferă poate să stea mai departe de ea, pe un scaun, găsi că a fost indiscretă, din delicateţe sufletească se nelinişti; întinzîndu-se din nou pe toată sofaua, închise ochii şi începu să caşte, arătînd că făcuse acel gest doar pentru că avea poftă să doarmă. în ciuda familiarităţii aspre şi dominatoare pe care o arăta faţă dă prietena ei, recunoşteam purtarea servilă şi reticentă, scrupulele neaşteptate ale tatălui ei. Curînd se ridică, se prefăcu că vrea să închidă obloanele şi că nu reuşeşte.
65535	Lasă totul deschis, mi-e cald, spuse prietena cî.
65536	Dar e neplăcut, putem fi văzute, îi răspunse domnişoara
Vinteuil.
i
167
însă ghici, fără îndoială, câ prietena ei va crede că nu-i epusese acele cuvinte decît pentru a o provoca să-i răspundă prin altele, pe care, într-adevăr, dorea să le audă; dar din discreţie, voia să o lase pe ea să le rostească mai întîi. De aceea probabil că privirea ei, pe care nu o puteam desluşi, căpătă acea expresie care îi plăcea aşa de mult bunicii, cînd adăugă repede:
—	Cînd spun putem t'i văzute, vreau să spun că putem fi văzute
citind; chiar dacă faci un lucru neînsemnat, e neplăcut să te gîndoşti
că eşti privit de ochi străini.
Dintr-o generozitate instinctivă şi dintr-o politeţe involuntară, ea trecea sub tăcere cuvintele premeditate pe care le socotise indispensabile deplinei realizări ale dorinţei sale. Şi clipă de clipă, în adîncul ei înseşi, o fecioară timidă şi rugătoare implora un sol-dăţoi grosolan si învingător, silindu-l să bată în retragere.
—	Da, e foarte posibil să fim privite la ora asta, în acest loc atît
de frecventat, spuse ironic prietena ei. Şi apoi, ce? adăugă ea (cre-
zînd  că trebuie să  întovărăşească de  o clipire din ochi mali
ţioasă şi tandră aceste cuvinte, pe care le rosti din bunătate, ca pe
un text ce ştia că-i place domnişoarei VinteuiL şi pe un ton care se
străduia să sune cinic), „chiar dacă ne-ar vedea cineva, ar fi si mai
bine".
Domnişoara Vinteuil se cutremură, ridicîndu-se din pat. Suflt-tul ei încărcat de remuşcări şi sensibil nu ştia ce cuvinte trebuiau adaptate spontan la scena cerută de simţurile ei. Ea căuta cît mai departe cu putinţă de adevărata-i natură morală să găsească limbajul propriu fetei vicioase ce dorea să fie, dar cuvintele pe care credea că aceasta le-ar fi rostit în mod sincer, îi păreau false în gura ei. Şi puţinul pe care şi-l îngăduia era spus pe im ton înţepat, timiditatea ei obişnuită paralizîndu-i veleităţile de a fi îndrăzneaţă şi recurgînd la: „Nu ţi-e frig, nu ţi-e prea cald, nu preferi să rămîi singură şi să citeşti?"
—	îmi pare că domnişoara are gînduri lubrice în seara asta, spuse
ea în cele din urmă, repctînd,  fără îndoială, o firaxă pe care o
auzise odinioară din gura prietenei ei.
Domnişoara Vinteuil simţi cum prietena ei o sărată prin despi-cătura corsajului de mătase, şi atunci scoase un ţipăt uşor, o luă la fugă, şi se urmăriră una pe alta în salturi, fîlfîind din mîneeile largi ca nişte aripi, şi gîngurind si piuind ca nişte păsări îndrăgostite. Apoi, în cele din urmă, domnişoara Vinteuil căzu pe canapea, acoperită de trupul prietenei ei. Dar aceasta stătea cu spatele la măsuţa pe care era aşezat portretul fostului profesor de pian. Domnişoara Vinteuil înţelese că prietena ei nu-l va vedea dacă nu-i
168
va atrage atenţia asupra lui, şi atunci îi spuse, ca şi cum abia atunci l-ar fi observat:
—	Cine o fi pus acolo portretul ăsta al tatei, care se uită la noi;
doar am spus de nenumărate ori că nu aici e locul lui.
îmi amintesc că tocmai astea erau cuvintele pe care domnul Vinteuil i le spusese tatei în legătură cu bucata muzicală. Acel portret le slujea, fără îndoială, pentru profanări rituale, căci prietena îi răspunse prin următoarele cuvinte, care făceau probabil parte din acele răspunsuri liturgice:
—	Lasă-l unde este, nu mai e aici ca să ne plictisească. Ce s-ar
mai văicări, maimuţoiul bătrîn, ce te-ar mai sili să te îmbraci gros,
dacă te-ar vedea aici, eu fereastra deschisă.
Domnişoara Vinteuil îi răspunse prin cîteva cuvinte blînd mustrătoare: „Lasă, lasă", ce arătau cît e de bună din fire, nu pentru că erau dictate de indignarea pe care ar fi trebuit să i-o trezească acest fel de a vorbi despre tatăl ei (era evident că se obişnuise, cu ajutorai căror sofisme? să înnăbuşe în sufletul ei, în acele minute, un asemenea sentiment), ci pentru că erau ca o frînă pusă, pentru a nu se arăta egoistă, de ea însăşi plăcerii pe care Drietena ci încerca sa i-o dea. Şi apoi, această moderaţie surîzătoare răspunzînd acelor vorbe blasfematorii, acest reproş ipocrit şi tandru îi apăreau poate firii ei sincere şi bune ca o formă nespus de infamă, ca o formă dulceagă a purtării scelerate pe care încerca să şi-o însuşească. Dar nu putu rezista plăcerii de a fi tratată cu blîndeţe de o fiinţă atît de necruţătoare faţă de un mort lipsit de apărare; sări pe genunchii prietenei ei şi îi întinse cast fruntea să i-o sărute, ca şi cum i-ar fi fost fiică, simţind cu încmtare că mergeau astfel amîndouă pînă la capătul cruzimii, căci îi răpeau domnului Vinteuil, pînă şi în mormînt, bucuria de a fi tată. Prietena ei îi luă capul în mîini şi o sămtă pe frunte cu o docilitate născută din marea afecţiune pe care o avea faţă de domnişoara Vinteuil şi din dorinţa de a înveseli cît de cît viaţa acum atît de tristă a orfanei.
—	Ştii ce-mi vine să-i fac scîrnăviei bătrîne? spuse ea, luînd în
mînă portretul.
Şi şopti la urechea domnişoarei Vinteuil cîteva cuvinte pe care nu le-am putut auzi.
65535	Nu cred că ai îndrăzni.
65536	N-aş îndrăzni să-l scuip? Să scuip pe porcăria asta? spuse prie
tena cu o brutalitate voită.
N-am auzit mai mult, căci domnişoara Vinteuil, cu o înfăţişare
osită, stîngace, agitată, onestă şi tristă, închise obloanele şi fe-
r«astra, dar eu ştiam acum ce răsplată primise domnul Vinteuil de
169
la fiica lui după moarte, în schimbul tuturor suferinţelor pe care Ie îndurase din pricina ei cînd era viu.
Şi totuşi m-am gîndit adeseori de atunci că dacă doirmul Vinteuil ar fi putut asista la acea scenă, ci tot nu şi-ar fi pierdut poate credinţa în bunătatea fiicei sale, şi poate că nici nu s-ar fi înşelat întru totul. Desigur, în deprinderile domnişoarei Vinteuil aparenţa răului era atît de mare încît cu greu ai fi întîlnit-o realizată atît de desăvîrşit la altcineva decît la o sadică; mai curînd în lumina rampei teatrelor de bulevard, decît sub cea a lămpii unei case de ţară adevărate, poţi vedea o fată lăsîndu-şi prietena să scuipe pe portretul unui tată care nu a trăit decît pentru ca; şi numai sadismul dă un fundament în viaţă esteticii melodramei. în realitate, în afară de cazurile de sadism, o fată ar avea poate purtări la fel de crude faţă de memoria şi de voinţa tatălui ei mort, dar nu le-ar rezuma astfel într-un act de un simbolism atît de rudimentar şi de naiv; nelegiuirea purtării ei ar fi mai puţin vizibilă pentru ceilalţi, şi chiar şi pentru ea, căci ar face răul fără sa şi-l mărturisească ei înseşi. Dar, dincolo de aparenţă, în inima domnişoarei Vinteuil, răul, la început, cel puţin, nu s-a aflat, neîndoielnic, în stare pură. O sadică precum este ea c o artistă a răului, ceea ce o creatură pe deplin rea nu ar putea fi, căci răul nu i-ar fi exterior, i-ar părea cu totul firesc, nici măcar nu s-ar deosebi de ca; iar virtutea, amintirea celor morţi, iubirea filială nefiind cultivate de ea, nici nu ar găsi o plăcere nelegiuită în a le profana. Sadicii de felul domnişoarei Vinteuil sînt fiinţe atît de pur sentimentale, atît de firesc virtuoase, încît pînă şi plăcerea sexuală le pare a fi ceva rău, privilegiul celor răi. Şi cînd îşi îngăduie să se lase pentru o clipă pradă ci, încearcă să intre — şi să-l silească să intre şi pe complicele lor — în pielea celor răi, astfel încît să aibă o clipă iluzia că au evadat din sufletul lor plin de remuşcări şi iubitor, în lumea inumană a plăcerii. Şi înţelegeam cît de mult şi-ar îi jdorit ea asta, cînd vedeam cît de cu neputinţă îi era să reuşească. în clipa cînd se voia atît de diferită de tatăl ei, ea îmi amintea tocmai de felul de a gîndi, de a spune, al bătrînului profesor de pian. Mai curînd decît fotografia, profana, slujindu-şi plăcerea — dar acel ceva rămînea între plăcere şi ea, şi o împiedica să o guste nemijlocit —, asemănarea cu chipul lui, ochii albaştri ai mamei lui pe care i-i transmisese ca pe o bijuterie de familie, acele gesturi amabile ce interpuneau între viciul domnişoa rei Vinteuil şi ea o frazeologie, o mentalitate care nu era făcută pentru el şi o împiedica să-l cunoască în calitatea lui de ceva foarto diferit de numeroasele îndatoriri de politeţe cărora li se consacra de obicei. Nu răul o făcea să înţeleagă ce e plăcerea, părîndu-i plă-
170
cut; ci plăcerea îi părea născută din rău. Şi cum, de fiecare dată cînd i se abandona, era întovărăşită, pentru ea, de acele gînduri rele ce, în restul timpului, mi-i bîntuiau sufletul virtuos, ajungea să guste în plăcere ceva diabolic, identificînd-o cu Răul. Poate că domnişoara Vinteuil simţea că prietena ei nu este de fapt rea şi că nu e sinceră cînd îi spune acele cuvinte blasfematorii. Cel puţin însă îi era dată plăcerea de a sorbi de pe faţa-i surîsuri, priviri, prefăcute poate, dar asemănătoare în expresia lor vicioasă şi josnică cu acelea pe care le-ar fi avut nu o fiinţă bună şi care suferă, ci una crudă şi dedată plăcerii. Ea îşi putea închipui o clipă că joacă într-adevăr jocul pe care î-ar fi jucat, cu o complice denaturată, o fată ce ar fi simţit într-adevăr acele sentimente barbare faţă de amintirea tatălui ei. Poate că nu s-ar fi gîndit că răul este o stare atît de rară, atît de neobişnuită, ce te scoate atît de mult din viaţa de toate zilele, în care este atît de odihnitor să emigrezi, dacă ar fi ştiut să desluşească în fiinţa-i, ca şi în toţi ceilalţi, acea indiferenţă a fiecăruia la suferinţele pricinuite de el celorlalţi, şi care, orice alte nume îi dăm, este de fapt forma teribilă şi permanentă a cruzimii^ Dacă era, destul de simplu să mergi înspre Meseglise. era eu totul altceva să mergi înspre Guermantes, căci plimbarea era lungă şi trebuia să fii sigur că vremea va fi frumoasă. Cînd părea că începe un şir de zile senine; cînd Francoise, deznădăjduită că nu cade nici măcar o singură picătură de ploaie pentru „bietele holde" şi, nevă-zînd decît cîţiva nori albi plutind, ici-colo, pe suprafaţa liniştită şi albastră a cerului, striga, gemînd: „Parcă s-ar juca nişte cîini de mare, arătîndu-şi boturile colo sus. Nu ei or să le aducă ploaia bieţilor ţărani! Iar după ce va creşte griul, să vezi cum o să pornească pe nepusă masa ploaia, şi o s-o ţină tot aşa întruna, fără să ştie de cade pe pămînt sau pe mare"; cînd tata primea, invariabil, aceleaşi răspunsuri favorabile din partea grădinarului şi a barometrului, atunci erau rostite în timpul prînzului cuvintele: „Mîine, dacă vremea se menţine frumoasă, vom face o plimbare spre Guermantes". Plecam îndată după masă, ieşind prin portiţa grădinii, şi dădeam în strada Perchanips, îngustă şi formînd un unghi ascuţit, plină de buruieni, printre care hălăduiau cît era ziua de mare două-trei viespi, la fel de ciudată ca şi numele ei, din care mi se părea că derivă bizarele-i particularităţi şi personalitatea-i ursuză, stradă pe care zadarnic ai căuta-o azi în Combray, căci pe vechiul ei traseu se înalţă acum şcoala. Dar visarea mea (semănînd cu acei arhitecţi elevi ai lui Violîet-le-Duc care, erezînd că regăsesc sub un ]ibeu în stil renascentist şi sub un altar din secolul al XVII-lca uimele unui cor de biserică romanică, reconstruiesc întreg edificiul
171
aşa cum fusese ele în secolul al XH-lea) nu lasă de o parte nici măcar o singură piatră din noua clădire, înfiripînd şi „restaurînd" strada, Perchamps. Pentru asemenea restituiri ea dispune, de altminteri, de date mult mai precise decît cele pe care le au restauratorii de vechi monumente: sînt cele cîteva date păstrate de memoria mea, ultimele, poate, ce există încă acum, menite şi ele să dispară cu-rînd, despre cum era Cornbray pe vremea copilăriei mele; şi, pentru că ci însuşi le-a trasat în mine înainte dea dispărea, sînt emoţionante — dacă putem compara un obscur portret cu efigiile glorioase ale căror reproduceri le căpătăm în dar de la bunica — precum acele vechi gravuri ale Cinei cea de Taină, sau precum acel tablou de Gentile Bellini49, în care vezi, într-o stare ce nu mai există astăzi, capodopera lui Leonardo da Vinci şi portalul bisericii San Marco. Treceam, prin strada Oiseau, prin faţa vechiului han al Păsării săgetate, în uriaşa curte a căruia au tras uneori, în secolul al XVIÎ-lea, caleştile duceselor de Montpensier, de Guermantes şi de Mont-morency, cînd trebuiau să vină la Combray pentru a lămuri vreo neînţelegere cu arendaşii lor sau pentru cine ştie ce altă treabă de acelaşi fel. O apucam pe alee, dintre copacii căreia se ivea clopotniţa bisericii Saint-Hilaire. Şi aş fi vrut să pot să mă aşez acolo şi să rănim toată ziua, citind şi ascuitînd clopotele; căci locul era atît de frumos şi de liniştit, îneît ai fi spus că bătăile orologiului nu sfî-sie liniştea zilei, ci că o golesc de ceea ce ea conţine, şi că acea clopotniţă, cu exactitatea indolentă şi grijulie a cuiva care nu are altceva de făcut, storsese doar — lâsînd să cadă ceîe cîteva picături de aur, firesc şi cu încetineală adunate de căldură —, tocmai cînd trebuia, plenitudinea tăcerii.
Cînd ne plimbam înspre Guermantes, cel mai mult ne bucuram că avem aproape tot timpul alături apele rîului Vivonnc. îl traversam prima oară la zece minute după ce ieşisem din casă, pe un podeţ zis Pont-Vieux. încă a doua zi după sosirea noastră, în ziua de Paşti, după predică, daca vremea era frumoasă, alergam pînă aici, ca să văd, în învălmăşeala unei dimineţi de mare sărbătoare, cînd cele cîteva pregătiri somptuoase fac să pară şi mai sordide ustensilele de gospodărie lăsate în dezordine, rîul albastru precum cerul, ce se plimba printre pămînturile încă negre şi golaşe, întovărăşit doar de un stol de cuci sosiţi prea devreme şi de cîteva flori timpurii de eiuboţiea-cucului, în timp ce ici-colo o viorea cu ciocul albastru îşi apleca tulpina sub greutatea picăturii de mireasmă pe care o păstra în micul ei cornet. Pont-Vieux dădea către o cărăruie de unde erau remorcate bărcile; în acel loc, vara, era căptuşită cu frunzişul albastru al unui alun, sub care. prinsese rădăcini un

T72
pescar cu pălărie de pai. Este singurul om din Combray căruia nu i-am putut descoperi identitatea, eu, care ştiam cine este fierarul sau băcanul ascuns sub uniforma paznicului do biserică sau sub stiharul alb al copilului ce-l asistă pe preot. îi cunoştea, fără îndoială, pe părinţii mei, căci îşi ridica uşor pălăria ori de cîte ori treceam; voiam atunci să-i întreb cum îl cheamă, dar ei îmi făceau semn să tac, ca să nu sperii peştii. O apucam pe cărăruie, care mărginea un mal înalt de mai multe picioare; celălalt mal era jos, întinzîndu-se ţn uriaşe pajişti pînă către sat şi pîuă la gară, ce se afla la oarecare distanţă de acesta. Ţinutul era presărat cu străvechile ruine, pe jumătate îngropate în iarbă, ale castelului foştilor conţi de Combray care, în evul mediu, avea, pe această latură, rîul Vivomie drept pavăză împotriva atacurilor seniorilor de Gucrmantes şi abaţilor de Martinville. Nu mai erau decît cîteva frâturi de turnuri ce se iveau ici-colo pe cîmpie, scunde, abia depăşind-o, cîteva creneluri dindă-rătui cărora, odinioară, soldaţii înarmaţi cu arbalete aruncau pietre, iar santinelele supravegheau aşezările vasale ale familiei do Guermantes — Novepont, Clairefontaine, Martinville-le-Sec, Baii-leau-l'Exempt —, în mijlocul cărora se afla Combray, astăzi risipite prin buruieni şi cutreierate de copiii ce învăţau la şcoala călugărilor şi veneau aici să-şi repete lecţiile sau să se joace în recreaţii — trecut aproape coborît în pămînt, tolănit pe malul apei ca un hoinar ieşit la aer curat, trecut ce-mi dădea mult de gîndit, făcîndu-mă sa adaug în numele de Combray, la orăşelul de astăzi, o cetate foarte diferită, stăpînindu-mi mintea prin chipul ei de neînţeles şi de altădată, pe care îl ascundea pe jumătate sub cîmpul de semteiuţe. Erau foarte multe în acest loc ales de ele pentru joaca lor în iarbă, singuratece, perechi, în pîlcuri, galbene ca gălbenuşul de ou, strălucind cu atît mai mult, după cum mi se părea, cu cît, neputînd deriva către nici o veleitate de degustare plăcerea pricinuită de vederea lor, o acumulam în suprafaţa aurie, pînă cînd devenea destul de puternică spre a produce o inutilă frumuseţe; şi aceasta încă din prima mea copilărie cînd, de pe cărare, întindeain braţele către ele fără să le pot silabisi pe deplin frumosul nume de Prinţese din basmele franţuzeşti, venite poate acum multe secole din Asia, dar rămase pentru totdeauna aici, la ţară, mulţumite de modestul lor orizont, iubind soarele şi malul apei, credincioase priveliştii mărunte a gării, păstrînd încă totuşi, ca unele străvechi picturi ale noastre, în simplitatea lor populară, o poetică strălucire de Orient. Mă desfătam privind clondirele pe care ştrengarii le scufundau in Vivonne ca să prindă peştişori, şi care, umplute de rîul unde sînt, la rîndul lor, închise, fiind totodată vas cu pereţii transparenţi

173
ca o apă întărită, şi conţinut scufundat într-un şi mai mare vas de cristal lichid şi curgător, evocau imaginea prospeţimii răcoroase în chip mai minunat şi mai iritant decît dacă s-ar fi aflat pe o masă, arătînd-o doar în fugă, în acea aliteraţie perpetuă dintre apa fără consistenţă, unde mîinile nu o pot prinde, şi sticla lipsită de fluiditate, unde cerul gurii nu-şi poate afla bucuria. îmi fagăduiam să vin aici mai tîrziu, cu undiţe; căpătăm puţină pîine din proviziile luate cu noi, şi aruncam în Vivonne cocoloaşe de pîine ce păreau a provoca un fenomen de suprasaturare, căci apa se solidifica pe dată în jurul lor în ciorchini prelungi de mormoloci flămînzi, pe care, fără îndoială, îi ţinuse pînă atunci în stare de topire, invizibili, gata în fiece clipă să cristalizeze.
Curînd rîul Vivonne e năpădit de plante de apă. Mai întîi era
doar, ici-colo, cîte un nufăr căreia apa unde era rău aşezat nu-i
dădea o clipă pace, căci, precum un bac acţionat mecanic, el nu
ajungea bine la un mal că şi trebuia să se întoarcă la cel de undo
venise, făcînd la nesfîrşit dubla traversare. împins către rîu, pc-
dunculul său se desfăcea, se alungea, se subţia ca un fir, atingea
extrema limită a putinţei lui de a se întinde pînă la malul unde
curentul apei îl lua iar în primire, verdea frînghiuţă se strîngea asu
pra ei înseşi şi aducea biata plantă în locul pe care cu atît mai inuit
îl putem numi punctul ei de plecare, cu cît ca nu rămînea aici nici
măcar o secundă, pornind din nou prin repetarea aceleiaşi mane
vre. O regăseam de la o plimbare la alta, mereu în aceeaşi situaţie,
asemenea unor neurastenici printre care bunicul o număra şi \k-
mătuşa mea Leonie, ce ne oferă, în decursul anilor, spectacolul
obiceiurilor lor bizare, de care cred tot timpul că sînt pe cale să po
lase, şi pe care şi le păstrează totuşi; prinşi fiind în angrenajul stă
rilor de rău şi maniilor, sforţările şi zbaterile lor inutile de a ieşi
din ele nu fac decît să le asigure funcţionarea, stimulînd mecanis
mul regulilor lor stranii, ineluctabile şi funeste. Astfel era acest nu
făr, semănînd şi cu unul dintre acei nenorociţi al căror chin singu
lar, ce se repetă la nesfîrşit, întru eternitate, stîrnea curiozitatea lui
Dante, ce l-ar fi pus pe cel torturat să-i povestească mai pe îndelete
particularităţile şi cauza suferinţelor sale, dacă Virgiliu,/lndepăi-
tîndu-se cu paşi mari, nu l-ar fi silit să-l ajungă din urraa mai re
pede, precum eu pe părinţii mei.	/	/
Dar mai departe cursul apei se încetineşte, străbate o proprietate1 al cărei acces era deschis publicului de către cel căruia îi aparfi-nea şi care, mare amator do lucrări de horticultura acvatică, plantase, în ochiurile de apă, adevărate grădini de nuferi albi. Cum ma-

174
Iutile erau în acest loc foarte împădurite, marca umbră a copacilor colora apa de obicei într-un verde întunecat, pe care uneori însă, eînd ne întorceam în anume seri înseninate după o furtună, l-am văzut schimbat într-un albastru luminos şi crud, bătând spre violet, compartimentat parcă, după gustul japonez. Ici-colo, la suprafaţă, roşea ca o fragă o floare de nufăr cu miezul stacojiu, alb pe margini. Mai departe, florile mai numeroase erau mai pale, mai netede, mai zgrunţuroase, mai încreţite, şi orînduite de întîmplare în alcătuiri atît de graţioase, îneît ţi se părea că vezi plutind în voia apei, ca după desfolierea melancolică a unei serbări galante, trandafiri spu-înosi, în ghirlande despletite. Dincolo, un colţ părea rezervat speciilor comune, ce-şi arătau albul şi rozul curat al reginei-nopţii, e  ca. porţelanul cu o grijă domestică, în timp ce,puţin mai
departe, îngrămădite unele într-altele şi alcătuind o adevărată brazdă plutitoare, se vedeau parcă pansele de grădină, ce veniseră, precum nişte fluturi, să-şi aşeze aripile albăstrii şi îngheţate pe transparenţa oblică a acestui răzor de apă; a acestui răzor ceresc, de asemenea: căci dăruia florilor un pămînt de o culoare mai preţioasă, mai emoţionantă decît însăşi culoarea florilor: şi, fie că în timpul după-amiezii a fulgerat pe sub nuferi caleidoscopul unei fericiri atente, tăcute şi mobile, fie că s-a umplut către seară, asemenea unui port îndepărtat, de rozul şi visarea apusului de soare, schim-bmdu-80 întruna pentru a rămîne mereu în armonie, în jurul corolelor cu nuanţe mai stabile, cu ceea ce există mai profund, mai fugar, mai misterios — cu ceea ce este infinit — în oră, părea că le silise să înflorească în plin cer.
La ieşirea din acest parc, Vivonne este iar o apă curgătoare. De cîte ori n-am văzut, de cîte ori n-am dorit să imit, cînd voi fi liber aă trăiesc după pofta inimii, un barcagiu care, după ce pusese de o parte vîsla, se culcase pe spate, cu capul în jos, pe fundul bărcii, şi, lăsînd-o să plutească în voia apei, neputînd vedea decît cerul care curgea încet deasupra lui, purta pe faţă ca o presimţire a fericirii şi a păcii!
Ne aşezam între stînjenei, pe malul apei. Pe cerul sărbătoresc hoinărea îndelung un nor leneş. Din cînd în cînd, chinuit de plictis, un crap sălta afară din apă, sorbind cu nelinişte aerul. Era ora gustării, înainte de a porni iar, răinmeam multă vreme pe iarbă, mîn-ond fmete, pîine şi ciocolată; ajungeau pînă la noi, orizontale, mai slabe, dar încă dense şi metalice, sunetele clopotului de la biserica Saint-Hilaire, care nu se amestecaseră cu aerul pe care îl străbăteau de atîta vreme şi, brăzdate de palpitaţia succesivă a
I
175
tuturor liniilor lor sonore, vibrau atingînd florile, la picioarele noastre.
Uneori, la malul apei înconjurate de păduri, întîhieani o casă „de vacanţă'", singuratecă, pierdută, ce nu vedea din întreaga lume nimic altceva decît rîul care-i scălda temeliile. O femeie tînără, al cărei chip gînditor şi ale cărei văluri elegante nu erau de pe la noi, şi care, neîndoielnic, venise aici, după cum se spune în popor, să „se îngroape de vie" să guste plăcerea amară de a simţi că numele ei, numele, mai ales, al celui ce o părăsise, era necunoscut în acel loc, rămmea ia fereastra ce nu o lăsa să privească dincolo de barca, aflată lîngă poartă. Ea îşi înălţa, absentă, ochii, auzind îndărătul copacilor de pe mal vocile trecătorilor, despre care, chiar înainte de a le fi văzut chipul, ştia bine că niciodată nu-l cunoscuseră, că niciodată nu-l vor cunoaşte pe cel ce-i fusese necredincios, că nimic din trecutul lor nu-i păstra urma, că nimic din viitorul lor nu va avea prilejul să o primească. Simţeai că, prin acea renunţare, ea părăsise de bună voie locuri unde ar fi putut cel puţin să-l zărească uneori pe cel iubit, în schimbul acestora, care nu-l văzuseră niciodată. Şi o priveam cum, întorcîndu-se din vreo plimbare, pe un drum pe undo ştia că el nu va trece, îşi scotea de pe mîinile resemnate lungile mănuşi de o eleganţă inutilă.
Niciodată, pe cînd ne plimbam înspre Guermantes, nu am putut ajunge pînă la izvoarele Vivonnei, la care mă gîndisem adeseori şi care aveau pentru mine o existenţă atît de abstractă, atît de ideală, încît am fost la fel de surprins cînd mi s-a spus că se găsesc în preajmă, la un anume număr de kilometri de Combray, ca în ziua cînd am aflat că există un alt punct precis al pămîntului, unde se deschidea, în antichitate,'intrarea în Infern. Niciodată nu putusem ajunge pînă la capătul într-atît de dorit de mine, pînă la Guermantes. Ştiam că locuiau acolo castelanii, ducele şi ducesa de Guermantes, ştiam că sînt personaje reale şi contemporane, dar de cîte ori mă gîndeam la ei, mi-i înfăţişam fie reprezentaţi pe o tapiserie, cran era contesa de Guermantes în „încoronarea Esterei" din biserica noastră, fie în nuanţe schimbătoare, cum apărea Gilbert cel Rău pe vitraliu, trecînd de la verdele ca varza la un albastru ca prima, după cum mă aflam în locul de unde luam agheasmă sau lîngă stranele noastre, fie cu desăvîrşire impalpabile, ca imaginea Geno-vevei de Brabant, strămoaşă a familiei de Guermantes, imagine plimbată de lanterna magică pe perdelele camerei mele sau urcată tot de ea pe tavan, — adică, întotdeauna învăluiţi în misterul timpurilor merovingiene şi scăldaţi, ca întţ-un apus de soare, do
Î76
lumina portocalie ce emană din silaba: „antes"50. Dar dacă, totuşi, ei erau pentru mine, în calitatea lor de duce şi ducesă, fiinţe reale, deşi stranii, în schimb persoana lor ducală căpăta dimensiuni nemăsurate, se imaterializa, pentru a putea cuprinde în ea acel Guer-mantes peste care stăpîneau ca duce şi ducesă, tot acel ţinut însorit, rîul Vivonne, nuferii şi copacii lui uriaşi, şi atîtea după-amiezi frumoase. Şi ştiam că nu purtau numai titlul de duce şi ducesă de Guermantes, şi că, începînd din secolul al XlV-lea cînd, după ce încercaseră zadarnic să-i învingă pe vechii seniori ai locului, se ali-aseră cu ei prin căsătorii, erau conţi de Combray, deci primii cetăţeni ai orăşelului Combray, şi totuşi singurii care nu locuiau aici. Conţi de Combray, stăpîni peste Combray în chiar miezul numelui lor, al persoanei lor, şi, fără îndoială, avînd efectiv în ei acea stranie şi pioasă tristeţe caracteristică pentru Combray; proprietari ai oraşului, dar nu ai unei anume case, locuind, fără îndoială, afară, în stradă, între cer şi pămînt, ca acel Gilbert de Guermantes din care nu vedeam pe vitraliile absidei bisericii Saint-llilaire decît reversul de lac negru, dacă ridicam capul cîud mă duceam să cumpăr sare de la Camus.
Apoi se mtîmpla că, mergînd spre Guermantes, treceam uneori prin faţa unor mici ogrăzi umede, de unde urcau ciorchini de flori întunecate. Mă opream, crezînd că dobîndesc o noţiune preţioasă» căci mi se părea că am sub ochi o frîntură din acea regiune străbătută de fluvii pe care doream atît de mult să o cunosc de cînd o văzusem descrisă de unul din scriitorii mei preferaţi. Şi Guermantes se identifică astfel cu ea, sehimbmdu-şi înfăţişarea în gîndut meu. cu pămîntul ei imaginar, străbătut de vîltori de ape, cînd l-am auzit pe doctorul Percepied vorbindu-ne despre florile şi despre frumoasele ţîşniri de ape din parcul castelului. Visam că doamna de Guermantes mă chema acolo, cuprinsă de un brusc capriciu pentru mine; ziua întreagă pescuia împreună cu mine păstrăvi. Iar seara, ţinîndu-mă de mînă, trecînd prin faţa grădiniţelor vasalilor ei, îmi arăta, de-a lungul zidurilor scunde, florile ce îşi sprijină de ele caierele violete şi roşii şi mă învăţa numele lor. Mă punea să-i spun subiectul poemelor pe care aveam de gînd să le compun. Iar aceste vise mă avertizau că, de vreme ce voiam să fiu într-o bună zi scriitor, venise timpul să ştiu ce socoteam că voi scrie. Dar, de îndată ce mă întrebam, încereînd să găsesc un subiect în care sa pot pune o semnificaţie filosofică infinită, mintea mea nu mai funcţiona, nu mai vedeam în faţa atenţiei mele decît un vid, simţeam că nu am geniu sau că poate o maladie cerebrală îl împiedică să se nască. Uneori mă bizuiam pe ajutorul tatei. Era atît de puternic,
177
atît de preţuit de oameni importanţi, încît izbutea să transgreseze pentru noi legile pe care Franeoise mă învăţase să le consider ca fiind mai de neînfrînt decît cele ale vieţii şi ale morţii, să întîr-zie cu un an. pentru casa noastră, beneficiind singur de această favoare în tot cartierul, lucrările de „renovare", să obţină de la ministru, pentru fiul doamnei Sazerat care voia să se ducă la băi, autorizaţia de a-şi da bacalaureatul cu două luni mai devreme, în seria candidaţilor al căror nume începea cu A, în loc să aştepte rîndul literei S. Dacă m-aş fi îmbolnăvit grav, dacă aş fi fost răpit de tîlhari, convins fiind că tata se află în cele mai strînse legături cu puterile supreme, că are cele mai bune scrisori de recomandare pe lingă bunul Dumnezeu, şi că boala sau captivitatea mea nu sînt altceva decît vane simulacre, deloc primejdioase pentru mine, aş fi aşteptat în linişte inevitabila întoarcere ia buna realitate, ceasul eliberării sau al vindecării; poate că această absenţă de geniu, această gaură neagră ce se deschidea în mintea mea cînd căutam subiectul scrierilor melc viitoare, nu era nici ea altceva decît o iluzie lipsită de consistenţă, care va înceta prin intervenţia tatei, căci probabil că el se înţelesese cu Ocîrmuirea şi cu Providenţa că voi fi cel mai mare scriitor al epocii. Dar alteori, în timp ce părinţii mei îşi pierdeau răbdarea văzmdu-rnă că rămîn în urmă şi că nu mă ţin după ci, viaţa mea actuală, în loc să-mi pară o creaţie artificială a tatei, pe care ar fi putut să o modifice după voia lui, îmi apărea, dimpotrivă, ca fiind cuprinsă într-o realitate ce nu fusese făcută pentru mine, împotriva căreia nu se află nici un recurs, în inima căreia nu aveam nici un aliat, care nu ascundea nimic dincolo de ea însăşi. Mi se părea atunci că existam în felul cum există şi ceilalţi oameni, că voi îmbătrîni, că voi muri ca şi ei, şi că, printre ei, făceam doar parte din numărul celor ce nu au înclinaţie pentru scris. De aceea, descurajat, renunţam pentru totdeauna la literatură, în ciuda încurajărilor date mie de Bloch. Acest simţă-mînt intim, nemijlocit, pe care îl aveam despre neantul gîndirii mele, prevala împotriva tuturor cuvintelor de laudă, ca, pentru un om rău, ale cărui fapte sînt lăudate, remuşcările conştiinţei sale. într-o zi mama îmi spuse: „De vreme ce vorbeşti întruna de doamna de Guermantes, află că trebuie să sosească la Combray, ca să asiste la nunta fetei doctorului Percepied, care a îngrijit-o foarte bine acum patru ani. O s-o poţi vedea la biserică". De altminteri, cel mai mult auzisem despre doamna de Guermantes din gura doctorului Percepied, iar el ne arătase chiar un număr din-tr-o revistă ilustrată unde putea fi văzută în costumul pe care-l purta la un bal mascat dat de prinţesa de Leon.
178
I
Dintr-o dată, în timpul slujbei de nuntă, o mişcare a paznicului bisericii îmi îngădui să văd, aşezată într-o capelă, o doamnă blondă cu nas mare, cu ochi albaştri şi pătrunzători, purtînd o cravată bufantă de mătase mov, bine călcată, nouă şi strălucitoare, şi avînd lîngă nas o bubuliţă. Şi pentru că, pe suprafaţa chipului ei roşu, de parcă i-ar fi fost prea cald, desluşeam, diluate şi abia perceptibile, părticele de analogie cu portretul ce îmi fusese arătat, pentru că, mai ales, trăsăturile particulare pe care i le vedeam, atunci cînd încercam să le enunţ, se formulau întocmai în aceşti tei meni: un nas mare, ochi albaştri, termeni de care se slujise doctorul Perce-pied cînd o descrisese în faţa mea pe ducesa de Guermantes, îmi spusei: Această doamnă seamănă cu ducesa de Guermantes; or, capela din care ea urmărea slujba era cea a lui Gilbert cel Rău, sub lespezile funerare — aurite şi primitoare precum fagurii de miere — ale căreia se odihneau vechii conţi de Brabant, şi despre care îmi aminteam că, după cît mi se spusese, era acum rezervată familiei de Guermantes cînd unul din membrii ei venea pentru vreo ceremonie la Combray; nu putea cu adevărat să existe decît o singură femeie care să semene cu portretul doamnei de Guennantes şi care să fie tocmai în acea zi, cînd trebuia să vină, în această capelă: era ea! Dezamăgirea mea era mare. Ea provenea din faptul că nu-mi dădusem niciodată seama, cînd mă gîndeam la doamna de Guermantes, că mi-o înfăţişam în culorile unei tapiserii sau ale unui vitraliu, într-un alt secol, în alt fel decît pe ceilalţi oameni care trăiau în jurul meu. Nicicînd nu mă gîndisem că s-ar fi putut să aibă o faţă roşie, o cravată mov, ca doamna Sazerat, iar linia obrajilor îmi aminti atît de mult de unele femei pe care le văzusem la mine acasă, încît, dar numai pentru o clipă, mă cuprinse bănuiala că această doamnă, în principiul ei generator, în toate moleculele sale, nu era poate în mod substanţial ducesa do Gnerman-tes, şi că trupul ei, ignorînd numele cc-i era aplicat, aparţinea unui anume tip feminin ce cuprindea şi neveste de medici şi de negustori. „Asta-i aşadar doamna de Guermantes!", spunea expresia atentă si uimită cu care contemplam acea imagine care, fireşte, nu avea nici o legătură cu cele ce, sub acelaşi nume de doamna de Guermantes, îmi apăruseră de atîtea ori în vis, de vreme ce ea nu fusese, precum celelalte, arbitrar alcătuită de mine, ci îmi sărise în ochi pentru prima oară, cu o clipă în urmă numai, în biserică; care nu era de aceeaşi natură, nu putea fi colorată după voia mea, precum ele, care se lăsau îmbibate de nuanţa portocalie a unei silabe, ci era atît de reală încît totul, pînă şi acea bubuliţă roşie de lîngă nas, îi certifica supunerea faţă de legile vieţii, aşa cum, într-o apo-

I
179
teoză teatrală, o cută boţită a rochiei unei zîne, degetul ei cel mic care tremură, dovedesc prezenţa materială a unei actriţe vii, acolo unde aproape credeam că avem în faţa ochilor o simplă proiecţie luminoasă.
Dar în acelaşi timp, pe această imagine pe care nasul mare, ochii pătrunzători o fixau în viziunea mea (poate pentru că ei ajunseseră mai întîi la ea, făcuseră pe ea prima crestătură, în clipa cînd mi aveam încă timp să mă gîndesc că femeia ce se ivea în faţa mea poate fi doamna de Guermantes), pe această imagine foarte recentă, de neschimbat, încercam să aplic ideea: „Este doamna de Guermantes", izbutind doar să o manevrez în faţa imaginii, ca pe două discuri separate de ifn 'interval. Dar această doamnă de Guermantes, la care visasem de atîtea ori, acum, cînd o vedeam că există efectiv în afara mea, căpătă încă şi mai multă putere asupra imaginaţiei mele care, o clipă paralizată la contactul cu o realitate atît do diferită de cea la care se aştepta, începu să reacţioneze şi să-mi spună: „încărcată de glorie încă înainte de Carol cel Mare, familia Guermantes avea drept de viaţă şi de moarte asupra vasalilor ei; ducesa de Guermantes coboară din Genoveva de Brabant. Ea nu cunoaşte, şi nici nu ar consimţi să cunoască pe vreuna din persoanele de faţă".
Şi — o, miraculoasă independenţă a privirii omeneşti, prinsă de chip cu o Mnghie atît de largă, atît de lungă, atît de extensibilă, încît se poate plimba singură departe de el! — în timp ce doamna de Guermantes era aşezată în capelă deasupra mormintelor morţilor ei, privirea-i hoinărea ici-colo, urca de-a lungul stîlpilor, se oprea chiar si asupra mea, ca o rază de soare rătăcind prin naos, dar ca o rază de soare ce, în clipa cînd i-am primit mîngîierea, mi s-a părut conştientă. Cît despre doamna de Guermantes însăşi, cum rămînea nemişcată, aşezată ca o mamă ce pare a nu vedea îndrăznelile si ştrengăriile copiilor ce se joacă şi vorbesc cu persoane pe care ea nu le cunoaşte, mi-a fost cu neputinţă să ştiu dacă aprobă sau condamnă, în inima-i cuprinsă ca de o lene, hoinăreala privirii ei.
Important mi se părea să nu plece înainte ca eu să fi avut timp să o privesc îndeajuns, căci îmi aminteam că, de ani de zile, aveam o mare dorinţă de a o vedea, iar acum nu-mi desprindeam ochii de la ea, ca şi cum fiecare privire a mea ar fi putut, în mod material, să ia cu sine şi să pună la păstrare în mine amintirea nasului mare. a obrajilor roşii, a tuturor acestor particularităţi ce-mi apăreau ca tot atîtea informaţii preţioase, autentice şi singulare despre chipul ei. Acum, cînd nii-l înfrumuseţau toate gmdurilepe care le raportam
180
la el — şi poate, mai ales, ca o formă a instinctului de conservare a celor mai bune părţi din noi înşine, acea dorinţă pe care o avem întotdeauna de a nu fi dezamăgiţi —, asczînd-o iar (de vreme ce ca şi acea ducesă de Guermantes pe care o evocasem pînă atunci erau uua şi aceeaşi persoană) în afara restului omenirii cu care mă făcuse să o confund o clipă vederea trupului ei, mă enervam auzind rostindu-se în jurul meu: „Arată mai bine decît doamna Sa-zerat, decît doamna Vinteuil", ca şi cum le-ar fi putut fi asemuită. Iar privirea mea oprindu-se pe părul ei blond, pe ochii ei albaştri, la baza gîtului, şi omiţînd trăsăturile feţei, cemi-ar fi putut aminti de alte chipuri, exclamam în sinea mea, în faţa acestei schiţe voit incomplete: „Cît e de frumoasă! Cîtă nobleţe! Se vede că am în faţa mea o adevărată de Guermantes, pe descendenta Genovevei de Brabant!" Şi atenţia cu care îi luminam faţa o izola într-atît, îneît astăzi, cînd mă gîndesc din nou la acea ceremonie, îmi este cu neputinţă să revăd măcar una dintre persoanele care se aflau de faţă, cu excepţia ei şi a paznicului bisericii, care mi-a răspuns afirmativ cînd l-am întrebat dacă doamna aceea este cu adevărat doamna, Guermantes. Dar pe ea o revăd mai ales în clipa cînd toţi s-au perindat prin sacristie, alcătuind un şir luminat de soarele intermitent şi călduros al unei zile cu vînt si furtună, şi unde doamna de Guermantes se afla în mijlocul tuturor acestor oameni din Com-bray ale căror nume nici măcar nu le ştia, dar a căror inferioritate proclama într-atît supremaţia sa, îneît nu putea să nu simtă faţă de ei o sinceră bunăvoinţă, şi cărora, de altminteri, nădăjduia să le impună şi mai mult printr-o atitudine graţioasă şi simplă. De aceea, neputînd emite acele priviri voluntare, încărcate de o semnificaţie precisă, pe care le adresezi cuiva pe care-l cunoşti, ci doar să-si lase gîndurile dispersate să se reverse neîncetat în faţa-i într-un val de lumină albastră pe care nu-l putea stăpîni, ea nu voia ca el să-i stingherească, să pară a-i dispreţui pe oamenii aceştia mărunţi pe care-i întîlnea în treacăt, atingîndu-i cînd pe unii, cînd pe alţii. Revăd încă, deasupra cravatei mov, mătăsoasă şi bufantă, blinda uimire a ochilor ei, cărora le adăugase, fără a îndrăzni să-l adreseze cuiva anume, pentru ca toţi să se poată bucura de el, un surîs oarecum timid de suzerană ce pare că se scuză faţă de vasalii ei, pe care îi iubeşte. Acest surîs căzu asupra mea, care nu-mi luam ochii de la ea. Atunci, amintindu-mi de privirea pe care o oprise asupra-mi în timpul slujbei, albastră ca o raza de soare ce ar fi străbătut vitraliu! lui Gilbert cel Rău, îmi spusei: „Dar e limpede că se uită la mine". Am crezut că îi plac, că se va mai gîndi la mine
181
M
şi după ce va fi plecat din biserică şi că, din cauza mea, va fi poate tristă în acea scară, la Guermantes. Şi pe dată am iubit-o, căci uneori, spre a iubi o femeie, este de ajuns ca ea să ne privească dispreţuitor, cum crezusem că făcuse domnişoara Swann, si să gîn-dim că nu ne va putea aparţine niciodată. Ochii ei aruncau scîntei albastre, ca un brebenel cu neputinţă de cules, şi pe care totuşi ea mi l-ar fi dăruit; iar soarele, ameninţat de un nor, dar dogorind încă puternic peste piaţă şi în sacristie, preschimba parcă într-un strat de petale de muşcată covoarele roşii ce fuseseră întinse pe ios cu prilejul acelei solemnităţi, şi pe care înainta surîzînd doamna de Guermantes, şi adăuga ţesăturii de lînă o urmă de roz catifelat, o epidermă de lumină, acea iubire, acea blîndeţe serioasă ivite în inima serbării şi a bucuriei, care caracterizează anumite pagini din Lohengrin51, anumite picturi de Carpaccio, şi care ne fac să înţelegem de ce Baudelaire a putut să folosească, în legătură cu sunetul trompetei, epitetul de fermecător.
Din acea zi, în plimbările mele spre Guermantes, faptul de a na avea înclinaţii pentru literatură şi de a trebui să renunţ pentru totdeauna la gîndul de a fi un scriitor celebru îmi păru încă şi mai dureros decît pînă atunci. Părerea de rău pe care o simţeam, în timp ce, rămas singur mai la o parte, mă scufundam în visare, îmi pricinuia o atît de mare suferinţă, îneît, pentru a o înlătura' de la, sine, printr-un fel de inhibiţie în faţa durerii, mintea mea nu mai gîndea de loc la versuri, la romane, la un viitor poetic pe care nu mă puteam bizui, din lipsă de talent. Atunci, dintr-o dată, cu totul în afara acestor preocupări literare şi fără nici o legătură cu ele, un acoperiş, o rază de soare pe o piatră, mireasma unui drum de ţară mă sileau să mă opresc, fiindcă trezeau în mine o plăcere cu totul particulară şi, de asemenea, pentru că păreau a ascunde, dincolo de ce vedeam, ceva pe care mă îndemnau să-l iau şi pe care, în ciuda strădaniilor mele, nu izbuteam să-l descopăr. Cum simţeam că acel ceva se află în ele, rămîneam locului, nemişcat, privind, res-pirînd, încereînd să merg cu gîndirea mea dincolo de imagine sau de miros. Şi dacă trebuia să-l ajung pe bunicul, să-mi urmez drumul, căutam să le regăsesc închizînd ochii; mă străduiam să-mi amintesc exact linia acoperişului, nuanţa pietrei, care, fără să pot înţelege de ce, îmi paraseră pline, gata să se întredeschidă, să-mi dea acel ceva pentru care nu erau decît un înveliş. Desigur, nu asemenea impresii puteau să-mi redea speranţa pierdută de a fi vreodată scriitor şi poet, căci ele erau totdeauna legate de un obiect particular lipsit de o valoare intelectuală şi neraportîndu-se la nici
182
un adevăr abstract. Dar cel puţin ele trezeau în mine o plăcere iraţională, iluzia unui fel de fecunditate şi, prin chiar asta, mă fereau de plictisul, de sentimentul neputinţei mele. stări ce mă încercaseră ori de cîte ori căutasem un subiect filosofic pentru o mare operă literară. Dar datoria de conştiinţă pe care mi-o impuneau aceste impresii suscitate de forme, parîumuri sau culori — de. a încerca să văd ce se ascunde îndărătul lor —, era atît de anevoioasă, îneît îmi găseam curînd mie însumi scuze care să-mi îngăduie să mă sustrag acestor eforturi şi să mă cruţ de această osteneală. Din fericire, părinţii mei mă chemau, simţeam că acum nu mă bucur de liniştea necesară pentru a-mi continua căutarea, şi că e mai bine să nu mă mai gîndesc la ea pînă cînd voi ajunge acasă, fără să mă obosesc dinainte, şi fără rezultat. Atunci nu mă mai preocupam de acel lucru necunoscut care se învăluia într-o formă sau un parfum, fiind totodată foarte liniştit, căci îl aduceam acasă, apărat de învelişul de imagini sub care îl voi regăsi viu, asemenea peştilor aduşi de mine într-un coş, acoperiţi cu un strat de iarbă ce~i ţinea la răcoare, în zilele cînd mi se îngăduise să mă duc la pescuit. Odată ajuns acasă, mă gîndeam la altceva, şi astfel se îngrămădeau în nuntea mea (ca, în camera mea, florile culese de mine în timpul plimbărilor, sau obiectele primite în dar) o piatră luminată de o rază de soare, un acoperiş, un dangăt de clopot, o mireasmă de frunze, nenumărate imagini diferite sub care, de multă vreme, a murit realitatea presimţită, dar nedescoperită, pentru că nu am avut destulă voinţă. O dată totuşi — cînd, plimbarea noastră prelungindu-se mult dincolo de durata ei obişnuită, fusesem foarte fericiţi să-l întîlnim la jumătatea drumului de întoarcere, spre sfîrşitul după-amiezii, pe doctorul Percepied, care, trecînd în goană cu trăsura, ne recunoscuse şi ne luase cu el — am avut o impresie de acest fel şi nu am părăsit-o înainte de a o adînci puţin. Mă urcasem lîngă vizitiu, alergam ca vîntul, pentru că, înainte de a se întoarce la Conibray, trebuia să se mai oprească la MartinviEe-le-Sec, la un bolnav, lîngă poarta căruia urma să-l aşteptăm. La cotitura unui drum simţii dintr-o dată acea plăcere specială, ce nu semăna cu nici o alta, zărind cele două clopotniţe din Martinville, scăldate în apusul de soare, şi pe care mişcarea trăsurii noastre şi serpentinele drumului păreau că le mută din loc, apoi cea din Vieuxvicq care, despărţită de ele printr-o colină şi o vale, şi aşezată pe un podiş mai înalt, în depărtare, părea totuşi că se află chiar alături.
183
Observînd, notînd forma fleşei, mişcarea liniilor, suprafaţa lor însorită, simţeam că nu merg pînă la eapătu! impresiei mele, că îndărătul acestei mişcări, îndărătul acestei lumini se află ceva, ceva ce ele păreau a cuprinde şi a ascunde totodată.
Clopotniţele păreau atît de îndepărtate şi noi păream a ne apropia atît de puţin de ele, îneît am fost uimit cînd, cîteva clipe mai tîrziu, ne-am oprit în faţa bisericii din JVIartinville. Nu ştiam motivul plăcerii pe care o avusesem văzîndu-le în zare şi obligaţia de a căuta să descopăr acest motiv mi se părea foarte anevoioasă; aş fi dorit să păstrez în rezervă în capul meu aceste linii ce se mişcau în soare, şi să nu mă mai gîndesc la ele acum. Şi este probabil că, dacă aş fi făcut aşa, cele două clopotniţe s-ar fi dus pentru totdeauna acolo unde se duseseră atîţi copaci, atîtea acoperişuri, atîtea parfumuri, atîtea sunete, pe care le deosebisem do altele din cauza acelei plăceri obscure pe care mi-o priciimiseră şi pe care n-am adîn-cit-o niciodată. Coborîi din trăsură ca să stau de vorbă cu părinţii mei, în aşteptarea doctorului. Apoi am pornit iar la drum, mi-am reluat locul pe capră, am întors capul să mai văd o dată clopotniţei» pe care, ceva mai tîrziu, le-am zărit o ultimă oară, la o cotitură de drum. Vizitiul, ce nu părea a avea chef de vorbă, aproape că nu-mi răspundea la întrebări, aşa că, în lipsa altei tovărăşii, m-am văzut silit să mă mulţumesc cu mine însumi şi să încerc să-mi amintesc de clopotniţele melc. Curînd, liniile lor şi suprafeţele lor însorite, ca şi cum ar fi fost un fel de scoarţă, s-au sfîşiat, ceva din ce era ascuns în ele îmi apăra, avui un gînd care nu exista pentru mine cu o clipă mai înainte, ce se formulă în cuvinte în capul meu, şi piă-cerea pe care mi-o pricinuise adineaori vederea lor fu atît de sporită incit, cuprins de un fel de beţie, nu m-am mai putut gîndi la altceva. în acea clipă, şi cum ne aflam departe de Martinville, în-toreînd capul le văzui din nou, negre ca păcura, de data asta, căci soarele apusese. Din cînd în cînd, dispăreau la cotituri, apoi s« arătară o ultimă dată, şi, în sfîrşit, nu le mai văzui.
B^ără să-mi spun că îndărătul clopotniţelor din Martinvillc era probabil ascuns ceva analog cu o frază frumoasă, de vreme ee acel ceva îmi apăruse sub forma unor cuvinte care-mi făceau plăcere, ccrînd un creion şi hîrtie doctorului, am compus52, în zdruncinăturile trăsurii, pentru a-mi uşura conştiinţa şi a mă supune entuziasmului ce mă cuprinsese, următoarele rînduri, pe care le-am regăsit mai tîrziu şi cărora nu a trebuit să le aduc decît puţine schimbări:
„Singure, înălţîndu-se din cîmpie şi ca pierdute pe acel loc neted, urcau spre cer cele două clopotniţe din Martinville. Curînd văzurăm trei: aşezîndu-se în faţa lor printr-un salt îndrăzneţ, o
184
clopotniţă întîrziată, cea din Vieuxvicq, li se adăugase. Minutele treceau, mergeam repede, şi totuşi cele trei clopotniţe erau tot departe în faţa noastră, ca trei păsări poposite pe cîmpie, nemişcate în lumina soarelui. Apoi clopotniţa din Vieuxvicq se dădu la o parte, se îndepărtă, iar clopotniţele din Martinville rămaseră singure, luminate de razele apusului de soare pe care, chiar la acea distanţă, le vedeam jucîndu-se şi surîzînd pe povîrnişurile lor. Ne trebuise atît de multă vreme ca să ne apropiem de ele, îneît mă gîndeam cît mai avem pînă la poalele lor, cînd, dintr-o dată, trăsura cotind, ne lăsă chiar alături; şi se aruncaseră cu atîta violenţă în faţa ei, îneît abia dacă am avut timp să oprim şi să nu ne izbim de portic. Ne-am urmat drumul; ieşisem din Martinville de cîtăva vreme şi satul, după ce ne întovărăşise cîteva secunde, dispăruse, dar, rămase singure în zare, pentru a ne privi cum ne îndepărtăm în goană, clopotniţele sale, şi cea din Vieuxvicq, îşi fluturau în semn de rămas bun vîriurile însorite. Din cînd în cînd, una se dădea la o parte pentru ca celelalte două să ne mai poată vedea încă o clipă; dar drumul îşi schimbă direcţia, şi ele se răsuciră în lumină ca trei ţăruşi de aur si dispărură din ochii mei. Dar, ceva mai tîrziu, cînd eram aproape de Combray, soarele fiind acum apus, le zării o ultimă oară la mare depărtare, semănînd cu trei flori pictate pe cer, deasupra liniei scunde a cîmpiei. Mă făceau să mă gîndesc şi la trei fecioare dintr-o legendă, părăsite într-un pustiu peste care cădea întunericul ; şi în timp ce ne îndepărtam în galop, le văzui căutîndu-şi cu timiditate drumul şi, după cîteva stîngace clătinări, zării nobilele lor siluete îngrămădindu-se unele într-altele, alunecînd una îndărătul celeilalte, îicmaialcătuind pe cerul încă roz decît o singură formă neagră, îneîntătoare şi resemnată, şi, apoi, topindu-se în noapte".
Nu m-am mai gîndit niciodată la această pagină, dar în acea clipă, cînd, pe colţul scaunului unde vizitiul doctorului aşeza de obicei într-un coş păsările pe care le cumpărase din Martinville, am terminat-o de scris, am fost atît de fericit, simţeam că mă eliberase atît de bine de acele clopotniţe şi de ceea ce ele ascundeau îndărătul lor, îneît, ca şi cum aş fi fost eu însumi o găină şi tocmai aş fi ouat un ou, începui să cînt în gura mare.
In timpul întregii zile, pe cînd ne plimbam, putusem visa la plăcerea de a fi prietenul ducesei de Guermantes, de a pescui păstrăvi, de a mă plimba cu barca pe Vivonne şi, lacom de fericire, de a nu cere vieţii în acele momente nimic altceva decît să fie mereu alcătuită dintr-un şir de după-amiezi fericite. Dar cînd pe dramul de întoarcere zărisem la stînga o fermă, destul de îndepărtată de
185

altele două care erau, dimpotrivă, foarte apropiate, fermă de unde, pentru a intra în Combray, nu-ţi mai rămînea decît să o apuci pe o alee de stejari mărginită pe o latură de pajişti aparţinînd fiecare unei mici aşezări şi plantate la intervale egale cu meri ce îşi proiectau pe pămînt, cînd erau luminaţi de apusul de soare, desenul japonez al umbrelor, dintr-o dată inima începu să-mi bată, ştiam că în mai puţin de o jumătate de oră vom fi acasă şi că, aşa cum era regula în zilele cînd ne dusesem înspre Guermantes şi cînd cina era servită mai tîrziu, voi fi trimis la culcare de îndată ce-mi voi fi terminat supa, astfel încît mama, rămînînd la masă ca şi cum am fi avut invitaţi la cină, nu va mai urca să-mi spună noapte bună aplecmdu-sc deasupra patului meu. Zona de tristeţe unde intrasem era tot atît de distinctă de zona unde mă avîntam cu bucurie doar cu o clipă. în urmă, ca uneori, pe cer, o dungă roz despărţită parcă printr-o linie de o dungă verde sau de o dungă neagră. Vezi o pasăre aburind în roz, o vezi cum e pe cale să ajungă Ia capătul lui, atinge aproape dunga neagră, apoi a intrat în ea. Dorinţele de adineaori, de a merge la Guermantes, de a călători, de a fi fericit, erau acum atît de în afara mea, încît împlinirea lor nu mi-ar fi făcut nici o plăcere. Le-aş fi dat pe toate, în schimbul putinţei de a plînge toată noaptea în braţele maniei. Tremuram, nu-mi desprindeani privirea neliniştită de la chipul mamei, care nu se va ivi în acea seară în camera unde mă; vedeam încă de pe acum cu ghidul, aş fi vrut să mor. Şi această stare avea să dureze pînă a doua zi, cînd razele soarelui de dimineaţă sprijinindu-şi, ca şi grădinarul, spalierul de zidul mvcşmîntat în cicoare ce se căţăra pînă la fereastra mea, eu voi sări din pat pentru a coborî repede în grădină, fără să-mi mai amintesc că seara va aduce iar cu sine ceasul cînd trebuia să mă despart de mama. Şi astfel Guermantes m-a învăţat să desluşesc aceste stări care se succed în mine, în anumite perioade, ajungînd chiar să-şi împartă între ele una şi aceeaşi zi, una ahmgînd-o pe cealaltă, cu punctualitatea unei febre alipite, dar atît de exterioare una alteia, atît de lipsite de mijloacele de a comunica între ele, încît nu mai pot înţelege, nu-mi mai pot nici măcar reprezenta, aflîndu-mă într-o stare, lucrai pe care l-am dorit, sau de care m-am temut, sau pe care l-am dus la împlinire aflîndu-mă în alta.
De aceea Meseglise şi Guermantes rămîn legate pentru mine de multe întîmplări mărunte aparţinînd aceleia, dintre toate diferitele vieţi paralele duse de fiecare dintre noi, care este cea mai plină de peripeţii, cea mai bogată în episoade, adică cea mai intelectuală. Fără îndoială, ea progresează în noi încetul cu încetul, iar descoperirea adevărurilor care i-au schimbat, pentru noi, sensul şi înfăţi-
186
sarea, care ne-au deschis noi drumuri; este pregătită de noi cu multă vreme înainte; dar fără ştiinţa noastră; şi ele nu datează pentru noi decît din ziua, din minutul cînd ne-au devenit vizibile. Florile ce se jucau atunci în iarbă, apa ce curgea în lumina soarelui, întregul peisaj unde s-au ivit continuă să le întovărăşească amintirea, cu, chipul lor inconştient sau distrat; şi, desigur, cînd erau îndelung contemplate de acel umil trecător, de acel copil ce visa — precum un rege de către un cronicar pierdut în mulţime —, acel colţ de natură, acea bucată de grădină nu ar fi putut crede că tocmai datorită lui vor îi menite să supravieţuiască pînă şi cu particularităţile lor cele mai efemere; şi totuşi acea mireasmă de păducel ce cutreieră de-a lungul tufişurilor, ce va fi curînd înlocuită de cea a trandafirilor sălbateci, un zgomot de paşi fără ecou pe pietrişul uîtei alei, o băşică plină cu aer iscată pe o plantă acvatică de apa ruflui şi care se sparge pe dată — toate au fost purtate de exaltarea mea, prin mijlocirea căreia au izbutit să străbată şirul atîtor ani, în timp ce în jur drumurile s-au şters, şi morţi sînt cei ce le-au călcat, şi moartă este amintirea lor. Uneori această bucată de peisaj adus astfel pînă astăzi, se desprinde atît de izolat de tot restul, îneît pluteşte nesigur în gîndul meu ca o Delos53 înflorită, fără să pot spune din ce ţară, din ce timp — poate, pur şi simplu, din ce vis "— vine. Dar probabil că eu mă gîndesc la Meseglise şi la Guerman-tes mai ales ea la zăcămintele adinei ale solului meu mental, ca la terenurile rezistente pe care mă sprjiin încă. Pentru că am crezut în lucruri, în fiinţe, în timp ce le străbăteam, lucrurile, fiinţele ce mi s-au' făcut prin ele cunoscute sînt singurele pe care le iau încă în serios şi care îmi pricinuiesc încă bucurie. Fie că acea credinţă oare creează a secat în mine, fie că realitatea nu se formează dceît în memorie, florile ce-mi sînt arătate astăzi pentru prima oară nu-mi par adevărate flori. Meseglise, cu tufele sale de liliac şi păducel, cu albăstrelele, cu macii, cu merii săi, Guennantes, cu rîul plin de mormoloci, cu scînteiuţele şi nuferii albi, au constituit pentru totdeauna, pentru mine, figura ţinuturilor unde mi-ar plăcea să trăiesc, unde vrei, înainte de orice, să poţi merge la pescuit, să te poţi plimba eu barca, să vezi ruinele unor fortificaţii gotice şi să în-tîlneşti în mijlocul lanurilor de grîu o biserică monumentală, rustică şi aurie ca o căpiţă, aşa cum era cea din Saint-Andre-des Champs; iar albăstrelele, tufişurile de păducel, merii ce mi se întîmplă, cmd călătoresc, să-i întîlnesc încă pe cîmp, pentru că se află la aceeaşi adîncime, la nivelul trecutului meu, sînt pe dată în comunicare cu mima mea. Şi totuşi, pentru că există ceva individual în fiecare oc, cînd mă cuprinde dorinţa să revăd Gurrmantes, nu mi-aş mul-
187

ţumi-o dacă aş fi dus pe malul unui rîu unde s-ar afla nuferi albi la fel de frumoşi, sau chiar mai frumoşi decît pe malul Vivonnci, după cum nici seara, întorcîndu-mă acasă — la ceasul cînd se trezea în mine acea mare nelinişte care, mai tîrziu, emigrează în iubire, şi poate deveni, pentru totdeauna, nedespărţită de ea —, nu aş fi dorit să vină să-mi spună noapte bună o mamă mai frumoasă şi mai inteligentă decît a mea. Nu; după cum îmi trebuia — ca să pot adormi fericit, în acea pace fără de nici o tulburare pe care nici o iubită nu mi-a putut-o dărui vreodată, de vreme ce te îndoieşti de ele chiar în clipa cînd crezi în ele şi nu ]e stăpîne.şti niciodată inima aşa cum o primeam, într-o sărutare, pe cea a mamei, întreagă, fără nici un gînd ascuns, fără rămăşiţa vreunei intenţii alta decît mie adresată — să fie ea, să-şi aplece ea spre mine faţa unde, dedesubtul ochiului, se afla parcă un fel de cicatrice, pe care o iubeam la fel de mult ca şi tot restul; tot astfel vreau să revăd acel Guermantes pe care l-am cunoscut, cu acea fermă puţin îndepărtată de următoarele două, îngrămădite una într-alta, aflate Ia intrarea aleii de stejari; şi acele pajişti pe care, cînd strălucesc în soare ca o băltoacă, se desenează franzele merilor, şi acel peisaj a cărui individualitate, uneori, noaptea, în visele mele, mă supune cu o putere aproape fantastică şi pe care nu-l mai pot regăsi cînd mă trezesc. Fără îndoială, deoarece au unit în mine pentru totdeauna impresii diferite şi de neseparat, doar pentru că mă siliseră să le simt în acelaşi timp, Meseglise şi Guermantes m-au expus, în viitor, la multe decepţii şi chiar la multe greşeli. Căci adeseori am vrut să revăd o persoană fără să desluşesc că voinţa mea era legată de faptul că ca îmi amintea de un gard de tufe de păducei, şi am ajuns să cred, şi să-l fac şi pe celălalt să creadă, într-un spor de iubire, din simpla dorinţă de a călători. Dar, de asemenea, prin chiar asta, şi rămînînd prezente în acelea dintre impresiile mele de astăzi cu care se pot lega, ele le conferă adevărate temelii, profunzime, o dimensiune în plus faţă de celelalte. Le adaugă şi un farmec, o semnificaţie ce nu există decît pentru mine. Cînd, în serile de vară, cerul armonios mîrîie precum un animal sălbatec, şi cînd ceilalţi sînt îmbufnaţi că vine furtuna, cu, datorită acelei plimbări înspre Meseglise, rămîn singur în extaz, respirînd, prin zgomotul ploii ce cade, mireasma unor invizibile şi persistente flori de liliac.
Astfel rămîneam adeseori pînă dimineaţa, gîndindu-mă la vremea cînd mă duceam la Combray, la tristele mele seri lipsite de somn, la atîtea zile, de asemenea, a căror imagine îmi fusese de
188
curînd redată de gustul — de ceea ce locuitorii din Combray ar fi numit „parfumul" — unei ceşti cu ceai şi, printr-o asociaţie de amintiri, la ceea ce, mulţi ani după ce plecasem din acest orăşel, aflasem cu privire la o iubire pe care Swann o avusese înainte ca eu să mă fi născut, cu acea precizie a detaliilor biografice mai uşor de obţinut uneori cînd e vorba de oameni morţi de multe secole, decît cînd e vorba de viaţa celor mai buni prieteni ai noştri, şi care parc cu neputinţă, cum ar părea cu neputinţă să vorbeşti dintr-un oraş într-altul — atîta vreme cît este ignorat artificiul prin care a fost depăşită această dificultate. Toate aceste amintiri adăugate unele altora nu alcătuiau decît o masă, dar nu fără a se putea distinge între ele — între cele mai vechi, şi cele mai recente, născute dintr-o mireasmă, apoi între cele ce nu erau decît amintirile unei alte persoane, de la care le aflasem —, dacă nu fisuri, dacă nu adevărate falii, cel puţin acele vinişoare, acele brîie felurit colorate care, în cazul anumitor stînci sau al anumitor blocuri de marmoră, dezvăluie diferenţe de origine, de vîrstă, de „formaţie".
Desigur, cînd se apropia dimineaţa, scurta incertitudine a trezirii mele era de multă vreme risipită. Ştiam în ce cameră mă aflu cu adevărat, o reeonstruisem în jurul meu pe întuneric — fie orien-tîndu-mă doar din memorie, fie ajutîndu-mă, ca de un indiciu, de o zare de lumină abia întrevăzută, în josul căreia situam perdelele de la fereastră —, ba chiar o reconstruisem în întregime şi o mobilasem precum un arhitect şi un tapiţer ce ţin seama de deschiderea ferestrelor şi a uşilor, aşezînd oglinzile şi punînd comoda la locul lor obişnuit. Dar de îndată ce lumina zilei — şi nu pîlpîirea unui ultim cărbune răsfrîntă de o vergea de aramă — desena în întuneric, eu creta, parcă, prima linie albă de rectificare, fereastra cu perdelele ei părăsea cadrul uşii unde o situasem din greşeală, în timp ce, spre a-i face loc, biroul pe care memoria mea îl aşezase cu neîndeinînare acolo, o lua la goană, împingînd în faţa-i căminul şi îndepărtând zidul despărţitor al coridorului; o curticică domnea acolo unde, cu o clipă mai înainte, se afla sala de baie, iar locuinţa pe care o zidisem în întuneric dispărea ca şi atîtca altele întrevăzute în învălmăşeala trezirii, pusă pe fugă de palidul semn desenat deasupra perdelelor de degetul înălţat al zilei.

189
J
PAETEA A DOUA
O iubire a lui Swann
P
ENTRU A FACE PARTE din „micul nucleu", din „micul grup", din „micul clan" al familiei Verdurin, trebuia să îndeplineşti o condiţie suficientă, dar necesară: să aderi tacit la un Crez printre ale cănii articole unul afirma că tînărul pianist, protejat de doamna Verdurin în acel an şi despre care ea spunea: ..Nimănui mi ar trebui să i se îngăduie să ştie să-I interpreteze atît de minunat pe Wagner!", îi „înfunda" atît pe Plante cit şi pe Ru-binsteinE4, şi că doctorul Cottard era un mai bun diagnostician decît Potain. Orice „nou adept" pe care familia Verdurin nu-l putea convinge că serile celor ce nu veneau la ei erau plicticoase la culme, se vedea pe dată exclus. Femeile fiind în această privinţă mai rebele decît bărbaţii, căci îşi desfăşurau întreaga curiozitate mondenă şi întreaga dorinţă de a afla nemijlocit cît de plăcute sau de neplăcute sînt petrecerile din alte saloane, iar soţii Verdurin simţind, pe de altă parte, că acest spirit cercetător şi acest demon al frivolităţii puteau, prin molipsire, să devină fatale ortodoxiei micii lor biserici, fuseseră siliţi să-i izgonească rînd pe rînd pe toţi „credincioşii" de sex feminin.
în afară de tînăra nevastă a doctorului, nu mai primeau aproape în acel an (deşi doamna Verdurin era virtuoasă şi dintr-o respectabilă familie burgheză, nespus de bogată şi întru totul obscură, cu care ea încetase treptat, şi în mod voit, orice relaţie) decît pe o demimondenă, sau aproape, pe doamna de Crecy, căreia doamna Verdurin i se adresa pe numele mic, spunîndu-i Odette, şi despre care ea declara ca e „un amor de femeie", şi pe mătuşa pianistului, ce fusese probabil cîndva portăreasă; erau femei ce nu cunoşteau înalta societate şi care, în naivitatea lor, crezuseră cu atîta uşurinţă că prinţesa de Sagan şi ducesa de Guermantes erau silite să plătească nişte bieţi pîrliţi pentru a avea lume la petreceri, îneît, dacă le-ai ii propus să le faci rost de o invitaţie Ia dineurile date de aceste
190
două nobile doamne, fosta portăreaseă si cocota ar fi refuzat cu dispreţ.
Soţii Verdurin nu invitau la cină: la ei găseai întotdeauna „masa întinsă". Seara nu exista un program anume. Tmărul pianist cînta ]a pian, dar numai dacă ,.avea chef", căci fiecare făcea ce voia şi, după cum spunea domnul Verdurin: Să ne trăiască prietenii şi să se simtă aici ca la ei acasă!" Dacă pianistul voia să interpreteze cavalcada din Walkiria sau preludiul din Tristan?5, doamna Verdurin protesta, nu pentru că acea muzică i-ar fi displăcut, ci, dimpotrivă, pentru că o impresiona prea mult. ..Vreţi să mă apuce iar migrena? Ştiţi doar că asta mi se întîmplă ori de cîte ori cîntă asta la pian. Ştiu ce mă aşteaptă! Mîine, cînd o să vreau să mă scol, n-o să mai fie nici ţipenie!" Dacă pianistul nu cînta, lumea sta de vorbă, şi unul dintre prieteni, cel mai adeseori pictorul lor favorit din acel moment, „dădea dramul", cum spunea domnul Verdurin, „vreunei istorii atît de gogonate că se tăvăleau cu toţii de rîs", şi mai ales doamna Verdurin, căreia — într-atît avea obiceiul să înţeleagă la propriu expresiile figurate ale emoţiilor pe care le simţea — doctorul Cottard (un tînăr debutant în acea vreme) a trebuit într-o bună zi să-i pună la loc falca, fiindcă îi căzuse do atâta rîs.
Bărbaţilor le era interzis să poarte haine de seară, pentru că erau între „amici" şi ca să nu semene cu „plicticoşii" de care se fereau ca de ciumă, neinvitîndu-i decît cu cine ştie ce mare prilej, căutat cum nu se poate mai rar şi doar pentru a-l distra pe pictor sau a-l face cunoscut pe muzician. în restul timpului se mulţumeau să dezlege şarade, să ia masa la miezul nopţii în chip solemn, dar în intimitate, fără a lăsa să pătrundă vreun străin în micul „nucleu".
Dar, pe măsură ce „amicii" căpătaseră un loc tot mai mare în viaţa doamnei Verdurin, plicticoşi şi dezagreabili începeau să fie toţi cei care îi răpeau, fie şi pentru puţină vreme, prietenii, toţi cei care îi împiedicau să fie liberi, adică mama unuia, profesia altuia, casa de la ţară sau boala unui al treilea. Dacă doctoral Cottard credea că trebuie sa plece îndată după masă ea să se întoarcă la căpătîiul unui bolnav aflat în primejdie: „Cine ştie, îi spunea doamna Verdurin, poate că i-ar face mult mai bine dacă nu l-ai deranja acuma seara; ar petrece o noapte mai bună fără tine; mîine djmi-neaţă o să te duci să-l vezi devreme şi o să-l găseşti vindecat". încă de la începutul lunii decembrie era bolnavă la gîndul că prietenii cei mai credincioşi ai casei ,,o vor lăsa baltă" de Crăciun şi de Anul nou. Mătuşa pianistului îi pretindea acestuia să ia masa în acele zile in familie, cu mama:
191
I
I
l
—	Nu cumva crezi c-o să moară, îi strigă aspru doamna Ver-
durin, dacă nu cinezi cu ea de Anul nou, ca în provincie!
în săptămîna Patimilor, neliniştile ei renăşteau:
65535	Dumneata, doctore, un savant, un liber cugetător, cred că vii
în Vinerea mare, ca în orice altă zi, îi spuse ea lui Cottard, în pri
mul an, pe un ton sigur de sine, ca şi cum nu s-ar fi putut îndoi de
răspuns. Dar tremura, aşteptîndu-l, căci, dacă nu ar fi fost afiima-
tiv, risca să rămînă singură.
65536	Voi veni în Vinerea mare... să-mi iau rămas bun, căci ne vom
petrece Pastele în Auvergne.
65537	în Auvergne? ca să te mănînce purecii şi ploşniţele! N-ai
•decît!
Şi, după o clipă de tăcere:
—	Dacă ne-ai fi spus măcar din timp, ca să fi organizat ceva şi
să fi călătorit împreună, în condiţii confortabile.
Tot astfel, dacă un „credincios al casei" avea un prieten, sau o „prietenă a casei" avea un flirt ce ar fi putut uneori să-i „îndepărteze", soţii Verdurin, care nu se speriau dacă o femeie avea un amant cu condiţia să-l aibă la ei, să-l iubească prin ei şi să nu li-l prefere, spuneau: „Foarte bine! Adu-l aici!" Şi era primit spre încercare, ca să dovedească dacă este capabil să nu aibă secrete faţă de doamna Verdurin, dacă are toate calităţile necesare spre a fi inclus în „micul clan". Dacă nu corespundea aşteptărilor, „credinciosul casei" care îl prezentase era luat de o parte de gazde şi, după o convorbire între patru ochi, se pomenea certat cu prietenul sau cu amanta. în cazul cînd gazdele nu-i făceau acest mic serviciu, „noul adept" devenea, la rîndu-i,un „credincios al casei". Iată de ce cînd, în acel an, demimondena îi povesti domnului Verdurin că tocmai cunoscuse un bărbat îneîntător, pe domnul Swann, insinuînd că acesta va fi foarte fericit să fie primit în vizită, domnul Verdurin transmise pe loc această cerere nevestei sale. (Căci nu avea niciodată vreo părere înaintea ei, iar rolul lui special era de a-i aduce la îndeplinire dorinţele, precum si pe cele ale „credincioşilor casei", desfăşurîndu-se în chipul cel mai ingenios.)
65535	Doamna de Crecy vrea să te roage ceva. Ar dori să-ţi prezinte
un prieten, pe domnul Swann. Ai ceva împotrivă?
65536	Ei, Doamne, cum aş putea să refuz o minune de femeie ca
ea. Taci din gură, nu-ţi cere nimeni părerea, eu îţi spun că eşti o
minune de femeie.
65537	Dacă asta îţi este voia, răspunse Odettc pe un ton preţios şi
cochet, şi adăugă: ştii că nu sînt fishing for eompliments.
65538	Adu-ţi prietenul, dacă e un bărbat plăcut.
192
Marcel Proust în 1891.
Marcel Proust pictat de Jacques-Cmile Blanche.
	Pod	
	peste le Loir	
	(„la Vivonne").	
	străbătut	
	de Marcel Proust	
	in copilărie,	
	in vacanţele	
	petrecute	
	la llliers	
	(„Combrav").	
■«■
Casa unei  mâtusi a lui Marcel Proust
(din llliers — „Combray").
„mătuşa Leonie" din In căutarea timpului pierdut.
Fereastra din stînga este cea a camerei lui Proust,
care a locuit aici in copilărie.
Ver Meer : Privelişte din Deltt.
Este una din picturile la care Proust face numeroase referiri
în In căutarea   timpului pierdut.
Camera lui Marcel Proust la llliers („Combray").

O pagină din manuscrisul proustian.
comparată   de   către   Swann.
Zephora   (detaliu   dintr-o   frescă   de   Sandro   Botticelli), cu   care   Odette   de   Crecy   este   comparată    de   către'
- CtNTRAU -
Caleaşca, crochiu de Laprade.
(„Vedeam... o neasemuită caleaşca... în care şedea alene
doamna Swann... in mină ou o umbrela mov" -
Du cote de chez Swann).
Portretul contesei Gretfulhe de Helleu.
Este una  din doamnele din  înalta  aristocraţie
care i-au servit lui  Proust drept model
pentru contesa de Guermantes din In căutarea timpului pierdut.

Catedrala din Chartres de La prade.
Proust arată în opera sa o predilecţie specială
pentru această capodoperă a artei gotice.
Castelul Guermantes, Lagny (Seine-et-Marne).
e vest.
Castelul Guermantes. Faţada dinspre nord şi cea dinspn
Castelul Guermantes (detaliu).

Castelul
Guermantes.
Galeria numită
„La belle inutile".
Castelul Guermantes. Scară din aripa de nord.

/Mbertine de
Guermantes (1799-l819).
Wbertine de Guermantes în 1818.
B
_ CENTRALA -UNtVtRStTA*A CLUl-NATOCA
Marcel Proust pe patul I   de moarte :
gravură de Helleu.
Marcel Proust
pe patul de moarte •■
crochiu de
Dunoyer de Segonzac.

Desigur, „micul nucleu" nu avea nici o legătură cu societatea frecventată de Swann, şi adevăraţii mondeni ar fi găsit că nu merită osteneala să ocupi, ca el, în lumea înaltă, o situaţie excepţionala, pentru a ţine să le fii prezentat soţilor Verdurin. Dar lui Swann îi plăceau atît de mult femeile îneît, din ziua cînd le cunoscuse aproape pe toate din aristocraţie şi cînd nu mai avuseseră a-l învăţa nimic, el nu mai ţinuse la aceste scrisori de naturalizare, echivalînd aproape cu nişte titluri de nobleţe pe care i le acordase cartierul Saint-Germain, decît ca la un fel de valoare de scliimb, de scrisoare de credit, lipsită de preţ în ea însăşi, dar îngăduindu-i să-şi improvizeze o situaţie în cutare mic oraş de provincie sau în cutare mediu obscur din Paris, unde fata nobilului de ţară sau cea a grefierului îi păruseră frumoase. Căci dorinţa sau iubirea îi trezeau, atunci un simţămînt de vanitate de care acum scăpase în viaţa, cea obişnuită (deşi, neîndoielnic, tocmai acest simţămînt îl îndreptase odinioară către o carieră mondenă unde îşi risipise în plăceri frivole darurile minţii şi îşi folosise erudiţia în materie de arţar sîătuindu-le pe doamnele din înalta societate ce tablouri să-şi cumpere şi cum să-şi mobilizeze palatele), dar care îi stîrnea dorinţa de- a străluci în ochii unei necunoscute de care era îndrăgostit, cu O- eleganţă nepresupusă doar de numele de Swann. Dorea asta mai ales dacă necunoscuta era de condiţie umilă. Aşa cum un bărbat inteligent nu se va teme niciodată că va părea prost în faţa unui alt: bărbat inteligent, tot astfel un bărbat elegant se va teme a-şi vedea eleganţa ignorată nu de către un mare senior, ci de un bădăran.. Trei sferturi din cuvintele de duli şi din minciunile vanitoase ce au fost împrăştiate cu dărnicie de cînd lumea există de către oameni care astfel se înjoseau, au fost adresate unora ce le erau inferiori. Iar Swann, care era simplu şi neglijent cu o ducesă, tremura să nu îie dispreţuit, şi poza, atunci cînd era în faţa unei cameriste.
Nu era ca atîţi alţi oameni care, din lene sau dintr-un sentiment resemnat al obligaţiei create de măreţia socială de a rămîne legaţi de un anume ţărm, se abţin de la plăcerile pe care realitatea li le înfăţişează în afara poziţiei mondene unde trăiesc, fixaţi pînă la moarte, mulţumindu-se, în cele din urmă, să numească plăceri, din lipsă de altceva mai bun, după ce au izbutit să se obişnuiască, distracţiile mediocre sau necazurile suportabile cuprinse în ea. Swann, în schimb, nu încerca să le găsească frumoase pe femeile cu •care îşi petrecea timpul, ci să-şi petreacă timpul cu femeile pe care le găsea frumoase. Şi adeseori erau femei de o frumuseţe destul de vulgară, căci calităţile fizice pe care el le căuta fără să-şi dea seama
I
I

13 — In căutarea timpului pierdut
193
erau complet opuse celor care îl făceau gft admire femeile sculptate sau pictate de maeştrii lui preferaţi. Profunzimea, melancolia expresiei îi îngheţau simţurile, trezite, dimpotrivă, de o carne sănătoasă, îmbelşugată şi roz.
Dacă, într-o călătorie, întîlnea o familie pe care manierele elegante l-ar fi obligat să nu încerce să o cunoască, dar care număra printre membrii ei o femeie ce-i apărea împodobită cu un farmec lui încă necunoscut, a rămîne „rezervat" şi a înşela dorinţa trezită de ea, a înlocui cu o plăcere diferită plăcerea pe care ar fi putut-o cunoaşte cu ea, scriind unei vechi amante să vină la el, i s-ar fi părut o abdicare în faţa vieţii tot atît de laşă, o renunţare la o fericire nouă tot atît de stupidă, ca aceea de a se zăvori în camera lui şi a privi vederi înfăţişînd Parisul. Nu se închidea în edificiul relaţiilor sale, dar făcuse din acesta, pentru a-l putea reconstrui din mers, pe noi baze, oriunde i-ar fi plăcut o femeie, unul din acele corturi demontabile pe care exploratorii le poartă cu ei. Ar fi dat pe nimic, oricît de invidiat le-ar fi părut altora acel lucru, tot ceea ce nu putea fi transportat sau schimbat pe o plăcere nouă. De eîte ori nu renunţase, de la o clipă la alta, la creditul pe care îl căpătase din partea unei ducese, alcătuit din dorinţa acumulată de ani de zile a acesteia de a-i fi pe plac, dar fără a afla prilejul potrivit — cerîndu-i, printr-o indiscretă depeşă, o recomandare telegrafică prin care ar fi intrat pe dată în legătură cu unul din intendenţii ei de la ţară a cărei fiică îi păruse frumoasă, ca un înfometat care ar da un diamant pe o bucată de pîine! Ba chiar, mai tîrziu, se distra pe seama acelei situaţii, căci exista în el, răscumpărată de o rară delicateţe, o anume grosolănie. Apoi aparţinea acelei categorii de bărbaţi inteligenţi care au trăit în trmdăvie şi caută o consolare şi poate chiar o scuză în ideea că acea trîndăvie oferă inteligenţei lor obiecte tot atît de vrednice de interes pe cît ar fi cele oferite de artă sau de studiu, că „Viaţa" cuprinde situaţii mai interesante, mai romaneşti decît toate romanele. Cel puţin asta susţinea el, convingîndu-i cu uşurinţă pe cei mai rafinaţi prieteni ai săi din înalta societate, mai cu seamă pe baronul de Charîus, pe care îl înveselea povestindu-i propriile-i aventuri deocheate, fie că, întîl-nind în tren o femeie pe care apoi o adusese la el acasă, descoperise apoi că era sora unui suveran ce avea în mîinile sale, în acel moment, toate firele politicii europene, el fiind astfel ţinut la curent cu toate într-un mod cum nu se poate mai plăcut, fie că, prin jocul complex al împrejurărilor, depindea de alegerea ce urma, a fi făcută de conclav, dacă va putea sau nu să devină amantul unei bucătărese.
194
De altminteri Swann îi silea cu atîta cinism să-i slujească drept •codoşi nu numai pe cei din strălucita falangă de nobile şi virtuoase văduve, de generali, de academicieni, ce-i erau cu deosebire apropiaţi. Toţi prietenii lui se obişnuiseră să primească dm cînd în cînd scrisori prin care le cerea cîteva rînduri de recomandare sau de introducere, cu o abilitate diplomatică ce, persistînd de-a lungul unor iubiri succesive şi al unor pretexte diferite, punea tot mai mult în evidenţă, mai bine chiar decît o atitudine stîngace, ut caracter permanent şi scopuri identice. Am pus adeseori să mi se povestească, mulţi ani mai tîrziu, cînd caracterul lui a început sâ mă intereseze din cauza asemănărilor pe care, în cu totuî alte privinţe, le avea cu al meu, felul cum, cînd îi trimitea o epistolă bunicului (ce nu-mi era încă bunic, căci marea legătură a lui Swann a început cu puţin înainte de naşterea mea, şi ea a întrerupt pentru multa vreme acele practici), acesta, recunoscînd pe plic scrisul prietenului său, exclama: „Păzea! Swann iar îmi cere cine ştie ce!" Şi. fie dintr-o neîncredere, fie din sentimentul inconştient şi diabolic «e ne îndeamnă să nu dăm cutare lucru decît celor ce nu şi-l doresc, bunicii mei răspundeau printr-un nu categoric rugăminţilor lui cel mai uşor de satisfăcut, cum ar fi fost aceea de a-l prezenta unei fete ce lua masa în fiecare duminică la noi, şi în legătură cu cart» erau >siliţi, de fiecare dată cînd Swann le vorbea iar despre ea, s?i se prefacă, zicînd că nu-i mai vizitează, în timp ce toată săptămvna se întrebau totodată pe cine ar mai putea invita odată cu ea, şi negăsind adeseori pe nimeni, dar fără a-l chema nici chiar atunci pe cel pe care l-ar fi făcut astfel atît de fericit.
Uneori, cutare pereche, prieteni ai bunicilor şi care pînă atunci se plînseseră că nu-l întîlnesc niciodată pe Swann, îi vesteau plini de mulţumire şi poate cu o uşoară dorinţă de a le stîrni invidia, că Swann se poartă acum cu ei într-un chip fermecător şi că nu trece zi fără să-i viziteze. Bunicul nu voia să le strice bucuria, dar se uita ţintă la bunica şi fredona:
Care-o fi taina? Nu înţeleg nimic.
sau:
Nălucă trecătoare... sau:
în treburi ca acestea
Mai Mne-i să nu vezi nimic.
195
Cîtcva luni mai tîrziu, dacă bunicul îl întreba pe noul prieten
al lui Swann:. Ce mai face Swann? îl vezi tot atit de des.-' chipul
interlocutorului său se alungea: „Să nu-i mai rosteşti numele m
fata mea! -Dar credeam că eraţi foarte prieteni... Astfel, timp
de" cîteva luni, fusese prietenul intim al verilor bunicii la care lua
masa aproape în fiecare zi. Dintr-o dată nu i-a mai vizitat, fara*sa-i
wevină L-au crezut bolnav, iar verişoara bunicii tocmai voia şa
trimită un servitor la el, cînd dădu peste o scrisoare lăsata dm
greşeală în registrul de soeoteli al bucătăresei. O anunţa pe aceasta
femeie că pleacă din Paris şi că nu va mai putea veni. Era amanta
lui şi, în momentul rupturii, socotise de cuviinţa sa-i anunţe ple
carea numai ei.	.    >,•   ,         .  "
Cînd amanta lui era, dimpotrivă, o femeie dm lumea buna sau,
cel puţin cu o origine nu chiar atît de umilă sau cu o viaţa nu chiar
atît de deşucheată încît să nu o poată scoate în societatea malta,
atunci de'dragul ei, se întorcea şi el pentru o vreme la viaţa mon
denă dar numai în cercul strimt în care se mişca ea sau unde o du
sese el   JNTu-i cazul să contăm pe Swann în seara asta, spunea cutare
amfitrioană, ştiţi doar că e ziua de Operă a americancei cu care tră
ieşte " Obţinea pentru ea invitaţii în saloanele foarte incluse unde
fel avea tabieturile lui, dineurile lui săptămînale, partidele lui de
pocher în fiecare seară, după ce, încreţindu-şi uşor părul tăiat
scurt  des ca o perie şi roşcat, îşi îmblînzea astfel puţin privirea
pătrunzătoare a ochilor verzi, îşi alegea o floare pentru butoniera
si pleca să se întîlnească cu amanta lui, cu care cma la una dintre
femeile ce-i erau prietene; şi atunci, gîndindu-se la admiraţia şi la
prietenia cu care îl vor înconjura, în faţa femeii iubite, acei oameni
la modă pentru care persoana şi părerile lui erau sfinte el regăsea
farmecul aeelei vieţi mondene faţă de care nu de mult se simţea
blazat  dar a cărei materie, pătrunsă şi cald colorată de o flacără
ascunsă şi mişcătoare, îi părea preţioasă şi frumoasă de cînd in
corporase o nouă iubire.	,•->__.        *•	-,- +
Dar în timp ce fiecare dintre aceste legaturi, sau fiecare dintre aceste flirturi fusese realizarea mai mult sau mai puţin completa a unui vis născut din vderea unui chip sau a unui trup pe care Swann le găsise fermecătoare, spontan, fără să-şi dea vreo strădanie in schimb cînd, într-o bună zi, la teatru, i-a fost prezentat Odetţei de Crecy de către unul din prietenii lui de odinioară, ce n vorbise desprea ea ca despre o femeie îneîntătoare cu care va ajunge poate să aibă o legătură plăcută, dar înfăţişîndu-i-o drept mai greu de cucerit decît era în realitate, spre a-i lăsa impresia ca î-afecnt un serviciu prietenesc şi important prczentîndu-l, ea 11 apărase an
198
Bwann ca o femeie nu lipsită de frumuseţe, desigur, dar avînd un gen de frumuseţe ce-i era indiferent, ce nu-i inspira nici o dorinţă, ba chiar îi pricinuia un fel de repulsie fizică, ca una din acele femei pe care fiecare bărbat le-a întîlnit, diferite pentru fiecare, şi care sînt opusul tipului cerut de simţurile noastre. Nu-i plăcea profilul ei prea puternic, pielea ei prea fragilă, pomeţii prea proeminenţi, trăsăturile prelungi. Avea ochi frumoşi, dar atît de mari încît păreau a se prăbuşi sub propria lor greutate, îi copleşeau întregul chip, făcîndu-l să pară mereu sau obosit, sau posac. La cîtăva vreme după această întîlnire la teatru, ea îi scrisese, cerîndu-i să-i arate colecţiile care o interesau foarte mult, ,.pe ea, o ignorantă, dar căreia îi plăceau lucrurile frumoase", spunîndu-i totodată că are impresia câ-l va cunoaşte mai bine cînd îl va fi văzut în „al său /wme", unde şi-l închipuia ..instalat confortabil, cu ceaiul şi cu cărţile lui", deşi nu-i ascunsese surpriza de a afla că locuieşte în acel cartier probabil atît de trist şi „atît de puţin smart pentru un bărbat ca el". Şi după ce a lăsat-o să vină, părăsindu-l, ea îi exprimase regretul de a fi rămas atît de puţin în această locuinţă unde fusese atît de fericită să pătrundă, vorbind despre el ca şi cum ar fi însemnat pentru ea ceva mai mult decît toate celelalte fiinţe pe care le cunoştea şi părîml a stabili între ei un fel de trăsătură de unire roma-nescă, ce-l făcuse să surîdă. Dar la vîrsta oarecum dezabuzată de care se apropia Swann, cînd ştii să te mulţumeşti a fi îndrăgostit pentru plăcerea de a fi, fără a cere neapărat ca şi celălalt să te iubească, această apropiere a inimilor, chiar dacă nu mai este, ca în prima tinereţe, scopul către care tinde iubirea, rămîne totuşi legată de ea printr-o asociaţie de idei atît puternică încît poate deveni cauza iubirii, dacă apare înaintea ei. Odinioară visai să stăpîneşti inima femeii pe care o iubeai; mai tîrziu, simţămîntul că stăpîneşti inima unei femei poate fi de ajuns pentru a te face să te îndrăgosteşti de ea. Astfel, la vîrsta cînd s-ar părea —fiindcă în iubire cauţi mai ales o plăcere subiectivă — că trebuie să domine gustul pentru frumuseţea femeii, iubirea poate lua naştere — iubirea cea mai fizică — fără ca să îi avut la temelie o dorinţă prealabilă. Cînd ai ajuns în acea parte a vieţii, ai trăit iubirea de mai multe ori; ea nu mai evoluează singură, după propriile-i legi necunoscute şi fatale, în faţa inimii noastre uimite si pasive. îi venim într-ajutor, o falsificăm prin memorie, prin sugestie. Recunoscînd unul din sim-ptoniele ei. ne amintim şi de altele, reînviindu-le. Cum posedăm melodia ei, în întregime gravată în noi. nu avem nevoie ca o femeie să ne chite începutul — plin de admiraţia pe care o inspiră frumuseţea — pentru ca să găsim de îndată urmarea. Şi dacă începe la mij-

197
loc, acolo unde inimile se apropie, unde cei doi îşi spun că nu vor mai exista decît unul pentru celălalt, sîntem îndeajuns de obişnuiţi cu acea muzică pentru a ne duce repede spre partenera noastră, spre a o întîlni tocmai la pasajul unde ne aşteaptă.
Odctte de Crecy îi mai făcu o vizită lui Swann, apoi altele, tot mai dese; şi, fără îndoială, fiecare dintre ele îi reînnnoia decepţia de a regăsi în faţa acestui chip ale cărui particularităţi oarecum le uitase în intervalul cît nu se văzuseră, şi pe care nu şi-l amintise nici ca fiind atît de expresv, nici ca fiind, în ciuda tinereţii lui, atît de veştejit; regreta, în timp ce îi vorbea, că marea ei frumuseţe nu era în genul celor pe care le-ar fi preferat în mod spontan. Trebuie, de altfel, să spunem că faţa Odettei părea mai slabă şi mai proeminentă pentru că fruntea şi partea de sus a obrajilor, acea suprafaţă netedă şi mai plată, era acoperită de o revărsare de păr, purtat atunci fie în lungi bucle, fie în cîrlionţi ridicaţi pînă în creştet şi care se răspîndeau în savantă dezordine de-a lungul urechilor; cît priveşte trupul ei, de altminteri foarte bine făcut, era greu să-i percepi continuitatea (din cauza modei din acea vreme, şi deşi era una dintre femeile cele mai bine îmbrăcate din Paris). într-atît corsajul, înaintînd puternic ca pe un pîntec imaginar şi sfîrşind brusc în unghi ascuţit, în timp ce, pe dedesubt, începea să se umfle balonul celor două fuste, îi dădea femeii înfăţişarea a ceva alcătuit din piese diferite şi greşit îmbucate unele într-altele; într-atît dantclu-ţele, volănasele încreţite şi plisate, jiletca urmăreau în deplină libertate, după fantezia desenului sau consistenţa stofei, linia care le ducea pînă la panglici, la învolburările de dantelă, la franjurii perpendiculari, negri ca smoala, sau care le îndrepta de-a lungul corsetului din balene, dar nu aveau nicicum în vedere fiinţa vie, ce, după cum arhitectura acestor zorzoane se apropia sau se îndepărta de a sa, se pomenea fie prea strînsă, fie pierdută în acele podoabe.
Dar, după ce Odette pleca, Swann surîdea gîndindu-se că îi spusese cît de greu va trece vremea pentru ea pînă cînd el îi va îngădui se întoarcă; îşi amintea de înfăţişarea neliniştită, timidă, cu care îl rugase o dată să nu o lase să aştepte multă vreme, şi de privirea ei din acele clipe, aţintită asupra lui şi rugîndu-l cu teamă, atît de înduioşătoare sub buchetul de pansele artificiale prins în partea din faţă a pălăriei ei rotunde de pai alb, cu panglie/de catifea neagră. ,,Dar dumneata cînd o să vii la mine să beixtin ceai?" îi spusese ea. El pretextase că lucrează la ceva, la un sţrfaiu — în realitate părăsit de ani de zile — despre Ver MeerdtfDelft56. ,.înţeleg că eu, o biată femeie, nu însemnez nimic p£-Hngă un mare savant,
198
1
îi răspunsese ea. Aş fi ca broasca în faţa aeropagului. Şi totuşi, mi-ar plăcea atît de mult să învăţ, să ştiu, să fiu iniţiată. Cît de nostim trebuie să fie să nu-ţi mai scoţi nasul dintr-un maldăr de cărţi şi manuscrise vechi!" adăugase ea cu aerul mulţumit de sine pe care îl are o femeie elegantă cînd afirmă că bucuria ei cea mai mare este să se murdărească fără teamă făcînd o muncă deloc curată, ca, de exemplu, gătind în bucătărie şi „punînd ea însăşi mîna la treabă". „O să-ţi baţi joc de mine, dar n-am mai auzit niciodată vorbindu-se de pictorul ăsta care te împiedică să mă vezi (vorbea despre Ver Meer); mai trăieşte? Măcar unele dintre operele lui pot oare fi văzute la Paris, pentru ca să-mi pot mai bine închipui ce îţi place, pentru ca să ghicesc puţin ce se întîmplă sub fruntea asta înaltă, în mintea asta, care lucrează atît de mult, pe care o simţi mereu cum cugetă, şi să-mi pot spune; iată la ce se gîndeşte. Ar fi un adevărat vis să pot fi alături de tine în munca ta!" El se scuzase, spunînd că-i este teamă de orice nouă prietenie, vorbind, galant, despre teama sa de a fi nefericit. „îţi este frică de iubire? Ciudat, şi eu care nu caut decît iubirea, care mi-aş da viaţa dacă aş găsi-o, spusese ea cu o voce atît de firească, atît de convinsă, îneît îl tulburase cu desăvîrşire. Cred că ai suferit din cauza unei femei. Şi eşti convins că toate celelalte îi seamănă. N-a ştiut să te înţeleagă; tu eşti o fiinţă atît de aparte. Asta am iubit mai întîi la tine, am simţit că nu eşti ca toţi ceilalţi. —Şi apoi, de altminteri, ştiu ce înseamnă să fii femeie, îi spusese el, trebuie să ai o mulţime de treburi, care-ţi ocupă tot timpul. —Eu n-am niciodată nimic de făcut! Sînt totdeauna liberă, voi fi totdeauna astfel pentru tine. La orice oră din zi sau din noapte cînd îţi va fi comod să mă vezi, dă-mi de ştire şi voi fi cum nu se poate mai fericită să alerg la tine. Să te rog ceva? Ar fi drăguţ din partea ta dacă te-ai duce să te prezinţi doamnei Verdurin, în salonul căreia mă aflu în fiecare seară. Ar fi minunat dacă ne-am regăsi acolo; mi-aş spune că ai venit puţin şi pentru mine!".
Şi, fără îndoială, amintindu-şi astfel conversaţiile lor, gîndindu-sc astfel la ele cînd era singur, el se juca doar cu imaginea ei, printre alte multe imagini de femei, în reverii romaneşti, dar dacă, datorită unei împrejurări oarecare (sau poate nu chiar datorită ei, împrejurarea ce se înfăţişează în clipa cînd o stare, latentă pînă acum, se declară, putînd să nu o fi influenţat în vreun fel), imaginea Odettei de Creey ar fi absorbit toate aceste reverii, dacă acestea n-ar mai fi separabile de amintirea ei, atunci imperfecţiunea trupului ei nu ar mai fi avut nici o importanţă, după cum nici faptul că ar fi fost, mai mult sau mai puţin decît oricare alt trup, pe gustul lui Swann,

199
deoarece, devenit trupul celei pe care o iubea, el ar fi fost singurul în măsură să-i pricinuiască bucurii şi chinuri.
Bunicul cunoscuse — ceea ce nu s-ar fi putut spune despre nici unul dintre prietenii lor actuali — familia acestor Verdurin. Dar el pierduse orice legătură cu cel pe care-l numea „tînărul Verdurin" si pe caro-l considera, oarecum în mare, ca dedîndu-se — deşi avea încă multe milioane — unei vieţi boeme, printre oameni din pleava societăţii. într-o zi, el primi din partea lui Swann o scrisoare prin care acesta îl întreba dacă nu îl poate pune în legătură cu soţii Verdurin: „Păzea! Păzea! exclamase bunicul, asta nu mă miră deloc, era singurul mod în care putea sa termine Swann. Frumoasă societate ! Dar mai întîi nu pot face ce-mi cere pentru că nu-l mai cunosc pe acest domn. Şi apoi se ascunde aici, neîndoielnic, interesul lui pentru o femeie, şi în poveşti din astea nu mă amestec. O să ne distrăm bine, dacă Swann îşi complică viaţa cu aceşti Verdurin".
Şi, în urma răspunsului negativ al bunicului, Odette însăşi l-a adus pe Swann în familia Verdurin.
Aceştia îi invitaseră la cină, în ziua cînd Swann îşi făcu pentru prima oară apariţia, pe doctorul şi pe doamna Cottard, pe tînăml pianist dimpreună cu mătuşa lui, precum şi pe pictorul lor preferat de atunci, cărora li se mai adăugaseră în cursul serii şi alţi credincioşi ai casei.
Doctorul Cottard nu ştia niciodată foarte bine pe ce ton trebuie să răspundă cuiva, sau dacă interlocutorul său vrea să rîdă sau este serios. Deci, la nimereală, şi indiferent de expresia feţei, adăuga şi un surîs provizoriu şi în expectativă, a cărei fineţe ambiguă l-ar fi putut dezvinovăţi în faţa reproşului de naivitate, dacă se întâmpla ca anumite vorbe să-i fi fost adresate în glumă. Dar cum, pentru a face faţă ipotezei opuse, nu îndrăznea să-şi lase surisul să i se afirme limpede pe faţă, o vedeai întruna plutind într-o incertitudine unde se citea întrebarea pe care nu îndrăznea să o pună: „Vorbeşti în glumă sau în serios?" J\Tu era mai sigur nici de felul cum trebuie să se poarte pe stradă, şi chiar, în general, în viaţă, şi îl vedeai întîmpinînd trecătorii, trăsurile, evenimentele cu un surîs maliţios care îi punea atitudinea la adăpost de orice improprietate, de vreme ce dovedea, dacă nu era cea. potrivită, că el ştia asta prea bine şi că se purtase astfel doar în glumă.
Totuşi, cînd i se părea că îi este îngăduit să pună o întrebare directă, doctorul nu scăpa prilejul, încereînd să-şi limiteze îndoielile şi să-şi completeze cunoştinţele.
Astfel, urmînd sfaturile unei mame prevăzătoare, ce-l dăscălise la plecarea lui la Paris, nu lăsa niciodată să-i scape fie o expresie, fie
200'
un nume propriu necunoscute lui, fără să încerce să se documenteze asupra lor.
în privinţa expresiilor, nu-i ajungeau niciodată lămuririle primite căci, presupnnîndu-le uneori un sens mai precis decît aveau, ar fi dorit să ştie ce înseamnă exact cele pe care le auzea cel mai des: frumuseţea diavolului, sînge albastru, o viaţă dezmăţată, sfertul de oră al lui Rabelais, a fi un prinţ al eleganţei, a da mină liberă, a fi redus la tăcere etc, si în ce cazuri anume putea şi el să le folosească, în lipsa lor, se folosea de jocuri de cuvinte pe care le învăţase pe dinafară. Cît priveşte numele noi do persoane rostite în faţa lui, se mulţumea doar să le repete pe un ton interogativ, prin care cerea, după cît i se părea lui destul de limpede, explicaţii altminteri greu de pretins în mod direct.
Cum simţul critic pe care credea că-l exercită asupra oricărui lucru îi lipsea cu desăvîrşire, politeţea rafinată ce constă în fc-l asigura pe cineva cînd îi aduci un serviciu, fără să doreşti a fi crezut, că, dimpotrivă, serviciul ţi l-a adus el ţie, îi scăpa întotdeauna, căci el lua totul întocmai cum i se spunea. Oricît de orbită era doamna Verdurin în privinţa, lui, ea ajunsese — continuînd totodată să-l găsească foarte subtil — să fie agasată cînd vedea că, atunci cînd îl invita într-o lojă de avanscenă să o asculte pe Sarali Bernhardt, zieîndu-i, eu graţie: „Eşti foarte amabil, doctore, că ai venit, eu atît mai mult cu cît sînt sigură că ai auzit pînă acum adeseori vor-bindu-se de Sarali Berahardt, şi apoi sîiitem poate prea aproape de scenă", doctorul Cottard, care intrase în lojă cu un surîs ce aştepta, pentru a se preciza sau pentru a dispărea, ca una dintre persoanele avizate să-l lămurească despre valoarea spectacolului, îi răspundea: „într-adevăr, sîntem prea aproape de scenă, şi lumea începe să se plictisească de Sarali Bernhardt. Dar mi-ai spus că doreşti să vin. Pentru mine, dorinţele dumitale sînt porunci. Sînt foarte fericit că pot să-ţi fac acest serviciu. Ca să-ţi fiu pe plac, aş face orice, căci eşti atît de bună!" Şi adăuga: „Sarah Bernhardt este cea pe care mulţi o numesc Vocea de aur, nu-i aşa? Adeseori am citit că sub ea arde scena. E o expresie ciudată, nu găseşti?" în speranţa unor comentarii ce nu aveau loc.
„Ştii, îi spusese doamna Verdurin soţului ei, cred că greşim eînd, din modestie, depreciem ceea ce îi oferim doctorului. Este un savant care trăieşte în afara existenţei practice; necunoscînd prin el însuşi valoarea lucrurilor, el ia drept bune cuvintele noastre. — N-am îndrăznit să-ţi spun, clar am observat şi eu asta", îi răspunse domnul Verdurin. Şi, de Anul nou următor, în îoc să-i trimită doctorului

201
Cottard un rubin de trei mii de franci spunîndu-i că-i un fleac, domnul Verdurin cumpără cu trei sute de franci o piatră falsă, lăsînd să se înţeleagă că foarte cu greu puteai găsi una atît de frumoasă.
Cînd doamna Verdurin anunţase că în acea seară îl vor avea printre invitaţi pe Swann: „Swann?" exclamase doctorul cu un accent brutal şi surprins, căci cea mai mică noutate îl lua cura mi se poate mai pe neaşteptate pe acest om care se credea totdo.iuna pregătit pentru orice. Şi văzînd că nu i se răspunde: „-Svcarn;!' Cine-o mai fi şi ăsta?" ţipă el în culmea unei nelinişti care dispăru brusc cînd doamna Verdurin îi spuse: „Prietenul despre care ne-a vorbit Odette. — A, perfect, perfect", răspunse doctorul, dintr-o dată calmat. Pietonii, pe de altă parte, se bucura de apariţia lui Swann în salonul doamnei Verdurin, căci îl bănuia îndrăgostit de Odette şi lui îi plăcea să dea o mînă de ajutor în asemenea cazuri. ..Tare mă distrează să pun la cale căsătorii, îi şopti el la ureche doctorului Cottard, am izbutit pînă acum mai multe, chiar între femei!"
Spunînd soţilor Verdurin că Swann era foarte „smart", Odette îi făcuse să se teamă că le va aduce pe cap un individ „plicticos". Dimpotrivă, el le lăsă o impresie excelentă, a cărei eanză indirectă, necunoscută de ei, era tocmai, printre altele, frecventarea societăţii elegante. într-adevăr, avea asupra oamenilor, chiar inteligenţi, care nu au frecventat niciodată societatea înaltă, una dintre superiorităţile celor ce au trăit puţin în mijlocul ei, si anume cea de a "nu o mai transfigura prin dorinţa sau prin spaima ce le inspiră imaginaţiei, ci, dimpotrivă de a o considera ca neavînd nici o importanţă. Amabilitatea lor, despărţită de orice snobism şi de teama de a părea exagerată, devenită independentă, are acea dezinvoltură, acea graţie a mişcărilor celor ale căror membre suple execută întocmai orice exerciţiu vor, fără participarea indiscretă şi neîndemînatecă a restului corpului. Simpla gimnastică elementară a bărbatului de lume întinzînd rnîna cu bunăvoinţă tînărului necunoscut ce-i este prezentat şi înclinîndu-se cu o anume rezervă în faţa ambasadorului căruia îi este prezentat, trecuse în mod inconştient în întreaga atitudine socială a lui Swann, care, faţă de oamenii dintr-un mediu inferior mediului său, cum erau soţii Verdurin şi prietenii lor, îşi desfăşură instinctiv întreaga politeţe, spunîndu-le amabilităţi de la care, după părerea lor, un tip „plicticos" s-ar fi abţinut. Avu un moment de răceală doar faţă de doctorul Cottard: văzînd că-i face cu ochiul şi că-i surîde în mod ambiguu înainte chiar de a-şi fi vorbit (mimică pe care Cottard o numea de „aşteptare"), Swann crezu că
\      202
doctorul îl cunoaşte din vreo casă deocheată, unde se vor fi aflat împreună, deşi el mergea totuşi foarte rar în asemenea locuri, ne-irăind în lumea petrecăreţilor. Găsind aluzia de foarte prost gust, mai ales în prezenţa Odettei, care ar fi putut să-şi facă o idee urîtă despre el, Swann luă un aer cît mai glacial. Dar cînd află că doamna ce se afla lîngă el este doamna Cottard, se gîndi că un soţ atît de tînăr nu ar fi făcut aluzie în faţa nevestei lui la distracţii de acest gen; şi încetă să mai atribuie expresiei complice a doctorului semnificaţia de care se temea. Pictorul îl invită pe dată pe Swann să vină cu Odette la atelierul său; Swann îl găsi amabil. „Poate că vei fi mai răsfăţat decît mine şi ţi se va arăta portretul lui Cottard (ea îl comandase pictorului), spuse doamna Verdurin, pe un ton oarecum înţepat. Gîndeşte-te, «domnule» Biche, îi aminti ea pictorului, cum să'redai privirea frumoasă a ochilor, fineţea ei amuzantă (felul de a i se adresa cu «domnule» era una din glumele lor obişnuite). Ştii că vreau mai ales să-i surprinzi surîsul; ţi-am cerut de fapt să faci portretul acestui surîs." Şi cum aceste cuvinte i se părură remarcabile, le repetă cu voce tare, pentru a fi sigură că le-au auzit cît mai mulţi invitaţi, şi chiar, sub un vag pretext, îi chemă mai întîi pe cîţiva în preajma ei. Swann ceru să i se facă cunoştinţă cu toată lumea, chiar şi cu un bătrîn prieten al soţilor Verdurin, Saniette, atît de timid, de simplu şi de bun, încît îşi pierduse pretutindeni consideraţia de care se bucurase pentru ştiinţa lui de arhivar, marea lui avere şi familia distinsă din care se trăgea. Avea un fel de a-şi molfăi cuvintele care putea să placă, pentru că simţeai că trăda nu atît un defect de vorbire cît un dar al sufletului, ca un fel de rămăşiţă a vîrstei celei dinţii, pe care nu o pierduse niciodată. Toate consoanele pe care nu le putea rosti figurau ca tot atîtea durităţi de care nu era capabil. Cerînd să-i fie prezentat domnului Saniette, Swann îi dădu doamnei Verdurin impresia că rolurile fuseseră răsturnate (într-atît încît drept răspuns ea spuse, insistînd asupra diferenţei: „Domnule Swann, vrei să ai bunătatea de a-mi îngădui să ţi-l prezint pe prietenul nostru Saniette"), dar trezi în Saniette o simpatie arzătoare, pe care, de altminteri, soţii Verdurin nu i-au dezvăluit-o niciodată lui Swann, căci Saniette îi cam agasa, şi de aceea nu ţineau să-i dăruiască noi prieteni. în schimb, Swann îi emoţiona nespus cînd crezu că se cuvine să-i roage fără întîrziere să-l prezinte mătuşii pianistului. în rochie neagră ca totdeauna, pentru că socotea că, în negru, eşti totdeauna îmbrăcat cum trebuie şi în felul cel mai distins, ea avea obrajii roşii ca focul, ca de fiecare dată după masă. Se înclină în faţa lui Swann, plină de respect, apoi îşi îndreptă majestuos trupul. Cum era cu totul lipsită de învă-
203

I
ţătură şi se temea să nu facă greşeli de franceză, rostea cuvintele anume nedesluşit, gîndind că dacă i s-ar fi întîmplat să scape vreo greşeală boacănă, nimeni nu ar fi putut fi sigur de ce i-au auzit ureckilc, astfel încît conversaţia ei nu era decît o hîrîială continuă, din care se iveau ici-colo rarele cuvinte de care era sigură. Swann crezu că îşi poate bate puţin joc de ea într-o conversaţie cu domnul Verdurin, dar acesta fu şocat.
„E o femeie minunată, îi răspunse el. Sînt de acord că nu străluceşte prin replică; dar te asigur că este foarte plăcut să stai de vorbă cu ea între patru ochi. — Nu mă îndoiesc, se grăbi să aprobe Swann. Voiam doar să spun că nu mi se pare «copleşitoare», adăugă el, insistînd asupra acestui adjectiv, şi de fapt ceea ce spun e mai curînd un compliment. — 6 să te uimesc, spuse domnul Verdurin, scrie admirabil. Nu l-ai auzit niciodată cîntînd la pian pe nepotul ei? Cîntă minunat, nu-i aşa, doctore? Vrei să-l rog să ne cînte ceva, domnule Swann? — Ar fi o adevărată fericire...", începuse să răspundă Swann, cînd doctorul îl întrerupse batjocoritor. într-adevăr, după ce reţinuse că în cursul unei conversaţii emfaza, folosirea formulelor solemne erau lucruri învechite, de îndată ce auzea un cuvînt plin de gravitato spus în chip serios, cum tocmai fusese rostit cuvîntul „fericire", credea că cel care-l pronunţase dăduse o dovadă de prostie infatuată. Şi dacă, mai mult încă, se întîmpla ca acel cuvînt, oricît de curent ar fi fost, să figureze pe lista a ceea ce el numea „vechile clişee", doctorul presupunea că fraza începută este ridicolă şi o termina ironic prin locul comun ce părea să-l acuze pe interlocutorul său că a urmărit să obţină un anume efect, deşi acesta nu se gîndise citaşi de puţin la asemenea lucru.
—	O adevărată fericire pentru Franţa! exclamă el răutăcios,
ridicînd braţele într-un gest emfatic.
Domnul Verdurin nu-şi putu stăpîni rîsul.
—	De ce-or fi rîzînd cu toţii? S-ar părea că voi, cei de-aeolo, mi
ştiţi ce-i melancolia, strigă doamna Verdurin. Dacă vă închipuiţi că
mă distrez stmd aici singură, de parcă aş fi pedepsită, greşiţi, adăugă
ea pe un ton înciudat, ca o fetiţă.
Doamna Verdurin era aşezată pe un înalt scaun suedez din lemn de brad ceruit, dăruit ei de un violonist din acea ţară şi pe care ea îl păstra, deşi amintea de forma unei scăriţe şi nu se potrivea deloc cu frumoasele mobile vechi din casă, dar ea ţinea să pună la vedere cadourile pe care invitaţii cei mai credincioşi obişnuiau să i le facă din cînd în cînd, pentru ca donatorii să aibă plăcerea de a le recunoaşte cînd o vizitau. De aceea încerca să-i convingă pe toţi să nu-i aducă decît flori şi bomboane, care, cel puţin, nu se pot păstra;
204
dar nu izbutea, drept care avea o colecţie de sobiţe, perne brodate, pendule, paravane, barometre, vase chinezeşti, cum nu se poate mai monotonă si totuşi cu desăvîrşire disparată.
Din acest post înalt ea participa cu însufleţire la conversaţia credincioşilor casei şi se înveselea ascultîndu-le „aiurelile", dar după accidentul pe care-l avusese cu falca, renunţase să-şi mai dea osteneala să rîdă cu adevărat, dedîndu-se în schimb la o mimică foarte convenţională, ce voia să spună, fără oboseală sau vreun risc pentru ea, că rîde cu lacrimi. La cel mai mic cuvînt rostit de vreun obişnuit al casei împotriva unui „plicticos" sau a unui vechi credincios ce o părăsise, acum azvîrlit în tabăra „plicticoşilor" — şi spre cea mai mare disperare a domnului Verdurin, ce avusese multă vreme pretenţia de a fi tot atît de amabil cît şi nevasta lui, dar care, rîzînd <ie-a binelea, ajungea repede să se sufoce şi fusese întrecut cu mult şi învins de acea viclenie a unei neîncetate şi fictive hiîarităţi —, ea scotea un mic ţipăt, îşi închidea ochii de pasăre, uşor înceţoşaţi de o pată de albeaţă şi, pe neaşteptate, ca şi cum abia dacă avusese timpul să-şi ascundă un spectacol indecent sau să-şi ia măsuri împotriva unui acces mortal, cufundîndu-şi faţa în miini, care astfel o acopereau în întregime, părea că vrea să stăpînească, să oprească un rîs din pricina căruia, dacă i s-ar fi lăsat pradă, ar fi leşinat. Şi astfel, ameţită de veselia invitaţilor celor mai credincioşi, beată de prietenie, de bîrfeli şi de vorbe binevoitoare, doamna Verdurin, cocoţată pe stinghia ei, asemenea unei păsări ce a înghiţit o fărîmă de biscuit muiat în vin cald, hohotea de amabilitate.
în acest timp, domnul Verdurin, după ce-i ceruse lui Swann îngăduinţa să-şi aprindă pipa („aici nu ne jenăm, sîntem între prieteni"), îl ruga pe tînărul artist să se aşeze la pian.
65535	Te rog, nu-l plictisi, nu-i aici ca să fie sîcîit, strigă doamna
Verdurin, îţi poruncesc să-l laşi în pace!
65536	Dar de ce crezi că nn i-ar face plăcere? spuse domnul Verdu
rin, domnul Swann nu cunoaşte poate sonata în fa diez pe care am
descoperit-o; o să ne-o cînte în transcrierea pentru pian.
65537	Ah! nu, nu sonata mea! strigă doamna Verdurin, n-am chef
ca, de atîta plîns, să fac un guturai şi să mă pomenesc şi cu o nevral
gie facială, ca ultima dată; mulţumesc de asemenea dar, nu ţin
să o iau de la capăt; vă convine, nu voi o să staţi în pat opt zile!
Această mică scenă, care se reînnoia de fiecare dată cînd pianistul «rma să cînte, îi încînta pe cei de faţă ca şi cum ar fi asistat la ea pentru prima oară, căci vedeau în ea o dovadă a seducătoarei originalităţi a „Patroanei", precum şi a sensibilităţii ei muzicale. Cei
205
ce erau în apropiere făceau semn să se apropie celor care, ceva mai departe, fumau sau jucau cărţi, căci urma să se întîmple ceva important, spunîndu-le, ca la Reichstag57, în momentele interesante: „Ascultaţi, ascultaţi." Iar a doua zi, cei ce nu putuseră veni aflau cît de mult trebuie să-şi regrete absenţa, căci scena fusese încă mai nostimă decît de obicei.
65535	Bine, ne-am înţeles, nu va cînta decît anclantele, spuse dom
nul Verdurin.
65536	Auziţi-l, oameni buni. Numai anăantele. Păi tocmai partea
asta mă lasă lată. Patronul ştie ce vrea, nimic de zis! E ca şi cum ar
spune să i se chite din a Noua doar finalul, iar din Maeştrii58 doar
uvertura.
în tot acest timp, doctorul o îndemna pe doamna Verdurin să-l lase pe pianist să chite, nu pentru că ar fi crezut că minte spunînd că muzica lui o tulbură — recunoştea aici o anume stare neurastenică — , ci din acel obicei al multor medici de a renunţa la prescripţiile lor severe de îndată ce este în joc, lucru ce le pare mult mai important, vreo reuniune mondenă din care fac şi ei parte şi unde persoana căreia îi spun să-şi uite măcar atunci dispepsia sau gripa„ joacă un rol esenţial.
65535	De data asta nu o să te îmbolnăveşti, o să vezi, îi spuse el,.
căutînd să o sugestioneze cu privirea. Iar dacă se întîmplă asta, t&
vom îngriji.
65536	Adevărat? răspunse doamna Verdurin, ca si cum, în faţa spe
ranţei unui asemenea răsfăţ, nu-i mai rămînea decît să capituleze.
Poate şi că, tot spunînd că se va îmbolnăvi, ajunsese uneori să
nu-şi mai amintească de faptul că minte, şi căpăta un suflet de
bolnav. Or, aceştia, nemaiavînd forţa de a fi mereu siliţi să-şi con
troleze crizele printr-un efort de înţelepciune, preferă nu o dată să
creadă că vor putea face tot ce le place şi le dăunează de obicei,
dacă se dau pe mîinile unei fiinţe puternice care, seutindu-i de orice
osteneală, îi vor însănătoşi cu un singur cuvînt sau cu o pilulă.
Odette se aşezase pe o canapea ce se afla lingă pian:
—	După cum ştii, aici îmi place să stau, îi spuse ea doamnei
Verdurin.
Aceasta, văzînd că Swann s-a aşezat pe un scaun, îl rugă să se ridice:
65535	Nu stai bine acolo, aşazâ-te alături   de  Odette;  nu-i aşa,
Odette, că-l laşi pe domnul Swann să stea lîngă tine?
65536	Ce frumoasă tapiserie de Beauvais59, spuse Swann, înainte de
a se aşeza, încereînd să fie amabil.
206
65535	Ah! cît sînt de mulţumită că-ţi place canapeaua mea,  îi
răspunse doamna Verdurin. Şi te previn că, dacă vrei să mai vezi
una Iar fel de frumoasă, îţi faci iluzii. Niciodată nu s-a mai făcut
ceva asemănător. Micile scaune, de asemenea, sînt adevărate minuni.
Curînd o să le poţi privi. Fiecare bronz corespunde ca atribut su
biectului reprezentat pe scaun; îţi făgăduiesc că te vei amuza din
plin, dacă vei vrea să le priveşti. E destul să te uiţi la decoraţia de pe
margini, uite, de pildă, viţa de vie pe fond roşu din Ursul şi Stru
gurii. Ce zici de asemenea desen? Oamenii ăştia ştiau să deseneze,
nu glumă, nu ţi se pare? Nu-i aşa că viţa asta de vie îţi stîrneşte
parcă o poftă fără de margini? Soţul meu pretinde că nu-mi plac
fructele, pentru că mănînc mai puţine decît el. Dar nu-i aşa, eu
sînt mai lacomă decît voi toţi, dar nu simt nevoia să mi le bag în
gură, de vreme ce mă bucur de ele privindu-le. Ce v-a apucat de
rîdeţi cu toţii? întrebaţi-l pe doctor şi o să vă spună că strugurii
ăştia îmi curăţă stomacul. Unii fac o cură la Fontainebleau, eu, în
schimb, îmi fac mica mea cură de Beauvais. Domnule Swann, nu
vei pleca înainte de a fi pipăit ornamentaţia în bronz a spătarelor.
Aşa-i că sînt netede, minunat patinate de trecerea timpului? Nu
aşa, atinge-le bine, plimbă-ţi pe ele amîndouă palmele.
65536	Ah! dacă doamna Verdurin începe să mîngîie bronzurile, nu
mai avem nici o şansă să ascultăm muzică în seara asta, spuse
pietonii.
65537	Taci din gură, eşti un rău. în fond, spuse ea întoreîndu-se
spre Swann, nouă, femeilor, ne sînt interzise lucruri mult mai puţin
voluptuoase, Dar nici o carnaţie na poate fi comparată cu asta. Pe
vremea cînd domnul Verdurin îmi făcea onoarea să fie gelos —
haide, fii cel puţin politicos, şi nu spune că nu ai fost niciodată...
— Dar nu spun nimic. Doctore,  te iau  drept   martor:   am spus oare ceva?
. Swann pipăia bronzurile din politeţe, neîndrăznind să se oprească prea repede.
—	O să le mîngîi mai tîrziu; acum dumneata vei fi cel mîngîiaţ,
mîngîiat în ureche; cred că îţi place; iată un tinerel care o va face.
Or, după ce pianistul cîntă, Swann fu încă mai amabil cu el
decît cu celelalte persoane ce se aflau acolo. Şi iată de ce:	,
Cu un an în urmă, într-o seară, ascultase o bucată muzicală executată la pian şi la vioară. Mai întîi, nu gustase decît calitatea niaterială a sunetelor secretate de instrumente. Şi simţise o mare plăcere cînd, sub mica linie a viorii, îngustă, rezistentă, densă şi directoare, văzuse dintr-o dată cum încearcă să se ridice, cu un clipocit lichid, partitura masivă a pianului, multiformă, nedivizată,
207
plană si izbindu-se în sine precum zbuciumul liliachiu al valurilor fermecate şi beraolizate de lumina lunii. Dar pe neaşteptate, fără să poată desluşi limpede un contur numind ceea ce îi plăcea, şi dintr-o dată ca vrăjit, căutase să culeagă fraza sau armonia — nu ştia bine ce nici el însuşi — care trecea şi îi deschisese mai mult sufletul, aşa cum anumite parfuniuri de trandafiri alunecînd"prin aerul umed al serii au proprietatea de a ne dilata nările. Putuse simţi o impresie atît de confuză, una dintre acele impresii ce ăiînt poate totuşi singurele pur muzicale, nemaiauzite, pe de-a-ntregul originale, ireductibile la orice alt fel de impresii, poate pentru..câ.W cunoştea acea muzică. O impresie de acest gen timp de o clipă, este, spre a spune astfel, sine materia. Fără îndoială, notele pe eare-le auzim atunci tind, în funcţie de înălţimea şi de cantitatea lor, să acopere sub ochii noştri suprafeţe de dimensiuni variate, să deseneze arabescuri, să ne dea senzaţii de lărgime, de subţirime, de stabilitate, de stare capricioasă. Dar notele dispar înainte ca aceste senzaţii să fie îndeajuns de formate în noi pentru a nu fi izgonite de cele trezite de notele următoare sau simultane. Iar această impresie ar continua să învăluie în curgerea ei „înceţoşată" motivele care, dîn cînd în cînd, ies abia la iveală, şi se cufundă pe dată în adîne, dispărînd, cunoscute doar de plăcerea particulară pe care o iscă, neputînd fi descrise, amintite, numite, inefabile — dacă memoria, asemenea unui lucrător care se munceşte să aşeze temelii trainice în mijlocul valurilor, fabricînd pentru noi facsimiluri ale acestor fraze trecătoare, nu ne-ar îngădui să le comparăm cu cele care le urmează şi să le diferenţiem. Abia dacă senzaţia minunată simţită de Swann expirase, că memoria lui îi şi oferise pe loc o transcriere sumară şi provizorie, dar pe care îşi aruncase ochii în timp ce bucata muzicală continua, astfel îneît, cînd aceeaşi impresie revenise dintr-o dată, ea nu mai era de nestăpînit. îşi reprezenta întinderea ei, grupurile simetrice, grafia, valoarea expresivă; avea în faţa lui acel lucru ce nu mai este muzică pură, ci desen, arhitectura, gîndire, şi care ne îngăduie să ne amintim de muzică. De data aceasta desluşise limpede o frază anume, timp de cîteva clipe, de-/ asupra undelor sonore. Ea îi propusese voluptăţi de care nu ştiuse niciodată înainte de a o auzi, simţise că nimic altceva nu l-ai>pntea face să le cunoască, şi avusese pentru ea ca un fel de iubire'necuno-scută.
în ritm lent, îl îndrepta mai întîi încoace, apoi într-acolo, apoi şi mai departe, către o fericire nobilă, de neînţeles şi precisă. Şi dintr-o dată, din punctul unde ca ajunsese şi de unde el se pregătea să o urmărească, după o pauză de o clipă, îşi schimba brusc direcţia.
208
şi, cu o mişcare nouă, mai rapidă, măruntă, melancolică, neîncetată şi lină, îl ducea cu ca către perspective necunoscute. Apoi dispăru. Dori cu pasiune să o revadă a treia oară. Şi, într-adevăr, ea se ivi din nou, dar fără să'-i vorbească mai limpede, prieinuindu-i chiar o voluptate mai puţin adîncă. Dar, întors acasă, avu nevoie de ca: era ca un bărbat în viaţa căruia o trecătoare pe care o întrezărise o clipă adusese imaginea unei noi frumuseţi, ce-i dăruia propriei lui sensibilităţi o valoare mai mare, fără ca el să ştie măcar dacă o va mai putea revedea vreodată pe cea pe care o iubeşte încă de p& acum şi căreia nu-i ştie nici măcar numele.
Această iubire pentru o frază muzicală păru chiar o clipă că va însemna pentru Swann posibilitatea unui fel de întineriri. Trecuse atîta vreme de cînd renunţase să-şi proiecteze viaţa către un scop ideal, mărginind-o la urmărirea unor satisfacţii cotidiene, încit credea, fără să şi-o spună vreodată de-a binelea, că nimic nu se va mai schimba pînă la moartea lui; mai mult chiar, nemaisimţindu-şi mintea plină de idei înalte, încetase să mai creadă în realitatea lor, fără a o putea nega întru totul. De aceea îşi luase obiceiul să se refugieze în gînduri lipsite de importanţă, care îi îngăduiau să lase de o parte lucrurile însemnate. Aşa cum nu se întreba dacă nu ar fi făcut mai bine să nu iasă în lume, dar, în schimb, ştia cu certitudine că, dacă acceptase o invitaţie trebuia să-i dea urmare şi că, dacă nu se ducea a doua zi din nou, trebuia să-şi lase cartea de vizită, tot astfel în conversaţie se străduia să nu-şi exprime niciodată din suflet o părere intimă, ci să ofere detalii materiale ce valorau oarecum prin ele însele, îngăduindu-i să nu-şi dea întreaga măsură. Era extrem de precis cînd venea vojba de o reţetă de bucătărie, de data naşterii sau morţii unui pictor, de titlurile operelor sale. Uneori, totuşi, rostea cîte o judecată despre vreo operă, despre un fel de a înţelege viaţa, dar dădea atunci cuvintelor un ton ironic, ca şi cum nu ar fi fost întru totul de acord cu ceea ce spune. Or, ca anumite fiinţe bolnăvicioase care, pe neaşteptate, datorită unui nou ţinut, unui regim diferit, uneori unei evoluţii organice, spontane si misterioase, par a se însănătoşi pînă într-atît îneît încep să se gîndească la posibilitatea nesperată de a începe, tîrziu, o viaţă cu totul diferită, Swann găsea în el, în amintirea frazei pe care o auzise, în anumite sonate-pe care voise să le asculte, spre a vedea dacă nu o va descoperi iaiv prezenţa uneia dintre acele realităţi invizibile în care încetase să mai creadă şi cărora, ca şi cum muzica ar fi avut un fel de influenţă electivă asupra uscăciunii morale de care suferea, el se simţea din nou însufleţit de dorinţa şi aproape de forţa să le consacre propria-i viaţă. Dar, neajungînd să ştie de cine era bucata muzicală pe care
209
o auzise, nu şi-o putuse procura şi, în cele din urmă, o uitase. întîl-nise în cursul săptămînii cîteva persoane se ce aflau, ca şi el, la acea petrecere, şi le întrebase; dar unele sosiseră după ce bucata muzicală fusese cîntată, iar altele plecaseră înainte; totuşi cîteva fuseseră de faţă, dar se duseseră într-un alt salon, spre a lua parte la o conversaţie, în timp ce altele, care rămăseseră să asculte, nu auziseră mai mult decît celelalte. Cît despre stăpînii casei, ei ştiau că este o bucată muzicală nouă, pe care artiştii angajaţi de ei ceruseră să o cînte; aceştia plecaseră în turneu, iată tot ce putu afla Swann. Avea mulţi prieteni printre muzicieni, dar amintindu-şi plăcerea specială şi intraductibilă trezită în el de acea frază, văzînd în faţa ochilor formele desenate de ea, nu putea totuşi să le-o cînte. Apoi încetă să se mai gîndească la ea.
Or, abia la cîteva minute după ce tînărul pianist începuse să cînte în salonul doamnei Verdurin, dintr-o dată, după o notă înaltă, prelungită timp de două măsuri, văzu cum se apropie, scăpînd de sub această sonoritate prelungită şi întinsă ca o perdea sonoră, pentru a ascunde misterul incubaţiei sale, recunoscu, tainică, foşnitoare si divizată, fraza aeriană şi plină de miresme pe care o iubea. Era atît de specială, avea un farmec atît de individual şi de neînlocuit, îneît Swann avu senzaţia că a întîlnit în salonul unor prieteni o persoană admirată de el pe stradă si pe care nu nădăjduia să o mai vadă vreodată. Către sfîrşit ea se îndepărtă, arătînd parcă, sîrguincioasă, direcţia cea bună, printre ramificaţiile parfumului său, şi lăsînd pe obrazul lui Swann reflexul surîsului ei. Dar acum putea să întrebe de numele acestei necunoscute (i se spuse că este andan-tele din Sonata pentru pian şi vioară de Vinteuil), o avea, şi va putea să o aibă la el acasă ori de cîte ori va voi, încereînd să-i înveţe limbajul şi taina.
De aceea, de îndată ce pianistul termină de cîntat, Swann se apropie de el spre a-i exprima cu entuziasm recunoştinţa, ceea ce îi plăcu mult doamnei Verdurin.
—	E un adevărat vrăjitor, nu-i aşa, îi spuse ea lui Swann; afuri
situl, se pricepe bine să cînte sonata asta. Pînă acum nu ai ştiut
că pianul poate atinge asemenea culmi. Ce am auzit e orice, numai
pian nu este, zău aşa! De fiecare dată am impresia că aud o orchestră.
Efectul e chiar mai bun decît cel al unei orchestre,  mai complet.
Tînărul pianist se înclină şi, surîzînd, apăsînd pe fiecare silabă, de parcă ar fi spus o vorbă de duh:
—	Eşti prea indulgentă cu mine, spuse el.
210
Şi, în timp ce doamna Verdurin îi spunea soţului ei. „Hai, dă-i nişte oranjadă, o merită din plin", Swann îi povestea Odettei cum se îndrăgostise de acea frază muzicală. Cînd doamna Verdurin zise, de la oarecare distanţă: „Mi se pare că ţi se spun nişte lucruri minunate, Odette", ea îi răspunse: „Da, într-adevăr", iar Swann fu fermecat de simplitatea ei. îi ceru totodată să-i vorbească despre Vin--teuil, despre creaţia sa, despre perioada de viaţă cînd compusese acea sonată, despre ce putuse însemna pentru el mica frază, vrînd mai. ales să ştie acest ultim lucra.
Dar toţi aceşti oameni care afirmau că-l admiră pe Vinteuil (cînd Swann spusese că sonata este cu adevărat frumoasă, doamna Verdurin exclamase: „Cred şi eu că e frumoasă! Dar nu trebuie să, spui că nu cunoşti sonata lui Vinteuil, nu ai voie să nu o cunoşti", iar pictorul adăugase: „E o creaţie enormă, nu-i aşa? Dacă vrei, nu-i exact ceea ce «place publicului», dar face cea mai mare impresie asupra artiştilor"), nu păreau a-şi fi pus vreodată asemenea întrebări, căci nu putură să-i răspundă.
Ba chiar, la unele dintre observaţiile mai speciale pe care le făcu Swann în legătură cu fraza sa preferată:
— într-adevăr, e amuzant, nu m-am gîndit niciodată la asta; îţi spun drept, nu prea îmi place să despic firul de păr în patru; de fapt nimeni dintre noi nu-şi pierde timpul cu asemenea amănunte, îi răspunse doamna Verdurin, pe care doctoral Cottard o privea în tot acest timp cu o admiraţie nemărginită şi cu un zel studios, uimit de uşurinţa cu care utiliza toate acele expresii consacrate. De altfel, el şi doamna Cottard, posedînd un fel de bun simţ asemenea celui ce poate fi întîînit la oamenii din popor, se fereau să-şi spună părerea sau să se prefacă a admira o muzică despre care, cînd ajungeau la ei acasă, îşi mărturiseau unul celuilalt că o înţeleseseră cam tot atît cît pictura „domnului Biche". Cum publicul nu gustă farmecul, graţia, formele naturii decît prin mijlocirea clişeelor unei arte asimilate încetul cu încetul, şi cum un artist original refuză acele clişee, domnul şi doamna Cottard, întruchipînd, în această privinţă, publicul, nu regăseau nici în sonata lui Vinteuil, nici în portretele pictorului, acel ceva care însemna pentru ei armonia muzicii si frumuseţea picturii. Cînd pianistul cînta sonata, lor li se părea că el agaţă la întâmplare pe clape nişte note ce, într-adevăr, nu erau legate între ele prin formele cu care ei erau obişnuiţi, şi că pictorul aruncă pe pînză culorile cu totul la întîmplare. Cînd puteau recunoaşte o formă, o găseau greoaie şi vulgarizată (adică lipsită de eleganţa şcolii de pictură prin mijlocirea căreia ei vedeau pînă şi fiinţele de pe stradă), şi, de asemenea, lipsită de orice adevăr,.
211 ~
ca şi cum domnul Biclie nu ar îi ştiut cum este construit un umăr şi că femeile nu au părul mov.
Totuşi, dat fiind că invitaţii se împrăştiaseră ici-colo, doctoral simţi că se iveşte o ocazie prielnică şi, în timp ce doamna Verdurin adăuga un ultim cuvînt despre sonata lui Yinteuil, precum un înotător debutant ce se aruncă în apă, dar alege un moment cînd nu e prea multă lume de faţă:
—	Atunci este ceea ce îndeobşte numim un muzician ii primo
cartcllo! exclamă el cu o bruscă hotărîrc.
Swann află doar că apariţia recentă a sonatei lui Vinteuil produsese o mare impresie asupra unei şcoli cu tendinţe foarte avansate, dar că îi era cu desăvîrşire necunoscută marelui public.
65535	Cunosc bine pe cineva cu numele do Vinteuil, spuse Swann,
gîndindu-se la profesorul de pian al surorilor bunicii mele.
65536	Poate că este chiar el, exclamă doamna Verdurin.
65537	Oh, nu! răspunse Swann, rîzînd. Dacă l-ai fi văzut fie şi nu
mai două minute, nu ţi-ai mai fi pus o asemenea întrebare.
65538	Atunci, a-ţi pune o întrebare înseamnă implicit şi a răspunde
la ea? spuse doctorul.
65539	Dar ar putea fi o rudă, continuă Swann. Ar fi destul de trist,
dar, mă rog, un om de geniu poate fi vărul unui jalnic bătrîn. Dacă
însă aşa ar sta lucrurile, mărturisesc că m-aş supune la orice chin
pentru ca acest jalnic bătrîn să mă prezinte autorului sonatei: mai
întîi la chinul de a-l vizita pe jalnicul bătrîn, lucru ce trebuie să fie
îngrozitor.
Pictorul ştia că Vinteuil este foarte bolnav şi că doctorul Potain nu crede că va scăpa cu viaţă.
65535	Cum, spuse doamna Verdurin, mai există oameni care se
lasă îngrijiţi de Potain!
65536	Ah, doamnă Verdurin, spuse Cottard cu cochetărie, uiţi că
vorbeşti despre un confrate al meu, ba chiar ar trebui să spun despre
un dascăl al meu.
Pictorul auzise că Vinteuil era ameninţat de nebunie. Şi susţinea că anumite părţi din sonată o dovedeau. Swann nu găsi absurdă această remarcă, dar eatj. tulbură; căci o operă muzicală pură ne-cuprinzînd nici unul dintre raporturile logice a căror alterare în limbaj pune în evidenţă nebunia, aceasta, recunoscută într-o sonată, îi părea ceva tot atît de misterios ca nebunia unei căţele, ca nebunia unui cal, care totuşi pot fi observate.
—	Ia mai lasă-mă în pace cu dascălii dumitale, ştii de zece ori
mai mult decît el, îi răspunse doamna Verdurin doctorului Cottard,
212
pe tonul cuiva care are curajul opiniilor sale şi ţine piept celor ce nu sînt de aceeaşi părere. Dumneata cel puţin nu-ţi omori bolnavii!
65535	Dar, doamnă Verdurin, este membra al Academiei, răspunse
doctorul pe un ton ironic. Dacă un bolnav preferă să moară de mîna
unui prinţ al ştiinţei, e treaba lui... E mult mai şic să poţi spune:
„Pe mine mă îngrijeşte doctorul Potain".
65536	E mai şic? spuse doamna Verdurin. în cazul ăsta, acum şi
bolile sînt şic? Nu ştiam... Cît poţi fi de nostim! exclamă ea dintr-o
dată, cufundîndu-şi faţa în înîini. Iar eu, care credeam ca o proastă
că discutăm serios, fără să-mi dau seama că glumeşti.
în scliimb, domnul Verdurin, găsind că e cam obositor să începi a rîde doar pentru atît, se mulţumi să tragă din pipă, gîndindu-se cu tristeţe că niciodată nu-şi va putea ajunge din urmă nevasta în privinţa amabilităţii.
—	Să ştii că ne place foarte mult prietenul tău, îi spuse doamna
Verdurin Odettei, cînd aceasta îşi luă rămas bun de la ea. Este
simplu şi îneîntător; prieteni ca el poţi să ne aduci ori de cîte ori
vrei.
Domnul Verdurin observă că Swann nu o preţuise totuşi pe mătuşa pianistului.
65535	S-a simţit puţin stingherit, îi răspunse doamna Verdurin,
nu poţi avea pretenţia ca încă de la prima vizită să cunoască obi
ceiurile casei ca doctorul Cottard, care face parte din micul nostru
clan de mai mulţi ani. Prima venire nu are prea mare importanţă, c
mai mult un prilej de a intra în legătură. Odette, ne-am înţeles,
nu-i aşa? Să vină mîine la Cliâtelet. Şi dacă te-ai duce să-l iei tu
de-acasă?
65536	Nu, nu vrea.
65537	în sfîrşit, fă cum vrei. Numai să uu ne lase baltă în ultima
clipă.
Spre marea surprindere a doamnei Verdurin, el nu avea să-i lase baltă niciodată. Se ducea după ei oriunde, uneori în restaurantele de la marginea Parisului, unde ajungeau încă arareori, căci vremea era proastă, mai adesea la teatru, mult îndrăgit de doamna Verdurin; şi cum într-o zi, aflîndu-se la ea, o auzi spunînd că pentru serile de premieră sau pentru spectacolele de gală, o invitaţie permanentă le-ar fi fost de mare folos, căci suferiseră mult neavînd-o cu prilejul înmormîntării lui Gambetta60, Swann, care nu vorbea niciodată de relaţiile lui strălucite, ci numai de cele rău cotate, pe care socotea că nu se cuvine să le ascundă, luîndu-şi obiceiul, în saloanele din cartierul Saint-Germain, să numere printre acestea relaţiile iui cu lumea oficială, răspunse:
213
65535	Vă făgăduiesc că mă ocup eu de asta, veţi avea invitaţia la
timp şi vă veţi putea duce mîine la reluarea spectacolului Damckeff,
căci iau chiar mîine masa de prînz cu prefectul poliţiei, la Elysee.
65536	Cum adică la Elysee? strigă doctorul Cottard cu o voce tună
toare.
65537	Da, la domnul Grevy61, îi răspunse Swann, oarecum stin
gherit de efectul produs de'fraza lui.
Iar pictorul îi spuse doctorului în glumă:
—	Faci deseori atît de urît?
în general, după ce i se dădea explicaţia cerută, Cottard spunea: „Bine, bine, totul e în regulă", şi nu mai lăsa să se vadă nici urmă de emoţie. Dar, de data asta, ultimele cuvinte ale lui Swann, în loc să-i aducă liniştea obişnuită, îl uimiră şi mai mult, căci nu înţelegea cum un om cu care el, Cottard, lua cina, care nu avea nici funcţii oficiale şi nu săvîrşise fapte strălucite, se putea afla în preajma şefului statului.
65535	Cum adică la domnul Grevy? îl cunoşti pe domnul Grevy?
îi spuse el lui Swann, cu aerul stupid şi neîncrezător al unui funcţio
nar municipal căruia un necunoscut îi cere să-l ducă la preşedintele
republicii şi care, înţelegînd din aceste cuvinte „cu cine are de-a
face", cum spun ziarele, îl asigură pe bietul nebun că va fi primit
pe dată şi îl îndreaptă către infirmeria specială a instituţiei.
65536	îl cunosc oarecum, avem prieteni comuni (nu îndrăzni să
spună că se referă la prinţul de Gallcs), de altfel face invitaţii cu
multă uşurinţă, şi vă asigur că aceste mese nu-s deloc amuzante,
de altminteri sînt foarte simple, nu-s niciodată mai mult de opt
invitaţi, răspunse Swann, care încerca să şteargă tot ceea ce îl
putuse impresiona în mod deosebit pe interlocutorul său în ceea ce
priveşte relaţiile sale cu preşedintele republicii.
Pe dată Cottard, luînd de bune cuvintele lui Swann, adoptă cu privire la valoarea unei invitaţii la domnul Grevy părerea că nu-i deloc căutată şi că se găseşte pe toate drumurile. Din acea clipă nu mai fu mirat că Swann, ca şi oricare altul, frecventa palatul Elysee, şi chiar îl deplîngea oarecum că se duce la mese pe eare invitatul însuşi le declara plicticoase.
65535	Bine, bine, totul e în regulă, spuse el pe tonul unui vameş
neîncrezător cu o clipă mai înainte, dar «<,re, ascultîndu-ţi explica
ţiile, îţi dă viza de intrare şi te lasă să treci fără să-ţi deschidă vali
zele.
65536	Ah, te înţeleg. Cred că aceste mese nu-s deloc amuzsnte, mă
întreb cum de rezişti, spuse doamna Verdurin, căreia preşedintele
republicii îi apărea ca o persoană plicticoasă dintre cele mai primej-
214
	      ,,!.   !
dioase, căci dispunea de mijloace de seducţie şi de constrîngere care, folosite împotriva credincioşilor casei, ar fi putut-o aduce în situaţia de a se vedea lăsată baltă de toţi aceştia. Se pare că e surd de-a binelea şi că mănîncă cu degetele.
—	în cazul ăsta nu cred că-ţi face prea mare plăcere să te duci
acolo, spuse doctorul cu o nuanţă de milă; şi, amintindu-şi cifra
de opt comeseni: „Sînt mese intime?" întrebă el repede, mai curînd
cu un zel de lingvist decît dintr-o curiozitate de gură-cască.
Dar prestigiul pe care îl avea în ochii lui preşedintele republicii triumfă în cele din urmă, învingînd atît umilinţa lui Swann, cît şi reaua voinţă a doamnei Vcrdurin, şi, la fiecare masă, Cottard întreba cu mult interes: „îl vom avea printre noi în seara asta pe domnul Swann? Are relaţii personale cu domnul Grevy. Oare e tocmai ceea ce numim un gentleman?" Ajunse chiar să-i ofere o invitaţie pentru expoziţia dentară.
—	Vor fi lăsate să^intre şi persoanele care te vor însoţi, dar nu
sînt primiţi şi dinii. înţelegi, îţi spun asta pentru că am avut prie
teni care nu au ştiut, şi şi-au muşcat apoi degetele de necaz.
c Cît priveşte domnul Verdurin, el observă prostul efect produs asupra nevestei lui prin acea descoperire ce le arăta că Swann are prieteni sus-puşi despre care nu le vorbise niciodată.
Dacă nu puseseră dinainte la cale o petrecere în afara casei, Swann reîntîlnea micul grup chiar în salonul soţilor Verdurin, dar nu venea decît seara, şi nu accepta aproape niciodată să cineze, în ciuda insistenţelor Odettei.
65535	Aş putea chiar să cinez singură împreună cu dumneata, dacă
vrei asta, îi spunea ea.
65536	Şi doamna Verdurin?
65537	Oh, aş găsi eu ceva... I-aş spune, de exemplu, că nu mi-a
venit la timp rochia de la croitoreasă, sau că trăsura a sosit să mă
ia prea tîrziu. Mă descurc eu...
65538	Eşti foarte amabilă.
Dar Swann îşi spunea că, daca îi arată Odettei (consimţind doar să o întîlnească după cină) că există pe lumea asta pentru el plăceri mult mai mari decît cea de a fi cu ea, ea va fi mai mult timp atrasă de el. Şi, pe de altă parte, fiindu-i mult mai pe plac decît cea a Odettei, frumuseţea unei tinere lucrătoare proaspătă şi puhavă ca un trandafir, de care era îndrăgostit, prefera să-şi petreacă începutul serii cu ea, fiind sigur că o va vedea apoi pe Odette. Pentra aceleaşi motive, nu accepta niciodată ca Odette să vina să-l caute i să meargă la familia Verdurin. Micuţa lucrătoare îl aştepta lîngă
la un colţ de stradă pe care vizitiul său Kemi îl cunoştea, urca
215
^^    ^B
alături de Swann şi rămînea în braţele lui pînă cînd trăsura se oprea în faţa casei Verdurin. La intrare, în timp ce doamna Verdurin, arătîndu-i trandafirii pe care el îi trimisese în chiar acea dimineaţă, îi spunea: „Te cert", şi îi indica unloclîngă Odette, pianistul ciuta, pentru ei doi, mica frază muzicală din sonata lui Vinteuil, care fra parcă imnul naţional al iubirii lor. începea prin sunetul tremurat al viorilor care, timp de cîteva măsuri, se aude fără alt acompaniament, ocupînd întregul prim plan, apoi, dintr-o dată, părea că se îndepărtează şi, ca în acele tablouri de Pieter de Hooch02 ce capătă profunzime datorită cadrului îngust al unei uşi întredeschise in depărtare, de altă culoare, în catifelarea unei lumini interpuse, mica frază apărea, dansînd, pastorală, intercalată, episodică, aparţinînd unei alte lumi. Trecea în volute simple şi nemuritoare, împărţindu-şi ici-colo darurile graţioase, cu acelaşi surîs inefabil; lui Swann i se părea însă că desluşeşte acum în ea o anume dezijuzie. Ea părea a cunoaşte zădărnicia căii fericite pe care o arăta. In graţia-i uşoară exista ceva desăvîrşit, asemenea desprinderii ce urmează părerii de rău. Dar lui Swann toate astea îi erau indiferente, el o privea mai puţin în ea însăşi — în ceea ce putea exprima pentru un muzician ce ar fi ignorat existenţa atît a lui cît şi a Odettei cînd o compusese, şi pentru toţi cei ce o vor auzi timp de secole de acum înainte — cît ca pe o chezăşie, o amintire a iubirii sale, care, chiar pentru soţii Verdurin, pentru tînărul pianist, trimitea la Odette şi totodată la el, unindu-i; simţea atît de tare acest lucra îneît, cînd Odette, din capriciu, îl rugase, renunţase la proiectul lui de a-i cere unui muzician să-i cînte sonata în întregime, continuînd astfel să nu cunoască decît acel pasaj. „Ce-ţi trebuie restul? îi spusese ea. Ăsta-i pasajul nostru." Şi chiar, suferind la gîndul că, în momentul cînd trecea atît de aproape şi totuşi la infinite depărtări, în timp ce li se adresa, ea nu-i cunoştea, Swann regreta aproape că mica frază are o semnificaţie, o frumuseţe intrinsecă şi fixă, străină de ei, aşa cum, Sn bijuterii dăruite, sau chiar în epistole scrise de o femeie iubită, găsim prilejul de a urî apele pietrei preţioase şi cuvintele limbii, pentru că nu sînt făcute numai din esenţa unei legături trecătoare şi a unei fiinţe anume.
Adeseori se întîmpla să întîrzie cu tînăra lucrătoare atît de mult înainte de a se duce la familia Verdurin, îneît de îndată ce pianistul cînta mica frază, Swann îşi dădea seama că în curînd va fi timpul ca Odette să se întoarcă acasă. O conducea pînă la casa ei, nu prea mare, din strada La Perouse, dindărătul Arcului de Triumf. Şi poate tocmai de asta, şi pentru a nu-i cere toate favorurile, el îşi
216
sacrifica plăcerea, mai puţin necesară, de a o vedea mai devreme, de a ajunge la soţii Verdurin cu ea, exercitării acestui drept, pe care ea i-l recunoştea, de a pleca împreună, şi căruia el îi acorda mai mult preţ, pentru că, datorită lui, avea impresia că nimeni nu o vede, nu se introduce între ei, nu o împiedică să fie încă lîngă el, chiar după ce el o părăsise.
Şi astfel ea se întorcea acasă în trăsura lui Swann; într-o seară, cum tocmai coborîse, şi el îi spunea că se vor revedea a doua zi. ea culese în grabă din grădiniţa din faţa casei o ultimă crizantemă şi i-o dărui. El o ţinu lipită de gură în timp ce trăsura îl ducea spre casă, si cînd, după cîteva zile, floarea se usca, o închise ca pe un lucru preţios în biroul său.
Dar nu intra niciodată la ea. Numai de două ori, după amiaza, luase parte la acea operaţie capitală pentru ea: „servitul ceaiului". Izolarea şi singurătatea acestor străduţe (străjuite, aproape toate, ie mici imobile lipite unele de altele, a căror monotonie era dintr-o iată întreruptă de cîte o magherniţă jalnică, mărturie istorică şi rămăşiţă sordidă a timpurilor cînd aceste cartiere erau încă rău famate), zăpada ce rămăsese în grădină şi pe copaci, dezordinea acekii anotimp, vecinătatea naturii, adăugau un plus de mister căldurii, florilor pe care le găsise intrînd.
Lăsînd la stînga, la parterul înalt, dormitorul Odettei, care dă-lea în spate către o străduţă paralelă, o scară abruptă, între ziduri de culoare întunecată şi unde atîrnau stofe orientale, şiraguri de îătănii turceşti şi o mare lanternă japoneză agăţată de un şnur de lătase (dar care, pentru a nu-i lipsi pe vizitatori de confortul cel
desavîrşit al civilizaţiei occidentale, lumina cu un bec cu gaz), urca în salonaş. Intrai însă mai întîi într-un vestibul îngust, al cărui zid, căptuşit cu un grilaj ca de grădină, dar auriu, era mărginit pe toată lungimea sa de o ladă dreptunghiulară, unde înfloreau, ca într-o seră, un şir de crizanteme uriaşe, încă rare în acea vreme, dar foarte îndepărtate totuşi de cele pe care aveau să le obţină mai tîrziu horticultorii. Swann era sîcîit de gîndul că, în ultimul an, erau foarte la modă, dar avusese plăcerea, de data aceasta, să vadă penumbra încăperii vîrstată în roz, portocaliu şi alb de razele parfumate ale acestor aştri efemeri ce se aprind în zilele cenuşii. Odetto îl primise în rochie de casă de mătase roz, cu gîtul şi braţele goale. 11 aşezase lîngă ea, într-una din numeroasele nişe misterioase din salon, protejate de uriaşi palmieri ce creşteau în vase de China, sau de paravane împodobite cu fotografii, funde şi evantaie. Ea îi spusese: „Nu te-ai aşezat bine, aşteaptă, îţi pregătesc eu un loc i bun", şi, cu micul rîs vanitos pe care l-ar fi avut pentru cine

217
ştie ce invenţie ce i-ar fi aparţinut, îi aşezase lui Swann sub cap şi sub picioare perne de mătase japoneză, pe care le mototolea, ca şi cum ar fi risipit toate acele bogăţii, nepăsătoare de valoarea lor. Dar cînd valetul le adusese, rînd pe rmd, numeroasele lămpi care, închise aproape toate în vase chinezeşti, ardeau izolate sau perechi, toate pe mobile diferite, ca pe nişte altare, iscînd, în amurgul aproape întunecat al acelui sfîrşit de după-amiază iernatecă, un apus de soare ce dăinuia mai mult, mai roz şi mai  omenesc — făcîndu-l poate să viseze, în stradă, pe vreun îndrăgostit ce se oprise în faţa misterului prezenţei dezvăluite şi ascunse totodată de geamurile luminate —, ea îl supraveghease sever, dar discret pe servitor, spre a vedea dacă le aşază la locul lor obişnuit. Socotea că, dacă acesta ar fi pus unde nu trebuie fie şi numai una dintre ele, efectul de ansamblu al salonului ar fi fost distrus, iar portretul ei, aşezat pe un şevalet oblic căptuşit cu pluş, ar fi fost prost luminat. De aceea urmărea cu nelinişte mişcările acelui bărbat grosolan, certîndu-l pentru că trecuse prea aproape de cele două jardiniere pe care le curăţa numai ea, de teamă ca servitorul să nu le strice, şi pe care le privi îndeaproape pentru a vedea dacă acesta nu le zgîriase. Ea găsea ca, toate bibelourile ei chinezeşti au forme „amuzante", ca şi orhideele, ca şi cele din specia eatleya, mai ales, care erau, împreună cu crizantemele, florile ei preferate, pentru că aveau marele merit de a nu semăna cu nişte flori, ci a părea că sînt din mătase, din satin. „Asta parcă ar fi fost tăiată din căptuşeala paltonului meu", îi spuse ea lui Swann, arătîndu-i o orhidee, cu o nuanţă de mare preţuire pentru acea floare atît de „şic", pentru acea soră elegantă şi neprevăzută, dăruită ei de natură, atît de îndepărtată de ea pe scara făpturilor şi totuşi atît de rafinată, meritînd mai mult decît nenumărate femei să aibă un loc în salonul ei. Arătîndu-i, rînd pe rînd, himere cu limbi de foc decorînd un vas chinezesc sau brodate pe un evantai, corolele unui buchet de orhidee, un dromader de argint încrustat cu smalţ negru cu cehi de rubine, ce se învecina pe cămin cu un broscoi de jad, ea se prefăcea că se teme de răutatea acestor monştri, sau că rîde de ciudăţenia lor hazlie, că roşeşte de indecenţa florilor şi simte o irezistibilă dorinţă de a săruta droma-derul şi broscoiul, pe care-i numea: „iubiţii mei". Şi toate aceste exagerări contrastau cu sinceritatea unora dintre faptele ci de credinţă, mai cu seamă cu rugăciunile adresate Fecioarei din Laghet, care odinioară, cînd locuia la "Nisa, o vindecase de o boală ce i-ar fi adus altminteri moartea, şi pe care o purta asupra-i totdeauna, înfăţişată pe un medalion de aur, căruia îi atribuia o putere nemai-
218
întîlnită. Odette îi pregăti lui Swann ceaiul „lui" preferat, îl întrebă: „Cu lămîie sau cu lapte?" şi cum el îi răspunse ,,cu lapte", ea îi spuse, rîzînd: „Cu un strop numai!" Şi cum lui îi plăcu acel ceai: „Vezi că ştiu ce-ţi place". Ceaiul, într-adevăr, i se păruse lui Swann, ca şi ei, un lucru de preţ, iar iubirea are atît de multă nevoie să-şi găsească o justificare, o chezăşie că va dăinui în plăceri care, dimpotrivă, fără ea nu ar mai fi ceea ce sînt şi sfîrşesc o dată cu ea, încît, cînd o părăsise, la ora şapte, ca să se întoarcă la el acasă şi să se îmbrace pentru seară, pe tot timpul drumului, străbătut în trăsură, neputîndu-şi stăpîni bucuria pricinuită de acea după-amiazl, îşi spunea întruna: „Ar fi foarte plăcut să mă pot duce de cîte ori vreau la o femeie tînără unde să pot bea un lucru atît de rar: un ceai bun". O oră mai tîrziu, primi un bileţel de la Odette şi recunoscu pe dată acel scris mare ce, datorită unui fel de rigiditate britanică, impunea o aparenţă de disciplină unor litere informe ce ar fi indicat poate, unor ochi mai puţin îngăduitori, dezordinea gîn-dirii, insuficienta educaţie, lipsa de sinceritate şi de voinţă. Swann îşi uitase tabachera la Odette. „De ce nu ţi-ai uitat şi inima, căci nu te-aş fi lăsat să o mai iei înapoi."
O a doua vizită pe care i-o făcu avu poate încă şi mai multă importanţă decît prima. Ducîndu-se la ea în acea zi, ca de fiecare dată cînd urma să o vadă, şi-o închipuia dinainte, iar nevoia de a-i găsi faţa frumoasă, de a limita doar la pomeţii trandafirii şi proaspeţi obrajii pe pare ea îi avea adeseori galbeni, ofiliţi, uneori presăraţi cu punctişoare roşii, îl îndurera ca o dovadă că idealul este inaccesibil, iar fericirea, mediocră. îi aducea o gravură pe care ea dorise să o vadă. Odette era uşor suferindă; îl primi într-o rochie de casă de mătase mov, strîngînd pe piept, de parcă s-ar fi zgribulit într-un palton, o stofă încărcată cu broderii. în picioare alături de el, cu părul curgîndu-i de-a lungul obrajilor, îndoindu-şi un picior, într-o atitudine parcă de dansatoare, pentru a se putea apleca, fără să obosească, spre gravura pe care o privea. înclinînd capul, cu ochii ei mari, atît de obosiţi si de mohorîţi cînd nu se însufleţeau, îl izbi pe Swann prin asemănarea cu acea figură a Zephorei63, fiica lui Jethrofl4, ce poate fi văzută într-o frescă din Capela Sixtină65. Swann avusese totdeauna înclinaţia particulară de a regăsi în pictura maeştrilor nu numai caracteristicile generale ale realităţii ce ne înconjoară, dar şi ceea ce pare, dimpotrivă, a fi cu neputinţă de generalizat, trăsăturile individuale ale chipurilor pe care le cunoaştem; astfel, în materia unui bust al dogelui Loredano, de Antonio Rizzo, pomeţii ieşiţi, sprînccncle oblice, în sfîrsit, tot ceea ce îl făcea să semene ca două picături de apă cu vizitiul său, Eemi; sub
219
culorile unui Ghirlandajo, nasul domnului de Palancy; într-un portret de Tintoretto, obrajii graşi, năpădiţi de barbă, linia Mută a nasului, privirea pătrunzătoare, pleoapele roşii ale doctorului du Boulbon. Poate, fiindcă avusese întotdeauna remuşcări că îşi mărginise viaţa la relaţiile mondene, la conversaţie, credea că află un fel de iertare indulgentă acordată de marii artişti în faptul că ei înşişi priviseră cu plăcere, introduseseră în opera lor astfel de chipuri ce îi conferă un bizar certificat de realitate şi de viaţă, o savoare modernă; poate, de asemenea, se lăsase într-atît de mult cîştigat de frivolitatea oamenilor din înalta societate, încît simţea nevoia de a găsi într-o operă veche aceste aluzii anticipate şi pline de prospeţime la nume proprii de astăzi. Poate, dimpotrivă, păstrase îndeajuns o fire de artist, iar aceste caracteristici individuale îi pricinuiau astfel multă plăcere, căpătând o semnificaţie mai generală, de îndată ce le vedea, dezrădăcinate, eliberate, în asemănarea unui portret mai vechi cu un original pe care nu-l reprezenta. Oricum, şi poate pentru că plenitudinea impresiilor pe care le avea de cîtva timp, şi deşi aceasta i se impusese mai curînd prin iubirea pentru muzică, îi îmbogăţise însuşi gustul pentru pictură, plăcerea fu mai profundă. — şi urma să aibă asupra lui Swann o influenţă durabilă — cînd descoperi, în acel moment, asemănarea Odettei cu Zephora de pictorul Sandro di Mariano, numit cel mai adeseori cu porecla-i populară de Botticelli, de cînd acesta evocă în locul operei adevărate a pictorului, ideea banală şi falsă care a vulgarizat-o. Nu mai preţui chipul Odettei în funcţie de mai proasta sau mai buna calitate a obrajilor ei şi după moliciunea pur carnală pe care presupunea că o va descoperi atingîndu-i eu buzele, dacă vreodată ar fi îndrăznit să o sărute, ci ca pe un caier de linii subtile şi frumoase depănate de privirile gale, urmărind curba răsucirii lor, înibinînd cadenţa cefii cu izbucnirea şuviţelor de păr si cu căderea pleoapelor, ca într-un portret al ei, unde tipul pe care îl reprezenta devenea inteligibil şi limpede. O privea; un fragment din frescă apărea în chipul şi în trapul ei, pe care, din acea clipă, încercă mereu să-l regăsească, fie că se afla lîngă Odette, fie că doar se gindea la ea; şi deşi, fără îndoială, nu ţinea la capodopera florentină66 decît pentru că o regăsea în ea, totuşi această asemănare îi conferea şi ei o frumuseţe, făcînd-o mai preţioasă. Swann îşi reproşa că nu cunoscuse valoarea unei fiinţe pe care ar fi admirat-o marele Sandro, şi se felicită că plăcerea cu care o vedea pe Odette îşi află o justificare în propria lui cultură estetică. îşi spuse că asociind gîndul la Odette şi visele lui de fericire, el nu se resemnase la o soluţie chiar atît de imperfectă pe cît crezuse pînă atunci, de vreme ce îi mulţumea gusturile artistice cele
220
mai rafinate. Uita că Odette nu devenea astfel o femeie aşa cum şi-o-dorea, de vreme ce dorinţa sa fusese totdeauna orientată într-im sens opus gusturilor sa!e estetice. Cuvintele „operă florentină" îi folosiră din plin lui Svvanii, îngăduindu-i, asemenea unui titlu, să introducă imaginea Odettci într-o lume de vis la care ea nu avusese acces pînă atunci şi unde căpătă nobleţe. Şi, în timp ce vederea pur carnală a acestei femei, care îi reînnoia întruna îndoielile asupra calităţii chipului ei, a trupului ei, a întregii ei frumuseţi, îi slăbea iubirea, aceste îndoieli fură nimicite, această iubire se întări cînd se întemeie pe datele unei estetici sigure; fără să mai spunem că sărutul şi posesiunea, ce păreau fireşti şi mediocre dacă îi erau acordate de o carne ofilită, îi apăruseră acum ca fiind supranaturale şi pline de desfătare, căci veneau să încununeze adoraţia faţă de o piesă de muzeu.
Şi cînd era ispitit să regrete că de luni întregi nu făcea altceva decît să o vadă pe Odette, îşi spunea că este înţelept să dăruiască mult din timpul lui unei capodopere fără de preţ, modelată dintr-o materie diferită şi plină de savoare, într-un exemplar rarisim pe care-l contempla cînd cu umilinţa, spiritualitatea şi dezinteresul unui artist, cînd cu orgoliul, egoismul şi senzualitatea unui colecţionar.
Aşeză pe masa lui de lucru, ca si cum ar fi fost o fotografie a Odettei, o reproducere după fiica lui Jethro. Admira ochii mari, chipul delicat ce lăsa să se ghicească pielea imperfectă, buclele minunate ale părului, de-a lungul obrajilor obosiţi; şi, adaptînd ceea
găsea pînă atunci frumos în mod estetic la ideea unei femei vii, transforma totul în merite fizice pe care era fericit că le găseşte reunite într-o făptură pe care o va putea poseda. Acea vagă simpatie care ne duce către o capodoperă pe care o privim, devenea, cum, cînd cunoştea originalul de carne al fiicei lui Jethro, o dorinţă ce o înlocui pe cea pe care trupul Odettei nu i-o inspirase la început. După ce privise vreme îndelungată acest Botticelli, el se gîndca la un Botticelli al lui, pe care îl găsea încă şi mai frumos si, apropiind de el fotografia Zephorei, credea că o strînge la piept pe Odette.
Şi totuşi se străduia să prevină astfel nu numai oboseala Odettei, ci, uneori, chiar şi pe a lui; simţind că de cînd Odette putea să-l vadă oricînd vrea, ea părea că nu mai are mare lucru să-i spună, Swann se temea că felul de a fi, oarecum anodin, monoton, si parcă definitiv fixat, pe care ea îl avea eînd erau acum împreună,. va ucide, în cele din urmă, în el, într-o zi cînd ea va voi să-şi declare pasiunea, acea speranţă romanescă, singura care îl făcuse să se în-
221

•drăgostească şi îi menţinuse iubirea. Şi pentru a înnoi puţin aspectul moral, prea rigid, al Odettei, care, se temea el, îl va obosi, îi scria pe neaşteptate o scrisoare plină de o deznădejde prefăcută şi de mînii simulate, pe care i-o trimitea înainte de cină. Ştia că se va speria, că îi va răspunde, si nădăjduia că, din teama de a nu-l pierde vor ţîsni cuvintele pe care ea nu i le spusese încă niciodată; — şi, într-adevăr, astfel obţinuse scrisorile cele mai tandre pe care i le scrisese pînă atunci, dintre care una, pe care i-o trimisese, la prînz, de la „Maison Doree" (tocmai avea loc serbarea Paris-Mur-cie, dată pentru locuitorii inundaţi din Murcie), începea cu aceste cuvinte: „Dragul meu, mîna mea tremură atît de puternic încît , abia dacă pot să scriu", si pe care o păstrase în acelaşi sertar unde se afla şi crizantema uscată. Sau, dacă ea nu avusese timp să*i scrie, cînd el va ajunge la familia Verdurin, va veni repede către el şi îi va spune: „Trebuie să-ţi vorbesc", şi el va privi cu o expresie de curiozitate cum se iveşte pe chipul şi în cuvintele ei ceea ce îi ascunsese pînă atunci.
Apropiindu-se de casa soţilor Verdurin, cînd zărea, luminate de lămpi, marile ferestre cu obloanele totdeauna deschise, el se înduioşa gîndindu-se la făptura fermecătoare pe care o va vedea înflorind în strălucirea lor de aur. Uneori umbrele invitaţilor defilau, subţiri şi negre, prin faţa lămpilor, ca acele mici gravuri intercalate din loc în loc pe un abajur translucid. Căuta să desluşească silueta Odettei. Apoi, de îndată ce sosise, şi fără ca el să-şi dea seama, ochii îi străluceau de o asemenea bucurie încît domnul Verdurin îi spunea pictorului: „Cred că asistăm la lucruri mari". Iar prezenţa Odettei sporea, într-adevăr, pentru Swann, preţul acestei case, ce poseda un lucru de care erau lipsite toate celelalte unde era primit: un fel de aparat senzitiv, de reţea nervoasă care se ramifica în toate încăperile şi îi stîrnea întruna inima.
Astfel, simpla funcţionare a organismului social reprezentat de micul „clan" fixa în mod automat pentru Swann întîlniri zilnice cu Odette şi îi îngăduia să se prefacă fie că o vede cu indiferenţă, fie chiar că nu doreşte să o mai vadă, din care pricină nu risca prea mult, căci, deşi îi scrisese în timpul zilei, urma oricum să o în-tîlnească seara si să o conducă la ea acasă.
Dar o dată, după ce se gîndise cu oarecare plictiseală la acea întoarcere în doi inevitabilă, o condusese pînă la Bois pe tînăra lucrătoare, pentru a întîrzia clipa vizitei la soţii Verdurin; ajunse la ei atît de tîrziu, încît Odette, crezînd că el nu va mai veni, plecase. Văzînd că nu mai este în salon, Swann simţi o mare strîn-gere de inimă; tremura din tot trapul, socotindu-se lipsit de o   l
\	222
cerc a cărei importanţă o înţelegea pentru prima oară, căci pînă atunci fusese sigur că se poate bucura de ea oricînd vrea, ceea ce, în cazul oricărei plăceri, ne face să nu-i vedem adevăratele dimensiuni.
65535	Ai văzut ce mutră a făcut cînd şi-a dat seama că Odette nu-i
aici? îi spuse domnul Verdurin nevestei sale, cred că-i îndrăgostit
mort!
65536	Ce mutră a făcut? întrebă cu vehemenţă doctorul Cottard
care, după ce lipsise puţin pentru a-şi vizita un pacient, se întorcea
ca să-şi conducă acasă soţia şi nu ştia la cine se referă acele cuvinte.
65537	Cum, nu l-ai întîlnit în faţa casei pe Swann, într-o stare d&
toată frumuseţea?
65538	Nu. Domnul Swann a venit pînă la urmă?
65539	Oh! doar pentru o clipă. Am putut vedea un Swann foarte
agitat, foarte nervos. înţelegi, Odette plecase.
65540	Vrei să spui că sînt îndrăgostiţi lulea şi că l-a îmbrobodit,,
zise doctoral, experimentând cu prudenţă sensul acestor expresii.
65541	Nicidecum, între ei nu s-a petrecut nimic, şi, fie vorba între
noi, găsesc că ca nu procedează cum trebuie şi că se poartă ca o blea
ga, ceea ce, de fapt, şi este.
65542	Mai încet, mai încet, spuse domnul Verdurin, ce ştii tu des
pre ce se întîmplă între ei? Doar nu ne-am uitat pe gaura cheii.
65543	Mie mi-ar fi spus, zise plină de mîndrie doamna Verdurin.
Vă asigur că-mi povesteşte toate micile ei aventuri! Şi cum nu mai
are pe nimeni acum, i-am spus că ar trebui să se culce cu el. Pretin
de că nu poate, că el i-a plăcut foarte mult, dar că este timid cu
ea, că asta o intimidează, şi că nu-l iubeşte în felul ăsta, că pentru
ca el este o fiinţă ideală, că se teme să nu întineze simţămintele
pe care le are pentru el, şi alte lucruri de felul ăsta. Este totuşi
tocmai ce-i trebuie.
65544	îngăduie-mi să nu fiu de părerea ta, spuse domnul Verdurin,
domnul ăsta nu-mi place decît pe jumătate; găsesc că pozează prea
mult.
Doamna Verdurin rămase încremenită, luă o înfăţişare inertă, de parcă s-ar fi preschimbat într-o statuie, ceea ce îi îngădui să aibă aerul că nu a auzit cuvîntul nesuferit ,.pozează", care putea implica ideea că un invitat poate să „pozeze" în faţa lor şi că, deci, este „mai grozav decît ei".
—	Mă rog, dacă nu s-a întîmplat încă nimic, asta nu cred că
înseamnă că acest domn o crede virtuoasă, spuse ironic domnul Ver
durin. Şi, la urma urmei, e greu să te pronunţi, căci s-ar părea că
crede inteligentă. Nu ştiu dacă ai auzit ce-i tot spunea acum
1
223
cîteva seri despre sonata lui Vinteuiî; o iubesc pe Odette din toată inima, dar între noi fie zis, trebuie să fii un mare tîmpit ca să-i faci uneia ca ea teorii estetice.
65535	Te rog să nu o vorbeşti de rău pe Odette, spuse doamna Ver-
durin luîndu-şi o voce de copil. E o femeie fermecătoare.
65536	Bineînţeles că e fermecătoare; doar nu o vorbim de rău,
ci spunem numai că nu e nici virtuoasă, nici inteligentă. în defi
nitiv, i se adresă el pictorului, ţii atît de mult să fie virtuoasă? Dacă
ar fi aşa, s-ar putea să aibă mult mai puţin farmec.
Swann fusese ajuns din urmă pe palier de valet, care nu se găsea acolo în clipa cînd el sosise şi fusese însărcinat de Odette să-i spună — dar trecuse de atunci o oră —, în cazul cînd totuşi va veni, că ea se va duce probabil să bea o ciocolată la ,,Prevost" înainte de a se întoarce acasă. Swann porni spre „Prevost", dar la fiecare metru trăsura lui trebuia să se oprească din pricina altor trăsuri sau a pietonilor care traversau strada, obstacole odioase peste care ar fi trecut din toată inima dacă procesul verbal al poliţistului nu l-ar fi întîrziat încă mai mult. Socotea timpul de care are nevoie ca să ajungă, adăuga vreo cîteva secunde la toate acele minute, pentru a îi sigur că nu le-a scurtat, ceea ce l-ar fi făcut să creadă că are mai mari şanse de a ajunge îndeajuns de devreme pentru a o mai găsi pe Odette. Şi, la un moment dat, ca un om cuprins •de febră care s-a trezit dintr-un somn şi îşi dă seama de absurditatea viselor sale nedesluşite, pe care şi le aminteşte întruna fără să se despartă cu adevărat de ele, Swann întrezări dintr-o dată ciudăţenia gîndurilor pe care le rumega din clipa cînd i se spusese, la familia Verdurin, că Odette plecase, noutatea durerii sufleteşti ce-l cuprinsese, dar pe care o constată doar asemenea cuiva care s-ar fi trezit atunci din somn. Cum? se zbuciuma în felul ăsta doar pentru că nu o va vedea pe Odette decît mîine, lucru pe care tocmai şi-l dorise, eu un ceas în urmă, dueîndu-se la doamna Verdurin! Fu silit să constate că în chiar acea trăsură care îl ducea către „Prevost" el nu mai era acelaşi, şi că nu mai era singur, că o făptură nouă era acolo, cu el, aderentă, amalgamată, de care nu se va mai putea desprinde, cu care va trebui să se poarte cu multă grijă, aşa cum te porţi cu un stăpîn sau cu o boală. Şi totuşi, de cînd, cu o clipă în urmă, simţea că o nouă fiinţă i se adăugase astfel, viaţa îi părea mai interesantă. Abia dacă îşi spunea că această întîlnire posibilă la „Prevost" (a cărei aşteptare nimicea, golea în asemenea măsură clipele care o precedau, incit el nu mai găsea nici măcar o idee, o amintire îndărătul cărora să-şi poată odihni mintea, va fi totuşi, probabil, dacă va avea loc, ca toate celelalte,
'224
adică neînsemnată. Ca în fiecare seară, de îndată ce va fi cu Odet-te, - privindu-i pe furiş chipul schimbător, de teamă ca ea să nu vadă cumva în ochii lui umbra unei dorinţe şi să nu mai creadă în dezinteresul lui, va înceta să se mai poată ghidi la ea, prea ocupat în a găsi pretexte care să-i îngăduie să nu o părăsească pe dată şi să se asigure, fără să pară a ţine mult la asta, că o va regăsi a doua zi în casa Verdurin: că va prelungi adică pentru moment şi că va reînnoi cu încă o zi decepţia şi chinul pe care i le pricinuiau zadarnica prezenţă a acestei femei de care se apropia fără a îndrăzni sa o ia în braţe.
Ea/iu era la „Prevost"; voi să o caute în toate restaurantele de pe bulevarde. Pentru a cîştiga timp, în vreme ce intra în unele dintre ele, îl trimise în celelalte pe vizitiul său Remi (dogele Loredano, pictat de Rizzo), pe care apoi îl aşteptă — negăsmd-o el însuşi pe Odette — la locul unde se înţeleseseră să se întîlnească. Trăsura nu se întorcea, iar Swann îşi închipuia clipa ce se apropia ca fiind totodată cea, cînd Remi îi va spune: „Iat-o pe doamna" şi cea cînd Renii îi va spune: „N-am găsit-o pe doamna în nici o cafenea". Şi astfel el vedea sîîrşitul acelei seri în faţa lui ca fiind unul şi totodată altul, precedat fie de întîlnirea cu Odette, ce va pune capăt neliniştii sale, fie de renunţarea silită de a o întîlni în acea seară şi de acceptarea de a reveni la el acasă fără a o fi văzut.
Vizitiul se întoarse, dar, în clipa cînd se opri în faţa lui Swann, acesta hu-i spuse: „Ai găsit-o pe doamna?", ci: „Aniinteşte-mi mîine să mai facem o comandă de lemne, cred că nu mai avem multe". Poate îşi spunea că dacă Remi o găsise pe Odette într-o cafenea unde ea îl aştepta, sîîrşitul serii nefaste era încă de pe acum abolit de realizarea începută a sfîrşitului de seară fericită şi că nu trebuia să se grăbească pentru a ajunge la o fericire capturată şi pusă la Joc sigur, ce nu avea cum să-i mai scape. Dar proceda astfel şi din inerţie; în sufletul lui era lipsit de supleţe, tot aşa cum unele făpturi au trupul ţeapăn, şi anume acelea care în clipa cînd trebuie să evite o lovitură, să stingă flăcările ce le-au cuprins haina, să să-vîrşească o mişcare rapidă, fac totul pe îndelete, rămînmd o secundă în situaţia în care erau înainte, ca şi cum ar vrea să găsească în ea un punct de sprijin şi o trambulină. Şi, fără îndoială, dacă vi-l zitiul l-ar fi întrerupt, spunîndu-i: „Doamna este aici", el ar fi răspuns: „Ah! într-adevăr, te rugasem să o cauţi, n-aş fi crezut că o găseşti", şi ar fi continuat să-i vorbească de provizia de lemne, spre a-i ascunde emoţia pe care o simţea şi a-şi lăsa răgazul de a rupe cu neliniştea şi a se dărui fericirii.
15 — ta căutarea timpului pierdut

Dar, întorcîndu-se, vizitiul îi spuse că nu o găsise nicăieri, şi adăugă, ca un bătrîn servitor ce era:
—	Cred că nu vă mai rămîne decît să vă întoarceţi acasă.
Dar indiferenţa pe care Swann o arboră cu uşurinţă, căci Remi
nu mai putea intra nimic schimba răspunsul pe care îl aducea, se modifică în opusul ei atunci cînd îl văzu că încearcă să-l convingă să renunţe la speranţa si la căutarea lui:
65535	Ba nicidecum, exclamă el, trebuie cu orice preţ să o găsim
pe doamna; e foarte important. Avem de discutat ceva foarte im
portant ; ar fi foarte necăjită, ba chiar s-ar supăra pe mine, dacă nu
nc-am întîlni.
65536	Xu văd de ce s-ar putea doamna supăra, răspunse Eemi,
odată ce ea a plecat, fără să-l aştepte pe domnul, şi a spus că se
duce la „Prevost", unde nu este.
De altfel, luminile începeau să se stingă pretutindeni. Pe sub copacii de pe bulevarde, într-un întuneric misterios, trecătorii tot mai rari rătăceau ici-colo, siluete nedesluşite. Uneori, umbra unei femei care se apropia de el, şoptindu-i un euvînt la ureche, eerîndu-i să o conducă acasă, îl făcea pe Swann să tresară. Se atingea neliniştit de toate aceste trupuri obscure, ca şi cum, printre fantomele morţilor, în împărăţia întunecată, ar fi căutat-o pe Eu-ridice.
/ Dintre toater modurile de producere a iubirii, dintre toţi agenţii de diseminare a răului sacru, unul este printre cele mai eficace: acel mare suflu zbuciumat ce trece uneori peste noi. Atunci soarta noastră este pecetluită, şi vom iubi fiinţa cu care ne simţim bine în acea clipă. Nici măcar nu este nevoie să ne fi plăcut pînă atunci sau chiar să ne fi plăcut la fel de mult ca altele. Trebuie doar ca înclinaţia noastră pentru ea să devină exclusivă. Şi această condiţie este realizată cînd — în clipa cînd ne-a lipsit — căutarea plăcerilor pe care le aveam în preajma ei a fost înlocuită dintr-o dată în noi de o nevoie neliniştită, avînd drept obiect chiar acea fiinţă, nevoie absurdă, cu neputinţă de satisfăcut şi greu de vindecat după legile acestei lumi — nevoia nebunească si dureroasă de; a o poseda.
Swann îi ceru vizitiului să-l ducă şi în ultimele restaurante pe care nu Jc cercetase; era limpede că privise cu calm doar Ipoteza fericirii; nu-si mai ascundea acum agitaţia, sentimentul că acea. întîlnire are pentru el un mare preţ, şi îi făgădui vizitiului că-l va răsplăti dacă o vor găsi, ca şi cum, inspirîndu-i dorinţa de a izbuti, care s-ar fi adăugat dorinţei lui, ar fi putut face astfel îneît Odette — chiar în cazul cînd s-ar fi dus să se culce la ea acasă —
226
/1
să se găsească totuşi într-un restaurant de pe vreunul din bule-varde. Ajunse pînă la „Maison Doree", intră de două ori la „Tor-toni" şi, fără a o fi întîlnit, tocmai ieşea de la „Cafe Anglais", mer-gînd cu paşi mari, cu chip de nebun, către trăsura cc-l aştepta la colţul bulevardului des Italiens, cînd se izbi de cineva care venea din sensul opus: era Odctte; ea îi explică mai tîrziu că, negă-sind loc la „Prevost", se dusese să cineze la „Maison Doree", într-un fel de nisă unde el nu o văzuse, iar acum se îndrepta către trăsura ei.
Se aştepta atît de puţin să-l vadă, îneît avu o mişcare de spaimă. Tar el alergase prin tot Parisul nu pentru că ar fi crezut cu putinţă să o întâlnească, ci pentru că l-ar fi durut prea mult să renunţe la acel gînd. Dar bucuria pe care raţiunea lui o socotise tot timpul Irealizabilă în acea seară, nu-i apărea acuma decît încă şi mai reală; căci nu colaborase la ea prevăzînd situaţii verosimile, şi ea îi rămînea exterioară; nu avea nevoie să-şi solicite mintea pentru •a şi-o procura, căci emana din ea însăşi,' ea însăşi proiecta către el acel adevăr ce strălucea în asemenea măsură, îneît risipea ca pe un vis singurătatea de care se temuse, şi pe care îşi sprijinea, îşi întemeia, fără să se gîndească, reveria fericită. Astfel, un călător •ajuns pe vreme frumoasă la malul Mediteranei, nesigur de existenţa ţinuturilor pe care tocmai le-a părăsit, îşi lasă vederea orbită, pri-vindu-le mai curînd în treacăt, de razele zvîrlite către el de cerul luminos şi rezistent al apelor.
Urcă împreună cu ea în trăsura ce o aştepta şi spuse vizitiului sau să-l urmeze.
Ţinea în mînă un buchet de flori de catleya, iar Swann văzu, sub dantela ce-i acoperea capul, că are în păr flori de acelaşi fel, prinse de o egretă din pene de lebădă. Era îmbrăcată, pe sub man-tia-i, în catifea neagră adunată în falduri largi care, printr-o tăietură oblică, descoperea, într-un mare triunghi, partea de jos a unei jupe de fai alb, lăsînd să se întrevadă o fîşie, tot de fai alb, •acolo unde se deschidea corsajul decoltat şi unde erau înfipte alte flori de catleya. Ea abia îşi revenise din spaima pe care i-o pricinuise întâlnirea cu Swann, cînd, ajuns pe neaşteptate în faţa unui obstacol, calul se ridică în două picioare. Fură putornic zguduiţi, iar ea scoase un strigăt şi începu să respire cu greutate.
—	Nu-i nimic, îi spuse el, nu te teme.
O ţinea de umăr, sprijinind-o de el; apoi îi spuse:
—	Şi mai ales, nu-mi vorbi, răspunde-mi doar prin semne, ca
■să nu te oboseşti. Te supără dacă îndrept florile din corsaj, care
I

15*
227

s-au mişcat puţin din loc? Mi-e frică să nu Ie pierzi, aş vrea să le înfig mai bine.
Odette, care nu era obişnuită să-i vadă pe bărbaţi purtîndu-se astfel cu ea, îi spuse, surîzînd:
—	]\Tu, eîtuşi de puţin.
Dar el, intimidat de răspunsul ei, poate şi pentru a arăta că fusese sincer cînd găsise acest pretext, sau chiar începînd să creadă de-a binelea că fusese sincer, exclamă:
—	J\Tu, mai ales nu vorbi, o să respiri şi mai greu, poţi să-mi
răspunzi prin gesturi, o să te înţeleg foarte bine. Eşti sinceră cînd
spui că nu te stingheresc? Uite, aici este puţin... cred că este puţin
polen, care s-a răspîndit pe tine; îmi îngădui să-l şterg cu nuna?
JMu cumva apăs prea tare, nu sînt prea brutal? Te gîdil poate pu
ţin? Nu vreau să mă ating de catifeaua roşie, ca să nu o murdă
resc. Trebuie cu adevărat să le prind mai bine, altfel ar fi căzut,
dar aşa, înfigîndu-le puţin mai adînc... serios, nu-ţi sînt dezagrea
bil? Chiar dacă le miros, ca să văd dacă, într-adevăr, nu sînt par
fumate? N-am mai mirosit astfel de flori niciodată...
Surîzînd, ea ridică uşor din umeri, ca şi cum ar fi vrut să sj^ună: „eşti nebun, vezi bine că-mi place".
El îşi înălţă cealaltă mînă de-a lungul obrazului Odettei; ea îl privi ţintă, cu înfăţişarea lîncedă şi gravă a femeilor pictate de maestrul florentin cu care Swann găsea că seamănă; ajunşi la marginea pleoapelor, ochii ei strălucitori, mari şi totodată îngusti, ca şi ochii lor, păreau gata să se desprindă precum două lacrimi, îşi unduia gîtul ca şi ele, în scenele păgîne sau în tablourile religioase. Şi, foind o atitudine cu care, neîndoielnic, era obişnuită, pe care o ştia potrivită pentru asemenea clipe, avînd mare grijă/ să n-o uite, părea că are nevoie de întreaga-i putere pentrusfşi reţine chipul, ca şi cum o forţă invizibilă l-ar fi atras cătreJytvann. Şi Swann fu acela care, înainte ca ea să şi-l încline, pareăjără voier asupra buzelor lui, îl ţinu o clipă la oarecare distanţărmtre mîini. Voise să-şi lase gîndul să se nască pe îndelete, pentru a recunoaşte visul dorit de atfta vreme si a asista la realizarea lui, precum o rubedenie chemată să ia parte la succesele unui copil mult iubit de ea. Poate, de asemenea, Swann se uita la acel chip al Odetteî, neposedat încă de el, şi nici măcar încă sărutat, pe care îl vedea pentru ultima oară, cu privirea prin care, într-o zi cînd o părăsim pentru totdeauna, am vrea să luăm cu noi o privelişte.
Dar era atît de timid cu ea îneît, după ce o posedase în acea seară începînd prin a-i potrivi mai bine florile de catleya, fie din teama de a o supăra, fie pentru ca să nu pară a fi minţit, fie din lipsa.
de îndrăzneală do a formula o pretenţie mai mare (pe care o putea reînnoi, de vreme ce Odette nu se supărase prima dată), în zilele următoare se folosi de acelaşi pretext. Dacă ea purta flori de catleya înfipte în corsaj, el îi spunea: „Din păcate în seara asta florile de catleya sînt bine prinse; totuşi mi se pare că asta dă să cadă. Pot să văd daca, într-adevăr, nu sînt parfumate?" Sau, dacă Odetto nu purta flori • „în seara asta văd că lipsesc florile de catleya, nu-i chip să ţi le potrivesc mai bine". Astfel încît, un timp, lucrurile s-au petrecut întocmai ca în prima seară; el atingea mai întîi cu degetele si cu buzele pieptul Odettei; şi, mult mai tîrzin, cînd potrivirea (sau simulacrul ritualic de potrivire) florilor de catleya căzuse în desuetudine, metafora „a potrivi florile de catleya", devenită o simplă expresie pe care o foloseau automat cînd voiau să vorbească de actul posesiunii fizice — prin care, de altminteri, nu posedăm nimic —, supravieţui în limbajul lor, în care îl comemora, acestui obicei uitat. Şi poate că acest mod particular de a spune „a face dragoste" nu însemna tocmai acelaşi lucru ca sinonimele salo. Zadarnic sîntem blazaţi în ceea ce priveşte femeile, zadarnic considerăm că posedarea celor mai diferite este mereu aceeaşi şi dinainte cunoscută, ea devine, dimpotrivă, o plăcere nouă, dacă este vorba de femei îndeajuns de dificile — sau socotite astfel de noi — pentru ca să fim obligaţi să o stîrnim prin cine ştie ce episod neprevăzut al relaţiilor noastre cu ele, cum fusese, prima oară, pentru Swann, potrivirea florilor de catloya. El nădăjduia plin de teamă, în acea seară (dar Odette, îşi spunea tot el, chiar dacă se lăsase înşelată de viclenia lui, nu putea ghici acel lucru), că dintre marile lor petale mov va ieşi tocmai posedarea acestei femei; iar plăcerea pe caro o simţea şi pe care Odette, poate, nu o tolera, credea el, decît pentru că ea nu o recunoscuse, îi părea, din această cauză — cum îi putuse părea primului om ce a gustat-o printre florile paradisului terestra —, o plăcere ce nu existase pînă atunci, pe care el căuta să o creeze, o plăcere — aşa cum numele special prin care o desemnă avea să arate întruna — pe de-a-ntregul particulară şi nouă.
Acum, în fiecare seară, după ce o condusese la ea acasă, trebuia să se întoarcă la locuinţa lui, şi adeseori ea ieşea în rochia de casă şi îl conducea pînă la trăsură, sărutîndu-l sub ochii vizitiului şi spunîndu-i: „Ce-mi pasă mie de alţii?" în serile cînd Swann nu se ducea la familia Yerdurin (ceea ce se întîmpla uneori, do cînd putea s-o vadă şi altminteri), în serile, din ce în ce mai rare, cînd se ducea în societatea înaltă, ea îi cerea să vină pe la ea, oricît de tîrziu. Era primăvară, o primăvară pură şi îngheţată. Ieşind de la vreo
229
petrecere, Swann se urca în trăsură, îşi înfăşură picioarele într-o pătură, Io răspundea prietenilor care plecau în acelaşi timp cu el şi îi cereau să vină cu ei, că nu poate, că nu merge în aceeaşi direcţie, iar vizitiul pornea în mare goană, ştiind unde se duc. Prietenii erau uimiţi şi, de fapt, Swann ml mai era acelaşi. Nu mai scria niciodată nimănui, spre a ruga să fie prezentat vreunei femei. Ku mai dădea atenţie nici uneia, nu se mai ducea în locurile unde le putea întîlni. într-un restaurant, la ţarii, avea tocmai atitudinea opusă celei după care, cu cîteva zile înainte încă, oricine l-ar fi putut recunoaşte, şi pe care păruse că o va avea totdeauna. Căci o pasiune este în noi ca un caracter momentan şi diferit ce se substituie celuilalt şi^ aboleşte semnele, pînâ atunci invariabile, prin care se exprima, în schimb, acum era invariabil faptul că, oriunde s-ar fi găsit, Swann se ducea apoi să o întîlnească pe Odette. Traseul care îl despărţea de ea era şi cel pe care îl străbătea inevitabil, ca pe însuşi povîrnişul — irezistibil şi abrupt — vieţii sale. La drept vorbind, cînd rămînea tîrziu la vreo petrecere din înalta societate, ar fi preferat să se întoarcă de-a dreptul la el acasă fără să mai facă acel lung drum, şi să nu o vadă decît a doua zi; dar faptul însuşi de a se deranja la o oră anormală, pentru a se duce la ea, de a ghici că prietenii care-l părăseau îşi spuneau: „Este bine ţinut în frîu, neîndoielnic că vreo femeie îl sileşte să se ducă la ea la orice oră", îl făcea să simtă că duce viaţa bărbaţilor ce au în viaţa lor o dragoste şi care trăiesc un adevărat farmec lăuntric tocmai pentru că îşi sacrifică odihna şi interesele unei visări voluptuoase. Apoi, fără să-sî dea prea bine seama, siguranţa că ea îl aşteaptă, că nu este altundeva împreună cu alţii, că el nu se va întoarce acasă fără să o fi văzut, neutraliza acea nelinişte uitată, dar mereu pe cale ăe a renaşte, pe care o simţise în seara cînd Odette nu mai era la familia Verdurin, şi a cărei dispariţie era atît de plăcută îneît se putea numi fericire. Poate că tocmai datorită acestei nelinişti Odette căpătase atîta importanţă pentru el. De obicei, fiinţele ne sînt atît de indiferente îneît, cînd am învestit una dintre ele cu asemenea posibilităţi de suferinţă şi de bucurie pentru noi, ni se pare că ea aparţine unui alt univers, că este înconjurată de poezie, că face din viaţa noastră un fel de întindere emoţionantă unde va fi mai mult sau mai puţin apropiată de noi. Swann nu se putea întreba fără a fi cuprins de tulburare ce va deveni Odette pentru el în anii următori. Uneori, văzînd, din trăsură, în acele frumoase nopţi reci, luna strălucitoare ce-şi răspîndea lumina pe străzile pustii, el se gîndea la cealaltă figură luminoasă şi roz, precum~ccar-ajunii, care, într-o bună zi, se ivise în faţa gîndirii lui şi, de atunci, proiecta asupra
'230
lumii lumina misterioasă în care îi apărea. Dacă sosea după ora cînd Odette îşi trimisese servitorii la culcare, înainte de a suna la poarta grădiniţei, se ducea mai întîi în strada către care dădea, între ferestrele identice, dar întunecate, ale imobilelor învecinate, fereastra luminată a camerei ei. Ciocănea în geam, iar ea, auzindu-l, îi răspundea şi venea să-l aştepte de cealaltă parte, la poarta de la intrarea principală. Găsea deschise pe pianul ei cîteva partituri Ia bucăţile care îi plăceau ei: Valsul Trandafirilor sau Bietul Nefain de Tagliafico (cu care ea voia, prin testament, să fie înmonnîntată); îi cerea să cînte, în locul lor, mica frază din sonata lui Vinteui], deşi Odette o executa foarte prost, dar viziunea cea mai frumoasă ce ne răinîne dintr-o operă este adeseori cea care s-a înălţat deasupra unor sunete false, scoase de degete neîndemînatice dintr-nu pian dezacordat. Alica frază continua să se asocieze, pentru Swann, cu iubirea lui pentru Odette. Simţea bine că această iubire era ceva ce nu corespundea cu nimic exterior, cu nimic care ar fi putut fi constatat de alţii decît el; îşi dădea scama ca nici calităţile Odet-tei nu justificau faptul că acordă atîta preţ clipelor petrecute lingă ea. Şi adeseori, cînd Swann era stăpînit doar de inteligenţa sa pozitivă, el voia să înceteze a mai sacrifica atîtea interese intelectuale şi sociale acestei plăceri imaginare. Dar mica frază, de îndată ce o auzea, ştia să elibereze în el spaţiul de care ea a^ea nevoie, modifiemd proporţiile sufletului lui Swann; era aici rezervată o margine unei bucurii care nu corespundea nici ea vreunui cbi-ect exterior si care totuşi, în loc de a fi pur individuală, ca aceea n, iubirii, i se impunea lui Swann ca o realitate superioară lucrurilor concrete. Această sete de un farmec necunoscut era trezită în el de mica frază, care însă nu i-o potolea cu adevărat. Astfel îneît acele părţi din sufletul lui Swann unde mica frază ştersese preocuparea: pentru interesele materiale, consideraţiile omeneşti şi valabile pentru toţi, rămăseseră goale şi albe. Iar el era liber să înscrie aici numele Odcttci. Apoi mica frază-îşi amalgama, îşi adăuga esenţa misterioasă, iubirii Odcttci fală de el, iubire uneori incompletă şi care îl dezamăgea. Văzînd chipul lui Swann în timp ce asculta mica frază, ai fi spus că este pe cale să absoarbă un anestezic ce dădea o si mai marc amplitudine respiraţiei sale. Iar plăcerea ]io care i-o pricinuia muzica, şi care urma să devină curînd pentru el o adevărată necesitate, semăna, în acele clipe, cu plăcerea pe caro ar fi avut-o cxperimcntînd parfumuri, intrînd în cfint.net cu o lume pentru care mi sîntem făcuţi, care ne pare.lipsită de formă, pentru ca ochii noştri nu o percep, lipsită de semnificaţie, pentru că ca scapă inteligenţei noastre, noi neajungînd la ea decît printr-ua
I

231

singur simţ. Era o mare linişte, o tainică înnoire pentru Swann — pentru el, ai cărui ochi, deşi rafinaţi iubitori de pictură, a cărui minte, deşi fină observatoare a moravurilor, purtau pentru totdeauna urma de neşters a uscăciunii vieţii sale — de a se simţi transformat într-o creatură străină de umanitate, oarbă, lipsită de fa-cuUaţile logice, aproape într-un inorog fantastic, o creatură himerica, neperccpînd lumea decît prin auz. Şi cum în mica frază el căuta un sens la care inteligenţa lui nu putea coborî, era cuprins de o beţie ciudată, despuindu-şi sufletul cel mai lăuntric de toate ajutoarele raţionamentului şi făcîndn-l să treacă singur prin coridorul, prin filtrul obscur al sunetului! începea sa-şi dea seama de tot ce era dureros, şi poate chiar în mod tainic neîmplinit în adîn-cu! dulceţii acestei fraze, dar nu putea să sufere. îi era indiferent că ea îi spune ca iubirea este fragilă, de vreme ce iubirea lui era atît de puternică. Se juca cu tristeţea pe care ea o răspîndea, o simţea treeind peste el, dar ca pe o mîngîiere ce-i adîncea şi îniblînzea sim-ţămîntul fericirii. O punea pe Odette să o cînte de zece ori, de douăzeci de ori, cerîndu-i totodată să-l sărute întruna. Fiecare sărutare chema o altă sărutare. Ah! în aceste prime timpuri ale iubirii, sărutările se nasc atît de firesc! Ele foşnesc atît de îngrămădite unele într-altele; şi le-ai număra tot atît de greu pe cele date într-o oră, pe cît ai număra de greu florile de pe cîmp în luna mai. Atuncea se prefăcea că se opreşte, spunînd: „Cum vrei să-ţi cînt bine dacă mă ţii în braţe? Nu le pot face pe toate deodată, hotărăşte-te, cel puţin, vrei să cînt sau să te mîngîi", el se supăra, iar ca izbucnea într-un rîs care se preschimba, răspîndindu-se asupra lui, într-o ploaie de sărutări. Sau îl privea, morocănoasă, iar el revedea un chip vrednic de a figura în Viaţa lui Moise de Botticelli, o situa aici, dădea gîtului Odettei înclinaţia necesară; şi după ce o pictase, în secolul al XV-lea, pe zidul Capelei Sixtine, ideea că ea rămăsese totuşi aici, Baga pian, în clipa actuală, gata să fie îmbrăţişată şi posedată, ideea materialităţii şi a vieţii ei îl îmbăta cu o asemenea putere îneît, cu privirea rătăcită, cu maxilarele încordate ca pentru a o devora, el se arunca asupra acestei fecioare de Botticelli şi începea să o ciupească de obraji. Apoi, după ce o părăsise, nu fără a se fi întors spre a o mai săruta o dată, deoarece uitase să ia cu sine în amintire o anume particularitate a mirosului sau a trăsăturilor ei, în timp ce se întorcea acasă în trăsură, o binecuvînta pe Odette că-i îngăduie aceste vizite zilnice care ei nu-i pricinuiau o prea mare bucurie, dar care, împiedicîndu-l să devină gelos — fe-rindu-l de prilejul de a suferi din nou de răul stîrnit în el în seara cînd na o găsise la familia Verdurin —, îl vor ajuta să ajungă, fără
232
a mai avea parte de alte crize asemenea primei, ce fusese atît de dureroasă şi va rămîne singura, la capătul acestor ceasuri ciudate ale vieţii sale, ceasuri aproape fermecate, în felul celor de pe vremea cînd străbătea Parisul la lumina lunii. Şi observând, la întoarcerea acasă, că astrul era acum mişcat în raport cu el şi aproape la capătul orizontului, simţind că şi iubirea lui se supune unor legi imuabile şi naturale, se întreba dacă această perioadă în care intrase va dura încă multă vreme, dacă în curînd gîndirea lui nu va mai vedea chipul iubit decît într-o poziţie îndepărtată şi diminuată, şi nemairăspîndind aproape nici un farmec. Căci Swann, de cînd era îndrăgostit, găsea că lucrurile sînt învăluite ca într-o vrajă, precum pe vremea cînd, adolescent fiind, se credea artist, dar nu era vraja de altă dată; cea de acum ţinea doar de existenţa Odet-tei. Simţea cum renasc în el inspiraţiile din tinereţe, pe care o viaţă frivolă le risipise, dar ele purtau toate reflexul, pecetea unei anume fiinţe; şi, în ceasurile îndelungate pe care le petrecea acum la el acasă, gustînd o plăcere rafinată, singur cu sufletul lui convalescent, redevenea treptat el însuşi, dar aparţinînd altei făpturi. Nu se ducea la ea decît seara, şi nu ştia nimic despre felul cum îşi petrece ea timpul în restul zilei, după cum nu-i cunoştea nici trecutul, astfel îneît îi lipsea pînă şi acea infimă cunoaştere iniţiala care, îngăduindu-ne să ne închipuim ceea ce nu ştim, ne stîrneşte dorinţa să ştim mai mult. Eu se întreba cu ce îşi ocupă timpul şi nici ce viaţă dusese pînă atunci. Surîdea numai uneori, gîndin-du-se că în urmă cu cîţiva ani, cînd nu o cunoştea, i se vorbise despre o anume femeie care, dacă îşi amintea bine, era desigur ea, ca despre o cocotă, ca despre o femeie întreţinută, ca despre una dintre acele femei cărora el le atribuia încă, fiindcă trăise prea puţin în preajma lor, firea perversă din născare cu care le-a înzestrat multă vreme imaginaţia unor romancieri. îşi spunea că adeseori, pentru a judeca pe cineva corect, nu trebuia decît să adopţi versiunea opusă aceleia care circulă, fiindcă reputaţiei de care auzise el trebuia să-i opună o alta, legată de o Odette bună, naivă, stăpî-nită de un ideal, aproape atît de incapabilă să mintă îneît, rugind-o, într-o zi, pentru a putea cina singur cu ea, să le scrie soţilor Verdurin că este bolnavă, o văzuse a doua zi, în faţa doamnei Yer-durin, care o întreba dacă se simte mai bine, roşind, bîlbîindu-se şi arătînd, fără voie, pe chipu-i, nefericirea, chinul pricinuite do acea minciună şi, în timp ce, răspunzînd, dădea tot mai multe amănunte inventate cu privire la pretinsa ei boală din ajun, părea că îşi cere iertare, implorînd cu privirea şi cu vocea-i deznădăjduită, pentru cuvintele ei mincinoase.

■
I

L
233
în anumite zile totuşi, rareori, venea la el în timpul după-amie-zii, întrerupîndu-i reveria sau lucrul Ia acel studiu despre Ver Meer, pe care îl reluase în ultima vreme. Servitorul îl anunţa că doamna de Crecy se află în salonaş. Se ducea Ia ea şi, cînd deschidea uşa, pe chipul roz al Odettei, de îndată ce îl zărea pe Swann — schim-bîndu-i forma gurii, privirea ochilor, ovalul feţei —, apărea un eurîs. Rămas singur, el revedea acel surîs, cel pe care ea îl avusese în ajun, un altul cu care îl întîmpinase în cutare sau cutare zi, cel prin care îi răspunsese, în trăsură, cînd o întrebase dacă îşi poate îngădui să-i îndrepte florile de eatleya înfipte în corsaj; iar viaţa Odettei, în restul zilei, rămînîndu-i cu desăvîrşirc necunoscută, îi apărea, cu fondul ei neutru şi lipsit de culoare, asemenea acelor studii de Watteau unde pot fi văzute ici-colo, pretutindeni, în toate sensurile, desenate cu trei creioane diferite pe hîrtie gălbuie, nenumărate surîsuri. Dar, uneori, într-un colţ al acestei vieţi pe care Swann o vedea întru totul golită, chiar dacă mintea lui îi spunea că nu aşa stau lucrurile, pentru că nu putea să şi-o imagineze, vreun prieten, care, bănuind că se iubesc, nu şi-ar fi îngăduit să-i spună despre ea decît lucruri neînsemnate, îi descria silueta Odettei, pe care o zărise, chiar în acta dimineaţă, urcînd pe jos strada Abbattucci într-o rochie împodobită cu blană, purtînd o pălărie ă la Eembrandt şi un buchet de violete înfipt în corsaj. Această simplă schiţă îl neliniştea adînc pe Swann, pentru că îl silea să înţeleagă dintr-o dată că Odette avea o viaţă care nu-i aparţinea lui în întregime; voia să afle cui încercase ea să-i placă îmbrăcînd acea rochie pe care el nu i-o ştia; îşi spunea că o va întreba unde se ducea în acea clipă, ca şi cum, în întreaga viaţă incoloră — aproape inexistentă, pentru că pentru el era invizibilă — a amantei sale, nu mai exista decît un singur lucru în afara acelor surîsuri ce-i erau lui adresate: ea, mergînd pe o stradă, cu o pălărie a la Eembrandt şi cu un buchet de violete înfipt în corsaj,
Cerîndu-i să-i cînte mica frază de Vinteuil, în loc de Valsul Trandafirilor, Swann nu căuta să o silească să cînte mai curînd lucrurile ce-i plăceau lui, după cum, ca şi în muzică, nu încerca să-i corecteze prostul gust cu privire la literatură'. îşi dădea bine seama că nu este inteligentă. Spunîndu-i că-i va plăcea tare mult ca el să-i vorbească despre marii poeţi, ea îşi închipuise că va cunoaşte astfel pe dată o seamă de cuplete eroice şi romanţioase, în genul celor scrise de vicontele de Borelli, ba încă si mai emoţionante. îl întrebă dacă Ver Meer de Delft suferise pentru o femeie, dacă îl inspirase o femeie, iar cînd Swami îi mărturisi că nu se ştie nimic în această privinţă,
234
ea nu se mai interesă de acel pictor. Spunea adeseori: „Fireşte, cred că nimic nu ar fi mai frumos decît poezia, dacă ar fi adevărată, dacă poeţii ar ghidi tot ce spun. Dar adeseori sînt oamenii cei. mai interesaţi din cîţi există. Ştiu şi eu cîte ceva despre asta, căci am avut o prietenă caro a iubit un fel de poet. în versurile lui nu vorbea decît de iubire, de cer, de stele. Ah! si cum a mai tras-o pe sfoară! I-a păpat mai bine de trei pute de mii de franci". Dacă atunci Swann încerca să o facă să înţeleagă în ce constă frumuseţea artistică, cum trebuie să admire versurile sau tablourile, după o clipă ea nu-l mai asculta, spunîndu-i: „Da... nu-mi închipuiam că aşa stau lucrurile". Şi el vedea că ea simte o atît de mare decepţie, îneît prefera să o mintă, spunîndu-i că toate astea nu însemnau nimic, că nu erau decît nişte fleacuri, că nu avea timp să se ocupe de lucrul cel mai însemnat, că există, de fapt, altceva. Dar ca îi spunea cu însufleţire: „Altceva? Ce altceva?... Spune", dar el nu spunea, ştiind cît de neînsemnate şi de diferite de ceea ce ea nădăjduia i-ar fi părut cuvintele Iui, cît de puţin senzaţionale şi de puţin înduioşătoare, şi temîndu-se că, deziluzionată de artă, va fi în acelaşi timp şi de iubire.
Şi, într-adevăr, ea îl găsea pe Swann, din punct de vedere intelectual, inferior faţă de ceea ce crezuse. „îţi păstrezi întotdeauna sîngele rece, nu te pot defini." Era uimită mai mult de indiferenţa lui faţă de bani, de amabilitatea cu caro se purta cu fiecare, de delicateţea lui. Şi se întîmplă, într-adevăr, adeseori, cu oameni mai de seamă decît Swann, cu un savant, cu un artist, cînd nu este ignorat de cei care îl înconjoară, ca sentimentul ce dovedeşte că superioritatea inteligenţei Iui li s-a impus să nu fie admiraţia lor pentru ideile acestuia, căci ele le scapă, ci respectul lor faţă de bunătatea lui. Situaţia lui Swann în societatea înaltă îi inspira, de asemenea, lui Odctte, respect, dar ca nu dorea ca el să încerce să o introducă şi pe ca în acea lume. Poate simţea că nu va putea reuşi, si chiar se temea că fie şi numai vorbind despre ea el va provoca dezvăluiri de care ei îi era frică. Swann îi promisese, la cererea ei, să nu-i rostească niciodată numele acolo undo el se ducea. îi spusese că nu vrea să frecventeze societatea înaltă pentru că se certase cîndva tu o prietenă care, spre a se răzbuna, răspîndise apoi o scamă de bîrie despre ea, Swann îi obiecta: „Dar nu toată lumea a cunoscut-o pe prietena ta. -- Ba da, lucrurile se aud, lumea e atît de rea". Pe de o parte, Swann nu înţelese această poveste, dar, pe de alta, ştia că asemenea propoziţii: „Lumea e atît de rea", „O calomnie lasă întotdeauna urme", sînt în general socotite drept adevărate; existau, fără îndoială, cazuri cărora li se aplicau. Cel al Odettei era unul
235
I
■
dintre ele? îşi punea această întrebare, dar nu multă vreme, căci, ca şi tatăl lui, îşi simţea mintea greoaie ori de cîte ori trebuia să rezolve o problemă mai grea. De altminteri, acea societate de care se temea atît de mult Odette, nu-i inspira poate o prea mare dorinţă, căci era prea îndepărtată de cea pe care ea o cunoştea, pentru ca sa şi-o poată închipui limpede. Totuşi, rămînînd, în anumite privinţe, cu adevărat simplă (de exemplu, mai avea încă drept prietenă o croitoreasă de mîna a doua, pe care o vizita aproape zilnic, urcînd scara abruptă, întunecată şi rău mirositoare a locuinţei acesteia), îi plăcea şicul, dar nu-l vedea la fel ca oamenii din înalta societate. Pentru ei, şicul este o emanaţie a cîtorva persoane, puţine la număr, care îl proiectează pînă destul de departe — ceea ce îl face să se atenueze mai mult sau mai puţin, în raport cu distanţa faţă de centrul intim care l-a emis —, în cercul prietenilor lor, sau al prietenilor prietenilor, ale căror nume alcătuiesc un fel de repertoriu. Oamenii din înalta societate îl au înscris în memoria lor, posedînd, în această materie, o erudiţie din care au extras un fel de bun gust, de tact, astfel încît Swann, de exemplu, fără să fi trebuit să facă apel la ştiinţa sa mondenă, dacă citea într-un jurnal numele persoanelor care cinaseră împreună, putea să spună pe dată nuanţa şicului acelei cine, după cum un literat, la simpla lectură a unei fraze, apreciază cu exactitate calitatea literară a autorului citit. Dar Odette făcea parte dintre persoanele (extrem de numeroase, orice ar crede în această privinţă oamenii din înalta societate, şi existînd în toate clasele sociale) care nu posedă aceste noţiuni, imaginează un altfel de şic, ce capătă diferite aspecte după mediul căruia ele îi aparţin, dar are drept caracteristică particulară — fie că este şicul la care visa Odette, fie că este cel în faţa căruia se înclina doamna Cot-tărd — faptul de a fi imediat accesibil tuturor. Celălalt şic, cel al oamenilor din înalta societate, este şi el, la drept vorbind, accesibil, dar spre a ajunge astfel are nevoie de un anume răgaz. Odette spunea, de cîte cineva:
—	Nu frecventează decît locurile şic.
Iar dacă Swann o întreba ce înţelege prin asta, ea îi răspundea pe un ton oarecum dispreţuitor:
—	Pur şi simplu, locurile şic! Dacă la vîrsta ta trebuie să te în
văţ ce înseamnă un loc şic, mai bine mă las păgubaşă. De exemplu,
dumineca dimineaţa, avenue de 1'Imperatrice, la ora cinci după-
amiaza, malurile Lacului, joia, lîden Theâtre, vineri, Hipodromul,
balurile...
238
65535	Dar ce baluri?
65536	Balurile din Paris, vreau să spun balurile şic. Iată, de pildă,
Herbinger, cel care are loc acasă la un agent de bursă. îl ştii cu si
guranţă, este unul dintre bărbaţii cei mai cunoscuţi din Paris, e
un tînăr înalt şi blond, foarte snob, care poartă totdeauna o floare
la butonieră, cărarea mai spre spate, paltoane de culoare deschisă;
se arată pe la toate premierele.  A dat un bal acum cîteva  seri,
unde puteai întîlni persoanele cele mai şic din Paris. Mult mi-ar
fi plăcut  să merg şi eu! Dar nu se intra decît cu invitaţie,  şi
n-am putut face rost. De fapt mai bine că nu m-am dus, s-au îm-
brîncit ca nebunii, n-aş fi văzut nimic. Toţi se înghesuiau mai ales
ca să poată spune că au fost la Herbinger. Iar eu, după cum ştii,
nu ţin la asemenea lucruri. De altfel, dintr-o sută de femei care
povestesc că au fost, cincizeci mint... Dar mă miră că tu, un băr
bat atît de şic, nu te-ai dus.
Dar Swann nu încerca nicidecum să-i schimbe această concepţie despre şic; gîndind că nici concepţia lui nu era mai adevărată, că era la fel de prostească, la fel de lipsită de importanţă, nu găsea necesar să-şi educe amanta, astfel încît, după multe luni, ea nu se interesa de persoanele la care el se ducea decît în măsura în care puteau să-i procure invitaţii de tot felul, la concursuri hipice, de exemplu, sau bilete la spectacolele în premieră. Dorea ca el să-şi cultive aceste relaţii atît de utile, dar, pe de altă parte, era înclinată să le creadă prea puţin şic, de cînd o văzuse trecînd pe stradă pe marchiza de Villeparisis într-o rochie de lînă neagră, purtînd o bonetă, legată cu panglici.
■ — Parcă ar fi o biată lucrătoare, o bătrînă portăreasă, ăartingl Şi asta-i o marchiză! Eu nu sînt marchiză, dar ar trebui să mă plăteşti cu bani grei ca să ies îmbrăcată în halul ăsta!
Ea nu înţelegea de ce Swann locuieşte în casa de pe quai d'Or-leans pe care, fără a îndrăzni să-i spună, o găsea nedemnă de el.
Desigur Odette pretindea că-i plac „vechiturile" şi lua o înfăţişare îneîntată şi plină de fineţe cînd spunea că adoră să-şi petreacă ziua întreagă pe la anticari, căutînd tot felul de lucruri „din alte timpuri". Deşi se încăpăţîna parcă din principiu (şi părea că pune în practică un precept de familie), nerăspunzînd niciodată la întrebări şi „ne-dînd socoteală" cu privire la felul cum îşi petrece ziua, ea îi vorbi o dată lui Swann despre o prietenă care o invitase şi care avea numai mobilă „stil". Dar Swann nu izbuti să afle de la ea despre ce stil era vorba. Totuşi, după ce se gîndi îndelung, îi răspunse că era „în stil medieval". înţelegea prin asta că pereţii erau căptuşiţi cu lemn sculptat. Ceva mai tîrziu, îi vorbi din nou despre prietena
237
ei şi adăugă, pe tonul şovăitor şi cu subînţelesuri cu care citezi cuvintele cuiva împreuna cu care ai cinat în ajun şi al cărui nume-îţi fusese pînă atunci necunoscut, dar pe care amfitrionii păreau să-l considere a fi un om atît de celebru încît interlocutorul lor trebuia să jrieeapă despre cine vorbesc: „Are o sufragerie... din... secolul al optsprezecelea!" De altminteri, ea găsea că asemenea mobilă este oribilă, că interiorul pare gol, ca şi cum casa nu ar fi fost terminată, iar femeile i se păreau, de asemenea, oribile în acest decor, care nu va fi niciodată la modă. în sfîrşit, a treia oară îi vorbi din nou despre acelaşi subiect, arătîndu-i lui Swann adresa bărbatului care construise acea sufragerie şi pe care ea dorea să-l cheme, cînd va avea bani, pentru a vedea dacă nu-i poate face şi ei una» desigur, nu întru totul asemănătoare, ci pe cea pe care şi-o visa şi care, din nefericire, nu prea se potrivea cu dimensiunile micii ei locuinţe, o sufragerie cu bufete înalte, cu mobile în stil renascentist si cu şeminee asemenea celor din castelul Blois07. în acea zi, lăsă să-i scape îu faţa lui Swann părerea ei despre locuinţa lui din quai d'Orleans; şi fiindcă el o criticase pe prietena Odettei pentru că nu avea mobile în stilul Ludovic al XVI-lea, căci, spunea el, la urma urmei, asemenea interior, chiar dacă nu e recomandai»], ar putea fi plin de farmec, ci într-un fals stil antic: „Poate ai vrea să trăiască, aşa cum faci tu, printre mobile stricate şi printre covoare-tocite", îi spuse ea, respectul omenesc al burghezei fiind, în eazu) său, încă mai important decît diletantismul cocotei.
Pe cei cărora le plăcea să cerceteze prăvăliile cu vechituri, pe cei ce iubeau versurile, dispreţuiau calculele josnice, visau la onoare şi la dragoste, ea îi considera ca aparţinînd unei elite superioare restului umanităţii. Nu era nevoie să ai cu adevărat asemenea gusturi, important era să Ie proclami sus şi tare; de la un bărbat care-îi mărturisise la cină că îi place să hoinărească, să-şi mînjească degetele cu praful vechilor dughene, că nu va fi niciodată preţuit de-către acest secol negustoresc, fiindcă nu-i pasă de interesele lui, sică aparţine astfel unui alt timp, ea se întorcea, spunînd: „E un-suflet vrednic de toată iubirea, o fiinţă sensibilă, cum de nu mi-am dat seama pînă acum!" Şi, dintr-o dată, se simţea cuprinsă de o uriaşă prietenie pentru el. în schimb cei care, ca Swann, aveau înclinaţii asemănătoare, dar nu vorbeau despre ele, o lăsau cu totul indiferentă. Era silită, fără îndoială, să admită că Swann nu ţine la bani, dar adăuga repede, pe un ton îmbufnat: „Dar el e altfel"; şi, într-adevăr, imaginaţiei ei îi vorbea no practicarea dezinteresului, ci vocabularul legat de această practică.
233

Simţind că adeseori nu putea realiza ceea ce ea visa, Swann căuta cel puţin să facă astfel încît ea să se simtă bine cu el, să nu-i contrazică ideile vulgare, prostul gust pe care îl arăta în toate privinţele, şi care lui, de altminteri, îi plăcea, ca tot ce venea din partea ei, care îl îneînta chiar, căci toate acestea reprezentau trăsături particulare datorită cărora esenţa acestei femei îi apărea, devenea vizibilă. De aceea, cînd părea fericită că se duce la Regina Topaze, sau cînd privirea ei devenea serioasă, neliniştită şi voluntară, cînd o cuprindea teama că nu va ajunge la timp la sărbătoarea florilor sau, pur şi simplu, la un ceai, cu pîine prăjită cu unt, servit la „The de la Rue Royale", unde credea că trebuie să fii zilnic pentru a fi socotită o femeie elegantă, Swann, entuziasmat aşa cum sîntem în faţa purtării unui copil sau de adevărul unui portret ce pare că stă să vorbească, simţea atît de bine cum sufletul amantei sale i se arată pe faţă, încît nu putea rezista ispitei de a-l atinge cu buzele. „Ah! micuţa Odette vrea să o ducem la sărbătoarea florilor, vrea ca toată lumea să o admire, ei bine, o s-o ducem acolo, ne înclinăm în faţa dorinţei ei." Fiindcă Swann nu vedea prea bine, trebui să se resemneze a lucra la el acasă cu ochelari şi a purta, cînd ieşea în lume, monoclu, care îi stătea mai bine. Prima oară cînd Odette îl văzu astfel, nu-şi putu stăpîni bucuria: „Trebuie să recunosc că monoclul este un lucru foarte şic pentru un bărbat. Cit de bine îţi stă! Arăţi ca un adevărat gentleman. Nu-ţi lipseşte decît un titlu de nobleţe!" adăugă ea, cu un uşor regret în voce. Lui îi plăcea că Odette este astfel, tot aşa cum, dacă ar fi fost îndrăgostit de o bretonă, ar fi fost fericit să o vadă purtînd boneta înaltă specifică ţinutului ei si să o audă spunînd că ca crede în strigoi. Pînă atunci, ca la mulţi bărbaţi al căror gust pentru arte se dezvoltă independent de senzualitatea lor, existase şi la el o ciudată nepotrivire între satisfacţiile legate de cele două domenii, bucurîndu-se, în preajma unor femei din ce în ce mai grosolane, de seducţiile exercitate de opere din ce în ce mai rafinate, întovărăşind o micuţă servitoare într-o lojă luxoasă la reprezentarea unei piese decadente pe care dorea să o vadă sau la o expoziţie de pictură impresionistă, şi convins, de altfel, că o femeie cultivată din lumea bună nu ar fi înţeles mai mult, dar nu ar fi ştiut să tacă atît de fermecător. Dimpotrivă, de cînd o iubea pe Odette, faptul de a simţi ceea ce simte ea, de a încerca să fie unul şi acelaşi suflet îi făcea atît de bine, încît încerca să admire lucrurile pe care ea le iubea, şi afla o plăcere cu atît mai profundă nu numai în a-i imita obiceiurile, ci şi în a-i adopta părerile, cu cît, cum ele nu aveau nici o rădăcină în propria-i inteligenţă, îi aminteau doar de iubirea lui, din pricina căreia le preferase. Se
239
I
întorcea la Serge Panine, pîndea ocaziile de a-l vedea pe Olivior Metra, pentru plăcerea de a fi iniţiat în toate concepţiile Odettei, de a simţi cum împarte pe din două toate gusturile ei. Farmecul de a-l apropia de ea ascuns în operele sau în locurile pe care ea le iubea, îi părea mai misterios decît cel intrinsec unora mai frumoase, dar care nu i-o aminteau. De altfel, lăsînd să-i slăbească convingerile intelectuale din tinereţe, iar scepticismul său de om de lume pătrunzînd, aproape fără ştirea lui, pînă la ele, credea (sau, cel puţin, crezuse atît de multa vreme asta, încît mai credea si acum) că obiectele asupra cărora se aplică gusturile noastre nu au o valoare absolută în ele însele, ci că totul ţine de epocă, de clasă, de modă, cea mai vulgară valorînd tot atît cît cea care trece drept cea mai distinsă. Şi cum socotea că importanţa pe care Odette o acordă faptului de a avea o invitaţie la un vernisaj nu era în sine un lucru mai ridkol decît plăcerea simţită de el cîndva cînd dejuna la prinţul de Galles, tot astfel nu credea că admiraţia pe care ea o arată pentru Monte-Carlo sau pentru Eigîii68 era mai puţin înţeleaptă decît gustul lui pentru Olanda, pe care ea şi-o închipuia urîtă, şi pentru Versailles, pe care îl găsea trist. De aceea nici nu se mai ducea în aceste locuri, spunîndu-şi cu plă-"cere că renunţă la ele pentru ea, că vrea să simtă, să iubească doar împreună cu ea.
Aşa cum iubea tot ce o înconjura pe Odette şi nu era, oarecum, decît modul conform căruia el putea să o vadă, să stea de vorbă cu ea, lui Swann îi plăcea şi societatea soţilor Verdurin. Acolo, în adîncul tuturor distracţiilor, meselor, muzicii, jocurilor, supeurilor costumate, picnicurilor, mersului la teatru, ba chiar şi al „marilor serate", date, nu prea des, pentru musafirii „plicticoşi", exista prezenţa Odettei, vederea Odettei, conversaţiile cu Odette, pe care, invitîndu-l, soţii Verdurin i-o dăruiau ca pe un lucru nepreţuit; el se simţea astfel mai bine decît oriunde în „micul grup", şi căuta să-i atribuie merite reale, căci îşi închipuia că, din proprie dorinţă, îl va frecventa toată viaţa. Or, neîndrăznind să-şi spună, de teamă că nu va crede el însuşi, că o va iubi totdeauna pe Odette, cel puţin presupunînd că-i va frecventa totdeauna pe soţii Verdurin (pro-proziţie care, apriori, ridica mai puţine obiecţii de principiu din partea inteligenţei sale), el se vedea în viitor continuînd să o întîl-nească în fiecare seară pe Odette; asta nu însemna poate chiar că o va iubi totdeauna, dar, pentru moment, în timp ce o iubea, lui nu-i trebuia decît să creadă că nu va înceta nici o zi s-o vadă. „Ce societate fermecătoare, îşi spunea el. în fond", aici se duce adevărata viaţă. Lumea e mai inteligentă, mai înclinată către artă decît î»
240
înalta societate. Doamna Verdurin, deşi are cîteva apucături exagerate şi oarecum ridicole, iubeşte sincer pictura, muzica, şi are o adevărată pasiune pentru operele de artă, o mare dorinţă de a le face pe plac artiştilor. Ea are o idee greşită despre oamenii din înalta societate; dar oare înalta societate nu are una încă şi mai greşită despre mediile artistice? Poate că nu am a-mi satisface mari nevoi intelectuale prin conversaţie, dar mă simt foarte bine cu Cotterd, deşi face nu o dată calambururi, inepte. Iar pictorul, chiar dacă pretenţiile lui de a uimi lasă o impresie neplăcută, este unul dintre oamenii cei mai inteligenţi pe care i-am cunoscut. Şi apoi, mai ales, aici te simţi liber, faci ce vrei, fără nici o constrîngere, fără nici o ceremonie. Cîtă bună dispoziţie se cheltuieşte în fiecare zi în acest salon! Hotărît lucru, aproape că nu mă voi mai duce decît în această, societate. Aici îmi voi stabili din ce în ce mai mult şi tabieturile, şi viaţa."
Şi cum calităţile pe care le credea intrinsece soţilor Verdurin nu erau decît reflexul plăcerilor pe care le gustase în salonul lor iubirea sa pentru Odette, aceste calităţi deveneau mai serioase, mai profunde, mai vitale, atunci cmd şi acele plăceri erau astfel. Fiindcă doamna Verdurin îi dăruia uneori lui Swann acel ceva ce putea constitui pentru el fericirea; fiindcă, în cutare seară, cînd se simţea neliniştit pentru că Odette discutase mai mult cu un invitat şi cînd, mîniat împotriva ei, nu voia să ia iniţiativa de a o întreba dacă seva întoarce acasă împreună cu el, doamna Verdurin îi aducea pacea şi bucuria, spunîndu-i spontan: „Odette, te întorci acasă cu domnul Swann, nu-i aşa?"; fiindcă în acea vară ce se apropia şi cînd se întrebase mai întîi eu nelinişte dacă Odette nu va pleca din Paris fără el, dacă va putea continua să o vadă zilnic, doamna Verdurin urma să-i invite să o petreacă amîndoi la ea la ţară, — Swann, lăsînd parcă fără voia lui recunoştinţa şi interesul să se infiltreze în inte-ligenţa-i şi să-i influenţeze ideile, ajungea să susţină sus şi tare că doamna Verdurin are un suflet mare şi nobil. Dacă vreunul dintre foştii lui colegi de la Ecole du Louvre îi vorbea de persoane cu merite-deosebite: „îi prefer însutit pe soţii Verdurin", îi răspundea el. Şi, pe im ton solemn, care era nou la el: „Sînt nişte fiinţe cu un suflet nespus de mărinimos, iar mărinimia este de fapt singurul lucru important şi nobil. Vezi, nu există decît două categorii de făpturi: cei mărinimoşi şi ceilalţi; iar eu am ajuns la o vîrstă cînd trebuie să iau o hotărîre, să mă decid o dată pentru totdeauna pe cine vreau să iubesc şi pe cine vreau să dispreţuiesc, să nu-i mai părăsesc pe cei pe care îi iubesc şi, pentru a răscumpăra timpul pe care l-am risipit cu ceilalţi, să nu mă mai despart de ei pină la moarte. Chiar aşa,.

241
A
mai adăuga el, cu acea uşoară emoţie pe care o simţi cînd, chiar fără să-ţi dai prea bine seama, spui un lucru nu pentru că este adevărat, ci pentru că îţi face plăcere să-l spui şi îl asculţi rostit de propria ta voce ca şi cum ar veni din altă parte decît din tine însuţi, zarurile sînt aruncate, am ales să iubesc doar inimile mărinimoase şi să nu mai trăiesc decît în mărinimie. Mă întrebi dacă doamna Ver-durin este cu adevărat inteligentă. Te asigur că mi-a dat toate dovezile că are un suflet nobil, superior, la care, orice ai spune, nu te poţi ridica Iară o gmdire tot atît de înaltă. Posedă, desigur, profunda inteligenţă a artelor. Dar poate că nu prin asta este ea în primul rînd vrednică de admiraţie; căci vreo faptă măruntă, dar de o bunătate ingenioasă si rafinată, săvîrşită pentru mine, vreo atenţie, aş spune genială, vreun gest familiar şi totodată sublim, dezvăluie o înţelegere mai adîncă a existenţei decît toate tratatele de filosofie".
Ar fi putut totuşi să-şi spună că printre vechii prieteni ai părinţilor săi existau oameni la fel de simpli ca soţii Verdurin, că unii dintre colegii săi de tinereţe erau tot atît de îndrăgostiţi de artă, că el cunoştea şi alţi oameni cu inimă mare şi că, totuşi, de cînd optase pentru simplitate, artă şi mărinimie, nu-i mai vedea niciodată. Dar aceştia nu o cunoşteau pe Odette şi, chiar dacă ar fi cunoscut-o, nu s-ar fi străduit să o apropie de el.
Astfel, neîndoielnic, în toată societatea din jurul soţilor Verdurin nu exista nici un alt invitat care să-i iubească sau să creadă că-i iubeşte la fel ea Swanu. Şi totuşi, cînd domnul Verdurin spusese că Swann nu-i place prea mult, el exprimase nu numai propriul său gînd, ci îl ghicise şi pe cel al soţiei sale. Fără îndoială, Swann simţea pentru Odette o dragoste prea mare şi pe care nu i-o mărturisise doamnei Verdurin, care ar fi vrut sa-i fie confidenta de fiecare zi; fără îndoială, însăşi discreţia cu care se folosea de ospitalitatea soţilor Verdurin, abţinîndu-se adeseori să vină la cină pentru un motiv pe care ei nu îl bănuiau şi în locul căruia vedeau doar dorinţa •de a răspunde unei invitaţii într-un salon „plicticos"; fără îndoială, <le asemenea, şi în ciuda tuturor precauţiilor pe care le luase pentru a o ascunde, descoperirea treptată de către ei a strălucitei lui situaţii mondene — totul contribuia la iritarea lor împotriva lui. Dar motivul cel mai adine era altul. Simţiseră foarte curînd în el un spaţiu rezervat, impenetrabil, unde continua să susţină în tăcere şi pentru el însuşi că prinţesa de Sagan nu este grotescă şi că glumele lui Cottard nu sînt cîtuşi de puţin amuzante; în sfîrşit, şi deşi niciodată nu renunţase la amabilitatea lui şi nu se revoltase împotriva dogmelor casei, o imposibilitate de a i le impune, de a-l converti pe de-a-n- la ele, cum nu mai întîlniseră niciodată la nimeni. L-ar fi
242
iertat că vizitează saloane ..plicticoase" ('cărora, de altfel, în ftdîncuF inimii sale, le prefera de mii de ori micul grup din jurul soţilor Ver-durin şi pe aceştia), dacă ar fi consimţit, spre a da un bun exemplu, să se lepede de ele în prezenţa celorlalţi credincioşi ai casei. Dar înţeleseseră că nu-i vor putea niciodată smulge o asemenea abjurare.
Ce mult se deosebea de un ,.nou venit" pe care Odette le ceruse-îngăduinţa să-l invite, deşi mi-l întîlnise decît de puţine ori, şi în care îşi puneau multe speranţe, contele de Forcheville! (Se întîmplă-să fie tocmai cumnatul lui Saniette, ceea ce îi umplu de mirare pe invitaţii cei mai credincioşi; bătrîmil arhivar avea purtări atît de-umile, îneît îl crezuseră totdeauna de un rang social inferior rangului lor, şi nu se aşteptau să afle că aparţine unei lumi bogate şi relativ aristocratice.) Fără îndoială, Forcheville era snob în chip grosolan, în timp ce Swann nu era; fără Îndoială că el nici nu se gîndea să-situeze, ca Swann, salonul soţilor Verdurin deasupra tuturor celorlalte. Dar nu avea acea fire delicată care-l împiedeca pe Swann să se asocieze criticilor prea vădit mincinoase, pe care le patrona domnita Verdurin, împotriva oamenilor cunoscuţi de el. Tiradelor pretenţioase şi vulgare lansate de pictor în anumite zile, glumelor de băcan riscate de Cottard, Swann, ce îi iubea pe amîndoi, le găsea cu uşurinţă scuze, dar nu avusese niciodată curajul şi ipocrizia să le încuviinţeze; Forcheville era, dimpotrivă, de un nivel intelectual care îi îngăduia să fie uluit, fermecat de unele, fără ca, de altfel, să le înţeleagă, şi amuzat de celelalte. Şi tocmai prima cină la familia. Verdurin la care veni şi Forchevillc puse în lumină toate acele diferenţe, scoase în evidenţă calităţile acestuia, grăbind dizgraţia lui Swann.
Se afla la această cină, în afara obişnuiţilor casei, şi un profesor de la Sorbona, Briehot, ce îi întîlnise pe domnul şi doamna Verdnrin la băi şi care, dacă funcţiile sale universitare şi lucrările de erudiţie nu i-ar fi ocupat aproape tot timpul, ar fi venit cu dragă inimii ade> seori la ei. Căci poseda acea curiozitate, acea superstiţie a vieţii care, îmbinată cu un anume scepticism relativ la obiectul studiilor lor, conferă, în orice profesie, unor oameni inteligenţi, medici care-nu cred în medicină, profesori de liceu care nu cred în traducerea, în latină, reputaţia de a fi nişte minţi deschise, strălucite şi chiar superioare. în casa doamnei Verdurin el se străduia să-şi caute comparaţiile în domeniile cele mai actuale cînd vorbea de filosofic-şi de istorie, mai întîi pentru că credea că ele nn sîntnlceît o pregătire pentru viaţă şi pentru că îşi închipuia că găseşte în acţiune în, micul elan ceea ce nu cunoscuse pînă atunci decît din cărţi, apoi, poate şi pentru că, imprimîndu-i-se odinioară, şi păstrindu-l, chiar
243
•mai adăuga el, cu acea uşoară emoţie pe care o simţi cînd, chiar fără să-ţi dai prea bine seama, spui un lucru nu pentru că este adevărat, ci pentru că îţi face plăcere să-l spui şi îl asculţi rostit de propria ta voce ea şi cum ar veni din altă parte decît din tine însuţi, zarurile sînt aruncate, am ales să iubesc doar inimile mărinimoase şi să nu mai trăiesc decît în mărinimie. Mă întrebi dacă doamna Ver-durin este cu adevărat inteligentă. Te asigur câ mi-a dat toate dovezile că are un suflet nobil, superior, la care, orice ai spune, nu te poţi ridica fără o gîndire tot atît de înaltă. Posedă, desigur, profunda inteligenţă a artelor. Dar poate că nu prin asta este ea în primul rînd vrednică de admiraţie; căci vreo faptă măruntă, dar de o bunătate ingenioasă si rafinată, săvîrşită pentru mine, vreo atenţie, aş spune genială, vreun gest familiar şi totodată sublim, dezvăluie o înţelegere mai adîncă a existenţei decît toate tratatele de filosof ie".
Ar fi putut totuşi să-şi spună că printre vechii prieteni ai părinţilor săi existau oameni la fel de simpli ca soţii Verdurin, că unii dintre colegii săi de tinereţe erau tot atît de îndrăgostiţi de artă, că el cunoştea şi alţi oameni cu inimă mare şi că, totuşi, de cînd optase pentru simplitate, artă şi mărinimie, nu-i mai vedea niciodată. Dar aceştia nu o cunoşteau pe Odette şi, chiar dacă ar fi cunoscut-o, nu s-ar fi străduit să o apropie de el.
Astfel, neîndoielnic, în toată societatea din jurai soţilor Verdurin nu exista nici un alt invitat care să-i iubească sau să creadă că-i iubeşte la fel ea Swann. Şi totuşi, cînd domnul Verdurin spusese că Swann nu-i place prea mult, el exprimase nu numai propriul său gînd, ci îl ghicise şi pe cel al soţiei sale. Fără îndoială, Swann simţea pentru Odette o dragoste prea mare şi pe care nu i-o mărturisise doamnei Verdurin, care ar fi vrut să-i fie confidenta de fiecare zi; fără îndoială, însăşi discreţia cu care se folosea de ospitalitatea soţilor Verdurin, abţinîndu-se adeseori să vină la cină pentru un motiv pe care ei nu îl bănuiau şi în locul căruia vedeau doar dorinţa •de a răspunde unei invitaţii într-un salon „plicticos"; fără îndoială, de asemenea, şi în ciuda tuturor precauţiilor pe care le luase pentru a o ascunde, descoperirea treptată de către ei a strălucitei lui situaţii mondene ~ totul contribuia la iritarea lor împotriva lui. Dar motivul cel mai adînc era altul. Simţiseră foarte curînd în el un spaţiu rezervat, impenetrabil, unde continua să susţină în tăcere şi pentru el însuşi că prinţesa de Sagan nu este grotescâ şi că glumele lui Cottard nu sînt cîtuşi de puţin amuzante; în sfîrşit, şi deşi niciodată nu renunţase la amabilitatea lui şi nu se revoltase împotriva dogmelor casei, o imposibilitate de a i le impune, de a-î converti pe de-a-n-tregul la ele, cum mi mai întîlniseră niciodată la nimeni. L-ar fi
242
iertat că vizitează saloane ..plicticoase" (cărora, de altfel, în adîncuf inimii sale, le prefera de mii de ori micul grup din jurul soţilor Ver-diirin şi pe aceştia), dacă ar fi consimţit, spre a da un bun exemplu, să se lepede de ele în prezenţa celorlalţi credincioşi ai casei. Dar înţeleseseră eă nu-i vor putea niciodată smulge o asemenea abjurare.
Ce mult se deosebea de un „nou venit" pe care Odette le eeruse-îngăduinţa să-l invite, deşi nu-l întîlnisc decît de puţine ori, şi în care îşi puneau multe speranţe, contele de Forcheville! (Se întîmplă. să fie tocmai cumnatul lui Saniette, ceea ce îi umplu de mirare pe invitaţii cei mai credincioşi; bătrînul arhivar avea purtări atît de-umile, îneît îl crezuseră totdeauna de un rang social inferior rangului lor, şi nu se aşteptau ?ă afle eă aparţine unei lumi bogate şi relativ aristocratice.) Fără îndoială, Forcheville era snob în chip grosolan, în timp ce Swann nu era; fără îndoială că el nici nu se gîndea să situeze, ca Swann, salonul soţilor Verdurin deasupra tuturor celorlalte. Dar nu avea acea fire delicată eare-l împiedeca pe Swann s& se asocieze criticilor prea vădit mincinoase, pe care le patrona doamna Verdurin, împotriva oamenilor cunoscuţi de el. Tiradelor pretenţioase şi vulgare lansate de pictor în anumite zile, glumelor de băcan, riscate de Cottard, Swann, ce îi iubea pe amîndoi, le găsea cu uşurinţă scuze, dar nu avusese niciodată curajul şi ipocrizia să le încuviinţeze; Forcheville era, dimpotrivă, de un nivel intelectual care-îi îngăduia să fie uluit, fermecat de unele, fără ca, de altfel, să le înţeleagă, şi amuzat de celelalte. Şi tocmai prima cină la familia. Verdurin la care veni şi Forcheville puse în lumină toate acele dife-enţe, scoase în evidenţă calităţile acestuia, grăbind dizgraţia lui jwann.
Se afla la această cină, în afara obişnuiţilor <*asei, şi un profesor le la Sorbona, Brichot, ce îi întâlnise pe domnul si doamna Verdurin la băi şi care, dacă funcţiile sale universitare şi lucrările de erudiţie nu i-ar fi ocupat aproape tot timpul, ar fi venit cu dragă inimă ade* seori la ei. Căci poseda acea curiozitate, acea superstiţie a vieţii care, îmbinată cu un anume scepticism relativ la obiectul studiilor lor, conferă, în orice profesie, unor oameni inteligenţi, medici care nu cred în medicină, profesori de liceu care nu cred în traducerea, în latină, reputaţia de a fi nişte minţi deschise, strălucite şi chiar superioare. în casa doamnei Verdurin el se străduia să-şi caut© comparaţiile în domeniile cele mai actuale cînd vorbea de filosofic-şi de istorie, mai întîi pentru că credea că ele nu sîntoleeît o pregătire pentru viaţă şi pentru că îşi închipuia că găseşte în acţiune în micul clan ceea ce nu cunoscuse piuă atunci decît din cărţi, apoi, poate şi pentru că, imprimîiidu-i-sc odinioară, şi păstrîndu-J, chiar
243
I
fără voia lui, respectul faţa de anumite subiecte, credea că iese din pielea universitarului îngăduindu-şi anumite îndrăzneli, care, dimpotrivă, nu i se păreau ca atare decît pentru că rămăsese tot universitar.
încă de la începutul mesei, cum domnul de Forcheville, aşezat la dreapta doamnei Verdurin, care se îmbrăcase în cinstea „noului venit" într-o toaletă foarte elegantă, îi spunea acesteia: „Rochia asta albă este foarte originală", doctorul, care îl privise cu atenţie întruna, într-atît era de curios să ştie cum arată ceea ce el numea un „de", şi care căuta un prilej sa-i atragă privirea şi să intre într-o relaţie mai strînsă cu el, prinse din zbor cuvîntul „albă", şi, fără să-şi ridice nasul din farfurie, zise: „Albă? Alba de Castilia69?", apoi fără să-şi mişte capul, aruncă pe furiş la dreapta şi la stînga ocheade nesigure şi surîzătoare. în timp ce Swann, prin efortul dureros şi zadarnic de a surîde, arătă că socotea acel calambur stupid, Forcheville îi gustă fineţea, dovedind totodată că ştie să se poarte şi să-şi tempereze o veselie a cărei francheţe o fermeca pe doamna Verdurin.
65535	Ce părere ai de un savant ca el? îl întrebase ea pe Forcheville.
Nu-i chip să vorbeşti serios cu el nici două minute la cină. Tot aşa
le vorbeşti şi bolnavilor la spital? mai adăugase ea, întorcîndu-se
către doctor, în cazul ăsta cred că rar li se întîmplă să se plictisească.
Văd că va trebui să cer să fiu şi eu internată.
65536	Parcă am auzit că doctorul vorbea de bătrîna scorpie, dacă
îndrăznesc, să mă exprim astfel, de Alba de Castilia. Nu-i aşa,
doamnă? o întreba Brichot pe doamna Verdurin care, aproape
leşinată, cu ochii închişi, îşi înfundă chipul în palme, scoţînd
strigăte  stinse. Vai, doamnă, nu aş vrea să  neliniştesc  sufle
tele respectuoase, dacă există cumva asemenea suflete în jurul
acestei mese, sub roşa... <Recunosc, de altfel, că inefabila noastră
republică ateniană — şi încă cum! — ar putea onora în persoana
acestei capeţiene obscurantiste pe primul dintre prefecţii de poliţie
*u mină de fier. Ba da, draga mea gazdă, ba da, ba da, reluă el cu
vocea-i bine timbrată, care separa fiecare silabă, ca răspuns la o
obiecţie a domnului Verdurin. Cronica de la Saint-Denis10 ne oferă
date incontestabil sigure, nelăsîndu-ne nici o îndoială în această
privinţă. Nici o altă femeie nu ar putea fi mai bine aleasă drept
patroană a unui proletariat laicizant decît această mamă a unui
sfînt71', căruia, de altfel, nu i-a făcut deloc viaţa uşoară, după cum
spun Suger72 şi alţi sfinţi Bernard73; căci îl muştruluia pe fiecare
pe măsură.
65537	Cine este acest domn? întrebă Forcheville pe doamna Verdu
rin, pare im mare erudit.
244
65535	Cum, nu-l cunoşti pe celebrul Brichot? este vestit în toată
Europa.
65536	Ah, da! este Bre"chot, exclamă Forcheville, care nu auzise
bine, o să aveţi multe să-mi spuneţi, adăugă el, pironindu-l pe
bărbatul celebru cu o privire holbată. Este întotdeauna interesant
să cinezi cu un om cunoscut. Dar văd că aveţi invitaţi de vază.
E cu neputinţă să te plictiseşti în asemenea salon.
65537	Ştiţi, spuse cu modestie doamna Verdurin, important este
inai ales că se simt ca la ei acasă, vorbesc despre ce vor, şi conver
saţia nu mai conteneşte. Brichot, în seara asta, nu a fost la înăl
ţimea lui obişnuită: l-am văzut aici la mine strălucind cu adevărat,
de-ţi venea să-i îngenunchezi la picioare; ei bine, în alte saloane
nn-i acelaşi om, nu mai este nicidecum spiritual, trebuie să-i smulgi
cuvintele cu cleştele, ba este chiar plicticos.
65538	Ciudat! zise Forcheville, mirat.
Un asemenea mod de a fi spiritual ar fi fost considerat stupid în societatea unde Swann îşi petrecuse tinereţea, deşi era compatibil cu o inteligenţă reală. Iar cea a profesorului, viguroasă şi bine alimentată, ar fi putut fi probabil invidiată de mulţi dintre oamenii de lume pe care Swann îi găsea spirituali. Dar aceştia ajunseseră să-l molipsească atît de bine cu gusturile şi refuzurile lor, cel puţin în tot ceea ce priveşte viaţa mondenă şi chiar în acea parte anexă a ei, care ar trebui mai curînd să ţină de domeniul inteligenţei: conversaţia, îneît Swann găsi glumele lui Brichot doar pedante, vulgare şi greţos de grosolane. Apoi, el mai era şocat, deprins fiind eu bunele maniere, şi de tonul aspru şi soldăţesc pe care îl lua, cînd se adresa fiecăruia, acest universitar milităros. în sfîrşit, poate îşi pierduse mai ales, în acea seară, obişnuita-i indulgenţă, văzînd amabilităţile pe care doamna Verdurin le desfăşura faţă de acest Forcheville, pe care Odette avusese ciudata idee de a-l aduce cu ea. Oarecum stînjenită faţă de Swann, ea îl întrebase la sosire:
—	Cum îl găseşti pe invitatul meu?
Iar el, dîndu-şi pentru prima oară seama că Forcheville, pe care îl cunoştea de multă vreme, putea să placă femeilor şi era un bărbat destul de frumos, îi răspunsese: „Dezgustător". Desigur nu-i trecea prin minte să fie gelos pe Odette, dar nu se simţea la fel de fericit ca de obicei şi cînd Brichot, începînd să povestească istoria maniei Albei de Castilia, care „trăise cu Henric Plantagenetul74 mulţi ani, înainte de a se căsători cu el", voi să o continue, provo-cîndu-l, printr-o întrebare, pe Swann: „Nu-i aşa, domnule Swann?", pe tonul marţial pe care îl iei pentru a te pune la mintea unui ţăran sau a încuraja un soldăţoi, Swann îi risipi orice efect, spre furia
245
stăpînei casei, răspunzînd că roagă să fio scuzat că îl interesează atît de puţin Alba de Castilia, dar că vrea să-l întrebe ceva pe pictor, într-adevăr, acesta vizitase în acea după-amiază expoziţia unui artist, prieten eu doamna Verdurin, care murise recent, şi Swann ar fi vrut să ştie do la el (căci îi preţuia bunul gust) dacă, într-adevăr,, în aceste opere se vădea ceva mai mult decît virtuozitatea uimitoare din cele care le precedaseră.
65535	Din acest punct de vedere, era extraordinar, dar asemenea,
calitate nu mi se pare că ar ţine de o artă, cum se spune, foarte
„înaltă", spuse Swann, surîzînd.
65536	înaltă... adică la înălţimea unei instituţii, îl întrerupse Cot-
tard, ridieîndu-şi braţele către cer cu o gravitate simulată.
Toţi comesenii izbucniră în rîs.
—	Vă spuneam eu că de cîte ori vorbeşte, te strici de rîe, îi
spuse doamna Verdurin lui Foreheville. în clipa cînd te aştepţi
cel mai puţin, îţi trînteşte o glumă de toată frumuseţea.
Dar ea observă că numai Swann nu rîsese. De altfel, nu era prea mulţumit că este luat peste picior de Cottard în faţa lui Forcheville. Dar pictorul, în loc gă-i răspundă într-un mod interesant lui Swann, ceea ce ar fi făcut probabil dacă ar fi fost singur cu el, preferă să se facă admirat de convivi, lansîndu-se într-o tiradă despre-iscusinţa maestrului  dispărut.
65535	M-am apropiat de tablouri, spuse el, ca pă văd cum FÎnt
făcute, m-am băgat cu nasul în ele. Drace! nu pot spune dacă rât
pictate cu clei, cu praf de rubine, cu săpun, cu bronz, cu soare,.
cu căcat!
65536	Şi unul face cît douăsprezece, exclamă prea tîrziu doctoral,,
ale cărui cuvinte nu fură înţelese de nimeni.
65537	Parcă ar fi făcute din nimic, reluă pictorul, mi-i chip să
descoperi cu ce lucra, de parcă te-ai afla în faţa Rondului de'noapte
sau a Eforelor azilului de bătrîni din Harlem15, ba chiar aş spune-
că pasta e mai viguroasă decît la Eembrandt şi la Hals. Ai aici
totul, pot să jur.
Şi, asemenea cîntăreţilor care, ajunşi la nota cea mai înalta,, continuă cu o voce din cap, încetişor, el se mulţumi să şoptească, rîzînd, ca şi cum aceasta pictură cădea în derizoriu prin însuşi faptul că era frumoasă:
—	Miroase bine, ţi se urcă la cap, îţi taie respiraţia, parcă te
gîdilă, şi să nu ştii din ce e făcută, dar asta-i adevărată vrăjitorie,
adevărată şmecherie, un fel de miracol (izbucnind într-un hohot
de rîs): e o pictură necinstită!  Şi oprindu-se, înălţîndu-şi cu gravi-
246
tate capul, pe o notă foarte joasă, pe care încerca să o intoneze cît mai armonios, adăugă: „Şi totuşi atît de loială!"
Cu excepţia momentului cînd spusese: „pasta e mai viguroasă decît în Rondul de noapte", cuvinte blasfcmatorii care suscitaseră un proces din partea doamnei Verdurin, ce socotea că Rondul de iioapte este cea mai de seamă capodoperă din univers, împreună cu Simfonia a Noua şi Victoria din Satnolrace, şi: „pictat cu căcat", <*are îl silise pe Forcheville să arunce o privire rapidă jur-împrejurul mesei spre a vedea dacă expresia e acceptată, după care îşi lipise pe buze un surîs prefăcut şi conciliant, toţi convivii, în afară de Swann, îl priviseră pe pictor fascinaţi de admiraţie.
65535	Mă amuză teribil cînd se înfierbîntă ca acum, exclamă, la
urmă, doamna Verdurin, încîntată că salonul ei este atît de inte
resant tocmai în ziua cînd domnul de Forcheville venea pentru
prima oară. Şi tu ce rămîi aşa, cu gura căscată, ca un prostănac?
li spuse ea domnului Verdurin. Ştii totuşi cît de bine vorbeşte;
te uiţi la el de parcă l-ai auzi prima dată. Dacă l-ai fi văzut în timp
ce vorbeai: te sorbea din ochi. Iar mîine ne va spune pe de rost
tot ce nc-ai zis astăzi, fără să uite un singur cuvînt.
65536	Nu, dar vorbesc foarte serios, spuse  pictorul, îneîntat de
succesul său, s-ar părea că-ţi închipui că glumesc, că spun bali
verne, dar nicidecum, e întocmai cum am zis; o să te duc să vezi, o
să-mi spui dacă am exagerat cu ceva, îmi tai capul că o să te în
torci încă şi mai înfierbîntată decît mine!
65537	Dar nu credem că exagerezi, vrem doar să mănînci şi dum
neata ceva şi să mănînce şi bărbatul meu; mai dă-i puţin peşte dom
nului, doar vezi că i s-a răcit în farfurie. Nu sîntem atît de grăbiţi,
serveşti de parcă ar fi luat casa foc, mai aşteaptă puţin înainte de
& aduce salata.
Doamna Cottard, care era modestă şi vorbea puţin, ştia totuşi să fie sigură de ea cînd, printr-o inspiraţie fericită, găsea tocmai replica cea mai potrivită. Simţea că va avea o clipă de succes, ceea ee îi dădea încredere în ea; nu voia atît să strălucească pentru ea, rît să-i fie folositoare carierei soţului ei. De aceea, nu lăsă să-i scape cuvîntul „salată", pe care îl rostise doamna Verdurin.
—	Nu-i cumva vorba de o salată japoneză? spuse ea eu jumă
tate de gură, întoreîndu-se către Odette.
Şi, încîntată şi parcă uimită ea însăşi de îndrăzneala şi de spontaneitatea unei asemenea aluzii discrete, dar limpezi, la noua şi răsunătoarea piesă a lui Dumas, izbucni într-un fermecător rîs de ingenuă, nu foarte gălăgios, dar atît de irezistibil, încrl cîteva clipe
247

-.-
nu şi-] putu stăpîni. „Cine este această doamnă? e foarte spirituală'V spuse Forcheville.
65535	Nu e salată japoneză, dar o să vă pregătim pentru cina de
vinerea viitoare, dacă veniţi cu toţii.
65536	O sa vă par foarte provincială, dt>ii .aule, îi spuse doamna
Cottard lui Swann, dar n-am văzut încă faimoasa piesă Francilhn1*
de care vorbeşte toată lumea. Doctorul a văzut-o (îmi amintesc
chiar că mi-a spus că a avut marea plăcere de a-şi petrece seara cu
dumneata) şi mărturisesc eă nu mi 6-a părut rezonabil să mai cumpă
răm încă o dată bilete, ca să mă ducă şi pe mine. Evident, mi re
greţi niciodată cînd te duci la Theâtre-Francais, toate piesele sînt atît
de bine jucate, dar cum avem prieteni foarte amabili (doamna
Cottard pronunţa doar arareori un nume propriu şi se mulţumea ei
spună „prietenii noştri", „una din prietenele mele", din „distincţie",,
pe un ton dezinvolt şi cu înfăţişarea cuiva care nu dă nume decit
atunci cînd vrea) care dispun adeseori de o lojă şi au inspiraţia să
ne invite la toate piesele noi şi bune, sînt sigură că o să văd şi Fran-
cillon, mai devreme sau mai tîrziu, şi că îmi voi putea face propria
mea părere. Trebuie totuşi să mărturisesc că nu mă găsesc prea
]a îndemînă, căci în toate saloanele nu se vorbeşte, desigur, decît
despre această nenorocită de salată japoneză. Ba chiar lumea a
început să obosească puţin, adăugă ea văzînd că Swann nu pare
atît de interesat pe cît crezuse do un fapt de actualitate atît de
atrăgător. Trebuie să recunoaştem totuşi că uneori este un pretext
pentru idei destul de amuzante. Astfel, una dintre prietenele mek\
foarte  originală,  deşi femeie foarte frumoasă, foarte anturată,.
foarte cunoscută, pretinde că a preparat la ea acasă această salată
japoneză, întocmai după reţeta pe caro Alexandre Dumas o dă 5»
piesă. Invitase cîteva prietene să o guste. Din nefericire, nu mă
găseam printre cele alese. Dar mi-a povestit de curînd ce s-a întîm-
plat, cu prilejul zilei ei de naştere; se pare că avea tui gust oribil,.
ne-a făcut să rîdem cu lacrimi. Dar, cum bine ştiţi, totul ţine de feJuI
cum povesteşti asemenea lucruri, spuse ea, văzînd că Swann iji
păstra înfăţişarea serioasa.
Şi presupunînd că poate nu-i place Francilhn:
—	De altminteri cred că voi fi decepţionată. Nu cred că e la
fel.de bună ca Serge Panine, pe care doamna de Crecy o ado
ră. Iată cel puţin un subiect interesant, care  te obligă să me
ditezi; dar să dai o reţetă de salată pe scenă la Theâtre-Fran-
eais! în timp ce Serge Panine! De altfel, ca orice iese de  mb
pana lui Georges Ohnet77, este atît de bine scrisă. Nu ştiu daca.
248
■aţi văzut Stăpînul din Forges, piesă  pe  care aş prefera-o  hi Serge Panine.
65535	Iartă-mă, îi spuse Swann ironic, dar mărturisesc că Jipsa
mea de admiraţie este  aproape  una  şi  aceeaşi  pentru  aceste
două capodopere.
65536	într-adevăr? Dar ce le reproşezi? Ai vreun motiv  anu
me? Găseşti poate că sînt  cam  triste?  De   altfel,   după  cum
spun eu întotdeauna, oamenii nu  trebuie   să  discute  niciodată
despre romane sau despre piese de teatru. Fiecare arc felul lui
•de a vedea lucrurile şi dumneata poţi găsi de prost  gust  ceea
ce tai place mie cel mai mult.
Fu întreruptă de For eh e viile, care i se adresa lui Swann. într-adevăr, în timp ce Cottard vorbea despre Francillon, Forche-ville îşi exprimase faţă de doamna Verdurin admiraţia pentru ceea ■ce el numise micul „speech" al pictorului.
65535	Domnul acesta vorbeşte cu maro uşurinţă şi are o memorie
•fenomenală! îi spusese el doamnei Verdurin, după ce pictorul îşi
terminase tirada. Arareori am întîlnit asemenea dar. Drace! mult
■aş vrea să pot vorbi şi eu aşa. Ar fi un excelent predicator. Am pu
tea spune că domnul Brecliot şi domnul pictor sînt amîndoi la ace
eaşi înălţime, deşi mă întreb dacă ultimul nu-i mai meşter la vorba
•decit profesorul. Se exprimă mai firesc, nu-i atît de preţios. Deşi
presară ici-colo unele cuvinte cam tari, dar sînt la modă, n-am
văzut pe mulţi spunînd lucrurile atît de verde, atît de pe  şleau,
cum ziceam în armată, unde totuşi aveam un camarad de care
mi-a amintit adineaori domnul pictor. în legătură cu orice, de
exemplu, despre acest pahar, putea să trăncănească ore în şir;
nu, nu în legătură cu acest pahar, spun o prostie; ci în legătură cu
bătălia de la Waterloo, în legătură cu tot ce vreţi, şi, printre altele,
făcea trimiteri la tot felul de lucruri la care nu te-ai fi gîndit nici
odată, De altfel, Swann era în acelaşi regiment; l-a cunoscut, pro
babil.
65536	ÎI întîlniţi adeseori pe domnul Swann? îl întrebă  doamna
Verdurin.
65537	Nicidecum,  răspunse   domnul  de  Forcheville,   şi  fiindcă,
pentru a se apropia mai uşor de Odette, dorea să-i fie pe plac lui
Swann, voi, pentru a-l măguli, să folosească acest prilej, şi să vor
bească de relaţiile lui înalte, dar ca un om de lume, pe un ton critic
şi totodată cordial, ca să nu pară că-l felicită pentru un succes ne
sperat: „Nu-i aşa, Swann? Ku te văd niciodată. De altfel, cum te-aş
putea vedea? Individul ăsta îşi petrece tot timpul ba la familia
La Tremoille, ba la familia LaumesL." Imputaţie cu atît mai
249
M
nedreaptă cu cît, în ultimul an, Swann nu mai vizita decît casa Verdurin. Dar aici fie şi numai numele unor persoane pe care gazdele nu le cunoşteau era primit de către ele cu o tăcere acuzatoare. Domnul Verdurin, temîndu-se de impresia neplăcută pe care aceste nume de „plicticoşi", aruncate mai ales astfel, fără nici un tact, în faţa tuturor celorlalţi invitaţi, o produseseră asupra soţiei sale, zvîrli pe furiş către ea o privire plină de o neliniştită solicitudine. Văzu atunci că, în hotărîrca ei de a nu lua act, de a nu fi atinsă de-noutatea ce i se comunicase, de a rămîne nu numai mută, dar şi surdă, aşa cum ne prefacem că sînteni atunci cînd un prieten vinovat încearcă să strecoare într-o conversaţie o scuză pe care pari că o admiţi dacă o asculţi fără să protestezi, sau cînd este pronunţat în faţa ta numele interzis al unei persoane ingrate, doamna Verdurin, pentru ca tăcerea ei să nu semene cu un consimţămmt, ci cu tăcerea ignorantă a lucrurilor neînsufleţite, îşi despuiase dintr-o dată chipul de orice semn de viaţa, de orice mobilitate;: fruntea ei bombată nu mai era decît o   frumcasă  schiţă  în relief unde numele  acestor La Tremoille, pe care îi vizita întruna Swann, nu putuse pătrunde; nasul ei, uşor încreţit, părea calchiat după un nas viu. Ai fi spus că gura-i, întredeschisă, avea să vorbească. Nu mai era decît un chip de ceară, o mască de ipscs, o machetă pentru un monument, un bust pentru Palatul Industriei, în faţa căruia publicul se va opri, desigur, pentru a admira felul cum sculptorul,   exprimînd   nespusa   demnitate   a   familiei   Verdurin, opusă demnităţii familiilor La Tremoille şi Laumes, care valorează, mai mult decît toţi plicticoşii de pe acest pămînt, izbutise s ă confere o măreţie aproape papală pietrei albe şi încremenite. Dar marmora se însufleţi în cele din urmă şi spuse că trebuia să nu fii prea pretenţios ca să te duci la asemenea oameni, căci nevasta era totdeauna beată, iar bărbatul, atît de ignorant, îneît spunea „colidor" în loe de „coridor".
— Chiar dacă m-ar plăti cu toate comorile lumii, nu i-aş lăsa pe ăştia să vină la mine în casă, spuse, în chip de concluzie, doamna Verdurin, privindu-l pe Swann cu autoritate.
Fără îndoială, nu nădăjduia că el se va supune pînă într-atît îneît să imite sfînta simplitate a mătuşii pianistului, care exclamă: „Ce părere aveţi? Cel mai mult mă miră că se mai găsesc oameni care confimt să stea de vorbă cu ci. Mie cred că mi-ar fi frică: nici nu ştii cînd îţi dă omul cu ceva în cap. Cum de mai există oamrni proşti care să le caute în coarne?" Dar că va răspunde cel puţin ca Foreheville: „Dar e o ducesă; mai sîntJiaioiiiyr^pe-XTrreTîfrasemfrieri titlu îi impresionează", ceea ce, cel puţin, îi  îngăduise  doamnei
250
Verdurin să-i răspundă: „N-au decît!" în loc de asta, Swann se mulţumi să rîdă cu o înfăţişare care voia să spună că el nici nu putea măcar lua în serios o asemenea extravaganţă. Domnul Verdurin, «ontinuînd să arunce, către nevasta lui priviri pudice, vedea cu tristeţe şi înţelegea prea bine că este cuprinsă de furia unui mare inc liizitor care nu izbuteşte să nimicească o erezie şi, pentru a încerca să-l silească pe Swann să renege acele nume, căci curajul opiniilor pare totdeauna un calcul şi o laşitate îii ochii celui împotriva căruia se exercită, domnul Verdurin îi zise de-a dreptul:
—	Spune-ne sincer ce gmdeşti, doar nu o să ne ducem să le
•spunem.
La care Swann răspunse:
—	Dar nu fiindcă mi-e frică de ducesă am tăcut (dacă vorbiţi
într-adevăr de familia La Tremoîlle). Vă asigur că tuturor le place
eă se ducă la ea. Nu spun că are o gîndire „profundă" (el rosti „prc-
fundă" ca şi cum ar fi fost un cuvînt ridicol, căci limbajul său păstia
încă urma unor deprinderi mentale pe care le pierduse pentru mo
ment, datorită unei anumite înnoiri suscitate de iubirea pentru
muzică — îşi exprima uneori părerile cu multă căldură —), dar,
foarte sincer vorbind, este inteligentă şi soţul ei este un adevărat
om de litere. Sînt nişte oameni fermecători.
Astfel încît doamna Verdurin, simţind că, din pricina acestui «ingur „necredincios", va fi împiedecată să realizeze unitatea morală a micului grup, nu se putu stăpîni, în mînia-i împotriva acestui îndărătnic care nu vedea cît o făceau să sufere cuvintele lui, şi-i $trigă din adîncul inimii:
65535	N-ai decît să-i găseşti fermecători, dar cel puţin nu ne spune
îipuă asta.
65536	Totul depinde de ce înţelegem prin inteligenţă, spuse Forche-
ville, care voia să strălucească, la rîndul lui. Haide, Swann, spune-ne
ce îîiţelegi dumneata prin inteligenţă!
65537	Chiar aşa! exclamă Odette, despre asemenea lucruri îi cer
fi eu să-mi vorbească, dar nu vrea niciodată.
65538	Ba da... protestă Swann.
65539	Doar dacă am multă răbdare! spuse Odette.
65540	Răbdare şi tutun? întrebă doctorul.
65541	Pentru   dumneata,   continuă   Forcheville,   inteligenţă   în
seamnă să străluceşti prin conversaţie în societatea înaltă, să ştii
să-ţi croieşti un drum în ea?
65542	Termină de mîncat, ca să-ţi putem lua farfuria, spuse doamna
Verdurin, pe un ton acru, adresîndu-i-se lui Saniette, care, scufun
dat în gînduri, se oprise din mestecat. Şi poate oarecum ruşinată
1)	de felul cum îi vorbise: „Nu-i nimic, mănîncă pe îndelete, îţi spu» asta din pricina celorlalţi, pentru că toată lumea te aşteaptă".
65535	Există; spuse Brichot, despărţind silabele, o definiţie foarte
ciudată a inteligenţei  în textele blîndului- anarhist Fcnelon78...
65536	Să-l ascultăm! le spuse doamna Verdurin lui Foixiievilie şi
doctorului, ne va spune cum defineşte Fenelon inteligenţa, e inte
resant, nu ai mereu prilejul să afli aşa ceva.
Dar Brichot aştepta ca Swann să dea propria lui definiţie. Acesta nu răspunse şi eludînd astfel discuţia întrerupse diu-hil strălucit pe care doamna Verdurin aştepta cu bucurie să i-l ofere lui Forchevflle.
65535	Fireşte, aşa face şi cu mine, spuse Odctte bosumflată, nu
mă supăr văzînd că nu sînt singura pe care nu o găseşte la înălţime.
65536	Aceşti La Tremouaille, pe care doamna Verdurin ni i-a arătat
ca fiind atît de puţin recomandabili, întrebă Brichot, articulînd.
puternic cuvintele, coboară din cei pe care snoaba doamnă de Se-
vigne mărturisea că este fericită să-i cunoască, pentru că asta o
făcea să crească în ochii ţăranilor ei? Este adevărat că marchiza
avea şi un alt motiv, şi care, pentru ea, era probabil mai important
decît primul, căci, scriitoare în sufletul ei. punea mai presus de orice
imitaţia. Or, doamna de La Tremouaille, bine documentată datorita-
rudelor ei sus-puse, o ţinea la curent cu politica externă, oferindu-i
amănunte pe care marchiza le reproducea în jurnalul pe care i-l
trimitea cu regularitate fiicei sale.
65537	Nu, nu cred să fie aceeaşi familie, spuse la întîmplare doamna-
Verdurin.
Saniette, care de cînd îi înmînase grabnic valetului farfuria încă plină, se cufundase din nou într-o tăcere meditativă, ieşi în i sfîrşit din ea pentru a povesti, rîzînd, despre o cină pe care o luase la ducele de La Tremoîlîe şi din care rezulta că acesta nu ştia că George Sand este pseudonimul unei femei. Swann, care îl simpatiza pe Saniette, crezu necesar să-i dea cîteva amănunte despre cultura ducelui, arătînd că o asemenea ignoranţă din partea acestuia, era pur şi simplu imposibilă; dar, dintr-o dată, se opri, înţelegînd că Saniette nu avea nevoie de aceste dovezi şi că el ştia că istorioara nu-i adevărată, pentru simplul motiv că o inventase el însuşi chiar în acea clipă. Acest bărbat admirabil suferea din pricină că soţii Verdurin îl găseau plicticos; şi, fiind conştient că fusese, în acea, seară, încă şi mai posac ca de obicei, voise să încerce să-şi înveselească amfitrionii. Capitulă atît de repede, luă o înfăţişare atît de nefericită văzînd că şi-a ratat manevra, şi răspunse pe un ton atît de laş lui Swann, pentru ca acesta să nu se înverşuneze într-o de-
252       __
monstraţie devenită inutilă: „Bine, bine; în orice caz, chiar dacă mă înşel, cred că nu e o crimă", încît Swann ar fi vrut să poată spune că istorioara e adevărată şi plină de haz. Doctorul, care îi ascultase, se gîndi că e cazul să spună: Se non e vero, dar, nei'iind destul de sigur de aeeste cuvinte, se temu să nu se încurce.
După cină, Forcheville se duse din proprie iniţiativă către doctor:
—	Cred că doamna Verdurin a fost cîndva o femeie frumoasă,
şi apoi, se poate purta cu ea o conversaţie interesantă, iar pentru
mine asta contează. începe, fără îndoială, să se cam fezandeze.
Cît priveşte doamna de Crecy, se vede că e o femeiuşcă inteligentă
şi că, pe legea mea, te seacă la inimă  cînd  se  uită  la  tine.
Vorbim despre doamna de Crecy, îi spuse el domnului Verdurin,
care se apropia, eu pipa în gură. Cred că are un corp...
—	Tare mi-ar plăcea s-o am în pat cu mine, zise repede Cottard
care, de cîteva clipe încoace, aştepta zadarnic ca ForeheviUe să-şi
■tragă răsuflarea pentru a-şi putea plasa şi el această frază, temîn-
du-se că nu va mai avea prilejul, dacă nu profita de acel moment al
conversaţiei, frază pe care o debită cu acel exces de spontaneitate-
şi de siguranţă de sine prin care încercăm să maseăm răceala şi
emoţia legate de orice spunere pe de rost. Forcheville mai auzise
asemenea frază de nenumărate ori, o înţelese şi se distra, Domnul
Verdurin se înveseli peste măsură, căci de cnrînd descoperise un
simbol prin care îşi exprima această stare, altul decît cel de care
se folosea nevasta lui, dar la fel de sigur, şi de limpede. De îndată
ce începea să facă mişcarea din cap şi din umeri a cuiva care ho
hoteşte de rîs, se prefăcea că l-a apucat tuşea, ca şi cum, rîzînd
prea tare, înghiţise fumul de la pipă. Şi, păstrînd-o în colţul gurii,
prelungea la nesfîrşit acest simulacru de sufocare şi hilaritate. Şi
astfel el şi doamna Verdurin, care, în partea opusă, ascultîndu-l pe
pictorul ce-i istorisea ceva, închidea ochii înainte de a-şi ascunde
repede faţa în palme, semănau cu două măşti de teatru care figurau
în mod diferit veselia.
Domnul Verdurin procedase de altfel cu înţelepciune cînd nu îşi scosese pipa din gură, căci Cottard, care simţea nevoia să se îndepărteze o clipă, făcu, în şoaptă, o glumă pe care o aflase de puţină vreme si pe care o repeta de fiecare dată cînd trebuia să seducă în acelaşi loc: „Trebuie să mă duc să stau de vorbă o clipă cu ducele d'Aumale", astfel încît tuşea domnului Verdurin începu iarăşi.
253
—	Dar scoate-ţi o dată pipa din gură, doar vezi că o să te sufoci
stăpîniiidu-ţi în felul ăsta rîsul, îi spuse doamna Verdurin, care
începuse să ofere oaspeţilor băuturi.
—	Ce bărbat fermecător este soţul dumneavoastră! Şi spiri
tual ca nimeni altul, îi declară Forclieville doamnei Cottard. Mul
ţumesc, doamnă. Un bătrîn soldat ca mine nu refuză niciodată o
picătură de alcool.
—	Domnul de Forclieville găseşte că Odette e fermecătoare, îi
«puse domnul Verdurin soţiei lui.
65535	Tocmai îmi spunea că vrea să ia masa cu dumneata. O să
punem noi asta la cale, dar Swann nu trebuie să ştie. Ku i-ar prea
conveni. Asta nu te va împiedica, fireşte, să vii la noi la cină, ba
chiar nădăjduim că te vom avea foarte adeseori ca oaspete. Cînd
se va face vreme bună, vom lua adeseori masa în aer liber. îţi
plac prînzurile pe iarbă la Bois? Va fi foarte plăcut. Doar nu o să
te aşezi la masa de lucru! strigă ea către tînărul pianist, spre a
demonstra, în faţa unui nou venit de importanţa lui Forchevilîe,
cît e de spirituală şi, totodată, ce putere tiranică exercită asupra
invitaţilor ei cei mai apropiaţi.
65536	Domnul de Forcîieville tocmai mi te bîrfea, îi spuse doamna
Cottard soţului ei cînd acesta se întoarse în salon.
Iar el, reluînd ideea despre originea nobilă a lui Forcheville, care îl preocupa încă de la începutul mesei, îi spuse:
—	îngrijesc acum o baroană, pe baroana Putbus; familia Put-
bus a participat la cruciade, nu-i aşa? Au, în Pomerania, un lac
de zece ori mai marc decît piaţa Concorde. O îngrijesc pentru o
artrită uscată. E o femeie fermecătoare. Cred, de altfel, că o cu
noaşte pe doamna Verdurin.
Ceea ce îi îngădui lui Forcheville, cînd se regăsi, o clipă mai tîrziu, singur cu doamna Cottard, să completeze părerea favorabilă pe care i-o comunicase despre soţul ei:
65535	Şi apoi este un om interesant, se vede bine că are cunoştinţe
în lumea mare. Drace, doctorii ăştia ştiu atîtea lucruri!
65536	Voi cînta fraza din Sonată pentru domnul Swann, spuse
pianistul.
65537	Nu-i cumva vorba despre „Şarpele cu sonerie"? întrebă dom
nul de Forcheville, pentru a impresiona societatea.
Dar doctorul Cottard, care nu auzise niciodată acest calambur, nu-l înţelese şi crezu că domnul de Forcheville greşise cuvîntul. .Se apropie repede, ca să-l corecteze:
—	Dar nu se spune „şarpele cu sonerie", ci „şarpele cu clopo
ţei", spuse el pe un ton plin de zel, nerăbdător si triumfal.
254
Forcheville îi explică în ce constă calamburul. Doctorul se înroşi ca im rac.
65535	]\Tu-i aşa că-i nostim, doctore?
65536	Oh! dar îl ştiu de multă vreme, îi răspunse Cottard.
Dar dintr-o dată tăcură; sub zbuciumul viorilor care o protejau parcă prin freamătul lor, ea fiind la două octave depărtare — fi aşa cum într-un ţinut muntos, îndărătul imobilităţii aparente şi vertiginoase a unei cascade, zăreşti, Ia două sute de picioare mai jos, forma minusculă a unei femei ce se plimbă —, mica frază apărase,. îndepărtată, graţioasă, apărată de prelunga şiroire a perdelei transparente, neîntrerupte şi sonore. Iar Swann i se adresă în inima lui ca unei confidente a iubirii sale, ca unei prietene a Odettei, ce trebuia să-i spună să nu-i dea nici o atenţie acestui Forchevilîe.
—	Soseşti tîrziu, îi spuse doamna Verdurin unui invitat dintre
cei intimi, pe care nu-l chemase deeît ,.la spartul tîrgului", am avut
parte de „un" Brichot incomparabil, de o eloeinţă! Dar a plecat.
Nii-i aşa, domnule Swann? Cred că este prima oară cînd te-ai întîl-
Iiit cu el, spuse ea, pentru a sublinia că ei îi datorează această
cunoştinţă. Ku-i aşa, Brichot al nostru a fost admirabil?
Swann se înclină politicos.
65535	No? Nu ţi s^a părut interesant? îl întrebă sec doamna Ver
durin.
65536	Ba da, doamnă, ba chiar foarte interesant, m-a î&cînţat.
Este poate cam prea sigur de sine şi cam jovial pentru gustul meu.
Aş vrea. uneori să-l văd mai şovăielnic şi mai blînd., dar se simte că
ştie multe lucruri şi pare un om foarte cumsecade.
Toţi invitaţii plecară foarte tîrziu. Primele cuvinte pe care i le spuse Cottard nevestei lui au fost:
65535	Eareori am văzut-o pe doamna Verdurin mai în vervă decît
în seara asta.
65536	Cine mai e şi doamna Verdurin asta, e cumva vreo gîscă? îi
spuse Forchevilîe pictorului, căruia îi propusese să plece împreună.
Odette îl văzu îndcpărtîndu-se cu regret, nu îndrăzni să nu se întoarcă acasă cu Swann, dar fu prost dispusă în trăsură, şi cînd. ci o întrebă dacă trebuia să uree la ea, îi spuse „Bineînţeles'" înălţimi din umeri, agasată. După plecarea tuturor invitaţilor, doamna. Verdurin îi spuse soţului ei:
—	Ai observat cît de nerod a rîs Swann cînd ani vorbit despre;
doamna La Tremoilie?
_ Observase că Swann şi Forchcville suprimaseră de mai multe ori particula ce preceda acest nume. Fiind sigură că voiau să arate astfel că nu sînt intimidaţi de titlurile de nobleţe, ea dorea să le
255
îmite mîndria, dar nu înţelesese prea bine prin ce formă gramaticala se traduce. De aceea, felul său greşit de a vorbi fiind mai puternic decît intransigenţa-i republicană, ea spunea încă familia de La Tremolile sau, mai eurînd, folosind o abreviere utilizată în textele unor eînticele de cafenea şi în legendele caricaturiştilor, şi care disimula particula „de", familia d'La Tremolile, dar se corecta pe dată, ■spunînd: „doamna La Tremolile". „Ducesa, cum spune Swann", adăugă ea ironic, cu un surîs care dovedea că doar U citează şi că nu asumă un titlu atît de naiv şi de ridicol.
—	Ştii ceva, l-am găsit în seara asta cu adevărat prostănac.
Iar domnul Verdurin îi răspunse:
—	Nu-i sincer, e un domn care umbla ea jumătăţi de măsură,
«i fundul mereu în două luntri. Vrea totdeauna să împace şi capra
şi varza. Cît este de diferit de Forcîieville! Ăsta-i iin bărbat care
spune pe şleau ce gîndeşte. Nu-i ca Swann, care nu-i nici cald, nici
rece. De altfel, Odette pare a-l prefera cu totul pe Forcîieville şi
îi dau dreptate. Şi apoi, la urma urmei, de vreme ce Swann o face
pe omul de lume, pe campionul duceselor, celălalt, cel puţin, are
un titlu de nobleţe; este totuşi conte de Forcheville, adăugă el cu
delicateţe, ca şi cum, la curent fiind cu istoria acestui comitat,
cîntărea cu atenţie cît valorează.
•— A crezut de cuviinţă să lanseze împotriva lui Brichot cîteva insinuări veninoase şi destul de ridicole, spuse doamna Verdurin. Fireşte, fiindcă a văzut că Brichot este iubit aici, era un mod de a ne atinge pe noi, de a ne strica seara. Simţi în el pe bunul prieten care te bîrfeşte de cum a ieşit pe uşă.
—	Dar ţi-am mai spus asta, îi răspunse domnul Verdurin. Este
tipul ratatului, al individului mărunt şi invidios faţă de tot ce-l
depăşeşte.
în realitate, toţi ceilalţi invitaţi erau mai răuvoitori decît Swann; dar îşi luau cu toţii precauţia de a-şi împăna clevetirile cu glume cunoscute, cu puţină emoţie şi cordialitate; în timp ce cea mai mică rezervă pe care şi-o îngăduia Swann, lipsită de formule convenţionale ca: „Dar nu vorbim pe nimeni de rău", şi pe care el le dispreţuia, părea o perfidie. Există autori originali care îşi revoltă publicul prin cea mai măruntă îndrăzneală, pentru că nu i-au măgulit mai întîi gustul şi nu i-au servit locurile comune cu care este obişnuit; tot astfel Swann trezea indignarea domnului Verdurin. Swann, ca şi ei, părea a avea intenţii răuvoitoare, pentru că se exprima într-un limbaj nou.
256     _
Swann ignora încă dizgraţia care-l ameninţa în casa Verdurin şi continua să le înfrumuseţeze trăsăturile ridicole, datorită iubirii sale.
ISTu se întîînea cu Odette, cel mai ades, decît seara; dar în timpul zilei, teniîndu-se să nu o obosească dueîndu-se la ea, ar fi vrut cel puţin să-i ocupe tot timpul gîndurile, şi de aceea căuta mereu prilejul prin care să i se facă prezent, dar într-un mod plăcut. Dacă, în vitrina vreunui florar sau bijutier, vederea unui arbust sau a unei bijuterii îl îneînta, pe dată se gîndea să i le trimită Odettei, înehipuindu-şi că şi ea va simţi aceeaşi plăcere ca şi el, ce-i va spori iubirea; drept care le trimitea pe dată în stradă La Perouse, ca să grăbească momentul cînd, primind ceva de la el, el se va simţi oarecum mai aproape de ea. Voia mai ales ca ea să primească acele daruri înainte de a ieşi în oraş, pentru ca, din recunoştinţă, să-i întîmpine mai drăgăstos cînd îl va vedea în salonul soţilor Verdurin, sau chiar, cine ştie? daca poştaşul va fi fost destul de harnic, să-i trimită poate o scrisoare înainte de cină, sau să-l viziteze la el acasă, pentru a-i mulţumi. Ca odinioară, cînd experimenta asupra firii Odettei reacţiile stîrnite de ciudă, căuta acum, prin cele trezite de gratitudine, să extragă din ea parcele intime de sentiment pe caro nu i le dezvăluise încă.
Adeseori ea ducea lipsă de bani şi, trebuind să achite vreo datorie, îl ruga să-i vină în ajutor. Era fericit, ca şi de tot ce o putea face pe Odette să înţeleagă cît de mult o iubeşte sau, pur şi simplu, cît este de influent, sau cît de folositor îi poate fi. Fără îndoială, dacă i s-ar fi spus la început: „Este atrasă de situaţia ta", iar acum: „Te iubeşte pentru că eşti bogat", el nu ar fi crezut, şi, de altfel, nu ar fi fost foarte nemulţumit că lumea crede că ţine la el — că îi simte uniţi — pentru ceva atît de puternic ca snobismul sau ca banii. Dar, chiar dacă ar fi crezut că-i adevărat, poate că nu ar fi suferit descoperind că iubirea Odettei pentru el se întemeiază pe acel ceva mai durabil decît plăcerea sau de cît calităţile pe care ea i le-ar fi putut găsi: pe interes, pe interesul ce nu-i va îngădui niciodată să fie ispitită să nu-l mai vadă. Pentru moment, copleşind-o cu daruri, făcîndu-i tot felul de servicii, el se putea bizui pe merite exterioare persoanei saie, inteligenţei sale, odihnindu-se astfel din cînd în cînd de grija istovitoare de a-i plăcea prin el însuşi. Şi această voluptate de a fi îndrăgostit, de a nu trăi decît din iubire, de a cărei realitate se îndoia cîte o dată, era sporită şi căpăta mai multă valoare, dat fiind preţul cu care o plătea ca iubitor de senzaţii imateriale — tot astfel cum poţi vedea oameni nesiguri dacă priveliştea mării -si zgomotul valurilor sînt minunate, convingîndu-se de calitatea
17 — In căutarea timpului pierdut
257
rară a gusturilor lor dezinteresate fiindcă plătesc cu o sută de franci pe zi camera de hotel care le îngăduie să se bucure de ele.
într-o zi, cînd gînduri de acest fel îi trezeau încă amintirea timpului cînd i se vorbise despre Odette ca despre o femeie întreţinută şi cînd, o dată mai mult, se distra opunînd această personificare stranie: femeie întreţinută — schimbător amalgam de elemente necunoscute şi diabolice, încrustat, ca o apariţie de Gustare Moreau79, cu flori veninoase îmbinate cu bijuterii de preţ — şi o Odette pe chipul căreia văzuse aceleaşi sentimente de milă pentru un nefericit, de revoltă împotriva unei nedreptăţi, de recunoştinţă pentru o binefacere, pe care le văzuse odinioară la propria-i mamă, la prietenii lui, o Odette ale cărei cuvinte se refereau atît de des la lucrurile pe care le cunoştea cel mai bine el însuşi, la colecţiile, la camera, la bancherul lui, la bătrînul lui servitor, se întîmplă că imaginea bancherului îi aminti că trebuie să se ducă să scoată bani. într-adevăr, dacă în acea lună o ajuta cu mai puţină generozitate pe Odette în dificultăţile ei materiale, decît în luna precedentă, cînd îi dăduse cinci mii de franci, şi dacă nu-i oferea colierul de diamante pe care ea şi-l dorea, nu va mai înnoi în sufletul ei admiraţia pe care i-o purta pentru generozitatea lui şi acea recunoştinţă care îl făceau atît de fericit, ba chiar s-ar fi putut ca ea să creadă că iubirea lui pentru ea scăzuse, dată fiind acea lipsă de daruri. Atunci, dintr-o dată, se întrebă dacă nu tocmai asta înseamnă a o „întreţine" (ca şi cum, într-adevăr, această noţiune de a întreţine putea fi extrasă din elemente nu misterioase şi nici perverse, ci aparţimnfî fondului cotidian şi privat al vieţii sale, ca, de exemplu, această bancnotă de o mie de franci, casnică şi familiară, ruptă şi apoi lipită, pe care valetul său, după ce îi plătise cheltuielile din acea lună şi chiria, o pusese în sertarul vechiului birou de unde Swnnn o luase, pentru a o trimite, împreună cu altele patru, Odettei) şi dacă nu i se putea aplica Odettei, de cînd o cunoştea (căci nu bănui nici măcar o singură clipă că ea ar fi putut primi bani de la altcineva decît de la el), expresia, pe care o crezuse atît de nepotrivită cu ea, de „femeie întreţinută". Nu putu aprofunda această idee, căci un acces de energie spirituală care era la el congenitală, intermitentă şi providenţială, stinse, în chiar acea clipă, orice lumină din inteligenţa lui, tot atît de brusc cum, mai tîrziu, eînd avea să fie instalat pretutindeni luminatul electric, electricitatea va putea fi întreruptă orieînd. Gîndirea îi bîjbîi o clipă prin întuneric, îşi scoase ochelarii, îi şterse, îşi trecu mîna peste ochi, şi nu văzu iar lumina doeît cînd se regăsi în prezenţa unei idei cu totul diferite, şi anume că va trebui
258
Bă încerce să-i trimită Odettei luna următoare şase sau şapte mii de franci, în loc de cinci, pentru surpriza şi bucuria pe care i le va prilejui astfel.
Seara, dacă nu rămînea acasă în aşteptarea ceasului cînd o va regăsi pe Odette la familia Verdurin sau, mai curînd, în vreunul din restaurantele de vară pe care le frecventau de preferinţă la Bois şi, mai ales, la Saint-Cloud, cina în vreuna din acele case' elegante al căror invitat obişnuit era odinioară. Nu voia să piardă legătura cu nişte oameni care — cine ştie? — ar putea, într-o bună zi, eă-i fie folositori Odettei, şi datorită cărora, pînă una alta, reuşea adeseori să-i fie pe plac. Şi apoi faptul că multă vreme avusese obiceiul de a frecventa societatea înaltă şi d i a trăi în lux, trezise în el, o dată cu un anume dispreţ, şi nevoia do toate acestea, astfel încît, atunci cînd casele cele mai modeste îi apăruseră ca valorînd exact cît valorau palatele princiare, simţurile sale erau deprinse în asemenea măsură cu acestea din urmă, încît i-ar fi fost oarecum greu să se găsească în primele. Avea aceeaşi consideraţie — atît de identică încît ci nici nu l-ar fi putut crede — pentru micii burghezi care petreceau, dansînd, la etajul al cincilea al unei scări D, pe palierul din stînga, ca pentru prinţesa de Parma, care dădea cele mai frumoase petreceri din Paris; dar nu avea senzaţia că se află la bal rămînînd cu taţii de familie în dormitorul stăpînei casei, iar vederea lavabourilor acoperite de şervete, a paturilor, transformate în vestiare, pe cuverturile cărora se îngrămădeau mormane de par-desie şi de pălării, îi dădea aceeaşi senzaţie de sufocare pe care o poate pricinui astăzi unor oameni obişnuiţi cu douăzeci de ani de electricitate mirosul unei lămpi cu cărbuni sau care filează.
în ziua cînd cina în oraş, îi poruncea vizitiului să înhame caii la ora şapte şi jumătate; se îmbrăca, gîndindu-se tot timpul la Odette, şi astfel nu se afla singur, căci faptul că o avea pe Odette tot timpul în minte dădea clipelor cînd era departe do ea un farmec special, diferit de cel dăruit de prezenţa ei. Urca în trăsură, dar simţea că acest gînd sărise în acelaşi timp şi se aşeza pe genunchii Iui ea un animal iubit pe care îl duci pretutindeni cu tine, păstrîn-du-l alături şi la masă, fără ştirea celorlalţi invitaţi. îl mîngîia, î?i încălzea sufletul şi, simţind un fel de sfîrşeală, se lăsa în voia unui uşor frison care îi crispa gîtul şi nasul, şi era nou pentru el, în timp ce îşi punea la butonieră un buchet de ancolii. Simţindu-se suferind şi trist de cîtăva vreme, mai ales de cînd Odette îl prezentase pe Forcheville soţilor Verdurin, Swann ar fi vrut să se ducă să se odihnească puţin la ţară. Dar n-ar fi avut curajul să plece din Paris Bici pentru o singură zi atîta vreme cît Odette se afla aici. Era cald;
259
erau cele mai frumoase zile ale primăverii. Şi zadarnic străbătea, un oraş de piatră pentru a se duce în cine ştie ce palat închis, în faţa ochilor lui se ivea fără încetare un parc pe care îl avea lingă Combray, unde încă de la orele patru, înainte de a ajunge la brazda cu sparanghel, datorită vîntului ce vine dinspre cîmpia Meseglise, puteai să te bucuri, sub o boltă do verdeaţă, de răcoarea pe care o regăsea şi pe malul iazului înconjurat cu flori de nu-mă-uita şi gladiole şi unde, cînd lua cina, împletite de grădinarul lui, şerpuiau în jurul mesei ramuri de coacăz şi de trandafir.
După cină, cînd întîlnirea din Bois sau din Saint-Cloud era fixată devreme, pornea atît de repede — mai ales dacă ameninţa să plouă, silindu-i pînă şi pe invitaţii cei mai apropiaţi să se întoarcă mai devreme acasă—,îneît o dată prinţesa des Laumes (la care cinaseră foarte tîrziu şi pe care Swann o părăsise înainte de a fi fost servită cafeaua, pentru a-i întîlni pe soţii Verdurin în insula. Bois) spuse:
— Dacă Swann ar avea cu treizeci de ani mai mult şi ar fi bolnav de băşica udului, am putea să-l iertăm că o ia astfel din loc. Totuşi, îşi cam bate joc de lume.
Swann îşi spunea că va găsi farmecul primăverii în insula Lebedelor sau la Saint-Cloud, dacă nu poate să se ducă să-l guste la Combray. Dar cum nu se putea gîudi deeît la Odette, nu ştia nici măcar dacă simţise mireasma frunzelor sau daca fusese lună plină. Era întîmpinat de mica frază din sonata lui Vinteuil, cîntată în grădină, pe pianul restaurantului. Dacă nu era pian în grădină, soţii Verdurin îşi dădeau toată strădania să-l convingă pe stăpînul restaurantului să aducă unul dintr-o cameră sau din sufragerie: însă nu pentru că Swann le recîştigase favoarea. Dar ideea de a organiza o plăcere ingenioasă pentru cineva, chiar pentru cineva pe care nu-l iubeau, dezvolta în ei, în răgazul necesar acelor pregătiri, sentimente efemere şi ocazionale de simpatie şi cordialitate. Uneori îşi spunea că trece încă o seară de primăvară şi îşi dădea osteneala să se uite cu atenţie Ia copaci, la cer. Dar starea de zbucium pe care i-o pricinuia prezenţa Odettei şi, de asemenea, febra uşoară simţită de el de cîtva timp, îl lipseau de calmul şi de bucuria fără de care impresiile trezite de natură sînt sarbede.
într-o seară cînd Swann acceptase să ia masa împreună cir soţii Verdurin şi cînd, în timpul cinei, spusese că a doua zi se va duce la un banchet dat de foştii Iui colegi, Odette îi răspunsese în plină masă, în faţa lui Forcheville, care era acum unul dintre invitaţii cei mai asidui, în faţa pictorului, în faţa lui Cottard:
260
— Da, ştiu că te duci la acest banchet; nu ne vom întîlni deci dccît la mine, dar nu veni prea tîrziu.
Deşi Swann nu fusese niciodată încă gelos cu adevărat pe prietenia Odettei faţă de cutare sau cutare invitat, el simţea o bucurie ftdîncă auzind-o cum mărturiseşte astfel în faţa tuturor, cu o liniştită impudoare, întîlnirile lor zilnice din fiecare seară, situaţia Iui privilegiată şi preferinţa pentru el implicată în toate acestea. Desigur, Swann se gîndise adeseori că Odette nu e în nici o privinţă o femeie remarcabilă, iar supremaţia pe care o exercita asupra unei făpturi ce-i era atît de inferioară nu avea nimic în ea care să trebuiască, să-i pară atît de măgulitor, chiar dacă era proclamată în faţa celorlalţi invitaţi, dar de cînd îşi dăduse seama că Odette era pentru mulţi bărbaţi o femeie îneîntătoare şi dorită, farmecul pe care îl ivea pentru aceştia trupul ei trezise în el o nevoie dureroasă do a o stăpîni pe de-a-ntregul, pînă în cele mai ascunse unghere ale sufletului. Şi începuse să acorde un mare preţ acestor clipe petrecute la ea seara, cînd o aşeza pe genunchi, o punea să-i spună ce gîndeşte despre cutare sau cutare lucru, inventariind astfel singurele bunuri la care el mai ţinea acum pe pămînt. De aceea, după cină, hiînd-o la o parte, îi mulţumi din toată inima, încereînd să o înveţe, prin recunoştinţa pe care i-o arăta, diferitele plăceri pe care ea i le putea pricinui, şi printre caro cea mai importantă era aceea de a-l pune-la adăpost — atîta vreme cît iubirea lui va dăinui, făcîndu-l vulnerabil — de muşcăturile geloziei.
Cînd plecă a doua zi de la banchet, ploua cu găleata, iar el nu avea la dispoziţie decît o trăsură deschisă; un prieten îi propuse-Eă-l conducă acasă în cupeu, şi cum Odette, prin chiar faptul că îi ceruse să vină, îi dăduse certitudinea că nu aşteaptă pe nimeni, el s-ar fi întors acasă să se culce, cu mintea liniştită şi inima mulţumită, mai curînd decît să pornească astfel prin ploaie. Dar poate că, dacă va vedea că el nu pare să vrea să-şi petreacă totdeauna, sfîrşitul scrii cu ea, nu i-o va mai rezerva de acum înainte, şi poate tocmai cînd el va dori asta în mod deosebit.
Ajunse la ea după orele unsprezece, şi cum el se senza că nu putuse veni mai devreme, ea se plînse că, într-adevăr, era foarte tîrziu, suferea din pricina furtunii, o durea capul, şi îl preveni că nu va putea sta la ea mai mult de o jumătate de oră şi că la miezul nopţii va trebui să plece; şi, la puţină vreme după aceea, se simţi obosită şi dori să doarmă.
— Asta înseamnă că nu-mi dai flori de eatleya în scara asta? îi spuse el, şi eu, care nădăjduiam că...
Ea îi răspunse, parcă îmbufnată şi nervoasă:
261
65535	Nu, scumpul meu, în seara asta nu am pentru tine flori de
catleya, vezi doar că sînt bolnavă!
65536	Poate că ţi-ar fi făcut bine, dar nu insist.
îl rugă să stingă lumina înainte de a pleca, trase el însuşi perdelele patului şi ieşi. Dar după ce ajunse acasă, îi veni pe neaşteptate gîndul că poate Odette aştepta pe altcineva, că simulase doar că e obosită şi nu-i ceruse să stingă lumina decît pentru a-l face să creadă că se va lăsa în voia somnului, dar că, de îndată ce el ieşise din cameră, ea aprinsese lampa şi îl primise pe cel care trebuia să-şi petreacă noaptea cu ea. Se uită la ceas. Se despărţise de ea cam de o oră şi jumătate; ieşi din nou, luă o trăsură şi se opri foarte aproape de locwinţa-i, într-o mică stradă perpendiculară pe cea spre care da, în spate, casa ei, şi unde uneori se ducea să bată în fereastra dormitorului, ca ea să-i deschidă; coborî din trăsură. Totul era pustiu şi întunecat în acel cartier, nu avu de făcut pe jos decît cîţiva paşi şi ajunse aproape în faţa casei. în mijlocul tuturor ferestrelor cu lumina stinsă de multă vreme, văzu doar una singură de unde se revărsa —printre jaluzelele ce-i striveau carnea misterioasă şi aurie — lumina ce umplea camera şi care, în atîtea alte seri, de ori-cît de departe o zărea, ajungînd în stradă, îl bucura, vestindu-l: „Este aici, te aşteaptă", şi care acum îl chinuia, spunîndu-i: „Este aici cu cel pe care îl aştepta". Voia să ştie cine este acel bărbat; se strecură de-a lungul zidului pînă la fereastră, dar nu putea vedea nimic printre lamele oblice ale jaluzelelor; auzea doar, în tăcerea nopţii, murmurul unei conversaţii.
Desigur, suferea văzînd acea lumină în atmosfera aurie a căreia se mişca, îndărătul ferestrei, cuplul invizibil şi detestat, auzind acel murmur care dezvăluia prezenţa celui ce venise după plecarea lui, ipocrizia Odettei, fericirea pe care ea o gusta acum cu celălalt. Şi totuşi era mulţumit că venise: tortura care îl silise să iasă din casă îşi pierduse din ascuţime, pierzîndu-şi caracterul vag, acum cînd cealaltă viaţă a Odettei pe care, în acea clipă, o bănuia, neputincios, dintr-o dată, era în faţa lui, luminată în plin de lampă, prizonieră fără să ştie în acea cameră unde, oricînd va vrea, el va putea intra spre a o surprinde şi a o captura; sau mai curînd va ciocăni în jaluzele, cum făcea adeseori cînd venea foarte tîrziu; astfel, cel puţin, Odette va afla că ştiuse, că văzuse lumina şi auzise conversaţia, iar el, care adineaori şi-o închipuia rîzîndu-şi, cu celălalt, de iluziile lui, îi vedea acum pe ei, încrezători în greşeala lor, înşelaţi de fapt de el pe care îl credeau departe de aici şi care ştia că va ciocăni în jaluzele. Şi poate că ceea ce simţea în acel moment aproape plăcut era si altceva decît potolirea unei îndoieli şi
262

a unei dureri; era o plăcere a inteligenţei. Dacă, de cînd era îndrăgostit, lucrurile îşi recăpătaseră pentru el puţin din interesul minunat pe care îl aveau odinioară, dar numai acolo unde erau luminate de amintirea Odettei, acum gelozia sa trezea o altă facultate din studioasa lui tinereţe, şi anume pasiunea pentru adevăr, dar pentru un adevăr interpus, de asemenea, între el şi amanta Iui, necăpătîndu-şi lumina decît de la ea, adevăr cu totul individual ce avea drept obiect unic, de un preţ infinit şi aproape de o frumuseţe dezinteresată, acţiunile Odettei, relaţiile, proiectele, trecutul ei. în orice altă perioadă a vieţii sale, faptele mărunte şi gesturile cotidiene ale oricui îi paraseră întotdeauna lui Swann lipsite de va-"oare: orice bîrfeală îi părea neînsemnată şi, în timp ce o asculta, simţea că¥ participă prin partea cea mai vulgară a atenţiei sale; pentru el era unul dintre momentele cînd se simţea cel mai mediocru. Dar în această ciudată perioadă a iubirii, individualul capătă o asemenea profunzime, îneît curiozitatea pe care o simţea trezindu-se în el cu privire la cele mai mici ocupaţii ale unei femei era cea pe care ar fi avut-o odinioară pentru Istoric. Şi toate acele lucruri de care s-ar fi ruşinat pînă atunci, faptul de a spiona în faţa unei ferestre, şi, cine ştie? mîine, poate, de a-i trage cu abilitate de limbă pe cunoscuţii indiferenţi, de a-i corupe pe servitori, de a asculta pe la uşi, nu-i mai păreau, asemenea descifrării unor texte, comparării unor mărturii şi interpretării monumentelor, decît metode de investigare ştiinţifică, avînd o adevărată valoare intelectuală şi apropriate căutării adevărului.
Cînd tocmai se pregătea să ciocănească în jaluzele, avu o clipă de ruşine gîndindu-se că Odette va şti că o bănuise, că se întorsese, că pîndea în stradă. Ea îi spusese adeseori cît de mult îi displac geloşii, amanţii care spionează. Făcea un lucru foarte neîndemînatec, ea îl va urî de acum înainte, în timp ce, încă în acea clipă, atîta vreme cît nu ciocănise, poate, chiar înselîndu-l, îl iubea. Cîte fericiri posibile, a căror realizare este sacrificată astfel din nerăbdarea de a ajunge la o plăcere imediată! Dar dorinţa de a cunoaşte adevărul era mai puternică şi îi păru mai nobilă. Ştia că realitatea unor împrejurări, pentru care şi-ar fi dat şi viaţa spre a le şti cu exactitate, era lizibilă îndărătul acestei ferestre brăzdate de lumină, ca sub legătura împodobită cu aur a unuia dintre acele manuscrise preţioase a căror bogăţie artistică nu-l poate lăsa indiferent nici cliiar pe savantul care le consultă. Simţea o voluptate cunoscînd adevărul care îl pasiona în acest exemplar unic, efemer şi preţios, dintr-o materie translucidă, atît de caldă şi atît de frumoasă. Şi apoi, avantajul pe care şi-l simţea — pe care avea atîta nevoie să-l simtă —
263

asupra lor, era poate mai puţin acela de a şti, deeît de <i putea să le arate că ştie. Se ridică pe vîrful picioarelor, ciocăni. Nn-l auziseră, ciocăni şi mai tare, conversaţia se opri. O voce de bărbat, po care încercă să o desluşească printre cele ale prietenilor Odettei cunoscuţi de el, întrebă:
—	Cine-i acolo?
I\Tu era sigur că recunoaşte vocea. Mai ciocăni încă o dată. Fereastra se deschise, apoi jaluzelele fură trase. Acum nu mai era cu putinţă să dea înapoi şi, de vreme ce ea avea să ştie totul, pentru a nu părea prea nefericit, prea gelos şi prea curios, se mulţumi să strige, pe un ton nepăsător şi vesel:
—	Na te. deranja, treceam pe aici, am văzut lumină, am vrut
să ştiu dacă mai eşti bolnavă.
Privi. în faţa lui se aflau la fereastră doi domni bătrîni, unul ţi-nînd în mînă o lampă, şi atunci văzu camera, o cameră necunoscută. Avînd obiceiul, cînd venea ia Odette foarte tîrziu, să-i recunoască fereastra tocmai pentru că era singura luminată printre celelalte ferestre întru totul asemănătoare, el se înşelase şi ciocănise la .o fereastră de la casa învecinată. Se îndepărtă scuzîndu-se şi se întoarse la el, fericit eă satisfacerea curiozităţii sale îi lăsase iubirea intactă şi că după ce simulase, de atîta vreme, faţă de Odette, un fel de indiferenţă, nu-i dăduse, din gelozie, acea dovadă că o iubeşte prea mult care, între doi amanţi, îl dispensează pentru totdeauna pe cel care o primeşte să iubească îndeajuns.
ÎNTu-i vorbi despre acea nefericită întîmplare, iar el însuşi nu se mai gîndea la ea. Dar, din cînd în cînd, gîndul i se întîlnea cu amintirea pe care nu o văzuse, se izbea de ea, o înfunda şi mai adînc, iar Swann simţea o durere bruscă şi profundă. Ca şi cum ar fi fost o durere fizică, gîndurile lui Swann nu o puteau micşora; dar, cel puţin, durerea fizică, pentru că este independentă de gîndire, poate îngădui gîndirii să se oprească asupra ei, să constate că s-a micşorat, că a încetat pentru o clipă. Dar gîndirea recrea această durere fie şi niîmai amintindu-şi-o. A vrea să nu te gîndeşti la ea, însemna tot a te gîndi la ea, a suferi încă din cauza ei. Şi cînd, stînd de vorbă cu nişte prieteni, uita de răul care îl măcina, dintr-o dată vreun euvînt ce-i era spus îl făcea să se schimbe la faţă, asemenea unui rănit căruia un neîndemînatec îi atinsese fără grijă piciorul dureros. Cînd o părăsea pe Odette era fericit, se simţea calm, îşi amintea felul cum surîsese batjocoritor cînd vorbea de cutare sau cutare, şi tandru cînd i se adresa lui, greutatea capului ei, pe care îl înclinase, puternic, lăsîndu-l parcă să cadă fără de voie pe buzele Iui, cum făcuse prima dată în trăsură, privirile pierdute
264
pe care i le aruncase pe cînd era în braţele lui, în timp ce îşi apăsa, parcă înfrigurată, capul înclinat, pe umărul lui.
Dar pe dată gelozia, ca şi cum ar fi fost umbra iubirii lui, se completa cu dublul acestui nou surîs pe care ea i-l adresase în chiar acea seară — şi care, acum, îşi bătea joc de Swann şi era plin de dragoste pentru un altul, —, cu acea înclinare a capului ei, dar răsturnat către alte buze şi dăruite unui altul, cu toate semnele de iubire pe care le avusese pentru el. Şi toate amintirile voluptuoase pe care le ducea cu sine de la ea erau ca tot atîtea schiţe, ca tot atîtea „proiecte" asemănătoare cu cele ce ne sînt prezentate de un decorator, şi care îi îngăduiau lui Swann să-şi facă o idee despre atitudinile pline de ardoare sau de abandon pe care le-ar fi putut avea cu alţii. Astfel îneît ajungea să regrete fiecare plăcere pe care o gusta lingă ea, fiecare mîngîiere inventată şi despre a cărei bucurie avusese i
denţa să-i vorbească, fiecare graţie pe care i-o descoperea, căci ştia că o clipă mai tîrziu toate acestea vor fi noi unelte ale torturii sale. Aceasta devenea încă şi mai crudă cînd Swann îşi amintea de o scurtă privire pe care o surprinsese, cu cîteva, zile în urmă, şi pentru prima dată, în ochii Odettei. Era după cină, în salonul Verduriii. ?ie că Forcheville, simţind că Saniettc, cumnatul său, nu se bucura ie favoarea gazdelor, ar fi vrut să-l ia drept victimă şi să strâlu-ească în faţa lor pe seama lui, fie că fusese iritat de un cuvînt ne-îdemînatec pe care acesta tocmai i-l spusese şi care, de altfel, trecu acobservat pentru cei de faţă, care nu ştiau ce aluzie dezonorantă putea cuprinde, fără voia celui ce îl rostea cu o totală lipsă de răutate, fie, în sfîrşit, că încerca de cîtva timp un prilej de a-l izgoni din casa Verduriii pentru că îl cunoştea prea bine şi îl ştia prea delicat pentru a nu se simţi stingherit în anumite momente fie şi numai de prezenţa lui, Forcheville răspunse acelui cuvînt neîndemî-natic al lui Saniette cu o asemenea grosolănie, apueîndu-se să-l insulte, devenind tot mai îndrăzneţ pe măsură ce vocifera, în faţa spaimei, durerii, implorărilor celuilalt, îneît nefericitul, după ce o întrebase pe doamna Verdurin dacă trebuie să mai rămînă, neprimind răspuns, se retrăsese, bîiguind vorbe fără şir şi cu lacrimile în ochi. Odette asistase, impasibilă, la această scenă, dar cînd uşa se închisese în urma lui Saniette, făcînd să coboare, spre a spune astfel, cu cîteva trepte, expresia obişnuită a feţei sale, pentru a se putea găsi, în ceea ce priveşte josnicia, la acelaşi nivel cu Forcheville, ea îşi împodobise luminile ochilor cu un surîs ascuns de felicitare pentru îndrăzneala pe care acesta o avusese, şi cu unul ironic pentru victimă ; îi aruncase o privire de complicitate întru rău care voia să spună: „Mi-a plăcut cum l-ai executat, şi doar mă pricep şi eu la
"265
asemenea lucruri. Ai văzut cît era de dezumflat? Mai că plîngea", încît Forcheville, cînd îi întîlni privirea, ieşind brusc din mînia, reală sau simulată, de care era încă parcă beat,; îi surîse, răspun-zîndu-i:
— Dacă era politicos, ar fi încă aici. O lecţie bună poate folosi la orice vîrstă.
într-o zi cînd Swann ieşise în mijlocul după-amiezii pentru a face o vizită, negăsind persoana pe care voia să o întîlneaseă, avu ideea să se ducă la Odette la acea oră cînd nu venea niciodată la ea, dar cînd ştia că e totdeauna acasă, făcîndu-şi siesta sau scriind epistole înainte de ora ceaiului, şi cînd i-ar fi făcut plăcere să o vadă puţin, fără să o deranjeze. Portarul îi spuse că, după cîte ştie, este acasă; sună, i se păru că aude zgomote, paşi, dar nu i se deschise. Neliniştit, iritat, se duse în străduţa spre care dădea cealaltă faţă a casei, se aşeză înaintea ferestrei de la camera Odettei; nu putea vedea nimic din cauza perdelelor, ciocăni cu putere în geam, strigă: nimeni im-i deschise. Văzu că nişte vecini îl priveau. Plecă, gîndind că' la urma urmei, se înşelase poate crezînd că aude paşi; dar rămase atît de preocupat, încît nu se mai putea gîndi la altceva. O oră mai tîrziu, se întoarse. O găsi; ea îi spuse că era acasă adineaori, cînd sunase el, dar că dormea; soneria o trezise, ghicise că era Swann, alergase după el, dar nu-l mai ajunsese din urmă. îl auzise ciocănind în geam. Swann recunoscu pe dată în aceste ultime spuse unul dintre acele fragmente dintr-un fapt exact pe care mincinoşii, luaţi din scurt, îl introduc în compoziţia faptului fals pe care îl inventează, crezînd că astfel ajung la o asemănare, cu Adevărul ascunzîn-du-l totodată. Desigur, cînd Odette făcuse ceva pe care nu voia să-l dezvăluie, ea ascundea acel ceva în adîncul sufletului ei. Dar de îndată ce se afla în prezenţa celui pe care voia să-l mintă, era cuprinsă de o tulburare, toate ideile i se prăbuşeau, capacitatea de a inventa şi de a judeca îi era ca paralizată, îşi simţea capul parcă golit, trebuia totuşi să spună ceva, şi întîlnea la îndemînă tocmai lucrul pe care ar fi vrut să-l ascundă şi care, fiind adevărat, rămăsese acolo. Desprindea din el o bucăţică, lipsită de importanţă în sine, spunîndu-şi că, la urma urmei, era mai bine aşa, că era un amănunt verificabil mai puţin periculos decît un amănunt fals. „Cel puţin e adevărat, îşi spunea ea, cu atît mai bine, poate să se informeze, va vedea că e adevărat, nu prin asta mă voi trăda." Se înşela, căci tocmai acel lucru o trăda, ea nu îşi dădea seama că acel amănunt adevărat avea unghiuri care nu se puteau îmbuca decît cu amănuntele învecinate ale faptului adevărat din care îl desprinsese în mod arbitrar şi că, oricare ar fi fost amănuntele inventate
266
printre care îl va aşeza, ele vor dezvălui întotdeauna, printr-o materie excedentară şi prin spaţii goale, că nu provine dintre ele< „Recunoaşte că m-a auzit sunînd, apoi ciocănind, şi că se gîndise că sînt eu, că dorea să mă vadă, îşi spunea Bwann. Dar toate astea nu se potrivesc cu faptul că nu mi-a deschis."
Dar nu-i arătă această contradicţie, căci se gîndea că, lăsată în voia ei, Odette va spune poate vreo minciună ce va fi un slab indiciu al adevărului; vorbea; el nu o întrerupea, sorbea cu o pietate avidă şi dureroasă cuvintele pe care ea i le spunea şi unde simţea că se află (pentru că o ascundea îndărătul lor, vorbindu-i), precum un desen sacru, pecetea vagă, forma nesigură a acelei realităţi infinit preţioase şi, vai!, de negăsit: ce făcea ea nu de mult, la ora trei, cînd venise el — realitate din caro nu va poseda niciodată decît aceste minciuni, ilizibile şi divine vestigii, ce nu mai existau decît în amintirea protectoare a făpturii ce o contempla fără a şti să o preţuiască, dar care nu i-o va dărui niciodată. Desigur, bănuia uneori că în ele însele faptele zilnice ale Odettei nu sînt nespus de interesante şi că relaţiile pe care eventual le are cu alţi bărbaţi nu împrăştiau în mod firesc, în chip universal şi pentru orice fiinţă gîn-ditoare o tristeţe morbidă, capabilă să stîrnească febra sinuciderii, îşi dădea seama acum că acest interes, această tristeţe nu existau decît în el, ca o boală, şi că, atunci cînd se va vindeca, faptele Odettei, sărutările pe care ea le-ar fi putut da altora vor redeveni inofensive ca acelea ale atîtor altor femei. Dar faptul că această curiozitate dureroasă simţită de Swann acum nu-şi avea cauza decît în el însuşi nu-l ducea la concluzia că este o nebunie să consideri asemenea curiozitate drept importantă şi să pui totul în mişcare pentru a-i da satisfacţie. Swann ajungea la o vîrstă a cărei filosofie — favorizată de cea a epocii, şi, de asemenea, de cea a mediului unde Swann trăise multă vreme, de acel clan al prinţesei des Laumes, unde se considera că eşti inteligent în măsura în care te mdoieşti de totul şi unde numai gusturile fiecăruia erau socotite reale şi incontestabile — nu mai este cea a tinereţii, ci o filosofie pozitivă, aproape medicală, de bărbaţi care, în loc să exteriorizeze obiectul aspiraţiilor lor, încearcă să desprindă din anii trăiţi un reziduu fix de obiceiuri, de pasiuni pe care să le poată considera în sine ca fiind caracteristice şi permanente si cărora, în mod deliberat, vor încerca în primul rînd şi cu tot dinadinsul să Io dea satisfacţie prin genul de existenţă adoptată de ei. Swann găsea că este înţelept să accepte în viaţa-i suferinţa pe care o simţea neştiind ce făcuse Odette, aşa cum găsea înţelept să accepte faptul că o climă mai umedă îi pricinuia o eczemă; să prevadă în bugetul lui o sumă importantă pentru a
267
obţine cu privire la felul cum îşi petrecea Odctte timpul, informaţii fără de care s-ar fi simţit nefericit, tot astfel cum rezerva sume pentru alte dorinţe ale tui, de la care ştia că poate aştepta o plăcere, cel puţin înainte de a se îndrăgosti, precum dorinţa de a avea diferite colecţii şi de a mînca bine.
Cînd voi să-şi ia rămas bun de la Odette şi să se întoarcă acasă, «a îl rugă să mai rămînă, şi îl reţinu chiar cu o anumită însufleţire, apueîndu-î de braţ, în clipa cînd încerca să deschidă uşa ca să iasă. Dar el nu luă seama, căci în multitudinea gesturilor, cuvintelor, micilor incidente din care este făcută o conversaţie, este inevitabil ca noi să trecem, fără să le observăm, pe lîngă cele ce ascund un adevăr căutat la întîmplare de bănuielile noastre, în timp ce ne oprim, dimpotrivă, la cele care nu ascund nimic. Ea îi repeta în tot acest timp: „Ce păcat că nu te-am văzut astăzi, pe tine, care nu vii niciodată după-îimiaza, tocmai singura dată cînd ai venit". Ştia bine că nu era îndeajuns de îndrăgostită ca să-i pară atît de rău că pierduse prilejul de a fi vizitată de el, dar cum era bună, dornică să-i facă plăcere şi adeseori tristă cînd îl contrariase, găsi foarte firesc ca ea să aibă aceleaşi sentimente şi de astă dată, cînd îl lipsise de plăcerea de a petrece o oră împreună, plăcere foarte mare nu pentru ea, ci pentru el. Era totuşi un lucru de mică importanţă, la urma urmei, iar înfăţişarea chinuită pe care continua să o aibă îl uimi. Ea îi amintea astfel mai mult ca de obicei de figurile de femei reprezentate de pictorul Primăverii90. Avea, în acea clipă, chipul lor copleşit şi îndurerat ce pare a fi doborît sub greutatea unei nefericiri prea grele pentru ele, doar pentru că îl lasă pe copilul Isus să se joace cu o rodie81, sau se uită cum Moise varsă apă într-o adăpătoare82. O mai văzuse o dată la fel de tristă, dar nu mai ştia cînd. Şi, dintr-o dată, îşi aminti: atunci cînd minţise vorbindu-i doamnei Verdurin, a doua zi după acea cină la care nu venise sub pretext că e bolnavă şi, în realitate, pentru a rămîne cu Swann. Desigur, şi dacă ar f| fost cea mai sinceră dintre femei, tot nu ar fi putut avea remuşcărj pentru o minciună atît de inocentă. Dar minciunile pe care le spunea în mod curent Odette erau mai puţin nevinovate şi aveau drept scop să împiedice descoperiri ce i-ar fi putut crea, ba cu unii, ba cu alţii, dificultăţi teribile. De aceea, cînd minţea cuprinsă de teamă, simţindu-se slab înarmată pentru a se apăra, nesigură de succes, ar fi vrut să piîngă, de oboseală, ca unii copii care n-au dormit. Apoi mai ştia că minciuna ei îl rănea de obicei adînc pe bărbatul căruia i-o spunea şi la discreţia căruia se va afla, poate, dacă nu ştia sa mintă. Atunci se simţea umilă şi totodată vinovată faţă de el. Şi
268

cînd trebuia să spună o minciună neînsemnată şi mondenă, prin asociere de senzaţii şi de amintiri, ea simţea o stare neplăcută de surmenaj şi regretul pe care-l ai cînd spui o răutate.
Ce minciună deprimantă era oare pe cale să-i spună Iui Swann cu această privire îndurerată, această voce plîngătoare, ce păreau a ee încovoia sub efortul pe care şi-l impunea parcă, cerînd îndurare? Se gîndi că se străduieşte să-i ascundă nu numai adevărul cu privire la incidentul din acea după-amiază, ci ceva şi mai actual, ce poate nu s-a întîmplat încă, dar e pe cale să se întîmple, şi care ar putea să-l lămurească în privinţa acelui adevăr. Tocmai atunci auzi soneria. Odetto continuă să vorbească, dar cuvintele ci nu mai erau decît un geamăt: părerea-i de rău de a nu-l fi văzut pe Swann în acea după-amiază, de a nu-i fi deschis, devenise o adevărată deznădejde.
Se auzi poarta de Ia intrare închizîndu-se şi huruitul unei trăsuri, ca si cum cuiva — probabil persoanei pe care Swann nu trebuia să o întîlnească — i se spusese că Odette plecase de acasă. Atunci, gîndindu-se că, prin simplul fapt că venise la o oră cînd nu avea obiceiul, tulburase atîtea lucruri pe care ea nu voia ca el să le ştie, fii cuprins de un simţămînt de descurajare, aproape de adîncă mîhnire. Dar cum o iubea pe Odette, cum avea obiceiul să-şi îndrepte toate gîndurile către ea, mila pe care ar fi putut să o aibă faţă de el însuşi se preschimbă în milă pentru ea, şi îşi spuse în şoaptă: „Sărmana". Cînd o părăsi, ea luă cîtcva scrisori pe care le avea pe masă şi îl întrebă dacă nu i le poate pune la poştă. El îi spuse că da si, ajuns acasă, îşi dădu seama că scrisorile erau tot asupra lui, se întoarse la poştă, le scoase din buzunar şi, înainte de a le pune la cutie, se uită la adrese. Erau toate pentru diferiţi furnizori, în afară de una, care era pentru Foreheville. O ţinea în mînă. îşi spunea: „Dacă aş vedea ce cuprinde, aş şti cum i se adresează, cum îi vorbeşte, dacă este ceva între ci. Poate chiar că, necitind-o, săvîrşesc o nedelicateţe faţă de Odette, căci este singurul mod de a mă elibera de o bănuială nedreaptă faţă de ea, menită, în orice caz, să o facă să sufere, şi pe care nimic nu o va mai putea nimici după plecarea acestei scrisori".
Se întoarse la el de la poştă, dar păstrase asupra-i această ultimă scrisoare. Aprinse o luminare şi apropie de ea plicul pe care nu îndrăznise să-l deschisă. Mai întîi nu putu citi nimic, dar plicul era subţire şi, lipindu-l de cartonul tare din interior, putu să citească, prin transparenţa hîrtiei, ultimele cuvinte. Era o formulă de încheiere foarte rece. Dacă în loc să fie el cel care privea scrisoarea adresată lui Foreheville, acesta ar fi citit o scrisoare adresată lui
269
Swann, ar fi putut vedea cuvinte mult mai iubitoare! Ţinu nemişcată scrisoarea care dansa în plicul mai mare decîtea, apoi, făcînd-o să alunece cu degetul cel mare, aduse unul după altul diferitele rîn-duri sub partea din plic care nu era dublată, singura prin transparenţa căreia puteau fi citite.
Totuşi, nu desluşea bine literele. De altfel faptul nu avea prea mare importanţă, căci văzuse destul pentru a-şi da seama că era vorba de un mic eveniment neînsemnat şi care nu avea nici o legătură cu relaţiile dintre îndrăgostiţi; era vorba despre ceva referitor la un unchi al Odettei. Swann citise la începutul rîndului: „Am avut dreptate", dar nu înţelegea ce fel de dreptate putuse avea Odetto cînd, dintr-o dată, un cuvînt pe care nu-l putuse descifra mai întîi apăru şi lumină înţelesul întregii fraze: „Am avut dreptate să deschid, era unchiul meu". Să deschid! deci Forcheville era adineaori acolo, cînd Swann sunase şi ea îl lăsase să plece, ceea ce explica zgomotul de trăsură pe care el îl auzise.
Atunci citi toată scrisoarea; la sfîrşit, ea se scuza că a procedat astfel cu el şi îi spunea că îşi uitase ţigările la ea, frază întru totul asemănătoare cu cea pe care i-o spusese lui Swann cu prilejul uneia dintre primele lui vizite. Dar în scrisoarea către Swann adăugase; „De ce nu ţi-ai uitat şi inima, căci nu te-aş fi lăsat să o mai iei înapoi". Pentru Forcheville, nimic asemănător, nici o aluzie care ar fi presupus o legătură amoroasă între ei. La drept vorbind, de altfel % Forcheville ieşea din toate acestea mai înşelat decît el, de vreme ce Odette îi scria pentru a-l face să creadă că vizitatorul fusese unchiul ei. De fapt, el, Swann, era bărbatul important pentru ea şi pentru care îl expediase pe celălalt. Şi totuşi, dacă între Odette si Forcheville nu era nimic, de ce nu deschisese pe dată, de ce scrisese: „Am făcut bine că am deschis, era unchiul meu"? Dacă nu făcea nimic rău în acel moment, cuiQ şi-ar fi putut chiar Forcheville explica faptul că ea ar fi putut să nu deschidă? Swann rămăsese încremenit, dezolat, confuz şi totuşi fericit, în faţa acestui plic pe care Odette i-l încredinţase fără teamă, într-atît de mult credea în discreţia lui, dar, prin sticla transparentă, o dată cu taina unui incident pe care nu ar fi crezut niciodată că l-ar putea cunoaşte, i so dezvăluia ceva din viaţa Odettei, ca; o tăietură îngustă şi strălucitoare, făcută de-a dreptul în necunoscut. Şi apoi gelozia lui era bucuroasă, ca şi cum ar fi avut o vitalitate independentă, egoistă, lacomă de tot ce o putea hrăni, fie chiar împotriva lui însuşi. Acum ea avea o hrană bogată, iar Swann putea începe să se neliniştească zilnic cu privire la vizitele pe care Odette le avusese la orele cinci, să caute să afle unde se găsea Forcheville la acea oră. Căci iubirea,
270
lui Swann continua să-şi păstreze caracteristicile pe care i le imprimase, încă de la început, atît necunoaşterea felului cum Odette îşi petrecea ziua, cît şi lenea cerebrală care-l împiedica să-şi compenseze ignoranţa prin imaginaţie. Mai întîi nu fu gelos pe întreaga viaţă a Odettei, ci doar pe acele momente cînd o împrejurare, poate rău interpretată, îl făcuse să bănuiască o eventuală înşelăciune a Odettei. Gelozia lui, ca o caracatiţă ce aruncă un prim, apoi un al doilea, apoi un al treilea braţ, se legă solid de acest moment al orei cinci de după amiază, apoi de un altul, apoi de un altul încă. Dar Swann nu ştia să-şi inventeze suferinţele. Ele nu erau de cît amintirea, perturbarea unei suferinţe care îi venise din afară.
Dar acum totul îi aducea o asemenea suferinţă. Voi să o îndepărteze pe Odette de Forcheville, să o ducă vreo cîteva zile în Sud. Dar credea că este dorită de toţi bărbaţii din hotel şi că ea însăşi îi dorea. De aceea el care, odinioară, cînd călătorea, căuta să cunoască oameni noi şi frecventa adunări numeroase, devenise sălbatec, evita societatea oamenilor ca şi cum l-ar fi rănit adînc. Şi cum să nu fi fost mizantrop, cînd în orice bărbat el vedea un posibil amant al Odettei? Şi astfel gelozia lui, mai mult încă decît înclinarea voluptuoasă şi surîzătoare pe care o avusese mai întîi pentru Odette, altera caracterul lui Swann şi modifica pe de-a-ntregul, în ochii celorlalţi, înseşi semnele exterioare prin care se manifesta.
O lună după ce citise scrisoarea adresată de Odette lui Forcheville, Swann se duse la o cină dată de soţii Verdurin la Bois. Tocmai cînd se pregăteau să plece, el observă că are loc o discuţie între doamna Verdurin şi cîţiva invitaţi şi înţelese că pianistul era rugat să vină a doua zi la o petrecere la Chatou: or, el, Swann, nu era invitat.
Soţii Verdurin vorbiseră în şoaptă şi în termeni vagi, dar pictorul, din distracţie, fără îndoială, exclamă:
— Nu va fi nevoie de nici un fel de lumină. Să cînte Sonata Lunii pe întuneric, şi lucrurile se vor lumina mai bine.
Doamna Verdurin, văzînd că Swann era la doi paşi de ei, îşi luă acea expresie unde se amestecă dorinţa de a-l face să tacă pe cel care vorbeşte, cu aceea de a avea un aer nevinovat în ochii celui care aude, ambele neutralizîndu-se într-un fel de privire vidă şi intensă, unde imobilul semn de înţelegere al complicelui se disimulează sub surîsul ingenuu şi care, comună tuturor celor ce-şi dau seama de o gafă, o dezvăluie pe loc, dacă nu celor ce o fac, cel puţin celui care este obiectul ei. Odette căpătă dintr-o dată înfăţişarea unei femei deznădăduite care renunţă să mai lupte împotriva greu-

271
taţilor zdrobitoare ale vieţii, iar Swann număra cu nelinişte înmiitele care îl separau de momentul cînd, după ce vor fi plecat din acel restaurant, în timp ce se va întoarce împreună cu ea, îi va putea cere explicaţii, va obţine de la ca să nu se ducă a doua zi la Cliatou sau să facă astfel încît să fie şi el invitat, şi îşi va linişti în braţele ei tulburarea adîncă. Chemară trăsurile. Doamna Verdurin îi spuse lui Swann:
—	Atunci, la revedere, pe  curînd, nu-i aşa? încercînd, prin
amabilitatea privirii şi crisparea surîsului, să-l împiedice să, vadă
că nu-i spune, cum făcuse totdeauna pînă atunci: „Ne întîlnim mîine
la Chatou, iar poimîine, la mine".
Domnul şi doamna Verdurin îl invitară în trăsura lor pe For-eheville, iar trăsura lui Swann trăsese îndărătul acesteia, a cărei plecare Swann o aştepta, pentru ca Odette să urce la el în trăsură.
65535	Odette, te ducem noi acasă, spuse doamna Verdurin, avem
un loc pentru tine alături de domnul de Foreheville.
65536	Da, doamnă, răspunse Odette.
65537	Cum, dar credeam că o să te conduc eu acasă, aproape că.
strigă Swann, spuiiînd de-a dreptul cuvintele necesare, căci por
tiera era deschisă, secundele erau numărate, iar el nu se putea în
toarce fără ea în starea în care era.
65538	Dar doamna Verdurin mi-a cerut să...
65539	Poţi să te întorci o dată şi singur. Te-am lăsat să o conduci
de atîtca ori, spuse doamna Verdurin.
65540	Dar aveam să-i spun doamnei un lucru foarte important.
65541	Scrie-i o scrisoare...
—	La revedere, îi spuse Odette, întinzîndu-i mîna.
El încercă să surîdă, dar avea chipul răvăşit.
—	Ai văzut ce mutre îşi permite  Swann să ne facă acum? îi
spuse doamna Verdurin bărbatului ei cînd ajunseră acasă. Am cre
zut că o să mă mănînce de vie cînd i-am spus Odettei să vină cu
noi. Este de o mitocănie! Să spună mai bine de-a dreptul că ţinem
0	casă de toleranţă! Nu înţeleg cum de suportă Odette asemenea
purtări. Pare că spune tot timpul: îmi aparţii. îi voi spune Odettei
ce gîndesc eu despre toate astea şi nădăjduiesc că mă va înţelege.
Şi adăugă după oxâipă, mînioasă:
—	Animal scîrbosi folosind, fără să-şi dea seama, "şi poate supu-
nîndu-se aceleiaşi Hevoi obscure de a se justifica — precum Fran-
cjoise la Combrayycînd puiul nu voia să moară —, cuvintele pe care
1	le smulg ultimele tresăriri ale unui animal inofensiv ce agonizează,
ţăranului care-l/ ucide.

272
şi cînd trăsura doamnei Verdurin se îndepărtă, iar cea a lui Swann trase în faţa lui, vizitiul, privindu-l, î] întrebă dacă nu este bolnav sau dacă nu i se întâmplase vreo nenorocire.
Swann îi spuse să pornească fără el, voia să meargă pe jos, prin Bois, şi astfel se întoarse acasă. Vorbea de unul singur, cu voce tare, şi pe acelaşi ton oarecum nefiresc pe care îl avusese pînă atunci cînd descria cu de-amănuntul farmecele micului grup de invitaţi intimi şi exalta mărinimia soţilor Verdurin. Dar, aşa cum cuvintele, surîsurile, sărutările Odettei îi apăreau tot atît de'odioase pe cît le găsise de minunate, dacă erau adresate altora decît lui, tot astfel salonul soţilor Verdurin care, adineaori încă, îi părea amuzant, exprimînd im gust adevărat pentru artă şi chiar un fel de nobleţe morală, acum, cînd un altul decît el urma să o întîlnească aici pe Odette, să o iubească în deplină libertate, îi apărea ridicol, învăluit în prostie, în josnicie.
îşi închipuia cu dezgust seara de a doua zi, de la Chatou. „Mai întîi, ce idee, să mergi la Chatou! Ca nişte negustoraşi care şi-au închis prăvălia! Oamenii ăştia au un asemenea spirit burghez în-cît ating sublimul, cred că nici nu există cu adevărat, parcă ar ieşi dintr-o piesă de Labiche83!"
Vor fi de faţă soţii Cottard, poate şi Brichot. „Cît e de grotescă, viaţa acestor oameni mărunţi care trăiesc unul în sufletul celuilalt şi s-ar crede pierduţi, pe legea mea, dacă nu s-ar întîlni mîine cu toţii la Chatou /" Vai! va fi şi pictorul, pictorul căruia îi plăcea „să. pună la cale căsătorii", care îl va invita pe Forchcville să vină cu Odette să-i viziteze atelierul. O vedea pe Odette îmbrăcată într-o rochie prea elegantă pentru o petrecere la ţară, „căci este atît de vulgară şi, mai ales, biata de ea, este atît de proastă!!!"
Auzea parcă glumele pe care le va face doamna Verdurin după cină, glume care, oricui dintre cei ce aparţineau lumii „plicticoase" a celor din societatea înaltă i-ar fi fost adresate, îl înveseliseră întot-deuna pentru că o vedea pe Odette rîzînd, rîzînd împreună cu el, aproape în el. Acum simţea că o vor face pe Odette să rîdă poate de el. „Ce veselie urît mirositoarei" îşi spunea făcînd o strîm-bătură de dezgust atît de puternică, încât simţea el însuşi o senzaţie musculară ce i se prelungea pînă către gîtul striat în gulerul cămăşii. Şi cum oare o fiinţă al cănii chip este făcut după chipul şi asemănarea Iuî Dumnezeu poate rîde ascultînd asemenea glume cu miros puturos? Orice nas cît de cît delicat le-ar ocoli cu groază, pentru a nu trebui să înfrunte asemenea duhori. Este cu neputinţă de crezut ca^o fiinţă omeneasca nu poate înţelegerea îngăduindu-şi, fie şi numajjm siirîs batjocoritor faţă de un seamăn al ei care Ta întins.
273
j
 căzînd
 ^^|g^g	j	£Hgjm
va maiputea scoate nici omuTcel mai binevoitor din lume. FTI «ă_
_ ||	^^	^   "   "	'     '    'T   ^	_	'	"    —""     "       '	'''"'ll|	.	|	~	"n-^^H	—	|	'   ^4.	O Clf
lăşluîesc la miiae metri înălţime deasupra gropilor unde clipocese si bolborosesc asemenea bîrfe murdare, aşa eă nu pot fi atins d^ g]u. mele unei oarecare Verdurin, strigă el, în timp ce îşi înălţa ^apuî şi îşi îndrepta cu mîndrie întregul trup, pumnezej^nj^s^enigftoj: că am vrut cu toată sinceritatea să o scot pe Odette de acolo, s] sft o ridic într-un aer mai noBiTşîTfnaTpur. Dar răbdarea omenească are margini, iar a "mea a 'âjuns~îăTeapTt", îşi spuse el, ca şi cum această misiune de a o smulge pe Odette din'tr-un loc unde dom^este sarcasmul ar fi datat de mai multă vreme şi ca şi cum nu şi-ar' fi atribuit-o doar de cînd se gîndea că acest sarcasm îl viza poate pe «1 însuşi, încercând să o desprindă pe Odette de el.
îl vedea pe pianist gata să cînte Sonata hunii, şi mutrele doam. nei Verdurin, înspăimîntată de efectul dezastruos pe care îl va t|,vea muzica lui Beethoven asupra nervilor ei: „Idioata, mincino^saj strigă- el, şi asta crede că iubeşte Arta!" Ea îi va spune Odeţtei, după ce va fi strecurat cu iscusinţă cîteva cuvinte de laudă la aţjre-sa lui Forcheville, cum făcuse atît de adeseori pentru el: „î?ă-i puţin loc lîngă tine domnului de Forcheville". „Pe întuneric! q0. doaşa, patroana de bordel!" „Codoaşa" era şi numele pe care îl (ja muzicii ce îi va îmbia să tacă, să viseze împreună, să se priveas^ să se ia de mînă. Era de acord cu atitudinea severă împotriva acelor a lui Platon, a lui Bossuet, şi cu străvechea educaţie francezg
De fapt, viaţa ce se ducea în casa Verdurin şi pe care o numise atît de adeseori „adevărata viaţă" îi părea cea mai rea dintre toate iar micul lor grup, societatea cea mai jalnică. „Este, îşi spunea, tot ce poate fi mai coborît pe scara socială, ultimul cerc al lui Danţe Neîndoielnic că textul august se referă la soţii Verdurin! \n fond, oamenii din societatea înaltă, despre care poţi să spui multe dar care totuşi sînt altceva decît aceste cete de golani, îşi arată adîtt_' ca înţelepciune refuzînd să-i cunoască, să-şi murdărească fie gj numai vîrful degetelor! „Ce putere de divinaţie în acel Noii me talgere sub semnul căruia stă cartierul Saint-Germain!" Părăsise <|e multă vreme aleile din Bois, ajunsese aproape de casă, dar, prac^ încă durerii şi vervei nesincere ale cărei intonaţii mincinoase sonoritatea artificială a propriei lui voci i le revărsa în ureelţe ^lipă de clipă, tot mai mult, îmbătîndu-l parcă, continua sji itrige în tăcerea nopţii: „Oamenii din societatea înaltă îşi au defec. ele lor, pe care nimeni nu le recunoaşte mai bine decît ei, dar totuşţj i nu vor face niciodată anumite lucruri. Cutare femeie elegantă pe are am cunoscut-o era departe de a fi perfectă, şi totuşi avea o de..
274
licateţe, o loialitate care, orice s-ar fi întîmplat, ar fi făcitt-o incapabilă de o ticăloşie; o prăpastie o desparte de o scorpie ca doamna Verdurin. Verdurin! Ce nume! Ah! trebuie să recunoaştem că sînt desăvîrşiţi, că sînt frumoşi în genul lor! Mulţumesc Domnului, era de mult timpul să nu mă mai amestec în promiscuitatea şi în murdăria acestor fiinţe infame".
Dar, aşa cum virtuţile pe care le atribuia nu de mult soţilor
Verdurin nu ar fi fost de ajuns, chiar de le-ar fi avut într-adevăr,
dacă nu ar fi favorizat şi protejat iubirea lui, să trezească în Swann
acea beţie ce îl făcea să se înduioşeze cu privire la mărinimia lor şi
care, chiar propagată prin mijlocirea altor persoane, nu-i putea
veni decît de la Odette, tot astfel imoralitatea, chiar dacă ar fî
fost reală, pe care o descoperea astăzi în caracterul soţilor Verdurin,.
l-ar fi lăsat indiferent, dacă nu ar fi invitat-o pe Odette cu Forehe-
ville şi fără el, şi nu i-ar fi dezlănţuit indignarea prin care le condam
na „infamia". Şi, fără îndoială, vocea lui Swann era mai clarvăză
toare decît el însuşi cînd refuza să rostească acele cuvinte pline de
drzgust pentru salonul Verdurin şi de bucuria de a fi terminat <n
el, altminteri decît pe un ton nefiresc, şi ca şi cum ar fi fost alese
mai curînd pentru a-i potoli mînia decît pentru a-i exprima gîndul.
Acesta, într-adevăr, în timp ce se deda la acele invective, era pro
babil, şi fără ca el să-şi dea seama, preocupat de un lucru cu totul
diferit, căci odată ajuns acasă, şi după ce abia închisese poarta
de la intrare, se lovi pe neaşteptate cu mîna peste frunte şi,
deschizînd-o larg ieşi, exclamînd, de data aceasta cu o voce fi
rească: „Cred că ştiu cum să-i silesc să mă invite mîine la ciaa de
la Chatou". Dar acel procedeu nu era probabil cel mai bun, căci
Swann nu fu invitat: doctorul Cottard care, chemat în provincie
pentru un caz grav, nu-i văzuse pe soţii Verdurin de mai multe zile
şi nu putuse merge la Chatou, le spuse, a doua zi după această Cină,
aşezîndu-se la masă la ei.	.
65535	Nu-l vom vedea pe domnul Swann în seara asta? Este ceea
ce îndeobşte numim un prieten personal al...
65536	Nădăjduiesc din tot sufletul că nu! exclamă doamna Verdu
rin, să ne ferească Dumnezeu de venirea lui, e plicticos peste mă
sură, prost şi   rău crescut.
Cottard, la aceste cuvinte, îşi manifestă în acelaşi timp uimirea şi supunerea, ca în faţa unui adevăr ce contrazicea tot ce crezuse el pînă atunci, dar de o irezistibilă evidenţă; şi, coborîndu-şi, emoţionat şi înfricoşat, nasul spre farfurie, se mulţumi să răspundă: „Ah! -ah! -ah! -ah! -ah!" traversând de-a-ndăratelea, în bună ordine, pînă în străfunduri, de-a lungul unei game descendente, în-
275
treg registrul vocii sale. Şi de atunci numele lui Swann mi mai fu pomenit în salonul soţilor Verdiirin.
Şi atunci acest salon care îi unise pe Swann si pe Odette deveni o piedică în calea întîlnirilcr Ier. Ea nu-i mai spunea, ca în primele timpuri ale iubirii lor: „Ne vom vedea, în orice caz, mîine seară, Ia supeul dat de soţii Verdurin", ci: „Nu ne vom putea vedea mîine seară, soţii Verdurin dau un supeu". Sau, altă dată, soţii Verdurin urmau să o ia cu ei la Opera-Comique, la O noapte a Cleopairei, iar Swann citea în oeliii Odettei acea spaimă prin care îi cerea sa nu meargă şi el, spaimă pe care odinioară ar fi atins-o cu buzele pe <Lipul amantei sale, şi care acum îl exaspera. „Nu mînia, îşi spunea lui însuşi, mă cuprinde văzînd-o cît de mult doreşte să-şi hrănească sufletul cu asemenea muzică pestilenţială. Ci supărarea, desigur, mi pentru mine, ci pentru ea; supărarea de a o vedea că după ee a trăit mai mult de şase luni comunicînd zilnic cu mine, n-a ştiut să devină o alta şi să-l elimine spontan pe Victor Masse*1! Mai ales pentru a nu fi ajuns să înţeleagă că există seri cînd o fiinţă cu o natură mai delicată trebuie să ştie să renunţe la o plăcere, cînd cineva îi cere asta. Ea ar trebui să ştie să spună «nu mă voi duce», fie şi numai îndrumată de inteligenţă, do vreme ce toate calităţile f;i le sufleteşti vor fi judecate o dată pentru totdeauna pe temeiul răspunsului ei." Şi convingîndu-se pe sine că numai pentru că voia să poată judeca, în termeni mai favorabili valoarea spirituală a Odettei, dorea el ca în acea seară ea să rămînă cu el în loc să se ducă la 0} era-Comique, îi făcea aceeaşi demonstraţie, la fel de nesinceră ca si cea faţă de sine însuşi, ba chiar încă şi mai nesinecră, căci se supunea şi dorinţei de a o cîştiga măgulindu-i amoral propriu.
— îţi jur, îi spunea el cu cîteva clipe înainte ca să ea plece la teatru, că cerîndu-ţi să nu te duci, dorinţa mea, dacă aş fi egoist, ar fi să mă refuzi, căci am nenumărate lucruri de făcut în seara asta, -şi mă voi găsi eu însumi prins în capcană şi peste măsură de plictisit dacă, împotriva tuturor aşteptărilor, îmi răspunzi că nu te vei duce. Dar ocupaţiile, plăcerile mele nu sînt totul, eu trebuie să mă gîndesc şi la tine. Va veni poate o zi cînd, văzînclu-mă pentru totdeauna indiferent faţă de tine, vei avea dreptul să-mi reproşezi că nu te-am avertizat în clipele decisive cînd simţeam că sînt pe cale de a purta asupra ta o judecată severă, una dintre acelea în urma eiîrora iubirea nu mai rezistă multă vreme. Vezi tu, O noapte a Cleo-jmtrei (ce titlu!) nu reprezintă nimic în împrejurarea de faţă. Ceea ce mă interesează este faptul de a şti dacă tu eşti într-adevăr acea fiinţă josnică, şi chiar lipsită de farmec, acea fiinţă vrednică de tot
276

M

dispreţul care nu este capabilă să renunţe Ia o plăcere. Iar dacă tu
€şti tocmai o asemenea fiinţă, cum ai putea fi iubită, căci nu eşti
nici măcar o persoană umană, o creatură definită, imperfectă, dar
<>o] puţin perfectibilă/Eşti o apă informă ce curge după povîrniş»!
ce-ijese în cale, un peşte fără memorie si fără judecată carc.~ă~tîta
 i	ăi î	i	ihi  i	fă fo    i
j	pş
vreme cit va trăi într-un acvarium. se va iahi rin n sufă fo ori pe zi de sticla pe care va continua să o ia drept apă. înţelegi că răspunsul tău nu mă va face, bineînţeles, să nu te mai iubesc chiar din clipa asta, ci vei fi mai puţin seducătoare în ochii mei cînd voi înţelege că nu eşti o făptură omenească, şi că eşti sub orice lucru din toate cîte există şi nu ştii să te aşezi deasupra nici unuia? Evident aş fi preferat să-ţi cer ca pe ceva lipsit de importanţă să renunţi la O noapte a Ckopatrei (căci mă sileşti să-mi murdăresc buzele cu acest titJii abject) în speranţa că te vei duce totuşi. Dar, hotărît fiind să văd astfel lucrurile, să trag asemenea consecinţe din răspunsul tău, am socotit că este mai cinstit să te previn.
De cîteva clipe, Odette dădea semne de rmoţie şi de nesiguranţă. Fără să înţeleagă bine sensul acelor cuvinte, ea pricepea totuşi că puteau intra în categoria scenelor de reproş sau de implicare; fiind obişnuită cu bărbaţii, ea putea trage concluzia, fără să le urmărească vorbele cu de-amănuntul, că nu le-ar rosti dacă nu ar fi îndrăgostiţi şi că, dat fiind că erau îndrăgostiţi, era inutil să li te supui, căci nesupunîndu-te, vor fi şi mai îndrăgostiţi. De aceea l-ar fi ascultat pe Swann în deplină linişte, dacă n-ar fi văzut că timpul trece şi că, dacă i-ar mai fi vorbit încă, risca, aşa, cum îi spuse, cu un surîs tandru, încăpăţînat şi confuz, „să piardă Uvertura".
Alteori el îi spunea că, mai mult decît orice, îl va îndepărta pentru totdeauna de ea faptul că nu vrea să renunţe la minciuni. „Chiar din simplul punct de vedere al cochetăriei, îi spunea el, nu înţelegi cît de mult pierzi din farmec, înjosindu-te pînă la a minţi? Cîte greşeli ai putea răscumpăra, mărturisindu-le. Eşti cu adevărat-mult mai puţin inteligentă decît credeam." Dar zadarnic Swann îi expunea astfel toate motivele pentru care nn trebuie să mintă, ele ar fi putut nimici un sistem general al minciunii, dar Odctte nu poseda un astfel de sistem, ea se mulţumea numai, de fiecare dată cînd voia ca Swann să nu ştie ceva, să nu-i spună acel lucru. Astfel, minciuna era pentru ea un expedient de o natură specială, şi faptul de a se sluji de el sau de a mărturisi adevărul era hotărît de un motiv de ordin tot special, şi anume de riscul mai mult sau mai puţin mare ca Swann să descopere că ea nu spusese adevărul.
277
Fizic se afla într-o perioadă proastă: se îngraşă; iar farmecul expresiv şi dureros, privirile uimite şi visătoare de odinioară păreau a|i dispărut odată cu prima ei tinereţe. Astfel îneît îi devenise atît de dragă lui Swann tocmai, spre a spune astfel, atunci cînd o găsea mult mai puţin frumoasă. O privea îndelung pentru a încerca să descopere farmecul ei de altă dată, şi nu izbutea. Dar faptul de a şti că sub această nouă crisalidă trăia toţ Odette, tot aceeaşi voinţă eare-ţi scapă, de neînţeles şi ascunsă, era de ajuns pentru .ea .Swiinn să continuo să o caute cu aceeaşi pasiune. Apoi privea fotografiile făcute cu doi ani în urmă, îşi amintea cît fusese de minuna-tă. Şi asta îl consola puţin de suferinţa pe care o îndura din pripina ei.
Cînd soţii Verdurin o luau cu ei la Saint-Germain, la, Chatou,
la Meulan, adeseori, dacă era vară, îi propuneau pe neaşteptate
să-şi petreacă noaptea acolo şi să nu se întoarcă decît a doua zi.
Doamna Verdurin se străduia să-l liniştească pe pianist, a cărui
mătuşă rămăsese la Paris.	...,, ;,,, .
—	Va fi încântată că a scăpat de dumneata măcar o zi. Şi cum
să se neliniştească cînd te ştie cu noi; de altfel, iau totul pe răspun
derea mea.	" '..
Dar dacă nu reuşea, domnul Verdurin pornea la drum, căuta
un birou de poştă sau un curier oarecare şi îşi întreba invitaţii dacă
voiau să anunţe pe cineva că vor întîrzia. Dar Odette îi mulţumea
şi îi spunea că nu are cui să-i trimită asemenea telegrame, GăCi îi
spusese lui Swann o dată pentru totdeauna că dacă i-ar trimite
ştirea sub ochii tuturor, s-ar compromite. Uneori lipsea mâi mtilte
zile, soţii Verdurin o luau cu ei ca să viziteze mormintele fle ia
Dreux, sau la Compiegne, spre a admira, după sfaturile pictorului,
apusul de soare din pădure, iar uneori ajungeau pînă lai castelul
Pierrefonds.	: :;
—	Şi cînd mă gîndesc că ar putea vizita monumente adevărate,
cu mine, care am studiat arhitectura timp de zece ani, şi care sînt
tot timpul implorat să însoţesc la Beauvais sau la SaintrLoitp-de-
Naud oameni de cea mai mare valoare; şi nu aş face asta, decît
pentru ea, iar ea, în schimb, se duce împreună cu brutele a,stea să
se extazieze rînd pe rînd în faţa căcăţişurilor lui Ludovic-;Fih'p şi
ale lui VioIlet-le-Duc8S. Mi se pare că nu e nevoie să fii artist pentru
asta şi, chiar dacă îţi lipseşte într-o oarecare măsură flerul, hu te
du ci în vilegiatură în asemenea latrine, ca să respiri duhoarea ex-
eremeneteîor.	y  •'■• '■''■'■
Dar cînd ea pleca la Dreux sau la Pierrefonds — vai. 'fără să-î îngăduie să vină şi el acolo, ca din înthnplare, de unul singur, căci „asta ar fi făcut o impresie deplorabilă", spunea ea — , .se cufunda
278
în cel mai îmbătător roman de dragoste, în Mersul trenurilor, care îi arăta cum să o ajungă din urmă, în acea dupâ-amiază, în acea seară, ba chiar în acea dimineaţă! îi arăta? ba nu, chiar mai mult: îl autoriza. Căci Mersul trenurilor şi trenurile însele nu erau făcute pentru dini. Dacă publicul era anunţat, printr-o tipăritură, că la ora opt dimineaţa pleacă un tren care ajunge la Pierrefonds la ora zece, asta însemna că un drum la Pierrefonds era un act îngăduit, pentru care permisiunea Odettei devenea inutilă; si era, de asemenea, un act care putea avea un cu totul alt motiv decît dorinţa de a o întâlni pe Odette, de vreme ce oameni care nu o cunoşteau îl săvîrşcau zilnic, fiind chiar destul de numeroşi pentru ca locomotivele să merite a fi puse în mişcare.
Ea nu putea, la urma urmei, să-l împiedice să se ducă la Pierrefonds dacă avea chef să o facă! Or, el simţea că doreşte să se duca ac olo şi că s-ar fi dus cu siguranţă, chiar dacă nu ar fi cunoscut-o pe Odette. De multă vreme voia să-şi facă o idee mai exactă despre lucrările de restaurare întreprinse de VioUet-le-Duc. Şi pe o asemenea vreme bună, simţea dorinţa imperioasă de a face o plimbare în pădurea Compiegne.
Avea ghinion că îi interzicea să se ducă tocmai în singurul loc unde, astăzi, ar fi vrut să se plimbe. Astăzi! Dacă s-ar fi dus, trecînd peste interdicţia ei, ar fi putut-o vedea chiar astăzi! Dar dacă întîlnind la Pierrefonds vreo persoană ce-i era indiferentă, i-ar fi spus, bucuroasă: „Dumneata, aici!", şi i-ar fi cerut să o caute la hotelul unde se instalase împreună cu soţii Verdurin, dimpotrivă, în cazul cînd l-ar fi întîlnit pe Swann, ca ar fi fost supărată, şi ar fi spus că este urmărită, l-ar fi iubit mai puţin, ba poate chiar i-ar fi întors spatele, mînioasă, cînd l-ar fi văzut. „înseamnă că nu mai am nici dreptul să călătoresc!" i-ar fi spus ea la întoarcere, în timp ce, de fapt, el era cel ce nu mai avea dreptul să călătorească!
Avusese pentru o clipă ideea, pentru a se putea duce la Compiegne şi la Pierrefonds fără să pară că o face pentru a o întîlni pe Odette, să plece în tovărăşia unuia dintre prietenii săi, marchizul de Fores-telle, care avea un castel prin apropiere. Acesta, căruia îi împărtăşise proiectul lui, dar fără a-i mărturisi cauza, nu mai putea de bucurie şi se minuna că Swann, pentru prima oară după cincisprezece ani, consimte în sfîrşit să vină să-i vadă proprietatea şi, de vreme ce nu voia să se oprească, după cum îi spusese, îi făgădui cel puţin să facă împreună plimbări si exenrsii timp de mai multe zile. Swann se şi vedea în închipuire acolo, împreună cu domnul de Forestelle. Chiar înainte de a o întîlni pe Odette, chiar dacă nu izbutea să o întîlnească, ce fericire îl va cuprinde punînd piciorul pe acel pămînt
279	'

unde, necunoscînd locul exact, clipa exactă, a prezenţei ci, va simţi palpitînd pretutindeni posibilitatea apariţiei neaşteptate a Odet-tei: în curtea castelului, devenit frumos pentru că se dusese să-l vadă din cauza ei; în toate străzile oraşului, care îi părea romanţios; pe fiecare drumeag din pădure, scăldat în roz de un apus de soare adine şi duios; —locuri nenumărate şi diferite, unde se refugia simultan, printre speranţele nesigure şi îndreptate către cele patiu vînturi, inima lui fericită, hoinară şi înmiită. „Mai ales, îi va spune el domnului de Forestelle, să avem grijă să nu-i întîlnim pe Odette şi pe soţii Vcrdurin; tocmai am aflat că se află astăzi la Pierrefonds. Avem destul timp să ne vedem la Paris, ar fi păcat să dăm unii peste alţii tocmai cînd, în sfîrşit, am ieşit puţin la ţară," Şi prietenul lui nu va înţelege de ce, o dată ajuns acolo, îşi va schimba de nenumărate ori proiectele, va cerceta sufrageriile din toate hotelurile din Coinpiegne fără să se hotărască să se aşeze la masa vreuneia dintre acelea unde totuşi nu văzuse nici urmă de familie Verdurin, pă,rînd a căuta ceea ce spunea ca vrea să evite şi, de altfel, evitîndu-l, de îndată ce l-ar fi găsit, căci dacă ar fi întîlnit micul grup, s-ar fi îndepărtat cu discreţie, mulţumit că a văzut-o pe Odette şi că ea l-a văzut, mai ales că a văzut că nu-i pasă de întîlnirea cu ea. Dar nu va ghici că se află acolo din pricina ei. Iar cînd domnul de Forestelle va veni să-l ia la castelul lui, el îi va spune: ,,Vai! nu, nu pot merge astăzi la Pierrefonds, Odette se află acolo". Iar Swann era fericit totuşi simţind că dacă era singurul dintre toţi muritorii care nu avea dreptul în acea zi să meargă la Pierrefonds, însemna că el era, într-adevăr, pentru Odette, cineva diferit de ceilalţi, amantul ei, şi că această restricţie ce-i era făcută la dreptul universal de liberă circulaţie nu era decît una din formele sclaviei, ale iubirii ce-i era atît de scumpă inimii sale. Hotărât lucru, era mai bine să nu rişte să se certe cu ea, să aibă răbdare, să-i aştepte întoarcerea, îşi petrecea zilele aplecat peste o hartă a pădurii Coinpiegne, ca şi cum ar fi fost harta Ţinutului Dragostei86, se înconjura cu fotografii ale castelului Pierrefonds. De îndată ce venea ziua cînd s-ar fi putut întoarce, deschidea iar Mersul trenurilor, calcula ce tren ar fi putut ea lua şi, dacă ar mai fi întîrziat, ce trenuri îi mai rămî-neau. Nn ieşea din casă de teamă să nu piardă vreo telegramă, nu se culca pentru cazul cînd, întoarsă cu ultimul tren, ar fi vrut să-i facă supriza de a veni la el în mijlocul nopţii. Auzea soneria de la poarta de intrare, i se părea că servitorul nu deschide destul de repede, voia să-l trezească din somn pe portar, se aşeza la fereastră ca să o strige pe Odette dacă ar fi fost ea, căci, deşi poruncise, co-borînd de mai bine de zece ori, să i se spună că este acasă, se temea
280
că, din greşeală, i se va spune contrariul. Dar nu sunase decît un servitor, care se întorcea mai tîrziu. Observa trăsurile care treceau întruna, parcă în zbor, şi la care odinioară nu se uitase niciodată cu atenţie. O asculta pe fiecare cum vine de departe, apropiindu-se, trecînd de poarta lui fără să se oprească şi ducînd mai departe un mesaj care nu era pentru el. Aştepta toată noaptea, zadarnic, căci soţii Verdurin veniseră mai devreme, iar Odette era la Paris încă de la prînz; nici nu-i trecuse prin minte să-l anunţe; neştiind ce să facă, îşi petrecuse seara singură la teatru si se întorsese de multă vreme. Acum dormea.
Căci nici măcar nu se gîndise la el. Şi asemenea momente, cînd ea uita pînă şi de existenţa lui Swann, îi erau mai utile Odettei, îl legau mai puternic pe Swann de ea, decît întreaga ei cochetărie. Căci astfel Swann trăia în acel zbucium dureros care fusese destul de puternic pentru a-i declanşa iubirea, în seara cînd nu o găsise pe Odette la soţii Verdurin şi o căutase ore întregi. Şi el nu avea, cum am avut eu la Combray în copilărie, zile fericite în timpul cărora sînt uitate suferinţele ce vor renaşte seara. Swann îşi petrecea zilele fără Odette; şi, din cînd în cînd, îşi spunea că a lăsa o femeie atît de frumoasă să iasă astfel singură prin Paris era un lucru tot atît do imprudent ca şi acela de a pune o casetă plină cu bijuterii în mijlocul străzii. Atunci se indigna împotriva tuturor trecătorilor, văzînd în fiecare un hoţ. Dar chipul lor colectiv şi inform, scăpînd imaginaţiei sale, nu-i hrănea gelozia. Obosea gîndirea lui Swann oare, trecîndu-şi mina peste ochi, exclama: ,,Cum o vrea Dumnezeu!", asemenea celor ce, după ce s-au înverşunat să rezolve problema realităţii lumii exterioare sau a nemuririi sufletului, acordă creierului lor obosit destinderea unui act de credinţă. Dar totdeauna gîndul Li cea absentă era indisolubil legat de actele cele mai simple din viaţa lui Swann — a lua masa, a primi scrisori, a ieşi în oraş, a se culca — prin însăşi tristeţea cu care le îndeplinea fără ea, ca acele iniţiale ale lui Philibert cel Frumos87 pe care, în biserica din Brou, plîngîndu-l, Marguerite de Austriass le-a înlănţuit pretutindeni cu propriile-i iniţiale. în anumite zile, în loc să răraînă la el acasă, lua masa într-un restaurant foarte apropiat, a cărui bucătărie o pre-ţuisc mult odinioară şi unde acum nu se mai ducea decît pentru unul dintre acele motive, totodată mistice şi bizare, îndeobşte considerate romanţioase; căci restaurantul (care există încă) purta acelaşi nume ca strada unde locuia Odette: Laperouse. Uneori, cînd făcuse o scurtă călătorie, ea se gîndea să-i spună abia după cîteva zile că s-a întors la Paris. Şi i-o spunea cu simplitate, fără a-şi mai lua, ca altă dată, precauţia de a se apăra, !a întîmplare, cu o bucă-

281
ţică de adevăr, că tocmai se întorsese cu trenul de dimineaţă. Aceste cuvinte erau mincinoase; cel puţin ele erau mincinoase, inconsistente pentru Odette, neavînd, ca şi cum ar fi fost adevărate, un punct de sprijin în amintirea sosirii ei la gară, ba chiar era împiedicată să şi le reprezinte în momentul cînd le rostea, de imaginea contradictorie a ceea ce făcuse cu totul diferit în clipa cînd pretindea că a coborît din tren. Dar în mintea lui Swann, dimpotrivă, aceste cuvinte care nu întîlneau nici un obstacol, se încrustau şi căpătau fixitatea unui adevăr atît de indubitabil îneît, dacă un prieten îi spunea că venise cu acelaşi tren şi nu o văzuse pe 0-dette, el era convins că prietenul se înşală în privinţa zilei şi a orei, o dată ce spusele lui nu se potriveau cu vorbele Odettei. Acestea nu i s-ar fi părut mincinoase decît dacă ar fi fost bănuitor de la bun început. Ca să o creadă mincinoasă era nevoie, ca de o condiţie necesară, de o bănuială prealabilă. Aceasta era, de altfel, şi o condiţie suficientă. Atunci, tot ceea ce îi spunea Odette îi părea suspect. Dacă o auzea pomenind un nume, era sigur că era numele unuia din amanţii ei; o dată luat în stăpînire de această presupunere, petrecea săptămîni întregi în deznădejde; intră chiar o dată în legătură cu o agenţie de informaţii pentru a şti adresa, programul unui necunoscut, despre care află că era un unchi al Odettei mort de douăzeci de ani.
Deşi nu-i îngăduia în general să o întîlnească în locuri publice,, spunînd că asta ar da loc la bîrfe, se întîmpla ca să se afle totuşi în aceiaşi timp cu ea la o serată unde erau invitaţi fiecare în parte — la Forcheville, la pictor, sau la un bal de caritate dat de vreun minister. O vedea, dar nu îndrăznea să rămînă de teama de a nu o mînia avînd aerul că îi spionează, plăcerile pe care le avea cu alţii decît cu el, şi care — în timp ce se întorcea acasă singur, urmînd să se culce, neliniştit cum aveam să fiu eu însumi cîţiva ani mai tîr-ziu, în serile cînd va veni să cineze la noi acasă, la Combray — îi păreau nelimitate, pentru că nu le văzuse sfîrşitul. Şi o dată sau de două ori cunoscu în asemenea seri unele dintre acele bucurii pe care am fi ispitiţi să le numim, dacă nu ar fi urmate cu atîta violenţă de şocul neliniştii oprite brusc, bucurii calme, pentru că ele constau dintr-o împăcare: trecuse pentru o clipă pe la o petrecere dată de pictor şi, se pregătea să o părăsească; o lăsa aici pe Odette transformată într-o strălucită străină, în mijlocul unor bărbaţi cărora privirile şi veselia ei, ce nu erau pentru el, păreau să le vorbească de vreo voluptate ce avea să fie gustată aici sau altundeva (poate la „Balul Zăpăciţilor", unde se temea că Odette se va duce după aceea) şi care îi pricinuia lui Swann o gelozie mai intensă decît însăşi îm-
282
pereeherea trupurilor, pentru că şi-o închipuia mai greu; era gata să treacă pragul atelierului, cînd se auzea chemat îndărăt cu următoarele cuvinte (care, deposedînd sărbătoarea de acel sfîrşit ce-l înspăimînta, i-o redau retrospectiv inocentă, făceau din întoarcerea Odettei un lucru nu de neconceput şi teribil, ci duios şi cunoscut şi care1 va sta alături de el semănînd cu o părticică din viaţa lui de toate zilele, în trăsura lui, o despuiau pe Odette însăşi de aparenţa ei prea strălucitoare şi veselă, arătau că nu este deeî't un travestiţi pe care îl îmbrăcase pentru o clipă, pentru el însuşi, nu în vederea unor misterioase plăceri, şi de care ea era încă de pe acum obosită), pe care Odette i le arunca parcă în treacăt, tocmai cînd el dădea să plece: ;,Ku vrei să mă aştepţi cinci minute? Vreau să plec, vom merge împreună, mă vei duce acasă".
Este adevărat că într-o bună zi Forcheville ceruse să fie şi el dus acasă în acelaşi timp, dar cum, ajuns în faţa porţii Odettei, ceruse îngăduinţa să intre şi el, Odette îi răspunsese, arătînd către Swann: „Asta depinde numai de acest domn, întreabă-l pe ei. Intră o clipă1 dacă vrei, dar nu pentru multă vreme, pentru că te previn că îi place să stea de vorbă cu mine în linişte şi nu îi place prea mult să am şi alte vizite cînd vine el. Ah! dacă l-ai cunoavŞte aşa cum îl cunosc eu! Nu-i aşa, my Iove, numai eu te cunosc atît de bine!'*
Iar Swann era încă parcă mai emoţionat văzînd-o cum îi adresează astfel, în prezenţa lui Forcheville, nu numai aceste cuvinte tandre' şi care îl privilegiau, dar şi anumite critici ca: „Sînt sigură că n-ai răspuns încă prietenilor tăi în legătură cu cina de duminică. Nu te duce, dacă nu vrei, dar fii cel puţin politicos", sau: .,Măcar ţi-ai lăsat aici eseul despre Ver Meer, ca să mai poţi scrie puţin mîine? Leneşule! O să te pun la treabă!", care dovedeau că Odette este la curent cu invitaţiile lui în societatea înaltă, cu studile lui despre artă, că au o viaţă comună. Şi, spunînd asta, ea îi adresa un surîs în adîncul căruia el o simţea pe de-a-ntregul a lui.
Atunci, în acele momente, în timp ce ea făcea cîte o oranjadă, dintr-o dată, ca atunci cînd un reflector nu prea bine potrivit mai întîi, plimbă în jurul unui obiect, pe zid, mari umbre fantastice, care apoi se retrag şi se pierd în el, toate ideile groaznice şi mereu schimbătoare pe care şi le făcea despre Odette se risipeau, întîlneau trapul fermecător din faţa lui. Avea brusca bănuială că acel ceas petrecut la Odette, sub lumina lămpii, nu era poate un ceas artificial, pits anume la cale spre folosinţa lui (menit să mascheze acel lucru înspăimîntător şi minunat la care se gîndea întruna fără să şi-l poată prea bine reprezenta, şi anume un ceas din adevărata viaţă-a Odettei, din viaţa Odettei cînd el nu era acolo), cu accesorii
283
teatrale şi fructe de carton, ci era poate un ceas adevărat din viaţa Odettei; că dacă el nu ar fi fost acolo, ea l-ar ii aşezat pe Forcheville în acelaşi fotoliu şii-arfi turnat în pahar nu o băutură necunoscută, ci chiar această oranjadă, că lumea locuită de Odette nu era acea. altă lume înspăimîntătoare şi supranaturală in care el şi-o închipuia tot timpul şi care nu exista poate decît în imaginaţia lui, ci universul real, lipsit de orice tristeţe, şi cuprinzînd această masă unde el va putea să scrie şi această băutură din care îi va fi îngăduit să guste, toate aceste obiecte pe care le contempla cu admiraţie şi curiozitate, dar şi cu gratitudine, căci dacă, absorbindu-i visele, îl izbăviseră de ele, ele, în schimb, se îmbogăţiseră cu visele lui, îi arătau realizarea lor palpabilă, şi îi interesau mintea, căpătau relief în faţa privirilor lui, linistindu-i totodată inima. Ah! dacă destinul i-ar fi mgăduit să poată avea o locuinţă comună cu Odette şi ca la ea acasă să fie la el acasă. Dacă, întrebîndu-l pe servitor ce pregătise pentru prînz, acesta i-ar fi răspuns înşiruindu-i felurile hotărite de Odette, dacă, atunci cînd Odette voia să se ducă să se plimbe dimineaţa la Bois de Boulogne, ar fi fost silit prin înseşi îndatoririle lui de soţ şi chiar dacă nu ar fi avut poftă să iasă din. casă, să o întovărăşească, purtîndu-i mantila pe mînă cînd ei îi era prea cald, iar seara, după cină, dacă ea ar fi avut chef să rămînă într-o ţinută uşoară de casă, dacă el ar fi fost silit să rămînă Jfngă ea, să facă tot ce ea voia; atunci toate nimicurile acestea din viaţa lui Swann ce îi păreau atît de triste, s-ar fi încărcat, dimpotrivă, pentru că ar fi făcut totodată parte din viaţa Odettei — chiar şi cele mai familiare, ca această lampă, această oranjadă, acest fotoliu, care, toate, erau învăluite în atîta visare, care materializau atîta dorinţă —, de un fel de blîndeţe îmbelşugată şi densitate misterioasă!
Totuşi, îşi dădea bine seama, că regreta astfel un calm, o pace care nu ar fi fost prielnice iubirii sale. Cînd Odette va înceta să mai fie pentru el o fiinţă mereu absentă, regretată, imaginară; cînd sentimentul pe care îl va avea pentru ea nu va mai fi această tulburare misterioasă pricinuită lui de fraza din sonată, ci unul de afecţiune, de recunoştinţă; cînd se vor stabili între ei raporturi normale care vor pune capăt nebuniei şi tristeţii Iui, atunci, fără îndoială, faptele din viaţa Odettei îi vor părea prea puţin interesante în sine — cum bănuise de mai multe ori, de exemplu în ziua cînd citise prin transparenţa plicului scrisoarea adresată Iui Forcheville. Examinîndu-şi boala eu sagacitatea cuiva care şi-ar fi inoculat-o pentru a o studia, îşi spunea că, atunci cînd va fi vindecat, tot ce va face Odette îi va fi indiferent. Dar din adineul stării sale morbide el se temea, la
284
drept vorbind, ca de moarte, de o asemenea vindecare, care, într-adevăr, ar fi fost moartea a tot ce era el în clipa de faţă.
După acele seri liniştite, bănuielile lui Swann se liniştiseră; o binecuvînta pe Odette şi a doua zi, încă de dimineaţă, îi trimitea cele mai frumoase bijuterii, pentru că bunăvoinţa ei din ajun stîr-nise în el fie un simţămînt de recunoştinţă, fie dorinţa de a o provoca din nou, fie o mare iubire care simţea nevoia să se cheltuiască pe sine.
Dar, alteori, durerea punea din nou stăpînire pe el, îşi închipuia că Odette este amanta lui Forcheville şi că, atunci cînd amîndoi îl văzuseră, din landoul soţilor Verdurin, la Bois, în ajunul petrecerii de la Chatou, unde el nu fusese invitat, rugînd-o zadarnic, cu acea înfăţişare deznădăjduită pe care o observase pînă şi vizitiul său, să se întoarcă acasă împreună cu el, apoi plecînd singur şi învins, ea se uitase la Forcheviîle, spre a-i spune: „E turbat!", cu privirea strălucitoare, răutăcioasă, viclean strecurată pe sub pleoapele lăsate, pe care o avusese în ziua cînd acesta îl izgonise pe Saniette-din salonul soţilor Verdurin.
Atunci Swann o ura. „Dar şi eu sînt prea prost, îşi spunea el,, plătesc cu banii mei plăcerea altora. Ar trebui totuşi să ştie să nu întindă coarda prea mult, căci s-ar putea să nu-i mai dau nimic, în orice caz, să renunţam pentru moment la darurile suplimentare. Şi cînd te gîndeşti că nu mai departe decît ieri, fiindcă spunea că ar vrea să asiste la sezonul muzical de la Bayreuth89, am făcut prostia să-i propun să închiriez pentru noi doi anul dintre frumoasele castele din împrejurimi ale regelui de Bavaria90. Şi, de altfel, nici măcar nu a părut foarte încintată, nu mi-a spus nici da, nici nu; să nădăjduim că mă va refuza! Nostim ar mai fi să ascult Wagner timp de cincisprezece zile alături de ea, care se pricepe la muzică, tot atît cît o ciubotă!" Şi ura lui, ca si iubirea, avînd nevoie să sc-mauifeste şi să acţioneze, se complăcea să-şi dezvolte tot mai mult închipuirile urîte, pentru că, datorită perfidiilor pe cărei le atribuia Odettei, o detesta şi mai mult şi ar fi putut, dacă ar fi fost adevărate — ceea ce încerca să-şi spună — , să aibă un prilej de a o pedepsi şi de a-şi potoli pe seama ei mînia creseîndă. Ajunse astfel să presupună că va primi o scrisoare de la ea prin care îi va cere bani pentru a închiria acel castel de lingă Bayreuth, dar prevenindu-l că el nu va putea veni, pentru că ea le făgăduise, lui Forcheville-şi soţilor Verdurin, să-i invite acolo. Ah! cît i-ar fi plăcut ca ea să-şi îngăduie această îndrăzneală! Cu cîtă bucurie ar fi refuzat-o, ar fi redactat răspunsul răzbunător, ai cărui termeni îi alegea pe în-
285
■rîelete, rostindu-i cu voce tare, ca şi cum ar fi primit scrisoarea cu adevărat!
Or, tocmai asta se şi întîmplă. Ea îi scrise că soţii Verdurin şi prietenii lor îşi arătaseră dorinţa de a asista la acele reprezentaţii ale operelor lui Wagner şi că, dacă binevoia să-i trimită banii, ea va avea în sfîrşit, după ce fusese atît de adeseori primită în casa lor, plăcerea să-i invite la rîndul ei. Despre el nu spunea nici măcar un cuvînt, căci era subînţeles că prezenţa lor o excludea pe a lui.
Atunci îşi spuse că are bucuria să-i trimită teribilul răspuns pe «are îl hotărîse în ajun cuvînt cu cuvînt, fără a îndrăzni să spere că realitatea îl va pune vreodată în situaţia de a-l folosi. Vai! simţea bine că, avînd bani destui, sau găsind uşor alţii, ea va putea totuşi să închirieze o locuinţă lîngă Bayreuth, de vreme ce avea poftă să o facă, ea care nu era capabilă să-l deosebească pe Bach de Clapisson. Dar va trăi totuşi acolo în mai puţin lux. Nu va putea, ca în cazul cînd el i-ar fi trimis cîteva banconte de o mie de franci, să organizeze în fiecare seară, în vreun castel, unul din acele su-peuri rafinate, după care poate şi-ar fi oferit capriciul — pe care nu-l avusese poate niciodată pînă atunci — să cadă în braţele lui Forcheville. Şi apoi, cel puţin, nu el, Swann, va plăti acea călătorie mult detestată! — Ah! dacă ar fi putut-o împiedica! dacă ea şi-ar fi scrîntit piciorul înainte de plecare, dacă vizitiul trăsurii care o va duce la gară ar fi consimţit, în schimbul unei răsplăţi oricît de mare, să o conducă spre un loc unde această femeie perfidă, cu ochii sclipind de un surîs complice adresat lui Forcheville, această Odette aşa cum era ea pentru Swann de patruzeci şi opt de ore încoace, ar fi rămas sechestrată cîtva timp!
Dar ea nu era niciodată astfel multă vreme; după cîteva zile, privirea lucioasă şi vicleană îşi pierdea din strălucire şi din duplicitate, imaginea unei Odette pe care o ura de moarte şi care îi spunea lui Forcheville: „E turbat!" începea să pălească, să se şteargă. Atunci, treptat, apărea din nou şi se înălţa, strălucind gingaş, chipul celeilalte Odette, al celei care îi adresa de asemenea un surîs lui Forcheville, dar un surîs ce nu exprima faţă de Swann decît iubire, cînd ea spunea: „Să nu rămîi prea mult timp, căci domnului acestuia nu-i place să fiu vizitată cînd el doreşte să fie lîngă mine. Ah! dacă l-ai cunoaşte aşa cum îl cunosc eu!", acelaşi surîs ce i se ivea pe faţă cînd îi mulţumea lui Swann pentru cine ştie ce gest delicat, delicateţe pe care ea o preţuia foarte mult la el, pentru cine ştie ce sfat pe care ea i-l ceruse în vreuna din împrejurările grave cînd nu avea încredere decît în el. Atunci se întreba cum do îi putuse scrie acestei Odette o asemenea scrisoare plină de insulte,
286
de care, fără îndoială, ca nu îl crezuse în stare pînă atunci, şi care îl făcuse să decadă din locul înalt, unic, pe care, prin bunătatea, prin loialitatea lui, îl cucerise în preţuirea ei. îi va fi mai puţin drag, căci pentru asemenea calităţi, pe care nu le găsea nici la' Forche-ville, nici la vreun alt bărbat, era iubit de ea. Din cauza lor Odette îi arăta atît de adeseori o tandreţe pe care nu punea mare preţ cînd era gelos, pentru că nu era un semn de dorinţă, dovedindu-se chiar mai curînd a fi afecţiune, şi nu iubire, dar a cărei importanţă el începea să o simtă pe măsură ce slăbirea spontană a bănuielilor sale, adeseori accentuată de distracţia pe care i-o procura o lectură cu privire la artă sau conversaţia cu un prieten, făcea din pasiunea lui un simţămînt mai puţin exigent în ceea ce priveşte reciprocitatea.
Acum cînd, după această oscilaţie, Odette revenise în mod firesc în locul de unde gelozia lui Swann o îndepărtase pentru o clipă, în unghiul unde el o găsea fermecătoare, el şi-o închipuia plină de tandreţe, cu o privire ce consimte, atît de frumoasă astfel, încît îşi întindea buzele către ea, ca şi cum ar fi fost acolo şi ar fi putut să o sărute; şi pentru această privire vrăjită şi bună îi păstra o asemenea recunoştinţă, de parcă ea s-ar fi uitat într-adevăr la el aşa, şi totul nu ar fi fost zugrăvit doar de închipuirea lui, întru satisfacerea dorinţei sale.
Cît trebuie să o fi supărat! Desigur, avea motive serioase să o deteste, dar el nu ar fi urît-o astfel, dacă nu ar fi iubit-o atît de mult. Nu avusese oare motive la fel de grave ca să se supere şi pe alte femei, cărora, totuşi, le-ar fi adus cu bucurie un serviciu astăzi, nemaifiind mîniat împotriva lor, pentru că nu le mai iubea? Dacă vreodată va ajunge în aceeaşi stare de indiferenţă faţă de Odette, va înţelege că numai gelozia îl făcuse să vadă un lucru atît de atroce, de neiertat, în această dorinţă, în fond, atît de firească, izvorînd din firea ei de copil, şi de asemenea, dintr-o anumită delicateţe sufletească, de a putea, la rîndul ei, de vreme ce i se înfăţişa prilejul, să-i invite şi ea pe soţii Verdurin făcînd pe stăpîna casei.
Se întorcea la acest punct de vedere — opus celui al iubirii şi al geloziei sale, şi unde se situa uneori din dorinţa unui fel de obiectivitate intelectuală şi pentru a lua în considerare diferitele probabilităţi —, de unde încerca să o judece pe Odette ca şi cum nu ar fi iubit-o, ca şi cum ea ar fi fost pentru el o femeie ca toate celelalte, ca şi cum viaţa Odettei nu ar fi fost, de îndată ce el nu mai era de faţă, diferită, dusă în ascuns de el, urzită împotriva lui.
De ce să creadă că ca va gusta acolo, împreună cu Forcheville sau cu alţii, plăceri îmbătătoare pe care nu le cunoscuse cu el, in-
287
Tentate în întregime doar de gelozia lui? La Bayreuth, ca şi la Paris, dacă se întîmpla ca Forcheville să se gîndească la el, îl vedea, fără îndoială, ca pe cineva care însemna mult în viaţa Odettei şi căruia era silit să-i cedeze locul cînd se întîlneau la ea acasă. Dacă Forcheville şi ea ar triumfa, fiind acolo în ciuda voinţei lui, asta s-ar întîmpla pentru că el ar încerca zadarnic să o împiedice să se ducă, în timp ce, dacă i-ar fi aprobat proiectele, de altfel fireşti, ea ar fi părut că se află acolo după sfatul lui, ea s-ar fi simţit trimisă, instalată de el, iar pentru plăcerea pe care ar fi avut-o primind oameni ce o invitaseră de atîtca ori în casa lor, i-ar fi mulţumit în sinea ei lui Swann.
Şi — în loc să plece certată cu el şi fără să-l vadă — dacă îi
trimitea acei bani, dacă o încuraja să facă acea călătorie şi se stră
duia să nu-i lipsească nimic, ea avea să alerge la el, fericită, recunos
cătoare, iar el va simţi acea bucurie de a o vedea pe care nu o mai
gustase de aproape o săptămînă şi pe care nimic în lume nu o putea
înlocui. Căci de îndată ce Swann putea să şi-o închipuie fără ură,
de îndată ce desluşea bunătate în surîsul ei, iar dorinţa de a o răpi
altuia nu se mai adăuga, din gelozie, iubirii sale, această iubire
redevenea mai ales o înclinaţie pentru senzaţiile pe care i le oferea
persoana Odettei, pentru plăcerea de a admira ca pe un spectacol
sau a cerceta ca pe un fenomen neobişnuit, o privire a ei ridicată
■spre el, naşterea unui surîs, intonaţia vocii. Şi această plăcere, di
ferită de toate celelalte, crease, în cele din urmă, în el, o nevoie de
ea, pe care numai ea putea să o potolească prin prezenţa-i sau prin
scrisorile sale, aproape la fel de dezinteresată, aproape la fel de artis
tică, de perversă, ca o altă nevoie ce caracteriza această nouă perioadă
din viaţa lui Swann cînd uscăciunii, deprimării din anii precedenţi
le succedase un fel de preaplin spiritual, fără ca el să ştie cărui fapt
îi datora această îmbogăţire nesperată a vieţii sale lăuntrice, tot
astfel cura cineva cu o sănătate şubredă nu ştie de ce, începînd din-
tr-un anume moment, se întremează, se îngraşă, şi pare cîtva timp
■că merge către o vindecare deplină: această altă nevoie, care se dez
volta, de asemenea, în afara lumii reale, era cea de a auzi, de a cu
noaşte muzica.	(
Astfel, prin însuşi procesul chimic al răului său, după ce secretase gelozie din iubire, începea din nou să fabrice tandreţe şi milă pentru Odette. Ea redevenise o Odette fermecătoare şi bună. Avea vemuşcări că fusese aspru cu ea. Voia ca ea să vină lîngă el şi, mai întîi, voia să-i fi prilejuit vreo plăcere, pentru a vedea cum recunoştinţa îi desenează chipul şi îi modelează surîsul.
288
De aceea Odette, sigură că îl va vedea venind după cîteva zile, la fel de tandru şi de supus ca înainte, să o roage să se împace, se obişnuia să nu se mai teamă că nu-i va fi pe plac, ba chiar să-l irite, refuzîndu-i, din comoditate, favorurile la care el ţinea cel mai mult.
Poate că nu ştia cît de sincer fusese el faţă de ea în timpul certei, cînd îi spusese că nu-i va mai trimite bani şi va încerca să-i facă rău. Poate că nu ştia nici cît de sincer era dacă nu faţă de ea, cel puţin faţă de el însuşi, în alte cazuri cînd,în interesul viitorului legăturii lor, pentru a-i arăta Odettei că este capabil să se lipsească de ea, că o ruptură rămîne mereu posibilă, el hotăra să nu o mai vadă cîtva timp .

Uneori asta se întîmpla după cîteva zile în timpul cărora ea nu-i prilejuise vreo nouă supărare; şi cum ştia că din viitoarele lui vizite nu se va putea alege cu o mare bucurie, ci mai curînd cu vreo nelinişte care va pune capăt perioadei de calm în care se afla el, îi scria ca, fiind foarte ocupat, nu o va putea vedea în nici una din zilele pe care i le anunţase. Or, o scrisoare venită din partea ei, înerucişîndu-se cu a lui, îl ruga tocmai să schimbe ziua uneia din întîlniri. El se întreba de ce; bănuielile, durerea îl cuprindeau iarăşi. Nu putea să mai respecte, în starea nouă de zbucium în care se găsea, angajamentul pe care îl luase în starea anterioară de calm relativ, alerga la ea şi pretindea să o vadă în toate zilele următoare. Şi chiar dacă nu i-ar fi scris ea prima, dacă i-ar fi răspuns numai, încuviinţîndu-i cererea de a se despărţi pentru un scurt timp, hotărîrea lui era zdruncinată şi el voia să o întîlnească întruna. Căci, contrariu calculului lui Swann, consimţămîntul Odettei schimbase totul în sufletul lui. Ca toţi cei care posedă un lucru, pentru a şti ce s-ar întîmpla dacă nu l-ar mai poseda un timp, el înlăturase acest lucra din mintea lui, lăsînd însă tot restul în aceeaşi stare ca atunci cînd acel lucru era acolo. Or, absenţa unui lucru nu înseamnă doar asta, nu este o simplă lipsă parţială, ci o răsturnare a întregului, o stare nouă ce nu poate fi prevăzută în cadrul celei vechi.
Dar alteori, dimpotrivă — Odette tocmai se pregătea să plece în călătorie —, după vreo ceartă măruntă, aleasă de el drept pretext, se hotăra să nu-i scrie şi să nu o revadă înainte de întoarcerea ei, dînd astfel aparenţele, şi cerînd beneficiul, unei mari certe, pe care ea o va crede poate definitivă, unei despărţiri care, în cea mai mare măsură, era inevitabilă din cauza călătoriei şi pe care el o provoca doar ceva mai devreme. Şi-o închipuia pe Odette neliniştită, supărată că nici nu o vizitase, nici nu-i scrisese, iar această imagine, liniştindu-i gelozia, îl ajuta să se dezobişnuiască mai uşor să o vadă. Pară îndoială, uneori, la capătul cel mai îndepărtat al minţii sale,
289
[ 19 — In căutarea timpului pierdut
acolo unde hotărîrea lui o împingea datorită îndelungatului răstimp de trei săptăniîni de despărţire acceptată, examina cu plăcere ideea că o va revedea pe Odette la întoarcerea ei; dar nerăbădarea lui era totodată atît de mică, încît începea să se întrebe daeă nu ar fi în stare să dubleze durata unei abstinenţe atît de puţin dureroasă. Ea nu data însă decît de trei zile, răstimp mult mai scurt deeît col pe care îl petrecuse adeseori fără să o vadă pe Odette, şi cînd nu era premeditat, ca acum. Şi iată totuşi că o uşoară cojitrarietate sau un rău fizic — incituidu-l să considere momentul prezent ea pe un moment excepţional, în afara regulii, cînd înţelepciunea însăşi ar admite că trebuie să accepţi liniştea pe care o aduce plăcerea şi să renunţi, pînă la reluarea utilă a efortului, la voinţă—suspendau acţiunea acesteia, care înceta să-şi mai exercite eonstrîngerea; sau doar amintirea unui amănunt de care uitase să o întrebe pe Gdtette, de exemplu, dacă se botărîse în ce culoare vrea să-şi vopsească din nou trăsura sau, în legătură cu o anumită valoare de bursăr dacă doreşte să cumpere acţiuni obişnuite sau privilegiate (era foarte frumos să-i arate că poate să rămînă fără s-o vadă, dar nu aj> fi fost prea practic să vopsească trăsura cum nu trebuie sau să cumpere acţiuni nerentabile), şi ideea de a o revedea, din depărtările unde era acum prizonieră, revenea dintr-o dată în cîmpul prezentului şi al posibilităţilor imediate, ca un elastic întins căruia îi dai drumul şau ca aerul dintr-o maşină pneumatică pe care o întrcdeschizi. Ideea revenea fără să mai întîlnească vreo piedică şi, de altfel, în chip atît de irezistibil, încît Swann simţise cu imit mai puţină dificultate cum se apropie una cîte una cele cincisprezece zile în timpul cărora urma să rămînă despărţit de Odette, decît cînd aştepta cele zece minute de care avea nevoie vizitiul lui pentru a înhăma caii la trăsura ce urma să-l ducă la ea acasă, minute pe care le petrecuse cu a nerhădare şi o bucurie nebune, întore»d;u-se de mii de ari spre a-şi arăta tandreţea,către ideea de a e regăsi care, printr-o schimbare atît de bruscă, în clipa cînd o «redea atît de departe, era din nou lîngă el, în conştiinţa şa imediată. Ea nu mai întîlnea în cale obstacolul dorinţei de a căuta să i se reziste, care nu mai exista în mintea lui Swann, de cînd, dovedindu-şi sieşi — aşa credea el, cel paţin — că era capabil să se despartă ei* uşurinţă, nu mai vedea nici un inconvenient în a amina/o tentativă de separare pe care acum era sigur că o poate realiza/ ori de cîte va voi. Totodată, această idee de a o revedea îi revenea împodobită cu o noutate, o seducţie înzestrată eu o virulenţă pe care abis* nuinţa le tocise, dar care se exacerbaseră după această privaţiune nu de trei zile, ci de cincisprezece (căci durata unei renunţări trebuie cal-
290
culată cu anticipaţie, în raport cu termenul hotărît), şi clin ceea ce pînă atunci fusese o plăcere aşteptată pe care o sacrifici uşor, făcuse o fericire nesperată, împotriva căreia eşti fără de putere. Revenea înfrumuseţată şi pentru ca Swann nu ştia ce putuse Odette ghidi, sau chiar face poate, văzînd că el nu-i dăduse nici un semn de viaţă, astfel încît ceea ce urma el să întîlnească era descoperirea pasionantă a unei Odette aproape necunoscute.
Dar ea, tot aşa cum ştiuse că refuzul de a-i da bani nu e decît o stratagemă, nu vedea decît un pretext în întrebarea pe care Swann i-o punea în legătură cu trăsura ce urma a fi vopsită sau cu acţiunile ce trebuiau cumpărate. Căci nu reconstituia diferitele faze ale acestor crize străbătute de el, şi în ideea pe care şi-o făcea ea despre ele, omitea să le înţeleagă mecanismul, neerezmd decît în ceea ce ştia dinainte, în necesarul, infailibilul şi mereu identicul sfîrşit. Idee incompletă — şi cu atît mai profundă, poate — dacă ai fi judeeat-o din punctul de vedere al lui Swann, care ar fi găsit, fără îndoială, că nu este înţeles de Odette, aşa cum un morfinoman sau un tuberculos, convinşi că au fost împiedicaţi, unul de un eveniment exterior, în chiar momentul cînd voia să se lepede de obiceiul său înveterat, altul de o indispoziţie întîmplătoare, în elipa cînd, în sfîrşit, urma să se însănătoşească, se simt neînţeleşi de medicul care nu acordă aceeaşi importanţă acestor pretinse împrejurări, simple travestiuri, după el, învăluite pentru a redeveni sesizabile de către bolnavii săi, în -viciul şi în starea morbidă care, îa realitate, apasă fără putinţă de vindecare asupra lor, în timp ce fti îşi fac vise de înţelepciune sau de însănătoşire. Şi, de fapt, iubirea lui Swann ajunsese în acea etapă cînd medicul şi, în unele situaţii, chiar chirurgul cel mai îndrăzneţ, se întreabă dacă este încă înţelept, sau chiar posibil, să-l lipseşti pe un bolnav de viciul lui sau să-l vindeci de maladia de care suferă.
Desigur, Swann nu avea conştiinţa nemijlocită a întinderii acestei iubiri. Cînd încerca să o măsoare, i se întîmpla uneori ca ea să-i pară diminuată, aproape redusă la nimic; de exemplu îi reveneau în memorie în anumite zile neplăcerea, aproape dezgustul pe care i-I inspiraseră, înainte de a o iubi pe Odette, trăsăturile ei prea expresive, tenul ei lipsit de prospeţime. „într-adevăr, am făcut un mare progres, îşi spunea el a doua zi; dacă e să văd lucrurile cum sîttt, ieri nu gustam aproape nici o plăcere aflîndu-mă cu ea ÎB pat: ciudat, găseam chiar că.e ,urîtă." ,§l .«lesjişţir,, ©ra sincer, ,«fcw iubirea ,lui se .iatiwdieavCU mult dincolo de -regiunile dorinţei fizice, însăşi persoana Odettei nu mai ocupa aici un loc prea mare. Cînd privirea lui întîlnea pe masă fotografia Odettw, sau cînd ea venea

19*
291
să-l vadă, cu greu identifica figura de carne sau de carton cu tulburarea dureroasă şi constantă care sălăşluia în el. îşi spunea aproape cu uimire: „Este ea", ca şi cum, dintr-o dată, ne-ar fi fost arătată în faţa noastră, exteriorizată, una dintre bolile noastre, pe care nu am fi găsit-o asemănătoare cu cea de care sufeream. încerca să se întrebe cine este „ea"; căci iubirea şi moartea seamănă nu atît prin acele trăsături, atît de vagi, despre care se vorbeşte întruna, ci prin faptul ca ne silesc să ne întrebăm tot mai mult, din teama că realitatea lui ne va scăpa, asupra misterului personalităţii. Iar acea maladie care era iubirea lui Swann sporise în asemenea măsură, era atît de strîns legată de toate obiceiurile lui Swann, de toate faptele sale, de gîndirea, de sănătatea sa, de somnul său, de viaţa sa, ba chiar şi de ceea ce el dorea să se întîmple după moartea sa, era în asemenea măsură una cu el, încît nu ai fi putut-o smulge din trapul său fără să-l nimiceşti pe el însuşi aproape în întregime; după cum spun chirurgii, iubirea lui nu mai era operabilă.
Prin acesta iubire Swann fusese în asemenea măsură desprins de toate interesele sale, încît cînd, din întîmplare, se întorcea în societatea înaltă, spunîndu-şi că relaţiile lui, ca o montură elegantă, pe care ea, de altfel, nu ar fi ştiut să o preţuiască foarte exact, puteau să-l ridice puţin m ochii Odettei (şi ar fi fost poate adevărat, dacă nu ar fi fost înjosite de chiar acea iubire, care pentru Odette deprecia toate lucrurile pe care le atingea, prin însuşi faptul că părea să le proclame mai puţin preţioase), simţea, alături de tristeţea de a se afla în locuri necunoscute şi printre oameni necunoscuţi de ea, plăcerea dezinteresată pe care ar fi avut-o citind un roman sau privind un tablou unde sînt pictate distracţiile unei clase trîndave, cum se complăcea el însuşi să considere felul cum funcţiona viaţa lui casnică, eleganţa garderobei si numărul servitorilor, bunul plasament al banilor, aşa cum citea în Saint-Simon — unul dintre autorii lui preferaţi — despre mersul mecanic al zilelor, despre felurile de mîncare de la masa doamnei de Mantenon91, sau despre zgîrcenia deliberată şi traiul pe picior mare al lui Lulli92. Şi, în slaba măsură în care detaşarea sa nu era absolută, motivul acestei plăcerinoi pe care o gusta Swann era de aputea emigra pentru o clipă în puţinele părţi din el însuşi rămase aproape străine de iubirea, de nefericirea lui. în această privinţă, personalitatea pe care i-o atribuia mătuşa mea, de „Swann fiul", distinctă de personalitatea sa mai individuală de Charles Swann, era cea în care el se simţea acum cel mai bine. într-o zi cînd, pentru aniversarea prinţesei de Panna (şi pentru că ea putea adeseori să-i fie indirect agreabilă Odettei, procurîndu-i bilete pentru diferite gale şi jubileuri), voise să-i trimită
292
fructe, neştiind prea bine cum să le comande, o rugase să le comande în locul lui pe o verişoară a mamei sale care, fericită eă-i poate face un serviciu, îi scrisese, înfăţişîndu-i socoteala, că nu luase toate fructele din acelaşi loc, ci strugurii de la Crapote, magazin specializat în asta, fragii de la Jauret, perele de la Chevet, unde erau mai frumoase etc, „fiecare fruct fiind luat în mînă şi cercetat pe îndelete de mine". Şi într-adevăr, din mulţumirile prinţesei putuse să-şi dea seama cît de parfumaţi fuseseră fragii şi cît de zemoase, perele. Dar mai ales acel „fiecare fmct fiind luat în rnînă şi cercetat pe îndelete de mine" fusese liniştitor pentru suferinţa lui, ducîndu-i conştiinţa într-o regiune unde ajungea arareori, deşi ea îi aparţinea, în calitatea lui de moştenitor al unei familii burgheze bogate şi de bună tradiţie, în sînul căreia se păstraseră din tată-n fiu, gata să i se ofere de îndată ce ar fi dorit, cunoaşterea „bunelor adrese" şi arta de a şti să faci o comandă.
Desigur, uitase de prea multă vreme că era „Swann fiul" pentru a nu simţi, cînd redevenea asta pentru o clipă, o plăcere mai vie decît cele pe care le-ar fi putut avea în restul timpului şi de care era blazat; şi dacă amabilitatea burghezilor, pentru care el rămînea mai ales asta, era mai puţin călduroasă decît cea a aristocraţiei (dar mai măgulitoare, de altfel, căci pentru ei, cel puţin, ea rămîne totdeauna nedespărţită de preţuire), o scrisoare din parte» unei alteţe, orice distracţii princiare i-ar fi propus, nu-l putea bucura ca epistola prin care i se cerca să fie martor, sau numai să asiste la o căsătorie în familia unor vechi prieteni ai părinţilor săi dintre care unii continuaseră să-l vadă — ca bunicul meu ce, cu un an în urmă, îl invitase la căsătoria mamei —, iar alţii abia dacă îl cunoşteau personal, dar considerau că au îndatoriri de politeţe faţă de fiul, faţă de veşnicul urmaş al răposatului domn Swann.
Dar, dată fiind intimitatea veche pe care o avea cu ei, oamenii din înalta societate, într-o anumită măsură, făceau de asemenea parte din casa, din servitorimea, din familia sa. Simţea că are. gîn-dindu-se la strălucitele lui prietenii, acelaşi sprijin în afara lui însuşi, acelaşi confort pe care le avea cînd privea frumoasele părnîn-turi, frumoasa argintărie, frumoasele feţe de masă şi cearceafuri care îi veneau de la ai săi. Şi gîndul că dacă ar fi fost lovit de apo-plexie cînd se afla la el acasă, ducele de Chartres, prinţul de Reuss, ducele de Luxembourg şi baronul de Charlus ar fi fost pe dată şi in mod cu totul firesc chemaţi de cameristul lui, îi aducea aceeaşi mîngîiere ca bătrînei noastre Franţoise faptul de a şti că va fi în-mormîntată în cearceafuri de pînză fină, ele ea pregătite anume, brodate cu iniţialele ei, necîrpite (sau cîrpite cu atîta măiestrie încît
293
A
cusătura voia parcă să arate cît de iscusită este mina care a făcut-o), linţoliu din a cărei imagine ea ştia să extragă adeseori o anumită satisfacţie, avîndu-şi sursa dacă nu într-o bună stare fizică, cel puţin în amorul ei propriu. Dar, mai ales, ca în toate faptele şi gîn-durile lui care se raportau la Odette, Swann era întruna dominat şi condus de sentimentul nemărturisit că el îi era poate nu mai puţin drag, dar mult mai puţin plăcut la vedere decît oricine altul, fie şi dccît cel mai plicticos invitat al soţilor Verdurin; cînd se gîndea însă la o lume pentru care el era bărbatul strălucit prin excelenţă, ce trebuia cu orice preţ atras, stîrnind dezolarea celor care nu-l mai vedeau prin saloane, începea iarăşi să creadă în existenţa unei vieţi mai fericite, aproape să capete poftă de ea, cum i se întîmplă unui bolnav care stă la pat de multe luni, silit fiind să respecte un regim sever, şi caro vede într-un ziar felurile de mîncare servite la un dejun oficial sau reclama pentru o croazieră în Sicilia.
Dacă era obligat să prezinte scuze celor din societatea înaltă pentru că nu-i vizita, faţă de Odette, în schimb, se scuza că o vizitează. Ba ehiar îşi plătea vizitele (întrebîndu-se la sfîrşitul lunii, mai ales dacă i se părea că a abuzat de răbdarea ei şi o vizitase prea des, dacă suma de patru mii de franci trimisă ei îi era de ajuns), şi pentru fiecare găsea un pretext, dueîndu-i fie un cadou, fie o informaţie de care ea avea nevoie, fie spunînd că îl întîlnise în drum spre ea pe domnul de Charlus, care îi pretinsese să-l întovărăşească. Şi, cînd nu mai avea nici o altă soluţie, îl ruga pe domnul de Charlus să se ducă repede la ea, să-i spună ca din întîmplare, în cursul conversaţiei, că îşi aminteşte că trebuie să-i vorbească lui Swanii şi că o roagă să trimită un servitor să-l cheme pe dată la ea; dar cel mai adeseori Swann aştepta zadarnic şi domnul de Charlus îi spunea seara că pretextul lui fusese zadarnic. Astfel îneît nu numai că Odette lipsea acum adeseori, dar chiar cînd rămînea în Paris îl vedea puţin, şi ea care, pe vremea cînd îl iubea, îi spunea: „Sînt tot-deuna liberă" şi „Ce-mi pasă mie de părerea celorlalţi", acum, de fiecare dată cînd voia să o vadă, îi răspundea că trebuie respectate convenienţele sau că e foarte ocupată. Cînd el îi propunea să meargă împreună la o serbare de caritate, la un vernisaj, la o premieră, nade ea oricum voia să se ducă, Odette îi spunea că el vrea să afişeze legătura lor şi că o tratează ca pe o cocotă. Pentru a încerca să o în-tîlnească totuşi undeva, Swann, care ştia că îl cunoaşte şi îl iuheşfie mult pe unchiul meu Adolphe, cu care el însuşi fusese prieten, l-a vizitat într-o zi pe acesta în micul lui apartament din strada Belle-chasse, spre a-i cere să folosească în favoarea lui influenţa pe care o avea asupra Odettei. Şi cum ea lua totdeauna, cînd îi vorbea lui
294
Swann despre unchiul meu, o înfăţişare poetică, spunînd: ,,Ah! el nu este ca tine, prietenia lui pentru mine este un lucru atît de frumos, atît de nobil, atît de gingaş! Nu mi-ar face afrontul de a voi să se arate cu mine în toate locurile publice", Swann se simţi încurcat, neştiind pe ce ton trebuie să-i vorbească despre ea unchiului meu. Stabili superioritatea şi, a priori, axioma supra-umanităţii ei serafice, cunoaşterea prin revelare a virtuţilor ei nedemonstrabile, a căror noţiune nu putea deriva din experienţă. „Vreau să vorbesc eu dumneata. Dumneata ştii ce femeie superioară tuturor celorlalte, ce fiinţă vrednică de adoraţie, ce înger este Odette. Dar ştii şi ce înseamnă viaţa la Paris. INTu toată lumea o cunoaşte pe Odette aşa cum o cunoaştem noi. dumneata şi cu mine. Şi iată de ce există oameni care găsesc că eu joc un rol oarecum ridicol; ea nu poate admite nici măcar să o întîlnesc în hmie, la teatru, de exemplu. Dumneata, în care are atîta încredere, nu i-ai putea spune cîteva cuvinte In sprijinul meu, asigurînd-o că exagerează cînd crede că un galut venit din partea mea i-ar dăuna?"
Unchiul meu îl sfătui pe Swann să nu o mai vadă eîtăva vreme pe Odette, care îl va iubi atunci mai mult, iar pe Odette să-l lase pe Swann să o întâlnească pretutindeni unde acesta va vrea. Cîteva zile mai tîrziu, Odette îi spunea lui Swann că fusese decepţionată văzînd că unchiul meu nu se deosebeşte de ceilalţi bărbaţi: încercase să o posede cu forţa. Ea îl linişti pe Swann, care, în prima clipă, voi să se ducă să-l provoace pe unchiul meu la duel; de atunci, Swann nu-i mai dădu mina cînd îl întâlni. Regretă cu atît mai mult această cearta cu unchiul meu Adolphe, cu cît nădăjduise că dacă l-ar fi văzut uneori şi ar fi putut vorbi ca între prieteni cu el, şi-ar fi lămurit anumite zvonuri privitoare la viaţa pe care Odette o dusese odinioară la Nisa. Căci unchiul meu Adoîphe îşi petrecea acolo iernile. Şi Swann se gînrîea chiar eă poate o cunoscuse pe Odette acolo. Puţinele cuvinte pe care cineva le răstise din greşeală în faţa lui, ou privir-e Ja im bărbat care ar fi fost amantul Odettei, îl tulburaseră nespus de mult pe Swann. Dar lucrurile pe care le-ar fi găsit, înainte de a le cunoaşte, îngrozitoare şi cu neputinţă de crezut, de îndată ce le ştia, erau încorporate pentru totdeauna în tristeţea lui, admise, şi el nu ar mai fi putut înţelege ca asemenea lucruri să nu se fi întîmplat. Numai că fiecare dintre ele schimbă pentru totdeauna ideea pecareşi-o făeea despre amanta lui. I se păru odată ci iar că înţelege că moravurile uşoare ale Odettei, pe care nu le-ar fi bănuit, erau destul de cunoscute, şi că la Baden-Baden şi la Nisa, cînd petrecea aici odinioară mai multe luni. se bucurase de un fel de noto-
295
rietate galantă. Căută să se apropie de anumiţi bărbaţi mai petrecăreţi, pentru a le pune întrebări; dar aceştia ştiau că o cunoaşte pe Odette; şi apoi se temea că astfel îi va face să se gîndească din nou la ea, punîndu-i pe urmele ei. Dar el care, pînă atunci, ar fi socotit cum nu se poate mai plicticos tot ce avea vreo legătură cu viaţa cosmopolită de la Baden-Baden sau de la Nisa, aflînd că Odette petrecuse poate odinioară în aceste oraşe ale plăcerii, fără să ajungă a şti vreodată dacă numai pentru a-şi satisface nevoia de bani "de care, datorită lui, scăpase, sau capricii ce puteau oricînd renaşte, so apleca acum neliniştit, neputincios, orb şi cuprins de ameţeala către abisul fără fund care înghiţise acei ani de la începutul Septenatului93, cînd îţi petreceai iarna pe Promenade des Anglais, iar vara pe sub teii din Baden-Baden, găsindu-i de o profunzime dureroasă, dar magnifică, precum cea cu care i-ar fi înzestrat un poet; şi ar fi reconstituit faptele mărunte ale cronicii Coastei de Azur din acea vreme, dacă ele ar fi putut să-l ajute să înţeleagă ceva din surîsul sau din privirile Odettei — totuşi atît de cinstite şi de simple — cu mai multă pasiune decît esteticianul care cercetează documentele rămase din Florenţa secolului al XV-lea, pentru a încerca să pătrundă şi mai adînc în sufletul personajelor lui Botticelli: la Primavera, la belîa Vanna, sau Venus. Adeseori, fără să-i spună nimic, o privea, dus pe gînduri; ea îi spunea: „Cît eşti de trist!" Nu do multă vreme, trecuse de la ideea că este o fiinţă bună, asemenea celor mai bune din cîte cunoscuse, la ideea că este o femeie întreţinută; şi invers, i se întîmplase, tot de atunci, să se întoarcă de ia acea Odette de Crecy poate prea cunoscută de cheflii, de fustangii, la chipul cu o expresie uneori atît de blîndă, la fire;!, ei atît de omenească. îşi spunea: ,,Ce importanţă poate să aibă că la Nisa toată lumea ştie cine este Odette de Crecy? Keputaţiiîe di' genul ăsta, chiar cînd sînt adevărate, se întemeiază pe ideile celorlalţi"; se gîndea că această legendă, chiar autentică, îi era exterioară Odettei, nu era în ea ca o personalitate ireductibilă şi răufăcătoare; că fiinţa care putuse fi adusă în situaţia de a făptui răul era o femeie cu ochii blînzi, cu inima miloasă faţă de suferinţă, cu un trup supus, pe care el îl ţinuse, pe care el îl strînsese în braţe, o femeie pe care ar putea să ajungă într-o zi să o posede pe de-a-ntre-gul, dacă reuşea să-i fie întru totul necesar. Era aici, adeseori obosită, cu chipul golit pentru o clipă de preocuparea febrilă şi bucuroasă pentru lucrurile necunoscute care îl făceau pe Swann să sufere atît de mult; îşi dădea la o parte părul cu mîinile; fruntea, faţa ei păreau mai mari; atunci, dintr-o dată, vreun ghid omenesc, vreun simţămînt bun, aşa cum au toate făpturile, cînd, într-o clipă de
296
odihnă sau de reculegere, se regăsesc pe ele însele, ţîşnea din ochii ei ca o rază galbenă. Şi pe dată întreaga-i faţă se lumina, ca o pajişte cenuşie sub norii ce se îndepărtează, pe neaşteptate transfi-gurînd-o sub apusul de soare. Swann ar fi putut împărţi cu ea viaţa ce se afla atunci în Odette, chiar viitorul pe care ea părea că-l priveşte visător; nici un zbucium rău nu părea a-şi fi lăsat zgura, Ori-cît de rare în ultima vreme, clipe ca acestea nu au fost inutile. Prin mijlocirea amintirii, Swann lega între ele aceste particule, desfiinţa intervalele, turna parcă în aur o Odette bună şi calmă pentru care făcu mai-târziu (după cum se va vedea în partea a doua a acestei opere) sacrificii pe care cealaltă Odette nu le-ar fi obţinut. Dai1 eît de rare erau aceste momente, şi eît de puţin o vedea acum! Chiar pentru întîlnirea lor de seară, ea nu-l anunţa decît în ultima clipă dacă poate să vină, căci, socotind că el este totdeauna liber, voia mai întîi să fie sigură că nimeni altul nu îi va propune să o viziteze. îi spunea că este silită să aştepte un răspuns de cea mai mare importanţă pentru ea, şi chiar dacă, după ce îl chemase pe Swann, nişte priteni îi transmiteau Odettei, cînd seara începuse, că o aşteaptă la teatru sau la vreun supeu, ea sărea prin casă veselă şi se îmbrăca în grabă. Pe măsură ce înainta în pregătiri, fiecare mişcare a ei îl apropia pe Swann de momentul cînd va trebui să o părăsească, de acea clipă cînd ea va pleca parcă în goană, fericită; şi cînd, în sfir-şit, gata, privindu-se pentru ultima oară în oglindă, cu faţa încordată şi luminată de atenţie, punea puţin roşu pe buze, îşi prindea o şuviţă de păr şi cerea să i se aducă pelerina de seară, albastră şi cu ciucuri de aur, Swann era atît de trist, îneît ea nu-si putea stă-pîni un gest de nerăbdare şi îi spunea: „Uite care îţi este mulţumirea pentru că te-am ţinut lîngă mine pînă în ultima clipă. Iar eu care credeam că asta o să-ţi facă plăcere! Data viitoare n-o să uit cum te-ai purtat!" Uneori, cu riscul de a o supăra, îşi făgăduia să, încerce să ştie unde se dusese, visa să se alieze cu Forcheville care, poate, i-ar fi putut spune. De altfel, cînd ştia cu cine îşi petrecea, ea seara, rareori se întîmpla să nu poată descoperi printre toate relaţiile sale pe cineva care să-l cunoscă, fie chiar şi indirect, pe bărbatul cu care ea ieşise, şi putea astfel obţine cu uşurinţă cutare sau cutare informaţie. Şi în timp ce îi scria vreunui prieten pentru a-i cere să încerce să lămurească cine ştie ce amănunt, se simţea cuprins de o mare linişte, căci înceta să-şi mai pună atîtea întrebări fără de răspuns şi transfera asupra altcuiva oboseala de a se întreba neîncetat. Este adevărat că Swann nu era mai liniştit după ce căpăta anumite informaţii. Faptul de a şti nu ne îngăduie întot-deuna să împiedicăm faptele să se petreacă, dar cel puţin ţinem lu-
297
crurile pe care le ştim, dacă nu în mîinile noastre, cel puţin în gîn-direa noastră, unde le ordonăm după cum vrem, ceea ce ne dă iluzia unui fel de putere asupra lor. Era fericit ori de cîte ori domnul de Charius se afla împreună cu Odette. Swann ştia că între domnul de Cliarlus şi ea nu se poate petrece nimic, că domnul de Charius e întovărăşea din prietenie pentru el, şi că îi va povesti fără nici o dificultate ce făcuse ea. Uneori, ea îi declarase atît de categoric lui Swann că îi e cu neputinţă să-l vadă într-o anume seară, părea că ţine atît de mult să iasă în oraş, îneît Swann acorda o mare importanţă prezenţei domnului de Charius. A doua zi, fără să îndrăznească să-i pună acestuia prea multe întrebări. îl constrîngea, prefăcîn-du-se că nu-i înţelege prea bine primele răspunsuri, să-i dea şi altele noi, după fiecare simţindu-se mai uşurat, căci afla curînd că Odette îşi petrecuse seara gustînd din plăceri cum nu se poate mai inocente. „Dar, dragul meu Meme, nu înţeleg prea bine..., doar nu v-aţi dus la muzeul Grevin94 de îndată ce aţi ieşit de la ea. V-aţi dus mai întîi în altă parte. Nu? Oh! cit e de nostim! Nici nu ştii cît de tare mă amuz, dragul meu Meme. Dar ce idee ciudată a putut să aibă cînd a vrut să se ducă după aceea la «Le Chat Noir», e o idee care îi seamănă... Dumneata ai avut ideea? Ciudat! La urma urmei nu e o idee prea rea, cunoştea acolo probabil multă lume, nu-i aşa? Nu? Nu a vorbit cu nimeni? Extraordinar! Atunci aţi rămas amîndoi acolo, singuri-singurei? Parcă am în faţa ochilor scena asta. Eşti tare drăguţ, scumpul meu Meme, te iubesc tare mult." Swann se simţea uşurat. Cît de dulci îi păreau cuvinte ca acestea: „Nu cunoştea pe nimeni, n-a vorbit cu nimeni", eu cîtă uşurinţă circulau în el, cît erau de fluide, de aeriene, de respirabile, pentru el, căruia i se întîmplase. stînd de vorbă cu oameni indiferenţi pe care abia dacă îi asculta, să audă uneori anumite fraze (asta, de exemplu: „Am văzut-o ieri pe doamna de Crecy, era cu un domn pe care nu-l cunosc") care, pe dată, se solidificau in inima luiSwann, se întăreau ca un lucru adînc încrustat, o sîîşiaii, rămâneau de-apururi acolo, nemişcate. Şi totuşi, după o clipă, îşi spunea ea Odette îl găsea pro-ba&il foarte plicticos, de vreme ce prefera asemenea plăceri prezenţei sale. Iar neînsemnătatea lor, chiar dacă îl liniştea, îl supăra ca o trădare.
Chiar cînd nu putea şti unde fusese ea, s-ar fi mulţumit, penti ii a-şi potoli neliniştea pe care o simţea atunci, şi împotriva căreia prezenţa Odettei, plăcerea de a fi lîngă ea erau singurul leac (leac ce, cu timpul, îi agrava boala, dar care cel puţin îi calma pentru o clipă suferinţa), dacă Odette i-ar fi îngăduit să rămînă ta ea atîta vreme cît ea lipsea de acasă, să o aştepte pînă la ora întoarcerii, în calmul
298
căreia s-ar fi topit cele eîteva ceasuri pe care o vrajă, un blestem le făcuseră să-i pară diferite de celelalte. Dar ea îi interzicea asemenea lucru; Swann se întorcea la el casă; se străduia, pe drum, să-şi Iaci diferite proiecte, nu se mai gîndea la Odette; ba chiar, dezbrăeîndu-se, ajungea să aibă gînduri destul de vesele; se băga în pat sperînd că a doua zi se va duce să vadă o capodoperă şi stingea lumina; dar, de îndată ce, pregătindu-se să doarmă, înceta să mai exercite asupra lui însuşi o constrîngere de care nici măcar nu mai era conştient, într-atît de mult devenise pentru el o obişnuinţă, îl cuprindea un fior îngheţat şi începea să plîngă în hohote. Nici nu voia să ştie de ce, îşi ştergea lacrimile, îşi spunea, rîzînd: „Asta-i bună, mă neu-rastenizez". Apoi nu se putea gîndi fără să simtă o mare oboseală că a doua zi va trebui iar să încerce să afle ce făcuse Odette, să pună în joc tot felul de influenţe pentru a încerca să o vadă. Necesitatea aceasta de activitate neîntreruptă, monotonă şi fără rezultate era atît de cumplită, încît într-o zi, observînd un fel de crescătură de carne pe pîntec, simţi o adevărată bucurie la gîndul că este poate o tumoare ce-i va aduce moartea, că nu va mai trebui să se preocupe de nimic, că boala îl va stăpîni, va face din el o jucărie, pînă la sfîr-şitul apropiat. Şi, într-adevăr, dacă în acea perioadă i se întîmplă adeseori, fără să şi-o mărturisească, să-şi dorească moartea, era din dorinţa de a scăpa nu atît de suferinţele-i ascuţite cît de monotonia strădaniilor sale.
Şi totuşi ar fi vrut să trăiască pînă în ziua cînd nu o va mai iubi, cînd nu va mai avea nici un motiv să-l mintă şi cînd va putea, în sfîrşit, să afle de la ea dacă atunci cînd se dusese să o vadă într-o după-amiază, se culcase sau nu cu Forcheville. Adeseori, timp de eîteva zile, bănuiala că îl iubea pe un altul îl făcea să nu-şi mai pună această întrebare cu privire la Forcheville, care îi devenea aproape indiferentă, ca acele forme noi ale uneia şi aceleiaşi stări maladive ce par pentru moment că ne-au eliberat de cele precedente. în anumite zile chiar, nu era chinuit de nici un fel de bănuială. Se credea vindecat. Dar a doua zi dimineaţa, la trezire, simţea în acelaşi loc, aceeaşi durere, al cărei ascuţiş, în ajun, în timpul zilei, se tocise datorită şuvoiului de impresii diferite. Dar ea era tot acolo. Mai mult, tocmai ascuţişul acestei dureri îl trezise pe Swann din somn. Fiindcă Odette nu-i spunea nimic despre acele lucruri atît de importante care îl preocupau în asemenea măsură zilnic (deşi trăise îndeajuns ca să ştie că nimic nu este mai important decît plăcerea), nu putea să încerce vreme prea îndelungată să şi le îngăduie, creierul său funcţiona în gol; atunci îşi trecea un deget peste pleoapele obosite, ca şi cum ar fi şters sticla lomionului, şi înceta cu totul să
299
A
se mai gîndească. Totuşi, din acest ţinut necunoscut ieşeau uneori la suprafaţă anumite ocupaţii, vag legate de ea, do vreo obligaţie faţă de rude îndepărtate sau de prieteni de odinioară, care, pentru că erau singurii invocaţi adeseori ca împiedicînd-o să-l vadă, îi apăreau lui Swann ca alcătuind cadrul fix, necesar, al vieţii Odettei. Din cauza tonului cu care îi spunea din cînd în cînd „este ziua cînd mă duc cu prietena mea la Hipodrom", dacă, simţindu-se bolnav şi gîndind: „Poate că Odette s-ar îndura să treaeă pe la mine", el îşi amintea dintr-o dată că era tocmai acea zi: „Ah! îşi spunea, nu, nu e cazul să o rog să vină, trebuia să mă gîndesc de la bun început, este ziua cînd se duce cu prietena ei la Hipodrom. Să ne mulţumim cu ce este posibil; de ce să-i propunem lucruri inacceptabile, dinainte refuzate". Şi această îndatorire ce-i revenea Odettei de a se duce la Hipodrom şi în faţa căreia Swann se înclina astfel, nu-i apărea numai ineluctabilă; căci acest caracter de necesitate pe care î! avea părea a face plauzibil şi legitim tot ceea ce, mai de aproape sau mai de departe, se raporta la ea. Dacă, Odette fiind salutată pe stradă de un trecător, ceea ce stîrnise gelozia lui Swann, ea îi răspundea Ia întrebări legînd existenţa acestui necunoscut de una dintre cele două sau trei mari îndatoriri de care ea îi vorbise, dacă, de exemplu, îi spunea: „Este un domn care se află în loja prietenei cu care mă duc la Hipodrom", această explicaţie liniştea bănuielile lui Swann care, într-adevăr, găsea că prietena trebuie? să aibă şi alţi invitaţi decît Odette în loja ei de la Hipodrom, invitaţi pe care nu încercase sau nu reuşise niciodată să şi-i imagineze. Ah! cît de mult ar fi vrut să o cunoască pe prietena care se ducea la Hipodrom, şi cît şi-ar fi dorit să-l ia şi pe el acolo împreună cu Odette! Cum ar fi renunţat la toate relaţiile sale înalte pentru orice persoană care o vedea în mod obişnuit pe Odette, fie ea şi manichiuristă sau vîn-zătoare într-un magazin! Ar fi cheltuit pentru ele mai mult deeît pentru nişte regine. Căci ele i-ar fi oferit, prin partea pe care o cuprindeau din viaţa Odettei, singurul calmant eficace pentru suferinţele lui. Cu cîtă bucurie ar fi alergat să-şi petreacă zilele la vreuna dintre aceste fiinţe modeste pe care fie din interes, fie cu toată sinceritatea, le întîlnea din cînd în cînd Odette! Şi-ar fi ales să locuiască pentru totdeauna la etajul al cincilea al cine ştie cărei case sordide şi mult dorite, unde Odette nu-î lua cu ea şi unde dacă ar fi locuit împreună eu fosta croitoreasă, al cărei amant s-ar fi prefăcut că este, ar fi fost vizitat de ea aproape zilnic! Ce existenţă modestă, abjectă, dar molcomă, calmă şi fericită, ar fi acceptat să trăiască, la nesfîrşit, în aceste cartiere de mahala!
300
Se mai întîmpla încă uneori, cînd, întîlnindu-l pe Swann, Odette vedea apropiindu-se pe cineva ce-i era lui necunoscut, ca el să poată observa pe chipul ei o tristeţe ca aceea din ziua cînd el o vizitase în acelaşi timp cu Forcheville. Dar asta se întîmpla rar; căci în zilele cînd, în ciuda numeroaselor ei ocupaţii şi a temerii că lumea îi va. bîrfi, ajungea să-l vadă pe Swann, Odette era acum sigură pe sine: contrast enorm, poate revanşă inconştientă sau reacţie firească faţă de emoţia temătoare simţită de ea alături de el în primele zile ale cunoştinţei lor, cînd ea începuse o scrisoare cu aceste cuvinte: „Prietene, mîna îmi tremură atît de puternic îneît de abia dacă pot scrie" (cel puţin asta pretindea ea, şi această emoţie era, neîndoielnic, măcar în parte sinceră, căci altminteri ea nu ar fi putut dori să o exagereze, prefăcîndu-se). Pe acea vreme Swann îi plăcea. Tremurăm întotdeauna doar pentru noi înşine, doar pentru cei pe care îi iubim. Cît sîntem de siguri pe noi, cît sîntem de liniştiţi şi de îndrăzneţi în preajma lor, cînd fericirea noastră nu mai este în mîinile lor! Vorbindu-i, scriindu-i, ea nu mai folosea acele cuvinte prin care încerca odinioară să- şi ofere iluzia că el îi aparţine, căutînd tot felul de pretexte pentru a spune „al meu", cînd era vorba de el: „Eşti al meu, eşti comoara mea, este parfumul prieteniei noastre, îl păstrez", de a-i vorbi despre viitor, chiar despre moarte, ca despre un lucru comun amîndurora. în acele vremuri, ea răspundea cu admiraţie tuturor spuselor lui: „Dumneata nu vei fi niciodată ca alţii"; îi privea capul prelung şi cam chel, despre care cei care cunoşteau succesele lui Swann gîndeau: „Nu este frumos, dar are mult şic: uitaţi-vă la monoclul lui, la felul cum îşi aduce părul pe frunte, la surîsul lui!" şi, mai curioasă poate să ştie ce era el eu adevărat decît dornică să-i fie amantă, spunea: „Dacă aş putea a'la ce se ascunde în capul ăsta!" Acum ea răspundea la orice cuvînt al lui Swann pe un ton uneori iritat, uneori indulgent: „Nu vei fi niciodată ca toată lumea!" Se uita la acel cap care îmbă-trînise doar cu puţin, din pricina supărării (dar despre care acum toţi gîndeau, în virtutea aceleiaşi aptitudini care ne îngăduie să descoperim intenţiile unei simfonii după ce am citit programul, şi cu cine seamănă un copil cînd îi cunoaştem părinţii: „Nu este chiar urît, dar e ridicol; uitaţi-vă la monoclul lui, la felul cum îşi aduce părul pe frunte, la surîsul lui!", reulizînd în imaginaţia lor sugestionată limita imaterială care separă, după cîteva luni, un cap de bărbat iubit şi un cap de încornorat), şi spunea: „Ah! dacă aş putea să schimb ce se află în capul ăsta, să-l fac mai înţelept".
301
Totdeauna gata să creadă ce îşi dorea, dacă purtările Odettei faţă do el lăsau locul fie şi celei mai mici îndoieli, se arunca asupra acelor cuvinte.
—	Poţi, dacă vrei, îi spunea el.
Şi încerca să-i arate că şi-ar asuma o nobilă sarcină dacă I-ar linişti, l-ar îndruma, l-ar sili să lucreze, sarcină cărora alte femei ar fi fericite să i se consacre; este adevărat că adăuga că nobila sarcină, exercitată de ele şi nu de ea, nu i s-ar mai fi părut decît o indiscretă şi insuportabilă uzurpare a libertăţii sale. „Dacă nu m-ar iubi puţin, îşi spunea el, nu ar dori să mă transforme. Dar ca să mă transforme, ar trebui să ne întîlnim mai des." Şi astfel vedea în reproşul ei o dovadă de interes, de iubire poate; şi, într-adevăr, îi dădea acum atît de puţine dovezi de felul acesta, încît era silit să judece ca fiindu-i favorabile pînă şi interdicţiile pe care ea i le făcea. într-o zi ea îi spuse ca nu-i plăcea vizitiul iui, că îl aţîţă poate împotriva ei, că, în orice caz, nu se arată faţă de el atît de exact şi de politicos pe cît ar fi vrut ea. Simţea că Swann doreşte să o audă gpunînd: „Nu mai veni cu el la mine", aşa cum ar fi dorit o sărutare. Şi cum era bine dispusă, rosti acele cuvinte; el fu înduioşat. Seara, stînd de vorbă cu domnul de Charlus, cu care avea dulcea bucurie de a putea vorbi despre ea în mod deschis (căci pînă şi cele mai mărunte cuvinte pe care le adresa, chiar şi persoanelor ce nu o cunoşteau, se raportau într-un fel oarecare la ea), îi spuse:
—	Cred totuşi că mă iubeşte; este atît de drăguţă cu mine şi
ceea ce fac nu-i este, cu siguranţă, indiferent.
Şi dacă, în clipa cînd pornea către ea, urcîndu-se în trăsura lui cu vreun prieten care urma să eoboare, undeva, în drum, acesta îi spunea: „Loredan mînă caii?", cu ce bucurie melancolică îi răspundea Swann:
—	Nicidecum! Nu pot să-l iau pe Loredan cînd mă duc în strada
La Perouse. Lui Odette nu-i place Loredan, găseşte că nu este vi
zitiul care-mi trebuie mie; în sfîrşit, ştii cum sînt femeile! Dacă nu
i-aş da ascultare, s-ar supăra. Atît ar mai fi lipsit, să-l iau cu mine
pe Kemi!
Desigur, Swann suferea din cauza acestei noi purtări a Odettei faţă de el, indiferentă, distrată, supărăcioasă; dar nu îşi cunoştea suferinţa; Odette devenind rece faţă de el treptat, cu fiecare zi, şi-ar fi putut da seama de marea schimbare ce avusese loc, doar punînd faţă în faţă ceea ce era ea astăzi şi ceea ce fusese ea Ia început. Or această schimbare era rana sa adîncă şi tainică, cea care îl durea zi şi noapte, şi de îndată ce simţea că gîndurile i se apropiau prea mult de ea, le îndrepta repede în altă parte, de teamă să nu

302
sufere prea mult. îşi spunea, într-un fel abstract: „A fost 6 vreme cînd Odette mă iubea mai mult", dar niciodată nu revedea Cu adevărat acel timp. Tot astfel cum exista în biroul lui o comodă pe care se Străduia să htt o privească, ocolind-o cînd intra şi cînd ieşea, pentru că într-un sertar se aflau crizantema pe care i-o dăduse în prima seară cînd o condusese la ea acasă, scrisorile în care ea îi spunea: „De ce nu ţi-ai uitat şi inima, nu te-as fi lăsat să o iei înapoi" şi „La, orise oră din zi şi din noapte ai nevoie de mine, fă-mi Htt senin şi dispune de viaţa mea", tot aşa exista în el un loc de care nu îăsa mintea să i se apropie niciodată, silind-o să facă, dacă era nevoi", ocolul unui lung raţionament, pentru ca ea să nu trebuiască să treacă prin faţa acelui loc: cel unde trăia amintirea zilelor fericite.
Dar, într-o seară cînd se dusese îti societatea înaltă, toate aceste precauţii atît de prudente s-au arătat, zadarnice.
Se afla la marchiza de Saint-Euverte, la ultima serată din acel an. cu prilejul căreia cîntau artişti la care ea recurgea pentru concertele de caritate. Swann, care voise să vina la toate seratele precedente şi nu se putuse hotărî, primise, în timp ce se îmbrăca pentru a se duce la aceasta, vizita baronului de Charlus, ce îi propunea să se întoarcă împreună cu el la marchiză, dacă prezenţa lui l-ar fi ajutat să se plictisească mai puţin, să fie mai puţin trist. Dar Swann îi răspunsese:
— Nici nu bănuieşti cît de mult mi-ar plăcea să fiu cu dumneata. Dar cea mai mare plăcere pe care mi-o poţi face este să te duci la Odette. Ştii ce influenţă bună ai asupra ei. Cred că nu iese nicăieri în seara asta înainte de a se duce la fosta ei croitorească, la care va fi desigur mulţumită să o întovărăşeşti. în orice caz, o vei găsi la ea acasă înainte de asta. încearcă să o distrezi şi să o aduci pe calea raţiunii, Dacă ai putea aranja ceva pentru mîine care să-i placă, un lucru pe care să-l putem face toţi trei împreună... încearcă să pui ji cîteva jaloane pentru vara asta, poate aro chef de ceva anume,
vreo croazieră pe care să o facem toţi trei împreună, mai ştiu i? în eeara asta nu cred că o voi vedea; dacă ar dori să mă vadă acum sau dacă pui dumneata ceva la cale, poţi să-mi trimiţi un bileţel la doamna de Saint-Euverte pînă la miezul nopţii, iar dupâ aceea la mine. îţi mulţumesc pentru tot ce faci pentru mine, ştii cît de ffllilt ţin la dumneata.
jBaronul îi făgădui că va face vizita pe care o dorea după ce îl va fi condus pîhă la poarta palatului Saiiit-Euverte, unde Swann ajunse liniştit, la gîndul că domnul de Charlus îşi va petrece seara în stfada La Perouse, dar într-o staro de melancolică indiferenţă feţă de toate lucrurile care nu aveaţi vreo legătură cu Odette, şi,
303
mai ales, faţă de petrecere, stare care le conferea farmecul acela ce, nemaifiind un scop pentru voinţa noastră, ne apare în sine. încă de îndată ce coborî din trăsură, în primul plan al acestui rezumat fictiv al vieţii lor domestice pe care amfitrioanele vor să-l ofere invitaţilor în zilele de mare ceremonie şi cînd caută să respecte adevărul costumului şi cel al decorului, Swann îi văzu cu plăcere pe moştenitorii „tigrilor"95 Iui Balzac, pe acei grooms, ce te întovărăşesc de obicei în cursul plimbării şi care, purtînd pălării şi cizme, rămîneau afară* în faţa palatului, pe alee, sau în faţa grajdurilor, precum nişte grădinari orînduiţi în faţa straturilor cu flori. înclinarea particulară pe care o avusese totdeauna de a căuta analogii între fiinţele vii şi portretele din muzee, se exercita încă, dar într-un mod mai constant şi mai general; acum, cînd era desprins de ea, întreaga viaţă mondenă i se înfăţişa ca o suită de tablouri. în vestibulul unde odinioară, cînd era şi el un monden, intra îmbrăcat în pardesiu şi din care ieşea îmbrăcat în frac, dar fără să ştie ce i se întîmplase, fiind cu gîndul, în timpul celor cîteva clipe cît se afla aici, sau prins încă în vîrtejul serbării de unde plecase, sau în vîrtejul celei unde urma a fi introdus, observă pentru prima oară, trezită de sosirea neaşteptată a unui invitat atît de întîrziat, haita risipită ici-coio, magnifică şi trîndavă, a valeţilor ce dormeau aproape pretutindeni, pe banchete şi cufere, şi care, înălţîndu-şi nobilele profiluri ascuţite de ogari, se ridicară în picioare şi, adunaţi laolaltă, aicătuiră un cerc în jurul lui.
Unul dintre ei, cu deosebire feroce şi semănînd îndeajuns cu călăul din anumite tablouri din timpul Renaşterii care înfăţişează scene de tortură, înainta către el, implacabil, ca să-i ia pălăria. Dar duritatea privirii de oţel era compensată de moliciunea mănuşilor de bumbac, astfel îneît, apropiindu-se de Swann, părea că îşi arată dispreţul pentru persoana lui şi politeţea faţă de pălărie. O apucă în mîini cu o grijă exactă şi meticuloasă şi cu o delicateţe aproape înduioşătoare, dată fiind puterea celui care o mînuia. Apoi el o dădu unuia dintre ajutoarele sale, nou în acea slujbă şi timid, caro îşi exprima spaima aruncînd în toate părţile priviri furioase şi zbu-ciumîndu-se ca un animal captiv în primele ore după ce a fost prins.
La cîţiva paşi, un uriaş în livrea visa, imobil, sculptural, inutil, ca acel războinic pur decorativ ce poate fi văzut în tablourile cele mai tumultuoase ale lui Mantegna, pierdut în închipuirile sale şi sprijinindu-se de un scut, în timp ce, alături, ceilalţi soldaţi se omoară între ei; desprins de grupul valeţilor care se îngrămădeau în jurul lui Swann, el părea tot atît de hotărît să nu ia parte la această scenă, pe care o urmărea vag, cn ochii săi de un verde albăstrui plin
304
de cruzime, de parcă ar fi fost scena uciderii Pruncilor sau martiriul sfîntului Iacob5*8. Părea că aparţine acelei rase dispărute — sau care poate nu a existat niciodată decît pe retablul din biserica San Zeno97 şi în frescele din biserica dei Eremitani98, unde Swann o întîlnise şi unde ea visează încă — izvorîtă din fecundarea vreunei statui antice de către vreun model din Padova al maestrului" sau de către vreun saxon înfăţişat100 de Albrecht Diirer. Iar şuviţele părului său roşcat şi creţ din născare, dar lipit eu briantină, erau pictate în trăsături largi, aşa cum sînt în sculptura greceasă, pe care o studia întruna pictorul din Mantova101 şi care, chiar dacă nu-l înfăţişează decît pe om, ştie cel puţin să extragă din formele lui bogăţii atît de variate şi parcă luate din întreaga natură vie, îneît o chică de păr, prin răsucirea netedă şi unghiurile ascuţite ale buclelor sale, sau prin suprapunerea întreitei şi înfloritoarei diademe a cozilor ei împletite, seamănă totodată cu un morman de alge, cu un stol de porumbei, cu o jerbă de zambile şi cu un cuib de şerpi încolăciţi.
Alţii încă, de asemenea colosali, stăteau pe treptele unei scări monumentale, ce ar fi putut fi numită, ca şi cea a Palatului Du cal: „Scara Giganţilor", prezenţa lor fiind decorativă, iar imobilitatea lor, marmoreană; Swann începu să o urce, gîndind cu tristeţe că Odette nu pusese niciodată piciorul pe ea. Ah! cu cîtă bucurie, dimpotrivă, ar fi suit etajele negre, urît mirositoare şi de-a dreptul primejdioase ale imobilului unde locuia fosta croitoreasă, în acel arondişnient al cincilea, unde ar fi fost fericit să plătească o chirie mai scumpă decît pentru o lojă săptămînală la operă, spre a avea dreptul de a-şi petrece aici seara, cînd venea Odette, şi chiar şi celelalte zile, pentru a putea vorbi despre ea, pentru a trăi împreună cu oamenii pe care îi întîlnea ea cînd el nu era acolo şi care, din această pricină, îi apăreau ca ascunzînd din viaţa amantei lui ceva mai real, mai inaccesibil şi mai misterios. în timp ce, pe acea scară pestilenţială şi atît de mult dorită a fostei croitorese şi fiindcă nu exista o scară de serviciu, puteai vedea seaja, în faţa fiecărei uşi, o cutie pentru lapte, goală şi murdară, aşteptînd pe o rogojină, pe scara magnifică şi dispreţuită urcată acum de Swann, de o parte şi de cealaltă, la înălţimi diferite, în faţa fiecărei adîncituri pe care o făcea în zid fereastra sau uşa vreunui apartament, reprezentînd serviciul interior pe care îl conduceau şi omagiindu-i pe invitaţi, un portar, un majordom, un intendent (oameni de treabă ce trăiau în restul săptămînii stăpîni pe mica lor proprietate, luau masa ia ei acasă ca nişte mărunţi negustori şi aveau să fie poate mîine în serviciul burghez al vreunui medic sau industriaş), atenţi să nu
305
încalc* recomandările ce li se făcuseră înainte de a îmbrăca livreaua strălucitoare, pe caro nu şi-o puneau decît la zile mari, nesimţindu-se în ea prea la îndemmă, stăteau sub arcuirea portalului, strălucind fastuos şi totodată exprimînd o bonomie populară, ca nişte sfinţi în firida lor; şi un portar uriaş, îmbrăcat parcă în veşminte bisericeşti, lovea în lespezi cu bastonul la trecerea fiecărui nou sosit. Ajuns în partea de sus a scării, de-a lungul căreia îl urmase un servitor ca chipul palid, cu părul strîns într-o codiţă la ceafă, ca un paracliser din Goya sau un notar de comedie, Swann trecu prin faţa unui birou unde valeţi, aşezaţi precum funcţionarii dinaintea unor mari registre, se ridicară şi îi înscriseră numele. Străbătu atunci un mic vestibul care — aşa cum anumite încăperi pregătite de către proprietarul lor pentru a sluji drept cadru unei singure opere de artă al cărei nume îl poartă, de o voită goliciune, nu cuprind nici o altă mobilă — exhiba, la intrare, o preţioasă efigie de Benvenuto Cel-liui, înfăţişînd un om de pază, un tînăr valet, cu trupul uşor arcuit înainte, cu un guler înalt şi roşu din care se ivea un chip încă şi mai roşu ce răspîndea torente de flăcări, de timiditate şi de zel, şi care, străpungînd tapiseriile de Aubusson102 din faţa salonului unde se asculta muzică, cu privirea lui impetuoasă, vigilentă, pierdută, şi cu o impasibilitate militară sau o credinţă supranaturală — alegorie a alarmei, întruchipare a aşteptării, comemorare a pregătirilor de luptă —, părea că pîndeşte, înger sau strajă, dintr-un turn de donjon sau de catedrală, ivirea duşmanului sau ceasul judecăţii de pe urmă. Lui Swann nu-i mai rămînea decît să pătrundă în sala de concert, ale cărei porţi îi fură deschise de un valet încărcat cu lanţuri, care se înclină în faţa lui, ca şi cum i-ar fi încredinţat cheile uaui oraş. Dar el se gîndea la casa unde ar fi putut sâ se afle chiar în acel moment, dacă Odette i-ar fi îngăduit, iar amintirea abia întrevăzută a unei cutii de lapte goale pe o rogojina îi strînse inima, Swann regăsi curînd sentimentul urîţeniei masculine cînd, dincolo de tapiserie, spectacolului oferit de servitori îi urmă cel dat de invitaţi. Dar însăşi această urîţenie a chipurilor, pe care o cunoştea totuşi atît de bine, îi părea nouă de cînd trăsăturile lor — în loc să fie pentru el semne practic utilizabile pentru identificarea cutărei persoane care îi reprezentase pînă atunci un mănunchi de plăceri posibile, de neplăceri ce trebuiau evitate, sau de politeţuri ce trebuiau susţinute — se odihneau, coordonate numai de raporturi estetice, în autonomia liniilor lor. Şi, la aceşti bărbaţi în mijlocul cărora Swann se găsi strîns din toate părţile, pînă şi monoclurile pe caro mulţi le purtau (şi care, odinioară, i-ar fi îngăduit Iui Swann cel mult să spună că ei purtau monoclul dezlegate acum de senini*
3M
ficaţia unei obişnuinţe, aceeaşi pentru toţi, îi apăreau fiecare ca posedînd un fel de individualitate. Poate pentru că nu-i privi pe generalul de Froberville şi pe marchizul de Breaute", care stăteau de vorbă la intrare, decît ca pe două personaje dintr-un tablou, în timp ce pînă atunci fuseseră multă vreme pentru el nişte prieteni folositori, care D prezentaseră la Jockey-Club şi îl asistaseră în dueluri, monoclul generalului, rămas între pleoape ca o schijă de obuz, pe figura lui vulgară, brăzdată de cicatrice, şi triumfală, în mijlocul frunţii, precum singurul ochi al ciclopului, îi apăru lui Swann ca o rană monstruoasă, ce putea fi privită de cel ce o primise ca un semn de glorie, dar pe care era indecent să o arăţi în lume; în timp ce cel pe care domnul de Breaute îl adăuga, ca pe un semn festiv, la mănuşile gris perle, la clac, la cravata albă, şi care înlocuia ochelarii obişnuiţi (cum făcea Swann el însuşi) în ocaziile cînd stăpînul lui participa la vreo serată mondenă, purta, lipit de revers, ca o piesă de istorie naturală pregătită pe o lamă spre a fi privită la microscop, e privire infinitezimală şi colcăind de amabilitate, care surîdea întruna către înălţimea tavanelor, frumuseţea serbării, programul interesant şi buna calitate a băuturilor răcoritoare.
65535	Ia te uită, ai venit, sînt veacuri de cînd nu te-am mai văzut,
îi spuse lui Swann generalul care, observîndu-i trăsăturile obosite
şi ajungînd la concluzia că poate nu mai ieşea în lume din cauza
vreunei boli grave, adăugă: „Arăţi bine, să ştii!" în timp ce domnul
de Breaute îl întreba: „Cum, dragul meu, dar ce cauţi aici?" pe
un romancier monden care tocmai îşi pusese la ochi un monoclu,
devenit singurul său organ de investigare psihologică şi de necruţă
toare analiză, şi care îi răspunse pe un ton important şi misterios,
graseind puternic:
65536	Observ.
Monoclul marchizului de Forestelle era minuscul, nu avea ramă şi, obligînd la o crispare neîncetată şi dureroasă ochiul unde se încrusta ca un cartilagiu inutil, inexplicabil, dar dintr-o materie preţioasă, conferea feţei marchizului o delicateţe melancolică, făcîndu-le pe femei să-l creadă capabil de mari suferinţe din dragoste. Dar cel al domnului de Saint-Cande, înconjurat de un inel gigant, ca Saturn, era centrul de gravitate al unei figuri care se ordona clipă de clipă în raport cu el, cu nas fremătător şi roşu şi gură cu buze groase şi sarcastice ce încercau, prin grimasele lor, să fie la înălţimea strălucirilor spirituale, atît de mobile, de care seînteia discul de sticlă, văzîndu-se preferat celor mai frumoase priviri, de către tinere femei snoabe şi depravate care, văzîndu-], visau la farmece artificiale şi la o voluptate rafinată; în timp ce, în-
307
dărătul monoclului său, domnul de Palancy care, cu capul lui mare de crap cu oclii rotunzi, se deplasa încet în mijlocul serbării, dcseleş-tîndu-şi din cînd în cînd mandibulele, ca pentru a se orienta, părea că transportă cu el un fragment accidental, şi poate pur simbolic, din sticla acvariumului său, parte destinată să figureze totul, care îi aminti lui Swann, mare admirator al Viciilor şi al Virtuţilor de Giotto de la Padova103, de acel Păcătos, alături de care o ramură înfrunzită evocă pădurile unde el îşi ascunde vizuina.
Swann, la insistenţa doamnei de Saint-Euverte, făcuse cîţiva paşi înainte, şi, pentru a auzi o arie din Orfeu104 executată de un flautist, se aşezase într-un colţ unde, din nefericire, avea drept singură perspectivă două doamne în vîrstă, ce stăteau una lîngă alta, marchiza de Cambremer şi vicontesa de Franquetot, care, pentru că erau verişoare, îşi petreceau timpul pe la serate, purtîn-du-şi poşetele şi urmate de fiicele lor, căutîndu-se ca într-o gară, liniştite doar atunci cînd izbuteau să reţină două locuri învecinate, marcîndu-le cu evantaiul sau cu batista: doamna de Cambremer, avînd foarte puţine relaţii, fiind cu atît mai fericită că are o tovărăşie, doamna de Franquetot, care era, dimpotrivă, foarte cunoscută, găsind că e nespus de elegant şi de original să poată arăta tuturor cunoştinţelor sale sus-puse, că le preferă o doamnă obscură cu care are în comun amintiri din tinereţe. Plin de o melancolică ironie, Swann le privea cum ascultă un intermezzo de pian (,fîfînhd Fran-eise vorbind păsărilor" de Liszt) care urmase muzicii de flaut, şi cum urmăresc interpretarea de-a dreptul ameţitoare a virtuozului, doamna de Franquetot neliniştită, cu ochii pierduţi, ca şi cum clapele pe care alergau degetele agile ar fi fost tot atîtea trapeze din care putea să cadă de la o înălţime de optzeci de metri, şi nu fără să-i arunce vecinei sale priviri uimite şi de negare, care înseninau : „Este de necrezut, nu mi-aş fi putut niciodată închipui că un om poate face aşa ceva", iar doamna de Cambremer, ca o femeie ce primise o desăvîrşită educaţie muzicală, bătînd măsura cu capul, transformat acum în metronom, ale cărui oscilaţii crescuseră atît de mult în amplitudine si rapiditate, de la un umăr la celălalt (cu acea uitare do sine a privirii rătăcite pe care o întîlneşti în durerile ce-şi dau Mu liber şi nici nu mai încearcă să se stăpînească, zi cînd parcă: „Ce vreţi! Asta este!"), încît, clipă de clipă, agăţa cu cerceii ei cu diamante clapetele din stofă ale corsajului, şi era silită să-şi potrivească întruna strugurii negri cu care îşi împodobise părul, ceea ce nu o împiedica să accelereze mişcarea. De cealaltă parte a doamnei de Franquetot, dar puţin mai în faţă, se afla marchiza de Gallardon, preocupată de gîndul ei cel mai scump, rudenia ei
308
eu familia Guermantes, din care ştia să scoată pentru ceilalţi şi pentru sine multă glorie şi oarecare ruşine, cei mai străluciţi dintre membrii acestei familii ţinînd-o oarecum la distanţă, poate pentru că ;Ta plicticoasă, sau pentru că era rea, sau pentru că aparţinea unei ramuri inferioare, sau poate fără nici un motiv. Cînd se găsea li; :ă cineva pe care nu-l cunoştea, ca, în acea clipă, lingă doamna de Kranquetot, suferea pentru că acea coaştiinţă privitoare la înrudirea ei cu familia Guermantes nu se putea manifesta exterior în caractere vizibile, ca acelea care, în mozaicurile bisericilor bi-zantine, aşezate unele sub celelalte, înscriu pe o coloană verticală, alaiuri de un sfînt pesonaj, cuvintele pe care se presupune că el le rosteşte. Ea se gîndea în acel moment că nu primise niciodată o invitaţie şi nici o vizită de la tînăra sa verişonră, prinţesa de Laumes, de şase ani de cînd aceasta era măritată. Acest gînd o umplea de mi 11 ie, dar şi de orgoliu; căci tot spunînd celor care erau miraţi că nu o văd la doamna des Laumes, că nu se duce acolo pentru că ar fi riscat să o întîlnească pe prinţesa Mathilde 105 — ceea ce familia sa ultralegitimistă106 nu i-ar ierta niciodată —, ajunsese şi ea să creadă că acesta era într-adevăr motivul pentru care nu se ducea la tînăra ei verişoară. îşi amintea totuşi că o întrebase de mai multe ori pe doamna des Laumes cum ar putea face să o întîlnească, dar Eu-?i amintea lucrurile decît în chip nedesluşit şi, de altfel, neutraliza pînă dincolo de orice limite această amintire oarecum umilitoare, murmurmd: „Totuşi, nu eu trebuie să fac primul pas, sînt mai în vîrstă decît ea cu douăzeci de ani". Datorită virtuţii acestor cuvinte lăuntrice, îşi arunca mîndră către spate umerii laţi, pe care capul ci, aşezat aproape orizontal, semăna cu cel al unui orgolios fazan servit la masă pe o tavă, cu pene cu tot. Din.născare era bondoacă, bărbătoasă şi rotofeie; dar umilinţele o obligaseră să se înalţe drept, ca acei copaci care, răsăriţi într-o poziţie rea, pe malul unei prăpăstii, trebuie să crească aplecaţi spre spate, pentru a-şi păstra echilibrul. Silită, pentru a se consola că nu este întru totul egală celorlalţi din familia Guermantes, să-şi spună neîncetat că îi vede atît de puţin din cauza principiilor ei intransigente şi a nsudriei ei, acest gînd ajunsese să-i modeleze trupul şi să zămislească uîi fel de prestanţă care trecea în ochii burghezelor drept un semn de rasă veche şi tulbura uneori cu o dorinţă trecătoare privirea obosită a bărbaţilor din cercul frecventat de ea. Dacă cineva ar fi supus conversaţia doamnei de Gallardon uneia din acele analize caic, descoperind frecvenţa mai mult sau mai puţin mare a fiecărui termen, ne îngăduie să aflăm cheia unui limbaj cifrat, şi-ar fi dat seama că nici o expresie, nici chiar cea mai uzuală, nu revenea
309
atît de des ca „la verii mei de Guermantes", „la mătuşa mea de Guermantes", „sănătatea lui Elzear de Guermantes", „cada de baie a verişoarei mele de Guermantes". Cînd i se vorbea despre un personaj ilustru, ea răspundea că, fără să-l cunoască personal, îl în-tîlnise de nenumărate ori la mătuşa ei de Guermantes, dar spunea asta pe un ton atît de glacial şi cu o voce atît de scăzută, încît era limpede că nu-l cunoaşte personal din cauza tuturor principiilor definitive şi încăpăţînate de care umerii ei se sprijineau ca de aceie scări pe care profesorii de gimnastică te silesc să te întinzi pentru a-ţi dezvolta toracele.
Or, prinţesa des Laumes, pe care nimeni nu s-ar fi aşteptat să o Sntîlnească la doamna de Saint-Euverte, tocmai sosise aici. Pentru a arăta că nu încearcă să-şi facă simţită, într-un salon unde nu venea decît din condescendenţă, superioritatea rangului, ea intrase discret pe acolo pe unde nu trebuia sâ străbată mulţimea invitaţilor sau să-i lase să treacă, rămînînd anume în fundul salonului, cu aerul că este tocmai la locul potrivit, ca un rege care face coadă la poarta unui teatru atîta vreme cît autorităţile nu au fost prevenite de sosirea lui; şi, mărginindu-se pur şi simplu să studieze cu privirea— pentru a nu părea că. vrea să-şi semnaleze prezenţa şi să pretindă onoruri — un desen de pe covor sau propria-i fustă, stătea în picioare în locul care îi păruse cel mai modest (şi de unde ştia că o exclamaţie încîntată a doamnei de Saint-Euverte o va răpi cînd aceasta o va fi zărit), alături de doamna de Cambremer, pe care nu o cunoştea. Ea observa mimica vecinei sale melomane, dar nu o imita. Şi asta nu pentru că, venind şi ea o dată să petreacă cinci minute la doamna de Saint-Euverte, prinţesa des Laumes nu ar fi dorit, pentru ca politeţea pe care i-o arăta să fie de două ori mai mare, să se arate cît mai amabilă cu putinţă. Dar din fire avea oroare de ceea ce numea „exagerări" şi ţinea să arate că „nu are de ce" să se dedea unor manifestări care nu se potriveau cu „genul" clanului ei, dar care, totuşi, pe de altă parte, o impresionau, dat fiind spiritul de imitaţie învecinat cu timiditatea, pe care îl dezvoltă chiar şi şi la oamenii cei mai siguri de ei înşişi, ambianţa unui mediu nou, fie el şi inferior. începea sâ se întrebe dacă această gesticulaţie nu este cumva necesară tocmai pentru că se cînta acea bucată, care nu intra poate în cadrul muzicii pe care o auzise ea pînă atunci, dacă a se abţine nu ar fi fost o dovadă de neînţelegere faţă de operă şi de impoliteţe faţă de stăpîna casei: astfel încît, pentru a-şi exprima doar „cu aproximaţie" sentimentele contradictorii, cînd se mulţumea să-şi urce bretelele pe umeri sau să-şi prindă mai bine în părul blond bobitele de coral sau de smalţ roz, presărate cu diamante, care îi
310
alcătuiau o pieptănătură simplă şi fermecătoare, cercetînd-o totodată cu o rece curiozitate pe impetuoasa ei vecină, cînd bătea măsura cu evantaiul, dar, pentru a nu abdica de la independenţa ei, în contratimp. Pianistul terminînd bucata de Liszt şi înccpîjid un preludiu de Chopin, doamna de Cambremer îi adresă doamnei de Franquetotun surîs duios de satisfacţie competentă şi de aluzie la trecut. învăţase în tinereţea ei să mîngîie muzica lui Chopin. frazele sale cu gîtul lung, sinuos, nesfîrşit, atît de libere, atît de flexibile, atît de tactile, care la început îşi caută şi îşi încearcă locul în afară şi foarte departe de direcţia de unde porniseră, foarte departe de punctul unde putuseşi nădăjdui că vor ajunge, şi care nu sint cîntate cu atîta fantezie decît pentru a se întoarce în mod încă şi mai deliberat — o întoarcere mai premeditată, cu mai multă precizie, ca pe un cristal care ar răsuna pînă la strigăt — să te lovească drept în inimă.
Trăind într-o familie provincială care avea puţine relaţii, nc-dueîndu-se deloc pe la baluri, ea îşi îmbăta simţurile, în singurătatea castelului ei, încetinind, grăbind dansul tuturor acestor cupluri imaginare, prefirîndu-le unul cîte unul ca pe nişte flori, părăsind o clipă balul pentru a auzi cum suflă vîntul în brazi, la malul lacului, şi pentru a vedea dintr-o dată cum înaintează către ea, mai diferit de toţi amanţii de pe pămînt visaţi vreodată, un tînăr subţire, cu vocea melodioasă, străină şi falsă, şi cu mănuşi albe. Dar astăzi frumuseţea demodată a acestei muzici părea a-şi fi pierdut prospeţimea. Prea puţin preţuită de către cunoscători de cîţiva ani încoace, ea îşi pierduse prestigiul şi farmecul, şi chiar şi cei lipsiţi de gust nu mai găseau în ea decît o plăcere nemărturisită şi mediocră. Doamna de Cambremer aruncă o privire furişă îndărăt. Ştia că tînăra ei noră (plină de respect pentru noua ei familie, în afară de tot ce avea vreo legătură cu domeniul spiritului, asupra căruia, ea studiind pînă şi legile armoniei şi pînă şi limba greacă, avea cunoştinţe speciale) dispreţuia muzica lui Chopin şi suferea cînd o auzea. Dar departe de supravegherea acestei wagneriene, care se afla ceva mai la distanţă, cu un grup de persoane de vîrsta ei, doamna de Cambremer se lăsa în voia unor impresii fermecătoare. Prinţesa des Laumes simţea acelaşi lucru. Fără să fie înzestrată din fire pentru muzică, ea primise cu cincisprezece ani în urmă lecţiile pe care o profesoară de pian din cartierul Saint-Germain107, o femeie de geniu care, la sîîrşitul vieţii, ajunsese să trăiască în mizerie, începuse tă, le dea iar, la vîrsta de şaptezeci de ani, fetelor şi nepoatelor fostelor ei eleve. Astăzi era moartă. Dar metoda ei, frumosul ei timbru,
311
renăşteau uneori sub degetele elevelor ei, chiar ale celor care altminteri deveniseră nişte persoane mediocre, abandonaseră muzica şi nu mai deschideau aproape niciodată un pian. De aceea doamna des Laumes putea da din cap în deplină cunoştinţă de cauză, apreciind cît se poate de exact felul cum chita pianistul acest preludiu, jje care ea îl ştia pe dinafară. Sfîrşitul frazei începute cîntă parcă de la sine pe buzele ei. Şi ea şopti „Este tot fermecător", prelunginrin-l pe f de la începutul cuvîntului, ceea ce era un semn de delicateţe, simţindu-şi buzele fremătînd atît de romanţios, ca o frumoasă floare, şi armoninzîndu-şi instinctiv privirea cu ele, făcînd-o să capete în acel moment o vagă nuanţă de sentimentalism. Doamna de GalJar-don îşi spunea între timp cît e de supărător că nu are prilejul să o întîlnească pe prinţesa des Laumes decît arareori, căci dorea să-i dea o lecţie, nerăspunzîndu-i la salut. Nu ştia că verişoara ei este chiar acolo. I-o arătă doamna de Franquetot, printr-o mişcare din cap. Pe dată se grăbi spre ea, deranjînd pe toată lumea; dar, dorind să păstreze un aer mîndru şi glacial care să le reamintească tuturor că nu doreşte să aibă relaţii cu o persoană în salonul căreia te puteai oricînd pomeni nas în nas cu prinţesa Mathilde şi în mtîmpinarea căreia nu are de ce să iasă, căci nu-i era „contemporană", voi totuşi să-şi compenseze înfăţişarea arogantă şi rezervată prin cîteva cuvinte care să-i justifice gestul şi să o silească pe prinţesă să înceapă o conversaţie; dar odată ajunsă lîngă verişoara ei, doamna de Gai-lafrdon, cu faţa împietrită, cu mîna întinsă parcă fără voie, îi spuse: „Cum se mai simte soţul dumitale?" pe un ton foarte grijuliu, ca şi cum prinţul ar fi fost grav bolnav. Prinţesa, izbucnind într-un rîs care era numai al ei, menit totodată să arate celorlalţi eă îşi bate joc de interlocutor şi. de asemenea, să o facă să pară mai frumoasă, căci îi concentra trăsăturile feţei în jurul gurii însufleţite şi al privirii strălucitoare, îi răspunse:
—	Cum nu se poate mai bine!
Şi continuă să rîdă. îndreptîndu-şi trupul ş1' privind cu şi mai multă răceală, încă neliniştită totuşi de starea sănătăţii prinţului, doamna de Gallardon îi spuse verişoarei sale:
—	Oriane (doamna des Laumes privi cu o înfăţişare uimită ă
veselă către o a treia persoană, invizibilă, pe care pârea că vrea
să o ia drept martor că nu o autorizase niciodată pe doamna de Gal—
lardon să-i spună pe numele mic), aş ţine mult să vii pentru cîteva
clipe mîine seară la mine ca să asculţi un cvintet eu clarinet de
Mozart. Aş vrea să ştiu cum îl găseşti.
Părea că adresează nu atît o invitaţie, cît cere un serviciu, şi că are nevoie de părerea prinţesei, eu privire la cvintetul de Mozart,
312
ca şi cum acosta ar fi fost o mîncare făcu tă de o nouă bucătăreasă asupra talentelor căreia ar fi avut mare nevoie să audă opinia unui fin cunoscător în arta culinară.
—	Dar cunosc acest cvintet, pot să-ţi spun încă de pe acum...
că îmi place!
-•- Soţul meu nu o duce prea bine cu sănătatea, ştii, ficatul... i-ar face mare plăcere să te vadă, continuă doamna de Gallardon, silind-o pe prinţesă să-şi considere apariţia la serată drept o obligaţie caritabilă.
Prinţesei nu-i plăcea să spună nimănui de-a dreptul că nu vrea să so ducă la el. In fiecare zi scria nenumărate scrisori în care îşi exprima regretul de a fi fost lipsită de plăcerea de a se duce la o serată la care nici măcar nu i-ar fi trecut prin cap să meargă, fie din pricina unei vizite neaşteptate a soacrei ei, fie pentru că o invitase cumnatul ei, fie pentm că trebuia să vadă un spectacol la Operă, sau să facă o plimbare la ţară. Ea le dăruia astfel unora bucuria de a crede că figurează printre relaţiile ei, că i-ar fi vizitat din toată inima, că nu o putuse face decît din motive cu adevărat princiare, pe «are erau măguliţi să le vadă intrînd în concurenţă cu serata lor. Ap-r.i, făcînd parte din acel spiritual clan al familiei de Guermantes, undo supravieţuia ceva din spiritul alert, din dispreţul de locuri comune şi de sentimente convenţionale, care coboară din Merimee şi şi-a găsit ultima exprimare în teatrul lui Meilhac şi Halevy108, ea îl adapta chiar şi la raporturile sociale, îl transpunea pînă şi în po'iteţea-i, care se străduia să fie pozitivă, precisă, să se apropie de umilul adevăr. Ea nu îşi dezvolta peste măsură în faţa unei amfitrioane expresia dorinţei de a se duce la serata acesteia; găsea că este mai amabil să-i expună cîteva fapte mărunte de care va depinde dacă poate sau nu să se ducă la acea serată.
65535	Ascultă, îi spuse ea doamnei de Gallardon, mîine seară tre
buie să mă duc la o prietenă cu care mi-am fixat întîlnirea de multă
vreme. Dacă ne duce la teatru, nu va mai exista nici o posibilitate
să ajung şi la tine; oricît nii-aş da silinţa; dar dacă rămînem la ea,
cum ştiu că vom fi singure, voi putea să plec mai devreme.
65536	L-ai văzut pe prietenul tău, domnul Swann?
65537	Nu, dragul de el, nu ştiam că e aici, o să îucerc să fac astfel
îneît să mă vadă.
65538	E ciudat că se duce pînă şi la măicuţa Saint-Euverte, spuse
doamna de Gaîlardon. Oh! ştiu că este inteligent, adăugă ea, voind
să spună prin asta că e intrigant, dar totuşi, un evreu în vizită la
sora şi la cumnata a doi arhiepiscopi!
313
65535	Mărturisesc, spre ruşinea mea, că mi suit şocată, spuse prin
ţesa des  Laumes.
65536	Ştiu că s-a convertit, ba chiar că si părinţii şi bunicii lui se
creştinaseră. Dar se spune că tocmai convertiţii răniîn cei mai le
gaţi de religia lor, că totul nu-i făcut decît de formă. Oare o fi ade
vărat?
65537	în privinţa asta nu ştiu mare lucru.
Pianistul, care trebuia să cînte două bucăţi de Cliopin, de îndată ce terminase preludiul, începuse o poloneză. Dar de cînd doamna de Gallardon îi semnalase verişoarei ei prezenţa lui Swann, doamna des Laumes n-ar mai fi putut fi atentă la melodie chiar dacă Cho-pin ar fi înviat şi ar fi venit să-şi cînte singur la pian toate operele. Ea făcea parte din acea a doua jumătate a omenirii pentru care curiozitatea pe care o are cealaltă jumătate pentru fiinţele pe care nu le cunoaşte este înlocuită de interesul pentru fiinţele pe care le cunoaşte. Ca multor femei din cartierul Saint-Germain, prezenţa îr.tr-un loc unde ea se găsea a cuiva aparţinînd clanului ei şi căruia, de altfel, nu avea nimic anume să-i spună, îi acapara în exclusivitate atenţia. începînd din acea clipă, în speranţa că Swann o va observa, prinţesa nu mai făcu altceva, ca un şoarece alb domesticit, căruia i se întinde şi apoi i se ia o bucată de zahăr, decît să-şi întoarcă faţa, lansînd tot felul de semne de conivenţă lipsite de orice legătură cu poloneza lui Chopin, în direcţia unde se afla Swann; iar dacă acesta îşi schimba locul, îşi schimba şi ea, în acelaşi timp, direcţia surîsiilui prin care încerca să-I atragă.
65535	Oriane, nu te supăra, continuă doamna de Gallardon, care
îşi sacrifica totdeauna pînă şi cele mai mari speranţe sociale şi fap
tul de a străluci, plăcerii obscure, imediate şi personale de a spune
ceva dezagreabil, unii pretind că acest domn Swann nu poate fi
primit în casă... E adevărat?.
65536	Dar... cred că ştii că e adevărat, răspunse prinţesa des Lau
mes, de vreme ce l-ai invitat de cincizeci de ori şi nu a venit niciodată.
Şî părăsindu-şi verişoara rămasă fără glas, izbucni din nou într-un rfs ce îi scandaliza pe cei ce îl ascultau pe pianist, dar îi atrase atenţia doamnei de Saint-Euverte, rămasă, din politeţe, lîngă pian, şi care o zări abia acum pe prinţesă. Doamna de Saint-Euverte era cu atît mai îneîntată că o vede pe doamna des Laumes cu cît o credea încă la Guermantes, îngrijindu-şi socrul bolnav.
65535	Erai aici, prinţesă?
65536	Da, m-am aşezat într-un eolţişor şi am auzit tot feluri de
lucruri interesante.
65537	Cum, eşti aici de mai multă vreme?
314
t ■
—	Bineînţeles, de foarte multă vreme, dar timpul mi-a părut
foarte scurt, dar şi foarte îndelungat, pentru că nu te vedeam pe
dumneata.
Doamna de Saint-Euverte voi să-i ofere fotoliul ei prinţesei, care îi răspunse:
—	Nici nu vreau să aud! De ce? Nici nu vreau să aud!
Şi privind cu intenţie, pentru a-şi manifesta şi mai bine simplitatea de mare doamnă, către un taburet:
—	Uite, scaunul ăsta este tocmai ce-mi trebuie. O să mă oblige
să stau dreaptă. Dumnezeule sfinte, cît sînt de gălăgioasă, cred că
or să mă dea afară.
între timp, pianistul cînta tot mai repede, emoţia muzicală ajunsese la apogeu, un servitor trecea printre invitaţi cu o tavă plină cu băuturi răcoritoare, pe care zdrăngăneau linguriţele, şi, ca în fiecare săptămână, doamna de Saint-Euverte îi făcea, fără ca el să o vadă, semne să plece. O tînără căsătorită, căreia i se spusese că o femeie în situaţia ei nu trebuie să pară niciodată blazată, surîdea de plăcere, şi o căuta din ochi pe stăpîna casei, pentru a-i mărturisi astfel recunoştinţa de a o fi invitat la o asemenea minunată petre-eere. Totuşi, deşi cu mai multă linişte decît doamna de Franque-tot, ea urmărea melodia cu o uşoară tulburare; dar nu din pricina pianistului, ci a pianului, pe care o luminare, tresărind puternic la fiecare fortissimo, risca, dacă nu chiar să aprindă abajurul lămpii, cel puţin să păteze lemnul de palisandru. în cele din urmă nu se mai putu stăpîni şi, ureîndu-se pe cele două trepte ale estradei pe care se afla pianul, se repezi cu gîndul să stingă luminarea. Dar tocmai cînd era cît pe ce să ajungă la ea, luă sfîrşit şi melodia, iar pianistul se ridică în picioare. Totuşi, iniţiativa îndrăzneaţă a tinerei femei, clipa de promiscuitate dintre ea şi pianist, produseră o impresie în general favorabilă.
65535	Ai observat, prinţesă, ce a făcut această tînără doamnă, îi
spuse generalul de Proberville prinţesei des Laumes, pe care venise
să o salute şi pe care doamna de Saint-Euverte o părăsi pentru o
clipă. Ce lucru ciudat, este cumva o artistă?
65536	Nu, e doar o oarecare doamnă de Cambremer, îi răspunse
cu nesăbuinţă prinţesa, şi adăugă repede: îţi spun ce am auzit zi-
cîndu-se, habar n-am cine este, se şoptea în spatele meu că sînt nişte
vecini de la ţară ai doamnei de Saint-Euverte, dar nu cred să-i cu
noască cineva. Trebuie să fie nişte persoane „venite de la ţară"!
De altfel, nu ştiu dacă te-ai mişcat prea mult în strălucita societate
care se află de faţă. dar. în ceea ce mă priveşte, nu am nici cea mai
mică idee despre cum se numesc toate aceste uimitoare persoane.
315
Cum crezi că îşi petrec viaţa cînd nu se află la seratele doamnei de Saint-Euverte? Cred că i-a adus odată cu muzicienii, cu scaunele şi cu băuturile răcoritoare. Kecunoaşte că aceşti „invitaţi veniţi de la Belloir" sînt magnifici. Oare e adevărat că are curajul să-i aducă pe toţi aceşti figuranţi, plătindu-i, în fiecare săptămînă? Nu-i cu putinţă!
65535	Dar Cambremer este un nume autentic şi vechi, spuse gene
ralul.
65536	Nu văd nimic rău în faptul că este vechi, îi răspunse sec
prinţesa, dar, în orice caz, nu este un nume eufonic, adăugă ea, su
bliniind cuvîntul eufonic ca şi cum ar fi fost între ghilimele, parti
cularitate de rostire specifică celor din clanul Guermantes.
65537	Găseşti? E frumoasă de-ţi vine s-o mănînci, spuse generalul,
care nu-şi mai lua ochii de la doamna de Cambremer. Nu-i aşa,
prinţesă?
65538	Se pune prea mult în evidenţă. Găsesc că o femeie tînără,
căci nu cred să-mi fie contemporană, nu trebuie să facă asta, îi răs
punse doamna des Laumes (expresia „nu cred să-mi fie contem
porană" fiind folosită atît de cei din clanul Gallardon, cît şi de cui
din clanul Guermantes).
Dar prinţesa, văzînd că domnul de Froberville continuă să se uite la doamna de Cambremer, adăugă, pe jumătate spre a fi răutăcioasă cu aceasta, pe jumătate spre a fi amabilă cu generalul: ,,Nu cred că asta îi este foarte pe plac... soţului ei! îmi pare rău că nu o cunosc, de vreme ce te preocupă atît de mult, căci te-aş fi prezentat", îi spuse prinţesa, care probabil nici nu s-ar fi gîndit să facă asta dacă ar fi cunoscut-o pe tînăra femeie. „Voi fi obligată să-mi iau rămas bun de la dumneata, pentru că acum trebuie să plec la aniversarea unei prietene, spuse ea pe un ton modest şi sincer, reducînd reuniunea mondenă la care se ducea la simplitatea unei ceremonii plicticoase, dar trebuie cu orice preţ, şi este emoţionant să merg. De altfel, îl întîlnesc acolo pe Basin care, în timp ce eu sînt aici, s-a dus eă-şi vadă prietenii pe care îi cunoşti, cred, cei care au un nume de pod109, lena.
—	A fost mai întîi numele unei victorii110, prinţesă, spuse gene
ralul. Ce vrei, pentru un veteran ca mine, adăugă el, scoţîndu-şi
monoclul spre a-l şterge, ca şi cum şi-ar fi schimbat un pansament,
în timp ce prinţesa îşi cobora privirea, instinctiv, această nobilime
de pe vremea Imperiului este altceva, bineînţeles, dar, în sfirşit
este totuşi ceva minunat în genul ei, sînt oameni care;, la urma ur
mei, s-au luptat ca nişte eroi.
316
65535	Dar eu sînt plină de respect pentru eroi, spuse prinţesa, pe
un ton uşor ironic: nu mă duc cu Basin la această prinţesă de lena
nu pentru că nu e nobilă, ci doar pentru că nu o cunosc. Basin cu
noaşte această familie, ba chiar o iubeşte. O, nu, nu este ceea ce
poate crezi, nu-i un flirt, nu am de ce să mă opun! Şi, de altfel, la
ce ar servi dacă m-aş opune! adăugă ea cu o voce melancolică, dat
fiind că toată lumea ştia că încă de a doua zi după căsătoria prin
ţului des Laumes cu fermecătoarea lui verişoară, el o înşelase într-u-
na.  Sînt oameni pe care i-a cunoscut odinioară, îi face mare plă
cere să-i vadă, şi asta mă bucură foarte mult. Mai întîi o să-ţi spun
că fie şi numai ceea ce mi-a spus despre casa lor... Află că toată
mobila lor este în stil „Empire"!
65536	Bineînţeles, prinţesă, doar e mobila bunicilor lor.
65537	Nici eu nu spun altceva, dar asta nu înseamnă că nu-i urîtă.
înţeleg foarte bine că nu toată lumea are lucruri frumoase în casă,
dar cel puţin să nu ai lucruri ridicole. Ce vrei? Nu ştiu nimic care
să fie mai de prost gust, mai burghez decît acest stil oribil, cu como
dele sale care au capete de lebădă ca nişte căzi de baie.
65538	Ba eu cred chiar că au multe lucruri frumoase, trebuie să aibă
faimoasa masă cu mozaic pe care a fost semnat tratatul de la...
65539	Nu spun că nu au lucruri interesante din punct de vedere is
toric. Dar asemenea lucruri nu pot fi frumoase... de vreme ce sînt
oribile! Şi eu am asemenea lucruri, moştenite de Basin de la familia
Montesquiou. Numai că eu le-am pus în podurile de la Guermantes,
unde nimeni nu le vede. De altfel, nu asta-i problema, aş alerga la
ei împreună cu Basin, m-aş duce să-i văd chiar printre sf ineşii şi ară
murile lor, dacă i-aş cunoaşte, dar... nu-i cunosc! Mie mi s-a spus
întotdeauna cînd eram mică să nu-i vizitez pe oamenii pe care nu-i
cunosc, pentru că asta nu e politieos, spuse ea pe un ton copilăros.
Şi fac ceea ce am fost învăţată. Ce mutră ar face oamenii ăştia cum
secade văzînd că le intră în casă o persoană pe care nu o cunosc?
M-ar primi poate foarte rău! spuse prinţesa.
Şi, din cochetărie, îşi înfrumuseţa surîsul ce însoţea această presupunere, dînd privirii ei albastre, aţintită asupra generalului, o expresie visătoare şi blîndă.
65535	Ah! prinţesă, ştii doar bine că s-ar bucura nespus de mult...
65536	De ce să se bucure? îl întrebă ea cu foarte mare vioiciune,
fie pentru a se preface că nu ştie că pentru că era una din cele mai
mari doamne ale Franţei, fie pentru a avea plăcerea de a-l auzi pe
general spunîndu-i asta. De ce? Cine ştie? Poate că vizita mea le-ar
ii extrem de neplăcută. Dacă e să judeci după mine, sînt atît de
plictisită să-i văd pe oamenii pe care îi cunosc, îneît, dacă ar trebui
317
să-i văd şi pe cei pe care nu-i cunosc, „chiar eroici", aş înnebuni. De altfel, exceptîndu-i pe unii vechi prieteni, ca dumneata, pe care te cunosc şi altminteri, nu ştiu dacă eroismul poate fi chiar aşa de uşor scos în lume. Adeseori sînt tare plictisită că trebuie să dau petreceri, dar dacă ar trebui să-i ofer braţul lui Spartacus111 ca să mă conducă la inasă... într-adevăr, niciodată nu o să-l chem să mă scoată din încurcătură pe Vercingetorix112, chemîndu-l să vină ea al patrusprezecelea invitat. Simt că l-aş ţine în rezervă pentru marile serate. Şi cum nu dau niciodată asemenea serate...
65535	Ah! prinţesă, se vede că eşti o Guermantes! Eşti spirituală
ca toţi din familia dumitale!
65536	Toţi vorbesc totdeauna de modul de a fi spiritual al familiei
Guermantes, şi eu nu înţeleg de ce. Mai ştii deci şi pe alţii la fel de
spirituali,  adăugă cu  un surîs spumos şi   vesel,   cu   trăsătu
rile feţei concentrate, împreunate parcă, datorită însufleţirii ce-i
prindea ca într-o reţea chipul, cu ochii scînteietori, arzînd de o
însorită, radioasă veselie, trezită doar de cuvintele — chiar dacă
uneori rostite de prinţesa însăşi — ce-i lăudau inteligenţa sau
frumuseţea. Uite, Swann o salută parcă pe Cambremer a dumi
tale; acolo... lîngă măicuţa Saint-Euverte, nu ai cum să-l vezi?
Roagă-l să i te prezinte. Dar grăbeşte-te, căci pare că se înde
părtează.
65537	Ai observat cît de rău arată? spuse generalul.
65538	Micuţul meu Charles! în sfîrşit, vine, începeam să cred că
nu vrea să mă vadă!
Swann o iubea mult pe prinţesa des Laumes, şi apoi vederea ei îi amintea de Guermantes, domeniu învecinat cu Combray, de tot acel ţinut pe care îl iubea atît de mult şi unde nu se mai întorcea ca să au se îndepărteze de Odette. Folosind forme pe jumătate artistice, pe jumătate galante, prin care ştia să-i placă prinţesei, şi pe care le regăsea firesc de cîte ori se afla pentru cîteva clipe în vechiul lui mediu — şi voind, pe de altă parte, pentru el însuşi, să-şi exprime nostalgia pentru viaţa de la ţară:
„Ah! spuse el, adresîndu-se parcă nimănui anume, dar ca să fie auzit în acelaşi timp şi de doamna de Saint-Euverte, căreia îi vorbea, şi de doamna des Laumes, pentru care vorbea, iat-o pe încîn-tătoarea prinţesă! A venit anume de la Guermantes ca să audă acest Sfînt Francisc de Assisi de Liszt, şi nu a avut timp, ca o frumoasă porumbiţă, decît să-şi împodobească pletele cu prune sălbatece şi boabe de păducel; mai sînt chiar pe ele picături de rouă şi puţină chiciură, care cred că o îndurerează pe ducesă. E i nat, scumpa mea prinţesă.
318

—	Cum, prinţesa a venit anume de la Guormantes? Dar e prea
mult! Nu ştiam, sînt cu totul uimită, exclamă cu naivitate doamna
de Saint-Euverte, care nu era obişnuită cu conversaţia spirituala
a lui Swann. Şi, privind cu atenţie pieptănătura prinţesei: Dar e
adevărat, parcă ar fi... cum să spun... nu, nu castane... într-adevăr,
este o idee fermecătoare! Dar cum putea să cunoască prinţesa pro
gramul meu muzical? Muzicanţii nu mi l-au comunicat nici mă
car mie.
Swaim, obişnuit, cînd era lîngă o femeie cu care vorbea în chip galant, să spună lucruri rafinate pe care mulţi oameni de lume nu le înţelegeau, nu binevoi să-i explice doamnei de Saint-Euverte că nu vorbise decît metaforic. Prinţesa, în schimb, începu să rîdă în hohote, căci conversaţia spirituală a lui Swann era foarte apreciată de clanul ei şi, de asemenea, pentru că ori de cîte ori auzea un comi-plimcnt ce-i era adresat, îl găsea nespus de graţios şi de o irezistibilă originalitate.
—	Sînt încîntată, Charles, că boabele mele de păducel îţi plae.
De ce o saluţi pe această doamnă de Cambremer, îi eşti cumva şi
dumneata vecin la ţară?
Doamna de Saint-Euverte văzînd că prinţesa părea mulţumită că stă de vorbă cu Swann, se îndepărtase.
65535	Dar e şi vecina dumitale, prinţesă.
65536	A mea? Dar au pămînturi peste tot atunci! Cît aş vrea să fiu
în locul lor!
65537	Nu este o Cambremer, Cambremer sînt rudele ei; este o dom
nişoară Legrandin care venea la Combray. Nu ştiu dacă ştii eă eşti
contesă de Combray şi că biserica trebuie să-ţi plătească dări.
65538	Nu ştiu ce-mi datorează biserica, dar ştiu că preotul mă ta
pează în fiecare an de o sută de franci. Aceşti Cambremer au un
nume cu totul uimitor. Se termină tocmai la timp, dar se termină,
rău, spuse ea, rîzînd.
65539	Dar nici nu începe mai bine, >i răspunse Swann.
65540	într-adevăr, această dublă abreviere!...
65541	E ca şi cum cineva foarte mînios şi, totodată plin de res
pect faţă de convenienţe, nu ar fi îndrăznit să meargă pînă la
capătul primului cuvînt.
65542	Dar de vreme ce nu putea să nu-l înceapă pe al doilea, ar fi
făcut mai bine să-l sfîrşească pe primul, ca să termine cu el odată113.
—	Sîntem pe cale să facem glume îneîntătoare, dragul meu
Charles, dar cît e de trist că nu te mai vedem, adăugă ea, agitîndu-se,
inii place atît de mult să stau de vorbă cu tine! Gîndeşte-te că nu
l-aş fi putut face să înţeleagă pe idiotul de Froberville că numele de
319

Cambremer este uimitor. Eecunoaşte că viaţa este un lucru oribil. Doar cînd te văd pe dumneata îmi mai trece plictiseala.
Şi, fără îndoială, nu era adevărat. Dar Swann şi prinţesa judecau în acelaşi mod lucrurile mărunte, ceea ce avea drept efect — sau poate drept cauză — o mare analogie în felul lor de a se exprima, şi pînă şi în pronunţie. Această asemănare nu era evidentă pentru că nimic nu era mai diferit decît vocile lor. Dar dacă izbuteai, în gînd, să dezbraci cuvintele lui Swann de sonoritatea lor şi să nu vezi mustăţile dintre care ieşeau, îţi dădeai seama că ai de a face cu aceleaşi fraze, cu aceleaşi inflexiuni, cu felul de a vorbi al clanului Guermantes. în privinţa lucrurilor importante, Swann şi prinţesa aveau idei diferite. Dar de cînd Swann era atît de trist, simţind mereu acel tremur premergător momentului cînd începi să plîngi, el avea aceeaşi nevoie de a vorbi de nefericirea lui ca un ucigaş care nu poate să nu vorbească de crima făptuită. Auzind-o pe prinţesă că îi spune că viaţa e un lucru oribil, el se simţi învăluit de o dulce bucurie, de parcă i-ar fi vorbit despre Odette.
65535	Da, viaţa este un lucru oribil. Trebuie să ne mai vedem, dragă
prietenă. îmi place mult la dumneata faptul că nu eşti veselă. Am
putea petrece o seară împreună.
65536	Bineînţeles, de ce nu vii la Guermantes, soacră-mea ar înne
buni de bucurie. Locul trece drept foarte urît, dar mie acest ţinut
nu-mi displace, am oroare de ţinuturile „pitoreşti".
65537	într-adevăr, este admirabil, răspunse Swann, este aproape
prea frumos, prea viu pentru mine, în momentul de faţă; este un
loc unde trebuie să fii fericit. Poate pentru că am trăit acolo, totul
îmi vorbeşte atît de mult! De îndată ce începe să adie vîntulşi la
nurile de grîu se unduiesc, mi se pare că va sosi cineva, că voi primi
o veste; şi acele căsuţe de pe malul apei... aş fi tare nefericit!
65538	Oh! dragul meu Charles, fii atent, îngrozitoarea Eampillon
m-a văzut, ascunde-mă, aminteşte-mi ce i s-a întîmplat, confund
totul, şi-a căsătorit ori fata, ori amantul, nu mai ştiu; poate pe
amîndoi... unul cu celălalt!... Ba nu, acum îmi amintesc, a fost re
pudiată de soţul ei, prinţul... prefă-te că-mi vorbeşti, nu vreau ca
această Berenice să vină să mă invite la cină. De altfel, plec chiar
acum. Ascultă, dragul meu Charles, fiindcă am izbutit, în sfîrşit,
să te întâlnesc, nu vrei să te laşi răpit şi să te duc la prinţesa de
Parma, care ar fi atît de mulţumită, şi unde ar fi şi Basin, care vine
după mine acolo? Dacă nu am avea din cînd în cînd veşti despre tine
prin Meme... Gîndeşte-te că nu te mai văd niciodată!
320
Swann refuză; fiindcă îi spusese domnului de Charlus că, plecînd de la doamna de Saint-Euverte, se va întoarce de-a dreptul acasă, nu voia ca, ducîndu-se la prinţesa de Parma, să rateze eventual un bileţel pe care nădăjduise tot timpul că i-l va aduce vreun servitor în timpul acelei seri, şi pe care, poate, avea să-l afle la portarul său. „Bietul Swann, îi spuse în acea seară doamna des Laumes soţului ei, e tot minunat, dar pare foarte nefericit. O să-l vezi, căci a promis că va veni la noi la cină zilele astea. în fond găsesc că e ridicol ca un bărbat atît de inteligent să sufere din cauza unei femei de genul ăsta, şi care nu-i nici măcar interesantă, căci se spune că e do-a dreptul proastă", adăugă ea cu înţelepciunea oamenilor ce nu sîiit îndrăgostiţi, şi care cred că un bărbat inteligent nu ar trebui să fie nefericit decît din cauza unei femei ce merită osteneala; e aproape ca şi cum te-ai mira, că suferi de holeră, deşi bacilul holerei este atît de mie.
Swann voia să plece, dar tocmai cînd dădea să iasă, în sîîrţit, pe uşă, generalul de Froberville îl rugă să-l prezinte doamnei de Cambremer, şi el fu obligat să intre din nou în salon pentru a o căuta.
—	Ce spui, Swann, parcă aş prefera să fiu soţul acestei femei de
cît să fiu măcelărit de sălbateci.
Cuvintele „măcelărit de sălbateci" străpunseră dureros inima lui Swann; pe dată simţi nevoia să continue conversaţia cu generalul :
65535	Ah! îi spuse el, multe vieţi frumoase au sîîrşit astfel... De
exemplu... acel navigator a cărui cenuşă a fost adusă de Dumont
dTrville114, La Perouse115... (şi Swann era fericit ca şi cum ar fi vor
bit despre Odette). Frumosul caracter al lui La Perouse mă inte
resează mult, adăugă el, melancolic.
65536	într-adevăr, La Perouse, spuse generalul. Este un nume cu
noscut. Există şi o stradă cu numele ăsta.
65537	Cunoşti pe cineva care locuieşte în strada La Perouse? îl în
trebă Swann pe un ton agitat.
65538	Nu o cunosc decît pe doamna de Chanlivault, sora bravului
Chaussepierre. Acum cîteva zile ara asistat în salonul ei la o fru
moasa comedie. Nu peste multă vreme va fi un salon foarte elegant,
o să vezi!
— Locuieşte deci în strada La Perouse. Plăcut lucru, e o stradă frumoasă, atît de tristă.
—	Nu, înseamnă că n-ai fost de multă vreme pe acolo; nu mai
e tristă, în întreg cartierul au început să se înalţe construcţii noi.
2X — In căutarea timpului pierdut
321
Cîiid. în sfîrşit, Swann îl prezentă pe domnul de Froberville tinerei doamne de Cambremer, cum era pentru prima dată tmd ea auzea numele generalului, schiţă surîsul de bucurie şi de surpriză pe care l-ar fi avut dac» ar fi fost singurul nume rostit v codată în faţa ei, căci necunoseînd prietenii noii sale familii, credea că fiecare persoană ce-i era prezentată este umil dintre ei, şi socotind că dă dovadă de tact dacă pare că a auzit vorbindu-se d»dpr<> cel ce-i era prezentat, întindea o mînâ şovăielnică, atitudine menită să dovedească rezerva impusă de educaţie şi pe care trebuia s& o învingă şi simpatia spontană ce izbutea să triumfe. De aceea socrii ei, pe care îi credea încă a fi oamenii cei mai străluciţi din Franţa, spuneau despre ea că este un înger: cu atît mai mult cu eît preienui să pară că atunci cînd îşi căsătoriseră fiul, cedaseră mai cwrînd atracţiei exercitate de calităţile ei decît de marea ei avere.
— Se vede că eşti în sufletul dumitale o mare iubitoare de muzică, doamnă, îi spuse generalul, făcînd, inconştient, aluzie la incidentul cu luminarea.
Dar concertul începu din nou şi Swann înţelese că nu va mai putea pleca înainte de sfîrşitul acestui nou număr din program. Suferea râmînînd astfel închis printre toţi aceşti oameni a căror prostie şi ale căror apucături ridicole îl frapau cu atît mai dureros cu eît, ignorîndu-i iubirea, incapabili, dacă ar fi cunoscut-o, să fie interesaţi de ea şi să facă altceva decît să surîdă ca de o copilărie sau să o deplîngă cape o nebunie, făceau ca ea să-i apară şi lui sub înfăţişarea unei stări subiective, care nu exista decît pentru el, ţi a cărei realitate mi era afirmată de nimic exterior; suferea mai ajes, şi atît de mult îneît chiar sunetul instrumentelor trezea în el dorinţa să strige, pentru că îşi prelungea exilul în acest loc unde Odette nu va veni niciodată, unde nimeni, unde nimic nu o cunoştea, de unde era pe de-a-nţregul absentă.
Dar, dintr-o dată, fu ca şi cum ea ar fi intrat aici, şi această apariţie dezlănţui în el o suferinţă atît de ascuţită incit trebui să-şi ducă mîna la inimă. Vioara urcase plnă la note foarte înalte, unde rămînea ca într-o aşteptare, o aşteptare ce se prelungea,, în timp ce continua să le susţină în exaltarea ce o stăpînea întrezărind obiectul aşteptării sale care ge apropia cu un efort deznădăjduit, îucereî.nd să reziste pînă la sosirea lui, să-l întâmpine înainte de ae>xpjn*,bâ-i ţină, cu iritimele-i puteri, drumul deschis, ca să poată trece, aşa cum sprijini o poartă care altminteri s-ar include. Şi înainte ca Swann să fi avut timpul de a înţelege t si de a-şi spune: „Este mica, frază din sonata lui Vinteuil,mai bine să nu o ascultăm!" toate amintirile din vremea cînd Odette se îndrăgostise de el şi pe care izbutise
322
pîîiîi în acea zi să Ic menţină, invizibile, în fidîncurile fiinţei sale, înşelate de această bruscă rază din vremea iubirii, pe care o credeau reînviată, se treziseră şi, în mare grabă, urcaseră la suprafaţă, spre a-i cînta nebuneşte, fără nici o milă pentru nefericirea lui prezentă, refrenul uitat al fericirii.
în locul expresiilor abstracte „pe vremea cînd eram fericit", „pe vremea cînd eram iubit", rostite ele el adeseori, şi fără prea multă suferinţă, căci inteligenţa lui nn închisese în ele din trecut decît pretinse extrase, care nu-l păstrau, el regăsi tot ceea ce fixase pentrn totdeauna specifica şi volatila esenţă a acestei fericiri pierdute; revăzu totul, petalele albe ca neaua şi creţe ale crizantemei pe care ea i-o aruncase în trăsură, pe «are el o ţinuse lipită de buze — adresa în relief a restaurantului „Maison Doree" de pe scrisoarea unde citise: „Mîna îmi tremură atît de tare în timp ce îţi scriu" —, mişcarea ce-i îmbina sprâncenele în timp ce-i spunea, rugătoare: „N-o sa treacă prea mult timp pînă cînd o să-mi dai un semn, nu-i aşa?"; simţi mirosul fierului de frizat cu care îşi pieptăna în sus părul des şi scurt „ca peria", în timp ce Loredan se ducea să o caute pe micuţa lucrătoare, ploile violente care au căzut atît de adesea în acea primăvară, întoarcerea-i glacială în trăsură, pe lună plină, toato ochiurile deprinderilor mentale, impresiilor legate de fiecare anotimp, reacţiilor cutanate, ce întinseseră, timp de săptămîni, o reţea uniformă, în care trupul lui se găsea acum din nou prins, în acel moment, îşi satisfăcea o curiozitate voluptuoasă, cunoscînd plăcerile celor care trăiesc pentru dragoste. Crezuse că va putea ră-
ic doar prizonierul ei, că nu va fi silit să cunoască şi suferinţa; şi ce puţin lucru era pentru el acum farmecul Odettei, pe lîngă acea îngrozitoare spaimă care-l prelungea precum o aureolă tulbure, pe lîngă acea imensă nelinişte de a nu şti în fiecare clipă ce făcuse ea, de ,i nu o poseda pretutindeni şi totdeauna. Vai, îşi aminti vocea ei cînd exclamase: „Darpot sate văd oricînd,sînt totdeauna liberă!"' ea care,acum,era întotdeauna ocupată! Interesul,curiozitatea manifestate de ea pentru viaţa lui, dorinţa-i pătimaşă de a obţine din partea lui favoarea — temută, dimpotrivă, de către el, în acea vreme, ca o posibilă cauză de imixtiuni plictisitoare — de a o lăsa să pătrundă în existenţa lui; felul cum fusese ea obligată să-l roage să meargă în vizită la familia Verdurin; şi, cînd o chema la el o dată pe lună, cum trebuise, înainte de a se lăsa înduplecat, ca ea să-i spună de nenumărate ori cît de minunată va fi acea obişnuinţă de a se vedea zilnic, la care ea visa, în timp ce lui îi, apărea doar sîcîi-toare, apoi felul cum ea începuse să se plictisească şi renunţase de-
323
21*
finitiv- la acea deprindere, în timp ce pentru el devenise o nevoie atît de dureroasă şi de neînvins. Nu ştia ce lucru adevărat spune cînd, la a treia întîlnire, ea repetîndu-i întruna: „Dar de ce nu mă laşi să vin la dumneata mai des?'", el îi răspunsese rîzînd, frivol şi galant: „De teamă să nu sufăr". Acum, vai! se mai întîmpla încă uneori ca ea să-i scrie din vreun restaurant sau hotel, pe o hîrtie pur-tînd numele lor tipărit; dar erau parcă scrisori de foc, care îl ardeau, „îmi scrie din hotelul Vouillemont? Ce-o fi făcînd acolo? Cu cine? Ce s-o fi întîmplat între ei?" îşi aminti becurile de gaz ce erau stinse pe bulevardul des Italiens, cînd. o întîlnise, împotriva oricărei speranţe, printre umbrele rătăcitoare, în acea noapte ce îi păruse aproape supranaturală, şi care, într-adevăr — noapte dîntr-o vreme cînd nu trebuia nici măcar să se întrebe dacă nu o va contraria căutînd-o, găsind-o, într-atît era de sigur că bucuria ei cea mai mare era de a-l vedea şi de a se întoarce acasă împreună cu el — , aparţinea unei lumi misterioase, unde nu mai poţi niciodată reveni după ce şi-a închis porţile în urma.ta. Şi Swann zări, încremenit în faţa acestei fericiri retrăite, un nefericit care îi făcu milă, pentru ca nu-l recunoscuse pe dată, astfel încît trebui să-şi coboare privirea, ca să nu se vadă eă are ochii plini de lacrimi. Era el însuşi.
Cînd înţelese, nu mai simţi nici un fel de milă, dar fu gelos pe celălalt el însuşi pe care ea îl iubise, fu gelos pe ceilalţi, despre care i;şi spusese adeseori, fără să sufere prea mult, că „ea îi iubeşte, poate", acum, cînd schimbase ideea vagă de a iubi, de unde iubirea lipseşte, cu petalele crizantemei şi cu numele tipărit al restaurantului „Mai-son d'Or", care, dimpotrivă, cuprindeau atît do multă. Apoi, suferinţa sa devenind^prea ascuţită, îşi trecu mîna pe frunte, lăsă să-i cadă monoclul, îl şterse. Şi, fără îndoială, dacă s-ar fi văzut în acea clipă, ar fi adăugat la colecţia celor pe care le observase, şi monoclul pe care îl mişca în mîini ca pe un gînd supărător şi de pe a cărui sticlă aburită încerca să şteargă cu o batistă propria-i nefericire.
Există în sunetul de vioară — dacă, nevăzînd instrumentul, nu poţi raporta ceea ce auzi Ia imaginea sa, care modifică sonoritatea — accente atît de asemănătoare cu anumite voci de contralto, încît ai iluzia că la concert ia parte şi o cîntăreaţă. Eidici ochii, nu vezi decît viorile, preţioase ca nişte bijuterii chinezeşti, dar uneori eşti încă înşelat de chemarea ademenitoare a sirenei; alteori, de asemenea, parcă ai auzi un geniu captiv care se zbate în adîncul doctei viori, vrăjiţi şi fremătînd ca un drac într-un agheasmatar: alteori, în sfîrşit, parcă ar trece prin aer o fiinţă supranaturală şi pură, deufăşurîndu-şi mesajul invizibil.
324
Ca şi cum instrumentiştii ar fi cîntat nu atît mica frază, cît ar fi executat ritualul cerut pentru ca ea să apară, şi ar fi procedat la incantaţiile necesare pentru a obţine şi a prelungi eu cîteva clipe aara-colul evocării ei, Swann, care nu mai putea să o vadă, de parcă ea ar fi aparţinut unei lumi ultraviolete, şi care gusta parcă răcoarea unei metamorfoze în orbirea momentană ce-l lovise apropiindu-se de ca, Swann, deci, o simţea prezentă ca pe o zeiţă protectoare, confidentă a iubirii lui, şi care, pentru a putea ajunge pînă la el în faţa mulţimii şi a-l lua de-o parte spre a-i vorbi, se deghizase, luînd acea. înfăţişare sonoră. Şi în timp ce trecea,uşoară, liniştitoare şi abia şoptită ca un parfum, spunîndu-i cele ce avea să-i spună, cuvinte pe care el le sorbea, cu părerea de rău de a le vedea dispărînd atît de repede, Swann făcea involuntar cu buzele o mişcare de sărut, de parcă ar fi atins în treacăt trupul armonios şi lunecător. Nu se mai simţea exilat şi singur de vreme ce ea, care i se adresa numai lui, îi vorbea cu voce scăzută despre Odette. Căci nu mai avea, ca odinioară, impresia că Odette şi el nu erau cunoscuţi de mica frază. Ea fusese de atîtea ori martora bucuriei lor! Este adevărat că nu o dată îl avertizase de fragilitatea acestea. Şi în timp ce atunci ghicea o anume suferinţă în surîsul ei, în intonaţia ei limpede şi dezamăgită, astăzi descoperea mai curînd graţia unei resemnări aproape vesele. Despre acele supărări de care îi vorbea odinioară şi pe care el o vedea, fără să fie atins de ele, cum le tîrăşte, surîzătoare, în curgerea-i şerpuitoare şi repede, despre acele supărări care acum deveniseră ale sale, fără vreo speranţă de a se izbăvi vreodată de ele, ea părea a-i spune, ca odinioară despre fericirea lui: „Ei şi? Totul e nimicnicie". Iar gîndul lui Swann se îndreptă pentru prima oară, într-un elan de milă şi de iubire, către acel Vinteuil, către acel frate necunoscut .şi sublim care, şi el, suferise, fără îndoială, atît de mult; cum fusese oare viaţa lui? în adîncul căror dureri găsise el acea forţă zeiască, acea putere nelimitată de a crea? Cînd mica frază îi vorbea despre zădărnicia suferinţelor lui, Swann găsea o linişte în chiar această înţelepciune care adineaori îi păruse totuşi intolerabilă, cînd credea că o citeşte pe chipurile indiferente ale celor ce vedeau în iubirea lui doar o rătăcire lipsită de importanţă. Căci mica frază, dimpotrivă, indiferent de părerea ei despre scurta durată a acestor stări sufleteşti, vedea în ele ceva nu — aşa cum credeau toţi aceşti oameni— mai puţin serios decît viaţa practică, ci, dimpotrivă, ceva care îi era atît de superior, îneît doar acel lucni merita a fi exprimat. Ea încerca să imite, să recreeze farmecele unei tristeţi intime, şi pînă şi esenţa lor, care este totuşi de a fi incomuni-cabile şi de o aparenţă frivolă pentru oricare altul decît pentru cel
325
i
care le simte, dar pe care ea o captase, o făcuse vizibilă. Astfel îneît îi silea să le recunoască preţul şi să le guste dulceaţa divină, pe toţi aceşti oameni ce ascultau — dacă erau cît de cît iubitori de raazieă— şi care apoi vor uita de ele în viaţa de toate zilele, ne-ştiind să le desluşească în fiecare iubire ce se va naşte în preajma lor. Fără îndoială, forma sub care ea le codificase nu putea fi rezolvată prin raţionamente. Dar de mai bine de un an de cînd, dezvă-luindu-i nenumărate bogăţii ale propriului suflet, iubirea pentru muzică se născuse în el, pentru cîtva timp cel puţin, Swann socotea că motivele muzicale sînt adevărate idei, dintr-o altă lume, de un alt ordin, idei învăluite în întuneric, necunoscute, de nepătruns prin inteligenţă, dar care nu sînt mai puţin distincte unele în raport cu celelalte, inegale între ele ca valoare si semnificaţie. Cînd, după serata din salonul soţilor Verdurin, ascultînd din nou mica frază, încercase să desluşească felul cum, ca o mireasmă, ca o mîngîiere, ea îi dădea tîrcoale şi îl împresura, îşi dăduse seama că acea impresie de gingăşie rezervată şi friguroasă se datora micii distanţe dintre cele cinci note care o alcătuiau şi repetării constante a două dintre ele; dar, în realitate, el ştia eă face acest raţionament nu despre fraza însăşi, ci despre simple valori, substituite, pentru comoditatea inteligenţei lui, misterioasei entităţi pe care o percepuse, înainte de a-i cunoaşte pe soţii Verdurin, în acea seară cînd auzise pentru prima oară sonata. El ştia că însăşi amintirea pianului falsifica încă planul în care vedea acele lucruri muzicale. eă domeniul deschis muzicianului nu este o claviatură meschină cu şase note, ci o claviatură incomensurabilă, aproape încă în întregime necunoscută, unde numai ici şi colo, despărţite prin tenebre dense, neexplorate, cîteva dintre milioanele de clape de duioşie, pasiune, curaj, seninătate care o alcătuiesc, fiecare la fel de diferită de celelalte ca un univers de un alt univers, au fost descoperite de cîţiva mari artişti care ne fac serviciul, trezind în noi corespondentul temei pe care au găsit-o, de a ne arăta cîtă bogăţie, cîtă varietate, ascunde, fără ca noi să ştim, acea mare noapte, jie-pătnuisă şi jdescurajatoare, a sufletului nostru, pe care noi o luăm drept un vid şi drept un neant. Vinteuil fusese unul dintre aceşti muzicieni. în mica lui frază, deşi ea înfăţişa raţiunii o suprafaţă obscură, simţeai un conţinut atît de consistent, atît de explicit, căruia îi da o forţă atît de nouă, atît de originală, îneît cei care o auziseră, o păstrau în ei la acelaşi nivel cu ideile inteligenţei. Swann se raporta la ea ca la o concepţie despre iubire şi despre fericire, chqpro care ştia pe dată tot atît de bine în ce consta particularitatea ei, pe cît ştia referindu-se la Prinţesa de Cleves110 sau la Rene117,
326
cînd aceste titluri i se iveau în memorie. Chiar cînd nu se puidea la mica frază, ea exista, latentă, în mintea lui, la fel ca şi alte noţiuni fără echivalent, ca noţiunea de lumină, de sunet,'de relief, de voluptate fizică, bunuri bogate care diversifică şi împodobesc domeniul nostru lăuntric. Poate că le vom pierde, poate că vor păli cu totul,dacă ne întoarcem în neant.Dar atîta vreme cît trăim, nu ne mai putem preface că nu le-am cunoscut, aşa cum nu putem ignora un obiect real, aşa cum nu putem, de exemplu, să ne îndoim de lumina lămpii pe care o aprindem în faţa obiectelor metamorfozate ale camerei noastre, de unde a fugit pînă şi amintirea întunericului. Prin asta, fraza lui Vinteuil, ca o temă din Tristan118, do exemplu, care ne reprezintă, de asemenea, o anumită îmbogăţire a simţămintelor, se contopise cu condiţia noastră muritoare, căpătase ceva uman şi înduioşător. Soarta ei era legată de viitorul, de realitatea sufletului nostru, fiind ea însăşi una din podoabele lui cele mai proprii, cele mai bine diferenţiate. Poate că adevărat este doar neantul şi că tot visul nostru este inexistent, dar atunci simţim că trebuie ca aceste fraze muzicale, ca aceste noţiuni care există în raport cu el, să nu mai fie nici ele nimic. Vom pieri, dar avem drept ostatece pe aceste captive divine care ne vor împărtăşi destinul. Iar moartea, împreună cu ele, este mai puţin amară, mai puţin lipsită de glorie, mai puţin probabilă, poate.
Swann nu greşea deci crezînd că fraza aceea din sonată există cu adevărat. Desigur, umană din acest punct de vedere, ea aparţinea totuşi unui ordin de creaturi supranaturale şi pe care nu le-am văzut niciodată, dar totuşi le recunoaştem eu încîntare cînd vreun explorator al invizibilului ajunge să capteze una, aducînd-o, din lumea divină unde el a pătruns, spre a străluci cîteva clipe deasupra lumii noastre. Tocmai asta făcuse Vinteuil cu mica frază. Swann simţea cum compozitorul se mulţumise, prin mijlocirea instrumentelor sale muzicale, să o dezvăluie, să o facă vizibilă, să-i urmărească şi să-i respecte desenul cu o mînă atît de iubitoare, atît de prudentă, atît de delicată şi atît de sigură, încît sunetul se altera clipă de clipă, estompîndu-so pentru a indica o umbră, renăscut cînd trebuia să fugărească un contur mai îndrăzneţ. Iar o dovadă că Swann nu so înşela cînd credea în existenţa reală a acestei fraze este că orice amator de muzică priceput cît de cît şi-ar fi dat scama pe dată do impostură, clacă Vinteuil, avînd o mai mică putere de a-i vedea şi reda formele, ar fi căutat să disimuleze — adăugind ici-colo linii care i-ar fi aparţinut — lacunele viziunii sau slăbiciunile mîinii sale.
327

Ea dispăruse. Swann ştia că va apărea din nou la gfîrşitul ultimei mişcări, după un lung fragment pe care pianistul doamnei Verdu-rin îl săroa totdeauna. Erau aici unele idei admirabile nu bine desluşite de Swann cînd o ascultase pentru prima oară şi pe care le percepea acum, ca şi cum ele s-ar fi dezbrăcat, în vestiarul memoriei sale, de veşmintele uniforme ale noutăţii, în care se deghizaseră. Swann asculta toate temele risipite .ici-colo si care vor intra în compoziţia frazei, ea pe nişte premise ale concluziei necesare, asista la geneza ei. „O, îndrăzneală tot atît genială, poate, îşi spunea el, ca aceea a lui Lavoisier, a lui Ampere, îndrăzneală a lui Vinteuii, expcrimentînd, descoperind legile secrete ale unei forţe necunoscute, mînîndu-şi, prin ţinuturi neexplorate încă, spre singurul scop posi-i)il,caii invizibili, în care se încrede şi pe care mi-i va zări niciodată!" Cit era de frumos dialogul pe care Swann îl auzi între pian şi vioară, !a începutul ultimei părţi! Suprimarea cuvintelor omeneşti, departe de a lăsa fantezia să ge desfăşoare, cum s-ar fi putut crede, o eliminase cu totnl; niciodată limbajul vorbit nu a fost o necesitate atît de inflexibilă, nu a cunoscut în asemenea măsură pertinenţa întrebărilor, evidenţa răspunsurilor. Mai întîi pianul plînse singur, ca o pasăre părăsită de tovarăşa ei; vioara îl auzi, îi răspunse parcă dintr-un arbore învecinat. Era ca la început de lume, ca şi cum nu ar fi fost încă decît ei doi pe pămînt, sau mai curînd în acea Iunie închisă tuturor celorlalţi, construită de logica unui creator şi unde nu vor fi niciodată decît ei doi: această sonată. Este oare o pasăre, este sufletul nedesăvîrşit încă al micii fraze, este o zînă, această făptură invizibilă şi plîngătoare ale cărei vaiete erau apoi duics reluate de pian? Strigătele ei erau atît de neaşteptate, îneît violonistul trebuia să ge arunce asupra arcuşului pentru a le culege. Miraculoasă pasăre! Violonistul părea că vrea să o farmece, să o domesticească, să o prindă. Ea trecuse în sufletul lui, iar mita frază evocată zbuciuma, de parcă ar fi fost cel al unui medium, trupul cu adevărat posedat al. violonistului. Swann ştia că ea va mai vorbi o dată. Şi el se dedublase atît de bine, îneît aşteptarea clipei iminente cînd avea să se regăsească în faţa ei iscă în sufletul lui unul din acele hohote de plîns pe care un vers frumos sau o veste tristă le trezesc în noi, nu cînd sîntem singuri, ci atunci cînd le facem cunoscute unor prieteni în care ne vedem de parcă am fi un altul, a cănii emoţie probabilă îi înduioşează. Ea se ivi din nou, dar pentru a rămîne suspendată în aer şi a fi cîntată doar o clipă, imobilă parcă, expirînd pe dată. De aceea Swann nu pierdea nimic din acel răstimp atît de scurt cînd ea îşi amîna dispariţia. Era încă acolo, ca o bulă scjjiteietoare şi multicoloră care pluteşte. Aşa cum un
328
curcubeu, a cărui strălucire slăbeşte, coboară, apoi se înalţă şi, înainte de a se stinge, vibrează puternic o clipă, ca niciodată: celor două culori pe care le avusese pînă atunci, ea le adăugă alte tonuri irizate, pe toate cele ale prismei, făcîndu-le ga cînte. Swann nu îndrăznea să se mişte şi ar fi vrut să-i silească să rămînă imobili şi pe ceilalţi, ca şi cum pînă şi cel mai mic gest ar fi putut nimici farmecul supranatural, preţios şi fragil care era pe cale să dispară. De fapt nimeni nu se gîndea să vorbească. Cuvîntul inefabil al unui singur absent, poate al unui mort (Swann nu ştia dacă Vinteuil mai trăia încă), pîlpîind deasupra ritualului celor ce îl oficiau, ora de ajuns pentru a ţine în şah atenţia a trei sute de persoane, şi făcea din această estradă unde un suflet era astfel evocat, unul din altarele cele mai nobile pe care s-ar fi putut săvîrşi o ceremonie supranaturală. Astfel, încît, cînd fraza se desfăcu, în sfîrşit, plutind în zdrenţe prin motivele următoare care o înlocniseră, Swann, în prima clipă, iritat văzînd-o pe contesa de Monteriender, vestită prin naivitatea ei, aplecîndu-se spre el spre a-i mărturisi impresiile înainte chiar ca sonata să se fi sfîrşit, nu putu să-şi Rtăpînească apoi un surîs, şi poate să afle şi un sens profund, pe care ea nu-l întrevedea, în cuvintele pe care i le spuse. Uimită de virtuozitatea executanţilor, contesa exclamă, adresîndu-se lui Swann: „E o minune, n-am văzut niciodată ceva atît de extraordinar..." Dar, vrînd să fie foarte exactă, se grăbi să corecteze această primă afirmaţie, adăugind: „atît de extraordinar... în afară de mesele care trepidează în timpul şedinţelor de spiritism!"
Din acea seară, Swann înţelese că sentimentul pe care Odette îl avusese pentru el nu va mai învia niciodată, că speranţele lui do fericire nu se vor mai realiza. Iar în zilele cînd, din întâmplare, fusese drăguţă şi iubitoare cu el, sau se arătase mai atentă, nota aceste semne aparente şi mincinoase ale unei uşoare întoarceri către el, cu solicitudinea înduioşată şi sceptică sau cu bucuria disperată a celor care, îngrijind un prieten ajuns în ultimele zile ale unei boli incurabile, spun, ca despre tot atîtea fapte preţioase: „Ieri, şi-a făcut socotelile singur, ba chiar a descoperit că făcusem o greşeală de adunare; a mîncat un ou cu plăcere, şi dacă îl digeră bine vom încerca să-i dăm mîine un cotlet", deşi ştiu că toate acestea sînt lipsite de semnificaţie în preajma unei morţi inevitabile. Fără îndoială, Swann era sigur că dacă ar fi trăit acum departe de Odette, aceasta i-ar fi devenit în cele din urmă indiferentă, astfel încît ar fi fost mulţumit dacă ea ar fi plecat din Paris pentru totdeauna; ci ar fi avut curajul să rămînă; dar nu-l avea pe acela do a pleca.
329
J
Se gîndise adeseori să facă asta. Acum, cînd începuse din nou să scrie la studiul său despre Ver Meer, ar fi avut nevoie să se ducă cel puţin pentru cîteva zile la Haga, la Dresda, la Brunswick. Era convins că o „Diana în faţa oglinzii", pe care o cumpărase, prin Mauritshuis, la vînzarea Goldschmidt, drept un Nicolas Maes, era în realitate de Ver Meer. Ar îi vrut să poată studia tabloul la faţa locului, pentru a-şi întări convingerea. Dar să părăsească Parisul în timp ce Odette era aici, şi chiar cînd ea era absentă — căci în locuri noi, unde senzaţiile nu sînt tocite de obişnuinţă, redeschidem, reînviem durerea —, ar fi însemnat pentru el mi proiect atît di' cumplit, încît nu se simţea capabil să se gîndească la el întruna decît pentru că era hotărît să nu-l pună niciodată în aplicare. Dar se întîmpla ca, în timp ce dormea, intenţia călătoriei să renască în el — fără ca el să-şi amintească şi că acea călătorie era eu nepu-timă — şi să se realizeze. într-o zi visă că pleca pentru un an; privind de la portiera vagonului către un tînăr care, de pe peronul gării, îşi lua rămas bun de la el plîngînd, Swann căuta să-l convingă să plece cu el. Trenul punîndu-se în mişcare, se trezi cuprins de nelinişte, îşi aminti că nu pleacă, şi că o va vedea pe Odette în seara a ;'n, mîine şi aproape în fiecare zi. Atunci, încă adînc emoţionat d<J visul lui, binecuvîntă împrejurările datorită cărora avea libertatea de a rămîne lîngă Odette şi de a izbuti astfel ca ea să-i îngăduie să o întîlnească uneori; şi, reeapitulînd toate aceste avantaje: situaţia lui, — averea lui, de care ea avea adeseori o prea mare nevoie pentru a-şi îngădui să rupă cu el (voind chiar, după cît se spunea, să se mărite cu el), — prietenia cu domnul de Charlus care, la drept vorbind, nu-l ajutase niciodată să obţină mare lucru de la Odette, dar trezea în el sentimentul plăcut de a şti că ea auzea despre el lucruri măgulitoare, spuse de către acest prieten comun pentru care ea avea o atît de mare Btimă, — şi, în sfîrşit, chiar şi inteligenţa lui, folosită de el pe de-a-ntregul pentru a pune zilnic la cale o nouă intrigă prin care să-şi facă prezenţa dacă nu agreabilă, cel puţin necesară Odettei, — se gîndi la ce i s-ar fi putut întîmpla dacă toate acestea i-ar fi lipsit, se gîndi că dacă ar fi fost, ca atîţia alţii, sărac, umil, fără nici o situaţie materială, obligat 8& accepte orice muncă, sau legat de rude, de o/soţie, ar fi putut ii pilit să o părăsească pe Odette, că acest vis/care îl înspâimînta încă ar fi putut fi adevărat, şi îşi spuse: „Njrafi cunoaştem fericirea. ?m sîntem niciodată atît de nefericiţi pe cît credem". Dar socoti că această existenţă dura de mai mulţi ani, că tot ce putea nădăjdui era ca ea să dăinuie totdeauna, că îşi va sacrifica lucrul, plăcerile,
330
prietenii, viaţa întreagă, în aşteptarea zilnică a unei întîlniri care nu-i putea aduce nici o fericire, şi se întrebă dacă nu se înşeală, dacă, ceea ce îi favorizase legătura şi împiedicase o ruptură nu fusese spre nenorocul lui, dacă întîmplarca pe care trebuia să şh> dorească nu ar fi fost cea de eare se bucura că nu a avut loc decît în vis: plecarea lui; îşi spuse că nu ne cunoaştem niciodată nefericirea, că nu sîntem niciodată atît de fericiţi pe cît credem.
Uneori nădăjduia că ea va muri fără să sufere într-un accident, ■a care era totdeauna plecată de acasă, pe străzi, pe drumuri, de dimineaţă pînă seara. Şi cum 6e întorcea totdeauna teafără, el mira faptul că trupul omenesc este atît de suplu şi de puternic, încît poate să ţină întruna în şah, să zădărnicească toate primejdiile care îl pîndesc (şi pe care Swann le găsea nenumărate, de cîmI do-inţa lui tainică le cîntărise), îngăduind astfel oamenilor să se dedea linie şi aproape fără nici un risc minciunilor şi  plăcerilor.   Iar wann îl simţea foarte aproape de inimă pe acel Maliomed II, al ărui portret119, pictat do Bellini, îi plăcea atît de mult, şi care, simţind că so îndrăgostise la nebunie de una din femeile lui, a ucis-o cu pumnalul pentru ca, spune cu naivitate biograful său veneţian, să-şi regăsească libertatea spirituală. Apoi se indigna că se gînderte astfel numai la sine, iar pentru suferinţele pe care le simţise i so părea că nu merită nici o milă, de vreme ce el însuşi punea atît de puţin preţ pe viaţa Odettei.
Neputîndu-se despărţi de ea fără întoarcere, dacă ar fi văzut-o, cel puţin, fără despărţiri, durerea lui s-ar fi potolit în cele din urmă, iar iubirea pentru ea s-ar fi stins, poate. Şi, fiindcă ea nu voia să plece din Paris pentru totdeauna, el ar fi dorit ca ea să nu plece niciodată. Cel puţin, cum ştia că singura ei absenţă îndelungată, din fiecare an era cea din august şi septembrie, avea răgazul, cu cîteva luni înainte, să destrame ideea amară în tot Timpul viitor pe care îl purta în el cu anticipaţie şi care, alcătuit din zile omogene cu zilele actuale, circula transparent şi rece în mintea lui, unde năştea întruna tristeţe, dar fără să-i pricinuiască o suferinţă prea vie. Dar acest viitor lăuntric, acest fluviu incolor şi liber, era atins pînă în Swann de un singur cuvînt al Odettei şi, ca o bucată de gheaţă, devenea atunci nemişcat, îşi solidifica fluiditatea, îngheţa pe de-a-ntregul; şi Swann se simţise deodată plin de o masă enormă şi dură care apăsa peste pereţii lăuntrici ai fiinţei salo pînă la a-i face să sară în ţăndări: căci Odette îi spusese, cu o privire gurîză-toare şi vicleană, care îl observa îndeaproape: „Foreheville va face o călătorie minunată, în preajma Rusaliilor. Se duce în Egipt", şi Swann înţelesese pe dată că asta înseamnă: „Mă voi duee în Egipt,
331
în preajma Rusaliilor, cu Forchevillc". Şi, într-adevăr, dacă, la citeva zile după aceea, Swann îi spunea: „în legătură cu acea călătorie pe care mi-ai spus că o vei face împreună cu Forclieville...", ea răspundea, fără nici o precauţie: „Da, dragul meu, plecăm pe 19, o să-ţi trimitem o vedere cu Piramidele". Atunci el voia să afle dacă este amanta lui Forclieville, să o întrebe chiar pe ea. Ştia că, din superstiţie, nu ar face jurăminte mincinoase, si apoi teama care îl reţinuse de a o mînia pe Odette, punîndu-i întrebări, de a-i stîrni ura, dispăruse acum cînd nu mai avea nici o speranţă să fie vreodată iubit de ea.
într-o zi, primi o scrisoare anonimă prin care i se spunea că Odette fusese amanta a nenumăraţi bărbaţi (printre care erau şi <■ itaţi cîţiva: Forcheville, domnul de Breaute şi pictorul), a unor femei, şi că frecventa casele de toleranţă. Fu chinuit de gîndul că printre prietenii lui există o fiinţă capabilă să-i adreseze această Hcrisoare (căci anumite detalii arătau că persoana care o scrisese cunoştea bine viaţa lui Swann). încercă să afle cine putea fi acea persoană. Dar pînă atunci nu avusese nici cea mai mică bănuială cu privire la faptele necunoscute ale celorlalţi, fapte care nu au legături vizibile cu vorbele lor. Şi cînd voi să ştie dacă trebuia să situeze regiunea necunoscută unde luase naştere acea faptă josnică sub caracterul aparent al domnului de Charlus, al domnului des Latimes, al domnului d'Orsan, cum nici unul dintre aceşti bărbaţi nu aprobase vreodată în faţa lui practica scrisorilor anonime, şi cum tot ceea ce îi spuseseră implica ideea că ei o condamnă, nu văzu nici un motiv pentru a raporta această infamie la firea unuia mai eurînd decît la firea celuilalt. Firea domnului de Charlus era oarecum cea a unui om detracat, dar bun şi iubitor din naştere; cea a domnului des Laumes, oarecum rece, dar sănătoasă şi dreaptă. Iar Swann nu întîlnise niciodată pe cineva care, chiar în împrejurările cele mai triste, să vină către el cu o vorbă mai bine simţită, eu un gest mai discret şi mai nimerit decît domnul d'Orsan. Ba chiar îi era cu neputinţă să înţeleagă rolul deloc delicat pe care îl avea, se pare, domnul d'Orsan în legătura sa cu o femeie bogată, rol pe care, de fiecare dată cînd Swann se gîndea la el, era obligat să-l lase de o parte, căci asemenea proastă reputaţie venea în totală contradicţie cu atîtea mărturii sigure de delicateţe sufletească. Timp de o clipă Swann simţi că mintea lui se întunecă, şi el se gîndi la altceva, ca să afle din nou puţină lumină. Apoi avu curajul să se întoarcă spre acele reflecţii. Dar atunci, după ce nu putuse bănui pe nimeni, trebui să bănuiasea pe toată lumea. La urma urmei,
332
domnul de Charlus îl iubea şi era bun la suflet. Dar era un nevropat, poate că mîine va plînge ştiindu-l bobiav, iar astăzi, din gelozie, din inînie,cine ştie ce idee pusese dintr-o dată stăpînire pe el, dorise să-i facă rău. De fapt acest gen de bărbat este cel mai primejdios. Desigur, prinţul des Laumes nu-l iubea nici pe departe pe Swann aşa «Jurn îl iubea domnul de Charlus. Dar, tocmai de* aceea, nu avea faţă de el aceleaşi susceptibilităţi; şi apoi era o fire rece, fără îndoială, dar incapabilă atît de josnicii cît si de fapte mari; Swann se caia văzînd că nu s-a legat în viaţă decît de asemenea oameni. Apoi se gîndea că bunătatea este cea care îi împiedică pe oameni să h facă rău semenilor lor, că nu poate răspunde decît de firi asemănătoare cu a sa, cum era, în ceea ce priveşte bunătatea sufletească, firea domnului de Charlus. Fie şi numai ghidul de a-i face această supărare lui Swann l-ar fi revoltat. Dar, cu un om insensibil, altfel alcătuit, cum era prinţul des Laumes, cum să prevezi către ce fapte l-ar putea duce cauze de o esenţă diferită? Totul este să fii bun, iar domnul de Charlus era bun. Domnul d'Orsan nu era nici el rău,iar relaţiile lui, cordiale, dar nu foarte intime, cu Swann, născute din plăcerea pe care, gîndind la fel despre toate lucrurile, o aveau cînd stăteau de vorbă împreună, erau mai sigure decît afecţiunea exaltată a domnului de Charlus, ce-l putea duce către fapte pătimaşe, bune sau rele. Dacă era cineva de către care Swann se simţise totdeauna înţeles şi iubit cu un fel de gingăşie, atunci aceia era domnul d'Orsan. Da, şi totuşi de ce ducea acea viaţă prea puţin onorabilă? Swann regreta că nu a ţinut seama de ea, că a recunoscut adeseori, glumind, că faţă de nimeni nu a avut sentimente de simpatie şi de stimă atît de mari ca faţă de această canalie. Nu degeaba, îşi spunea el acum, oamenii îi judecă pe semenii lor după fapte. Numai faptele înseamnă ceva, şi nicidecum ce spunem, ce .gândim. Charlus şi des Laumes pot avea cutare sau cutare defecte, dar sînt oameni de bine. Orsan nu le are poate, dar nu este un om de bine. Ar fi putut face încă odată un lucru urît. Apoi Swann îl bănui pe Kemi care, este adevărat, nu ar fi fost capabil decît să inspire altcuiva scrisoarea, dar această pistă îi păru, o clipă, ca fiind cea bună. Mai întîi, Loredan avea motive să o urască pe Odette. Şi apoi cum să nu bănuim că servitorii noştri, trăind într-o situaţie inferioară faţă de a noastră, adăugind averii şi defectelor noastre bogăţii şi vicii imaginare pentru care ne invidiază şi ne dispreţuiesc, se vor găsi în mod fatal tîrîţi într-o acţiune prin care s-ar deosebi de oamenii din lumea noastră? îl bănui şi pe bunicul meu. De fiecare dată cînd Swann îi ceruse un serviciu, acesta îl refuzase. Apoi, date fiind ideile lui burgheze, crezuse poate că acţio-
333
nează spre binele lui Swann. îi bănui şi pe Bergotte, pe pictor, pe soţii Verdurin, admiră, odată mai mult, în treacăt, înţelepciunea celor din societatea înaltă, care nu vor să aibă relaţii cu mediile artistice, unde asemenea lucruri sînt posibile, poate chiar recunoscute în mod deschis, sub numele de farse pline de haz; dar îşi amintea anumite trăsături de caracter prin care aceşti boemi îi apăruseră ca fiind oameni drepţi şi sinceri, şi le compară cu viaţa întemeiată pe expediente, ba'chiar pe escrocherii, pe care ajung adeseori s-o ducă aristocraţii, din lipsa de bani, din nevoia de lux, din dorinţa coruptă de plăceri. Pe scurt, această scrisoare anonimă dovedea ca el! cunoaşte o fiinţă capabilă de asemenea nelegiuire, dar nu vedea de ce această nelegiuire ar fi fost mai curînd ascunsă în minereul — inexplorat de un altul — care este caracterul bărbatului bun şi iubitor, decît în caracterul bărbatului rece, al artistului, al burghezului, al nobilului sau al valetului. Ce criteriu trebuie m adopţi pentru a-i judeca pe oameni? De fapt toţi cei pe care îi cunoştea puteau fi în stare de o ticăloşie. Trebuia oare să nu mai întîlnească pe nici unul dintre ei? Mintea lui se întunecă parcă; îşi trecu de cîteva ori mîinile pe frunte, îşi şterse sticlele ochelarilor cu batista şi, gîndindu-se că la urma urmei şi alţi oameni ca el îi frecventau pe domnul de Charlus, pe prinţul des Laumes şi pe cei-ajţi, îşi spuse ca asta nu înseamnă neapărat că ci sînt incapabili de o infamie, ci că faptul de a frecventa oameni care pot săvîrşi
0	nelegiuire este o necesitate a vieţii, căreia fiecare i se supune. Şi
continuă să le strîngă mîna tuturor acestor prieteni, cu acea re
zervă, pur stilistică, prin care îi bănuia că poate căutaseră să-î aducă
la deznădejde.
Cît priveşte însuşi fondul scrisorii, nu se nelinişti, căci nici măcar una dintre acuzaţiile formulate împotriva Gdettei nu părea verosimilă; Swann, ca mulţi oameni, avea mintea leneşă şi lipsită de inventivitate. Ştia bine, ca pe un adevăr general, că viaţa oamenilor este plină de contraste, dar cînd era vorba de fiecare om în parte, îşi închipuia cealaltă parte a vieţii acestora, necunoscută lui, ca fiind, identică părţii pe care o cunoştea. îşi închipuia lucrurile ce-i erau ascunse, cu ajutorul acelor lucruri ce i se spuneau, în clipele cînd Odette era lîngă el, dacăi vorbeau împreună despre
01	faptă urîtă sau despre un sentiment ticălos ale altcuiva,, ea le
condamna în virtutea aceloraşi principii pe care Swann le auzise
întotdeauna rostite de părinţii lui şi cărora el le rămăsese credin
cios; şi apoi ea îi aranja florile în vase, bea o ceaşcă de ceai, se in
teresa de lucrările lui Swann. Deci Swann extindea aceste deprin
deri şi la restul vieţii Odettei, el repeta aceste gesturi cînd voia
334
gă-şi închipuie clipele cînd ea era departe de el. Dacă cineva ar fi vrut să i-o zugrăvească aşa cum era, sau mai curînd aşa cum fusese atîta vreme cu e], dar Jîngă un alt bărbat, el ar fi suferit, căci această imagine i s-ar fi părut verosimilă. Dar ce nebunie să afirmi eă ea icVeatează casele de toleranţă, că se dedă unor orgii cu femei, că duce viaţa desfrînată a fiinţelor abjecte! Slavă Domnului, crizantemele din închipuirea lui Swann, ceaiurile succesive, indignările virtuoase nu lăsau nici cel mai mic loc unor asemenea presupuneri! Din cîjid în cînd totuşi, el îi dădea de înţeles Odettei că, din răutate, oamenii îi povesteau tot ce face ea; şi» slujindu-se în asemenea împrejurări de un amănunt neînsemnat, dar adevărat, pe care îl aflase din întîmplare, ca şi cum ar fi fost doar un mic fragment, pe care îl lăsa să se întrevadă parcă fără voia lui, dintr-o reconstituire completă a vieţii Odettei ţinută ascunsă în el, o lăsa să creadă că este uiformat despre lucruri pe care în realitate nu le ştia şi nici chiar nu le bănuia, căci dacă adeseori o ruga stăruitor pe Odette să nu falsifice adevărul, era doar, chiar dacă el nu-şi dădea seama totdeauna, pentru ca Odette să-i spună tot ce face ea. Fără îndoială, aşa cum îi şi spunea Odettei, el iubea sinceritatea, dar ca pe o co-do<ţşă ce ar fi putut sa-l informeze despre viaţa amantei lui. De aceea această iubise, nefiind dezinteresată, nu-l făcuse mai bun. Adevărul scump inimii lui era cel pe care avea să i-l spună Odette: dar ,! însuşi, pentru a obţine acel adevăr, nu se dădea în lături de la minciună, de la acea minciună pe care i-o înfăţişa întruna Odettei ca ducînd la degradarea oricărei făpturi omeneşti. De fapt el minţea toi isît de mult cît şi Odette, pentru că, mai nefericit decît ea. nu ura. mai puţin egoist. Auzindu-l pe Swann cum îi povesteşte tot de lucruri pe care ea le făcuse, îl privea, neîncrezătoare şi supărată, ca să nu pară că se umileşte şi roşeşte de faptele ei.
într-o zi, aflîndu-se în perioada de linişte cea mai lungă pe care o străbătuse pînă atunci fără să mai fie pradă unor crize de gelozie, acceptase să se ducă seara la teatru cu prinţesa des Laumcs. Deseiiizînd ziarul, pentru a căuta ce piese se joacă, vederea titlului: Petele de marmoră de Theodore Barriere îl izbi cu atîta cruzime, încit făcu un pas îndărăt şi întoarse capul. Liiminat ea de becurilr din jurul unei rampe, în acel nou loc unde figura, cuvîntul „marmoră/, pe care nu-l mai desluşea printre celelalte, într-atît se obişnuise gă-l aibă adeseori sub ochi, redevenise dintr-o dată vizibil şi îl silise să-şi aducă aminte de o întîmplare pe care Odette i-o povestise odinioară, cu privire la o vizită pe care o făcuse la Salonul din Palatul Industriei împreună cu doamna Verdurin, cînd aceasta îi sjHjgeăe: „Ai grijă, o să ştiu eu să te dezgheţ, doar nu eşti de mar-
335
moră". Odette îi afirmase că nu era dccît o glumă, iar el nu dăduse nici o importanţă acelui episod. Dar pe atunci avea mai multă încredere în ea. Iar scrisoarea anonimă vorbea despre iubiri de acest fel. Fără să îndrăznească să-şi ridice ochii spre ziar, mai întoarse o pagină ca să nu mai vadă cuvintele: „Fetele de marmoră" şi începu să citească maşinal ştirile. în departamentul La Manche avusese loc o mare furtună, erau semnalate stricăciuni la Dieppe, Cabourg, Beuzeval. Pe dată mai făcu un pas îndărăt.
Numele de Beuzeval îl făcuse să se gîndească la cel al unei alte localităţi din aceeaşi regiune, Beuzeville, ce poartă, unit de el cu o liniuţă, şi un alt nume, cel de Breaute, pe care îl văzuse adeseori pe hărţi, dar care — îşi dădea pentru prima oară seama — era acelaşi cu numele prietenului său domnul de Breaute (despre el scrisoarea anonimă spunea că fusese amantul Odettei). La urma urmei, fiind vorba de domnul de Breaute, acuzaţia era verosimilă; dar în ceea ce o privea pe doamna Verdurin, lucrul era cu neputinţă. Din faptul că Odette minţea uneori nu puteai trage concluzia că ea nu spune niciodată adevărul şi, în acele cuvinte pe care le schimbase cu doamna Verdurin, povestite de ea însăşi lui Swann,' el recunoscuse glumele inutile şi primejdioase pe care, din lipsă de experienţă şi fiindcă ignoră viciul, le fac femeile inocente si care — ca, de exemplu, Odette — sînt cel mai puţin în stare să simtă o iubire pătimaşă pentru o altă femeie. în timp ce, dimpotrivă, indignarea cu care ea îi respinsese bănuielile pe care i le iscase fără voie pentru o clipă prin povestirea ei, se potrivea cu tot ce ştia el despre gusturile şi temperamentul amantei lui. Dar în acea clipă, datorită uneia dintre acele inspiraţii de bărbat gelos, asemănătoare cu cea care îi dăruieşte poetului sau savantului, care nu posedă încă decît o rimă sau o observaţie exactă, ideea sau legea ce le va da întreaga lor putere, Swann îşi aminti pentru prima dată o frază pe ca.re Odette i-o spusese în urină cu doi ani: „Acum doamna Verdurin nu mai are ochi decît pentru mine, îi sînt dragă, mă sărută, vrea să ies în oraş cu ea, vrea să o tutuiesc". Atunci Swann nu numai că nu văzuse în această frază vreo legătură oarecare cu absurdele cuvinte menite să simuleze viciul, pe care i le povestise Odette, ci, dimpotrivă, o înţelesese ca fiind dovada unei strînse prietenii. Acum iată că amintirea acestei atitudini iubitoare a doamnei Verdurin se întîlnea dintr-o dată cu amintirea conversaţiei ei de prost gust. El nu mai putea despărţi în mintea Iui toate acele cuvinte şi le văzu amestecate şi în realitate, tandreţea impregnînd cu ceva serios şi important acele glume care, în schimb, o făceau să-si piardă din inocenţă. Se duse la Odette. Se aşeză departe de ea. Nn îndrăz-

336
nea să o sărute, neştiind dacă în ea, dacă în el, o sărutare ar trezi iubirea sau mîiiia. Tăcea şi privea cum moare dragostea lor. Dintr-o dată luă o hotărîre.
—	Odette, îi spuse el, draga mea, ştiu că sînt odios, dar trebuie
fă te întreb ceva. îţi aminteşti ce-mi trecuse prin minte în legătură
cu tine şi cu doamna Verdurin? Spune-mi dacă era adevărat, cu
ea sau cu alta.
Ea clătină din cap, strîngînd din buze, semn adeseori folosit de oameni pentru a răspunde că nu au de gînd să meargă acolo, că asta îi plictiseşte, cuiva care i-a întrebat: „Vii să vezi cavalcada, să asişti la trecerea în revistă?" Dar acest semn, legat de obicei de o întîmplare viitoare, are un caracter oarecum incert cînd vrea să nege o întîmplare trecută. Mai mult, el nu evocă decît motive legate de un capriciu personal, şi nu o condamnare, o imposibilitate morală. Văzînd-o pe Odette cum îi răspunde astfel prin acel semn că presupunerea lui este falsă, Swann înţelese că este poate adevărată.
—	Ţi-am  spus, doar ştii bine, adăugă ea pe un ton iritat şi
nefericit.
—	Da, ştiu, dar eşti sigură? Nu-mi spune: „Ştii bine", ci spu-
-mi: „Nu am făcut niciodată ceva de felul ăsta cu o femeie".
Ea repetă aceste cuvinte ca pe o lecţie, pe un ton ironic, şi ea cum ar fi vrut să scape de el:
65535	Nu am făcut niciodată ceva: de felul ăsta cu o femeie.
65536	Poţi să juri pe iconiţa Fecioarei din Laghet?
Swann ştia că Odette nu va face niciodată un jurămînt mintos în faţa acestei iconiţe.
—	Cum mă ehinuiesti. exclamă ea, eliberîndu-se parcă printr-o
rcsărire de întrebarea prin care el o strîngea ca într-un cleşte. Ai
linat? Ce ai astăzi? Ai hotărît cumva că vrei să te urăsc de noarte?  Voiam tocmai să fim iarăşi ca altădată, şi iată cum ştii sâ-mi mulţumeşti!
Dar, nedîndu-i drumul, aşa cum un chirurg aşteaptă să ia sfîrşit pasmul care i-a întrerupt operaţia, dar nu-l face să renunţe la ea:
—	Greşeşti dacă-ţi închipui că te-aş certa pentru asta, Odette,
îi spuse el cu o blîndeţe convingătoare şi mincinoasă. Nu-ţi vor-
' esc niciodată decît despre ceea ce ştiu, şi ştiu totdeauna mai mult
lecît spun. Dar numai tu poţi îndulci, prin mărturisirea ta, ceea ce iă face să te urăsc atîta vreme cît fapta mi-a fost dezvăluită doar de eilalţi. Mînia mea împotriva ta nu e pricinuită de faptele tale, te iert pentru cate iubesc, ci de minciuna ta, de minciuna ta absurdă, re te face să negi în continuare lucruri pe care eu le ştiu. Dar cum
337
vrei tu ca eu să te pot iubi, cînd văd că îmi susţii, că îmi juri un lucru pe care îl ştiu neadevărat? Odette, nu prelungi această clipă care este o tortură pentru amîndoi. Dacă vrei, totul va lua sfîrşit în clipa următoare, vei fi pentru totdeauna scăpată de orice bănuială. Spune-mi, jurînd pe iconiţa ta, dacă ai făcut sau nu asemenea lucruri.
— Dar nu mai ştiu, strigă ea mînioasă, poate de foarte multă vreme, fără să-mi dau seama ce fac, poate de două sau de trei ori.
Swann se gîndise la toate posibilităţile. Eealitatea este deci ceva Care nu are nici un raport cu posibilităţile, aşa cum nu are nici o legătură lovitura de cuţit pe care o primim cu mişcările uşoare ale norilor de deasupra capetelor noastre, de vreme ce aceste cuvinte: „de două sau de trei ori" însemnară inima lui Swann cu un fier înroşit. Ciudat lucru, cuvintele „de două sau de trei ori", aceste simple cuvinte, aceste cuvinte rostite în aer, la distanţă, pot sfîsia inima ca şi cum ar atinge-o cu adevărat, o pot îmbolnăvi, ca o otravă pe care ai înghiţi-o. Fără voie, Swann se gîndi la cuvintele pe care le auzise în salonul doamnei de Saint-Euverte: „Este tot •ce am văzut mai extraordinar în afară de mesele ce trepidează în timpul şedinţelor de spiritism". Suferinţa pe care o simţea nu semăna cu nimic din ce crezuse. Nu numai pentru că, în ceasurile lui cele mai bănuitoare, închipuirea îi înaintase arareori atît de mult în direcţia răului, dar pentru că, atunci chiar cînd îşi închipuia acel lucru, el rămînea vag, nesigur, lipsit de grozăvia specială care emanase din cuvintele „poate de două sau de trei ori", lipsit de acea cruzime specifică la fel de diferită de tot ce cunoscuse el pînă atunci. ca o boală de care eşti atins pentru prima dată. Şi totuşi această Odette de la care îi Venea tot acel rău, nu-i era mai puţin dragă, ci, dimpotrivă, îi devenea încă şi mai preţioasă, ca şi cum, pe măsură ce creşteai suferinţa, creştea şi preţul calmantului, al leacului împotriva otrăvii pe care numai această femeie îl poseda. Voia să se ocupe de ea încă şi mai mult, ca de o boală pe care o descoperi dintr-o dată ca fiind mai gravă decît crezuseşi. Voia ca lucrul îngrozitor despre care ea îi spusese că l-a făcut „de două sau de trei ori" să na se mai repete. Dar pentru asta trebuia să vegheze asupra Odettei. Se spune adeseori că dezvăluindu-i unui prieten greşelile amantei sale, nu reuşeşti decît să-l apropii şi mai mult de ea, pentru că nu te crede. Dar cu cît mai mult încă îl apropii de ea dacă te crede! Dar, îşi spunea Swann, cum sa o protejeze? Poate ar fi putut să o apere de o anumită femeie, dar mai existau sute de alte femei, şi el înţelese ce nebunie îl atinsese cînd, în seara cînd nu o găsise pe Odette la soţii Verdurin, începuse să dorească posesiunea
338
unei alte fiinţe, totdeauna imposibilă. Din fericire pentru Swann, sub noile suferinţe care pătrunseseră în sufletul lui ca nişte hoarde invadatoare, exista un fond al firii lui mai vechi, mai liniştite, şi care lncra în tăcere, precum celulele unui organ rănit ce încep pe dată să refacă ţesuturile bolnave, precum muşchii unui membru paralizat care tind să-şi reia mişcările. Aceşti locuitori mai vechi, mai autohtoni, din sufletul lui, mobilizară pentru o clipă toate forţele lui Swann în vederea lucrării obscure şi reparatoare care le dă celor convalescenţi, celor operaţi iluzia odihnei. De data asta, şi nu ca de obicei, această destindere prin epuizare se produse nu atît în creierul lui Swann, cit în inima lui. Dar toate lucrurile vieţii care au existat oîndva ţin să se recreeze, şi ca un animal pe moarte cuprins din nou de tresăririle unor convulsii ce păreau a fi luat sfîrşit, suferinţa, încă odată, pârjoli cu fierul roşu inima lui: Swann, pentru o clipă cruţată. îşi aminti de acele seri cu lună plină cînd, lungit în trăsura lui care îl ducea în strada La Pârouse, îşi cultiva cu voluptate emoţiile de bărbat îndrăgostit, fără să ştie cărui fruct otrăvit îi vor da naştere. Dar toate aceste gînduri nu-i străbătură mintea decît timp de o secundă, cît îşi duse mîna la inimă, apoi el respiră din nou în chip firesc şi izbuti să surîdă, pentru a-şi ascunde chinul, începu să-i pună noi întrebări. Căci gelozia lui, care îl lovise aşa cum un duşman nu ar fi izbutit să-l lovească, făcîndu-l să cunoască durerea cea mai crudă din viaţa lui de pînă atunci, găsea că nu suferise îndeajuns şi încerca să-l rănească încă şi mai adînc. Ca o zeiţă rea, gelozia îl inspira pe Swann mînîndu-l către propria-i pieire. Chinul lui nu se înteţi chiar de la început, dar nu din vina luiţ ci numai din vina Odettei.
65535	Draga mea îi spuse el, acum, că totul s-a sfîrşit,  aş vrea
doar să ştiu dacă lucrul s-a întîmplat cu o persoană pe care o cunosc.
65536	Nu, îţi jur, de altfel cred că am exagerat, cred că nu am ajuns
pînă acolo.
El surise si continuă:
—	Nu-i, nimic, dar e păcat că nu-mi poţi spune numele. Dacă
mi-aş putea închipui persoana, asta m-ar împiedeca să mă mai gîn-
desc vreodată la acest lucru. O spun spre binele tău, căci nu te voi
mai plictisi cu întrebările. E atît de liniştitor să-ţi poţi închipui
lucrurile întocmai c-um s-au petrecut! îngrozitoare sînt doar lucru
rile pe care nu ţi le poţi imagina. Dar ai fost atît de bună cu mine,
nu vreau să te mai obosesc. îţi mulţumesc din suflet pentru tot
binele pe care mi l-ai făcut. Şi cu asta am terminat. M;\i spune-mi
doar: cînd s-a petrecut asta?
339
22»
65535	Oh! Charles, dar mă ucizi! Sînt lucruri foarte vechi. Nu
m-am mai gîndit niciodată la ele, te porţi de parcă ai vrea cu orice
preţ să-mi rcdeschizi pofta de a le face. Nu prea văd la ce ţi-ar
folosi, spuse ea cu o prostie inconştientă şi o răutate voită.
65536	Oh! voiam doar să ştiu dacă s-au întîmplat de cînd te cu
nosc. Dar ar fi atît de firesc! S-au petrecut aici? Nu poţi să-mi spui
Sn care seară anume, pentru ca să-mi închipui ce făceam eu în acea
seară? înţelegi că nu-i cu putinţă să nu-ţi aminteşti cu cine, Odette,
iubirea mea.
65537	Nu ştiu, cred că era la Bois, într-o seară cînd ai venit după
noi în insulă. Cinaseşi la prinţesa des Laumes, spuse ea, fericită
cari poate da un amănunt precis care să-i dovedească adevărul
spuselor ei. La o masă învecinată se afla o femeie pe care nu o vă
zusem de foarte multă vreme. Mi-a spus: „Vino îndărătul acelei
stînci ca să vedem razele de lună răsfrîngîndu-se în apă". Mai întîi
ani căscat şi i-am răspuns: „Nu, sînt obosită şi mă simt bine aici".
Ea mi-a spus că niciodată nu mai văzuse o asemenea lună. I-am
răspuns: „Glumeşti!"; ştiam ce vrea de la mine.
Odette povestea toate astea aproape rîzînd, fie pentru că ele îi păreau cu totul fireşti, fie pentru a le scădea astfel din importanţă, fie pentru a nu părea umilită. Văzînd expresia lui Swann, îşi schimbă atitudinea:
—	Eşti un mizerabil, îţi place să, mă torturezi, să mă faci să-ţi
spun minciuni numai ca să mă laşi odată în pace.
Această n doua lovitură primită de Swann era încă mai cumplită decît prima. Niciodată nu bănuise că acele lucruri erau atît de recente, ascunse de ochii lui, care nu ştiuseră să le descopere, mi într-un trecut pe care nu-l cunoscuse, ci în seri de care îşi amintea atît de bine, pe care le trăise cu Odette, pe care le crezuse atît de cunoscute de el şi care acum căpătau o înfăţişare vicleană şi atroce; în mijlocul lor, dintr-o dată, se ivea acea prăpastie, acel moment din insula din Bois. Odette, fără să fie inteligentă, avea farmecul firescului. Ea povestise, mimase acea scenă cu atîta simplitate, îneît Swann, gîfîind de gelozie, vedea totul: căscatul Odettei, stînoa. O auzea cum răspunde — plină de veselie, vai —: „Glumeşti!" Simţea că nu-i va mai spune nimic despre acea seară, că nu se mai poate aştepta pentru moment la nici o altă dezvăluire; îi spuse: „Draga mea, iartă-mă, simt că te chinuiesc, gata, nu mă mai gîndesc la asta".
Dar ea văzu că ochii lui rămîneau aţintiţi asupra lucrurilor pe care nu le ştia şi asupra acestui trecut al iubirii lor, monoton şi liniştit în amintirea lui, pentru că era vag, şi sfîşiat acum, ca de
"340
o rană, de acel moment din insula din Bois, cu lună plină, după cina de la prinţesa des Launies. Dar el se obişnuise într-atîta să găsească viaţa interesantă — să admire ciudatele descoperiri pe caro te sileşte să le faci —, că, în vreme ce suferea atît de Biult încît credea că nu va mai putea îndura mult timp o asemenea durere, îşi spunea: „Viaţa este cu adevărat uimitoare si ne rezervă surprize nemaipomenite; de fapt, viciul este mult mai răspîndit decît se crede. Iată o femeie în care aveam încredere, cu o înfăţişare atît de simplă, atît de cinstită, chiar dacă frivolă, şi care părea a avea gusturi foarte normale şi sănătoase; în urma unui denunţ neverosimil îi pun întrebări, şi puţinul pe care mi-l mărturiseşte îmi dezvăluie mult mai mult decît aş fi putut bănui. Dar nu putea să se mărginească la aceste observaţii dezinteresate. Căuta să aprecieze exact valoarea a ceea ce ea îi povestise, ca să ştie dacă trebuia să tragă concluzia că ea făcuse acele lucruri adeseori şi că le va repeta. îşi spunea întruna cuvintele ei: „Vedeambine ce vrea de la mine", „De două sau de trei ori", „Glumeşti!", dar ele nu mai apăreau dezarmate în memoria lui Swann, ci fiecare avea un cuţit şi îl împlînta din nou în el. Multă vreme, aşa cum un bolnav nu se poate împiedica să încerce clipă de clipă să facă o mişcare dureroasă, el îşi repeta cuvintele: „Mă simt bine aici", „Glumeşti!", dar suferinţa era, atît de puternică, încît era silit să se oprească. Era uimit că fapte pe care totdeauna le privise cu atîta uşurinţă şi veselie, deveniseră acum pentru el grave ca o boală în urma căreia poţi să mori. Cunoştea bine femei cărora le-ar fi putut cere să o supravegheze pe Odette. Dar cum să spere că ele vor privi lucrurile ca şi el, şi nu vor rămîne la punctul de vedere care fusese şi al său vreme atît de îndelungată, condueîndu-i totdeauna viaţa voluptuoasă, cum să spere că nu-i vor spune, rîzînd: „Gelosule, vrei să-i lipseşti şi pe ceilalţi de o plăcere"? Prin ce trapă clintr-o dată eoborîtă (el, care nu avusese odinioară prin iubirea lui pentru Odette decît plăceri delicate) fusese el brusc aruncat în acest nou eerc al infernului, de unde nu vedea cum va mai putea ieşi vreodată? Sărmană Odette! Na era supărat pe ea. Ea nu era decît pe jumătate vinovată. Nu se spunea că fusese dăruită, de către propria ei mamă, pe cînd era aproape un copil, la Nisa, unui englez bogat? Dar cît adevăr dureros începeau să cuprindă pentru el aceste rînduri din Jurnalul urnii poet1'10 de Alfred de Vigny, pe care le citise odinioară cu indiferenţă: „Cîiîd simţi că te cuprinde iubirea pentru o femeie, ar trebui «ă-ţi spui: Cine sînt prietenii ei? Ce fel de viaţă a dus? Toată fericirea vieţii se sprijină pe răspunsurile la aceste întrebări". Swann era uimit că asemenea simple fraze rostite de el în gînd, ca „Glumeşti!",
341
„Vedeam bine ce vrea de la mine", pot sări facă atît de rău. Dar înţelegea că acel lucru pe care el îl credea a fi doar o înşiruire de fraze simple nu era decît armatura în care era prinsă, şi putea, să-i fie redată, suferinţa simţită de el în timpul povestirii Odettei. Căci. din nou, îl încerca aceeaşi suferinţă. Zadarnic ştia acum — ba chiar zadarnic uitase puţin, iertase, odată cu trecerea timpului —, cînd îşi spunea iarăşi aceste cuvinte, vechea suferinţă făcea din el omul care fusese înainte ca Odettesă-i vorbească: neştiutor, plin de încredere; cumplita lui gelozie îl situa din nou, pentru a simţi iarăşi lovitura pe, care i-o dăduse mărturisirea Odettei, în poziţia cuiva ce nu ştie încă, şi, chiar după cîteva luni, această veche întîmplare îl tulbura ca o revelaţie. Admira teribila putere re-creatoare a memoriei sale. El nu putea nădăjdui o domolire a chinurilor decît prin slăbirea acestei forţe generatoare, a cărei fecunditate scade odată cu vîrsta. Dar cînd puterea pe care o avea unul dintre cuvintele rostite de Odette de a-l face să sufere părea epuizată oarecum, atunci un alt cuvînt, unul dintre acelea asupra cărora mintea lui Swann se oprise mai puţin pînă atunci, un cuvînt aproape nou, Io înlocuia pe celelalte, şi îl lovea cu o vigoare intactă. Amintirea serii cînd cinase la prinţesa des Laumes era dureroasă, dar nu era decît centrul răului său. Acesta iradia confuz, jur-împrejur, către toate zilele învecinate. Şi în orice punct ar fi vrut să ajungă în aceste amintiri, întregul anotimp cînd soţii Verdurin petrecuseră atît de des seara în insula din Bois îi făcea rău. Atît de rău, îneît, treptat, curiozităţile pe care le stîrnea în el gelozia fură neutralizate de teama noilor torturi pe care va trebui să le îndure satisf ăcîndu-le. îşi dădea seama că toată viaţa Odettei dinainte de întîlnirea lor, pe cate nu încercase niciodată să şi-o reprezinte, nu era întinderea abstractă pe care o Vedea el vag, ci fusese alcătuită din ani avînd particularităţile lor, de ani plini de incidente concrete. Dar, aflîndu-le, se temea că acest trecut incolor, fluid şi suportabil va căpăta un corp tangibil şi desfrînat, un chip individualizat şi diabolic. Şi continua să nu încerce să şi-l închipuie întocmai aşa cum fusese, nu din lene de a gîndi, ci, de data asta, de teama suferinţei. Nădăjduia că într-o zi va ajunge să poată auzi numele insulei din Bois, cel al prinţesei des Laumes, fără să simtă vechea sfîşiere, şi găsea ca este imprudent să o silească pe Odette să rostească noi cuvinte, numele altor locuri, al altor împrejurări care, suferinţa sa fiind de puţină vreme mai mică, o vor face să renască sub o altă formă.
Dar adeseori lucrurile pe care nu le cunoştea, pe care se temea acum să le cunoască, îi erau dezvăluite cu totul spontan de Odfette însăşi; într-adevăr, distanţa pe care viciul o punea între viaţa reală
342
a Odettei şi viaţa relativ inocentă atribuită ei de Swann. şi pe care adeseori încă i-o atribuia, era ignorată de Odette: o fiinţă vicioasă, pre-'ăeîndu-se întotdeauna virtuoasă în faţa celor de care nu vrea să fie bănuită ca avînd vicii, nu poate exercita controlul necesar pentru a-şi da seama cît de departe de modul de a trăi normal o duc, treptat, aceste vicii, căci creşterea lor continuă se face pe nesimţite pentru cel ce le practică. în coabitarea lor, în mintea Odettei, cu amintirea faptelor pe care ea i le ascundea lui Swann, alte fapte, treptat, erau colorate de celelalte, molipsite de elej fără ca <>» să le vadă în vreun fel ciudăţenia, fără ca ele să contrasteze cu mediul unde ea le făcea să trăiască în mintca-i; dar i le povesteit lui Swann, iar el era înspăimîntat de ambianţa dezvăluită de ele. într-o zi încerca, fără să o jignească pe Odette, să o întrebe dacă nu fnsese niciodată în case de toleranţă. La drept vorbind, era convins că nu fusese; lectura scrisorii anonime introdusese o bănuială in inteligenţa lui, dar într-un fel mecanic; nu-i acordase nici un fel de credit, dar, de fapt, rămăsese acolo, iar Swann, pentru a se ditxîra de prezenţa pur materială, dar totuşi supărătoare, a bănu-dorea ca Odette să o extirpe din mintea lui. „O, nu! Dar asta nu înseamnă că patroanele unor astfel do case nu umblă după mine. adăugă ea, arătînd, printr-un surîs, o mulţumire vanitoasă de care îiu-şi dădea seama. Una m-a aşteptat chiar ieri timp de două ore, fîiar spunea să stabilesc eu orice preţ. Se pare că un ambasador î-a spus: «Mă omor dacă nu mi-o aduci». I s-a spus că nu eram acasă, dar pînă la urmă a trebuit să-i vorbesc eu însămi ca să o conving să plece. Aş fi vrut să vezi cum am primit-o; camerista mea, care mă auzea din încăperea alăturată, mi-a spus că strigam din "ăsputeri: «Dar îţi spun că nu vreau! Nu-mi place ce-mi propui ('ml că sînt liberă să fac totuşi ce vreau! Dacă aş avea nevoie de bani, mai înţeleg...» Portarul a primit ordinul să nu o mai lase să e, îi va spune că sînt la ţară. Ah! aş fi vrut să fii ascuns undeva. i d că ai fi fost mulţumit, dragul meu. Odette a ta nu-i chiar atît de rea, după cum vezi."
De altfel, cînd i le făcea, înseşi mărturisirile ei privitoare \n greşeli pe care presupunea că Swann le descoperise, îi slujeau acestuia mai curînd ca punct de plecare pentru noi îndoieli şi prea puţin pentru a le curma pe cele vechi. Căci nu eran niciodată bine potrivite pe măsura acestora. Zadarnic lăsa Odette de o parte tot ce era esenţial, în ce nhnînea se mai afla totdeauna ceva pe cart1 Swann nu-l imaginase niciodată, ceva care îl copleşea cu noutatea i îi îngăduia să schimbe termenii problemei asupra căreia se înverşuna gelozia lui. Iar aceste mărturisiri nu mai puteau fi uitate
343
de el. Sufletul lui le vehicula în toate direcţiile, le arunca, le legăna, ca pe nişte cadavre. Şi era otrăvit de ele.
O dată ea îi vorbi despre o vizită pe care i-o făcuse Forcheville chiar de sărbătoarea Paris-Murcie. „Cum, îl cunoşteaiîn acea vreme? A li! da, e adevărat", spuse, corectîndu-se repede, ca să nu pară că nu a ştiut. Şi, dintr-o dată, începu să tremure la gîndul că în acea zi, cînd primise de la ea scrisoarea pe care o păstrase ca pe o comoară, ea lua poate masa cu Forcheville la „Maison d'Or". Odette îi jură că nu. „Totuşi acel loc îmi aminteşte de ceva care ştiu că nu a fost adevărat", îi spuse el, pentru a o speria. „Da, îţi aminteşti că nu am fost acolo în seara cînd ţi-am spus că tocmai ieşeam de acolo şi cînd tu mă căutaseşi la «Prevost», îi răspunse ea (crezînd că ştie), eu o hotărîre plină nu atît de cinism, cît de timiditate, de o teama, de a-l contraria pe Swann, teamă pe care voia să o ascundă, din amor propriu, şi din dorinţa de a-i arăta că poate fi sinceră. Astfel îl lovi cu o precizie şi o putere de călău, cu un gest lipsit de cruzime, căci Odette nu-şi dădea seama de răul pe care i-l făcea lui Swar; : ba chiar începu să rîdă, poate, e adevărat, mai ales ca să-şi ascundă umilinţa şi stinghereala. „Este adevărat că nu fusesem la «Maison Doree»121, că ieşeam de la Forcheville. Fusesem într-adevăr la «Prevost», nu glumesc, mă întîlnise acolo şi-mi propusese să vin la H să-i văd gravurile. Dar venise cineva în vizită la el mai înainte. Ţi-am spus că veneam de la «Maieon d'Or» pentru că m-am temut să-ţi spun adevărul, ca să nu te supăr. Cred că a. fost un gest frumos din partea mea. Poate nu am avut dreptate, dar cel puţin acum îţi spun sincer cum s-au întîmplat lucrurile. Ce interes aş avea să nu-ţi spun că am luat masa cu el şi de sărbătoarea Par is-Murc ie, dacă ar fi fost aşa? Cu atît mai mult cu cît atunci nu ne cunoşteam încă prea bine noi doi, nu-i aşa, dragul meu?" El îi surise cu laşitatea neaşteptată a fiinţei lipsite de puteri în care fusese transformat de aceste cuvinte copleşitoare. Astfel, chiar în lunile la care nu mai îndrăznise niciodată să se gîndească, pentru că fuseseră prea fericite, chiar în acele luni cînd îl iubise, ea îl minţea totuşi! Asemenea acelei ciipe cînd (în prima seară cînd „potriviseră florile de catleya") ea îi spusese că vine de la „Maison Doree", existau, neîndoielnic, încă multe altele, ascunzînd şi ele vreo minciună pe care Swann nu o bănuise încă niciodată. îşi aminti că ea îi spusese într-o zi: „Aş putea să-i spun122 doamnei Verdurin că nu mi-a fost gata rochia, că mi-a întîrziat trăsura. Asemenea lucruri se aranjează întotdeauna". Şi lui, probabil, de nenumărate ori cînd îi strecurase asemenea cuvinte, care explică o întîrziere, justifică schimbarea orei unoi întîlniri, îi ascundea, fără ca el să fi bănuit atunci, ceva ce trebuia
344
să facă ea cu im altul, cu un altul căruia ca îi spusese: „îi voi spune lui Swann că nu mi-a fost gata rochia, că trăsura mi-a venit cu întîrziere, asemenea lucruri se aranjează întotdeauna". Şi sub amintirile cele mai minunate ale lui Swann, sub cuvintele cele mai simple pe care i le spusese cîndva Odette, în care el crezuse ca în cuvintele sfintei Evanghelii, sub faptele zilnice pe care ea i le povestise, sub locurile cele mai obişnuite, casa croitoresei, aleea din Bois, Hipodromul, simţea ascunsă, prin mijlocirea acelui surplus de timp care, chiar în zilele cele mai cu de-amănuntul relatate, mai lasă încă răgaz si pentru alte fapte, şi le poate  sluji drept ascunzătoare, simţea insinuîndu-se, prezenţa posibilă şi subterană a unor minciuni care murdăreau tot ceea ce îi fusese mai scump pînă atunci (serile lui cele mai bune, strada La Perouse însăşi, pe care Odette o părăsise probabil totdeauna la alte ore deeît cele pe care i le comunicase lui), punînd pretutindeni în circulaţie ceva din întunecata spaimă pe care o simţise cînd auzise mărturisirea cu privire la „Mai-son Doree" şi, precum animalele  spurcate din Prăbuşirea Cetăţii Ninive123, dărîmînd piatră cu piatră întregul lui trecut. Acum căuta să uite de fiecare dată cînd memoria îi rostea numele cumplit de „Maison Doree", dar nu ca la serata, încă foarte recentă, a doamnei de Saint-Euverte, pentru că îi amintea o fericire de mult pierdută, ci pentru că îi aducea în amintire o nefericire aflată de curînd. Apoi, ca şi cel al insulei din Bois, numele de „Maison Doree", treptat, nu-l mai făcu să sufere. Căci ceea ce credem a fi iubirea noastră, gelozia noastră, nu-i una şi aceeaşi pasiune continuă, indivizibilă. Ele sînt alcătuite dintr-o infinitate de iubiri succesive, de gelozii diferite şi efemere, dar care, prin multitudinea lor neîntreruptă, lasă impresia continuităţii, iluzia unităţii. Viaţa iubirii lui Swann, fidelitatea geloziei sale erau făcute din moartea, din infidelitatea a nenumărate dorinţe, a nenumărate îndoieli, care o aveau toate drept obiect pe Odette. Dacă ar fi rămas multă vreme fără să o vadă, cele care mureau astfel nu ar fi fost înlocuite de altele. Dar prezenţa Odettei continua să însămînţeze inima lui Swann cu iubiri şi cu bănuieli alternate.
în unele seri ea devenea iar, dintr-o dată, foarte iubitoare, anun-ţîndu-l cu duritate că trebuie să profite pe dată de starea ei, că poate nu o va mai vedea aşa cine ştie cîţi ani.de acum înainte; trebuiau să se întoarcă pe dată la ea acasă, ca să-i „potrivească florile de catleya", şi dorinţa pe care pretindea că o simte faţă de el era atît de bruscă, atît de inexplicabilă, atît de imperioasă, mîu-gîierile cu care îl copleşea apoi, atît de demonstrative şi de insolite, încît această iubire brutală şi parcă neverosimilă îl întrista pe Swann
345
ca o minciună şi ea o răutate. într-o seară cînd, la porunca ei ^ întorsese cu ea acasă, şi cînd îi dădea sărutări întretăiate de verbe patunaşe care contrastau cu indiferenţa ei obişnuită, el auzi parcă iui zgomot; se ridică şi căută pretutindeni, nu*găsi pe nimeni, dar nu avu curajul să se întoarcă lîngă ea; atunci Odette, în ci mîniei, sparse un vas, spunîndu-i lui Swann: „Cu tine nu se poate tace niciodată nume!" Şi el rămase cu bănuiala că poate astnmsese in cameră pe cineva pe care voise să-l facă gelos sau căruia voise sa-i aţîţe simţurile.
Uneori se ducea în case de toleranţă, nădăjduind că va afla ceva despre ea, fără să îndrăznească totuşi să-i pronunţe numele. „Am o fetiţă care o să-ţi placă", spunea patroana. Şi, timp de un ceas, stătea de vorbă, cuprins de tristeţe, cu vreo biată fetişcană uimită că nu-i cere şi altceva. Una, foarte tînără, fermecătoare, îi fpuse într-o zi: „Aş vrea să-mi găsesc un prieten. Ar putea fi sigur că nu m-aş mai duce niciodată cu vreun alt bărbat. — Crezi îctr-adevăr că este cu putinţă ca o femeie iubită din tot sufletul să nu-I mai înşele niciodată pe cel care o iubeşte? o întrebă Swann, neliniştit. — Bineînţeles! Dar există firi şi firi!" Swann le spunea acestor fete aceleaşi lucruri care i-ar fi plăcut şi prinţesei des Lau-mes. Celei care căuta un prieten, îi spuse, surîzînd: „E drăguţ, din partea ta, ţi-ai pus azi ochi albaştri, ca şi cordonul tău. — Dar si dumneata ai manşete albastre. — Ce conversaţie plăcută  avem! Nu te plictisesc? Poate ai treabă? — Nu, am tot timpul.  Dacă m-ai fi plictisit, ţi-aş fi spus. Dimpotrivă, îmi place să te aud vorbind. — Stat foarte măgulit. Nu-i aşa că ne spunem lucruri fearte plăcute? îi spuse el patroanei, care tocmai intra. — Tocmai asta îmi spuneam şi eu. Cît sînt de cuminţi! Acum au început bărbaţii să vină la mine doar ca să stea de vorbă cu fetele. Nu de mult prinţul spunea că se simte mult mai bine aici decît în salonul nevestei. Se pare că acum femeile din lumea bună au un fel de a se purta scandalos. Plec, sînt discretă." Şi îl lăsă pe Swann cu fata cu  ochi albaştri. Dar curînd el se ridică şi îşi luă rămas bun, îi era indiferentă, căci nu o cunoştea pe Odette.
Pictorul fusese bolnav, iar doctorul Cottard îl sfătuise să facă o călătorie pe mare; mai mulţi dintre credincioşii casei spuseră că vor să plece împreună cu el; soţii Verdurin nu se putură hotărî să rămînă singuri, închiriară un yacht, apoi îl cumpărară, şi astfel Odette făcu numeroase croaziere. De fiecare dată, la puţină vreme după plecarea ei. Swann simţea că începe să fie mai indiferent, dar, ca şi cum această distanţă morală ar fi fost direct proporţională cu distanţa materială, de îndată ce ştia că Odette s-a întors,
346
trebuia să o vadă. Odată, cînd plecaseră doar pentru o lună, după cum credeau, fie că hotărîseră asta cMar în timpul călătoriei, fio că domnul Verdurin orînduise astfel dinainte pe ascuns laernrile, pentru a-i face plăcere nevestei lui, şi nu le spusese celorlalţi decît treptat că vor mai întîrzia, de la Alger se duseră la Tunis, apoi in Italia, apoi în Grecia, la Constantinopole, în Asia Mică. Călătoreau <de aproape un an. Swann se simţea cu totul liniştit, aproape fericit. Deşi doamna Verdurin încercase să-i convingă pe pianist şi pe doctorul Cottard că mătuşa primului şi bolnavii celuilalt nu averii nevoie de ei şi că, în orice caz, era imprudent ca doamna Cottard să se întoarcă la Paris, pe care domnul Verdurin îl declara ca fiind în plină revoluţie, ea fu silită să le redea^libertatea la Coustantino-pole. Iar pictorul plecă împreună cu ei. într-o zi, la puţină vreme după întoarcerea acestor trei călători, Swann, văzînd cum trece un omnibuz în direcţia parcului Luxembourg, unde avea treabă, sărise în el şi se pomenise aşezat în faţa doamnei Cottard, care îşi făcea vizitele, în mare ţinută, cu o pană la pălărie, în rochie de mătase, cu manşon, umbreluţă., poşetă şi mănuşi albe proaspăt curăţate. înarmată cu aceste însemne, cînd era vreme uscată mergea pe jos de la o casă la alta, în acelaşi cartier, dar pentru a trece apoi în alt cartier folosea omnibuzul. în primele clipe, înainte ca gentileţea, înnăscută a femeii să răzbată prin scorţoşenia micii burgheze, şi neştiind prea bine, de altfel, dacă trebuie să-i vorbească lui Swann despre soţii Verdurin, ea rosti, firesc, cu vocea ei înceată, stîngacc şi biîiîdă, acoperită uneori pe de-a-ntregul de zgomotul asurzitor al ibuzului, cuvinte alese printre cele pe care le auzea şi le repeta în cele douăzeci ş; cinci de case ale căror etaje le urca într-o singură zi:
—	Nu te întreb, domnule, dacă fiind atît de la curent cu toate
cum eşti dumneata, ai văzut, la Mirlitons, portretul pictat de Ma-
cbard, la care aleargă tot Parisul. Ce părere ai despre el? Faci parte
din tabăra celor care îl admiră sau din tabăra celor care-l batjoco
resc? în toate saloanele nu se vorbeşte decît despre portretul pictat
de Machard; nu eşti şic, nu eşti cum trebuie să fii, nu eşti în pas cu
vremea, dacă nu-ţi spui părerea despre portretul pictat de Machard.
Swann răspunzîndu-i că nu văzuse acest portret, doamnna Cottard se temu că l-a jignit punîndu-i acea întrebare.
—	Ah! dar e foarte bine, cel puţin mărturiseşti asta de-a dreptul,
no te crezi dezonorat pentru că nu ai văzut portretul pictat de
Machard. Găsesc că e o atitudine foarte frumoasă. Eu una l-am
văzut, părerile sînt împărţite, unii îl găsesc cam prea lucrat, cam
I
347
prea meşteşugit, dar eu găsesc că este portretul ideal. Evident, nu seamănă cu femeile albastre şi galbene ale prietenului nostru Biche. Dar trebuie să-ţi spun de-a dreptul, deşi poate mă vei găsi cam învechită, dar spun ce gîndesc, eu nu înţeleg nimic din ce pictează. Dumnezeule, recunosc calităţile pe care le are portretul soţului meu. E un tablou mai puţin straniu decît cele pe caro le pictează de obicei, dar de ce i-o fi făcut mustăţi albastre? în timp ce Machard! Soţul prietenei la care mă duc acum (ceea ce îmi prilejuieşte marea plăcere de a călători împreună cu dumneata) i-a promis că dacă este numit membru al Academiei (este unul dintre colegii doctorului), îl va ruga pe Machard să-i facă portretul. Ce vis frumos! Am o altă prietenă care spune că îl preferă pe Leloir. Nu sînt decît o biată profană şi Leloir este poate încă şi mai iscusit. Dar găsesc că prima calitate a unui portret, mai ales cînd costă 10 000 de franci, este aceea de a semăna cu originalul, pe care chiar trebuie să-l înfrumuseţeze puţin.
După ce rosti aceste cuvinte ce-i erau inspirate de egreta ei înaltă, de monograma de pe poşetă, de numărul scris de vopsitor eu cerneală pe mănuşile ei, şi de stinghereala de a-i vorbi lui Swaim despre soţii Verdurin, doamna Cottard, văzînd că erau încă departe de colţul străzii Bonaparte, unde conductorul trebuia să oprească, îşi ascultă inima, care o sfătuia să rostească altfel de cuvinte.
—	Cred că ţi-au ţiuit urechile, domnule, îi spuse ea, în răstimpul
cît am călătorit cu doamna Verdurin. Nu se vorbea decît despre
dumneata.
Swann îşi arătă mirarea, căci presupunea că numele lui nu mai era niciodată rostit în faţa soţilor Verdurin.
—• De altfel, adăugă doamna Cottard, doamna de Crecy era şi ea acolo, şi cu asta am spus totul. Oriunde s-ar afla, Odette nu poate rămîne multă vreme fără să vorbească de dumneata. Şi îţi dai seama că nu te vorbeşte de rău. Cum? Te îndoieşti, spuse ea, văzîndu-l   pe Swann   că   face   un   gest   sceptic.
Şi, înflăcărîndu-se parcă de sinceritatea convingerii ei, nedînd, de altfel, nici un fel do subînţeles acelui cuvînt, pe care îl folosea doar în sensul în care el se referă la afecţiunea care îi uneşte pe prieteni:
—	Dar ea te adoră! Ah! cred că nu ar trebui să spun asta despre
dumneata în faţa ei! în legătură cu orice, dacă vedeam un tablou,
de exemplu, ea spunea: „Ah! dacă ar fi aici, ar şti să vă spună dacă
este autentic sau nu. Nimeni nu-l întrece în privinţa asta". Şi,
clipă de clipă, întreba: „Ce-o fi făcînd acum? Măcar dacă ar lucra
348
cît de cit! Ce nenorocire, un bărbat atît de înzestrat 6ă fie atît de leneş! (Mă ierţi că-ţi spun asta, nu-i aşa?) Parcă îl şi văd, se gândeşte la noi, se întreabă unde sîntem". A spus chiar ceva care mi-a plăcut foarte mult. Domnul Verdurin îi spunea: „Dar cum poţi să vezi ce face acum, eîiid eşti la opt sute de leghe depărtare de el?'' Atunci Odette i-a răspuns: „Ochiul unei prietene vede totul". Nu, îţi jur, nu-ţi spun asta ca să te măgulesc, ai în ea o adevărată prietenă, aşa cum nu sînt multe. îţi voi spune, de altfel, dacă încă nu ştii, că eşti singurul. Doamna Verdurin îmi spunea chiar în ultima zi (ştii, în preajma unei plecări se stă cel mai bine de vorbă): „Nn spun că Odette nu ne iubeşte, dar tot ce-i spunem noi nu are prea mare greutate faţă de ce i-ar spune domnul Swann". Oh! Dumne-zeule-Doamne, uite că omnibuzul se opreşte; tot stînd aşa de vorbă cu dumneata era să trec de strada Bonaparte... te pot ruga să-mi spui dacă egreta mea stă dreaptă?
Şi doamna Cottard îşi scoase din manşon, pentru a i-o întinde lui Swann, nuna înmănuşată în alb, de unde îşi lua parcă zboru' o nălucire de viaţă aristocratică, umplînd omnibuzul şi amesteeîn-du-se cu mirosul puternic de vopsea. Iar Swann se simţi înduioşat faţă de ea, şi de doamna Verdurin (şi faţă de Odette, de asemene;!, căci sentimentul pe care îl avea faţă de ea, nemaifiind dureros, nu mai era un sentiment de iubire), în timp ce o privea cu ochi tandri cum porneşte plină de curaj pe strada Bonaparte, cu egreta înaltă la pălărie, ridieîndu-şi cu o mînă fusta, iar cu cealaltă ţinîndta-şi umbreluţa şi poşeta, cu monograma foarte Ia vedere, în timp ce manşonul i se bălăbănea în faţă.
Pentru a face concurenţă sentimentelor bolnăvicioase nutrite de Swann pentru Odette, doamna Cottard, mai bună leeuitoare deeît ar fi fost soţul ei, grefase alături de ele alte sentimente, normale, de recunoştinţă, de prietenie, sentimente care i-o făceau pe Odette mai umană (mai asemănătoare cu celelalte femei, pentru că şi alte femei puteau să i le inspire), grăbind transformarea ei definitivă în acea Odette iubită cu o dragoste calmă, cea care îl dusese la ea înţr-3 seară, după o petrecere la pictor, să bea un pahar de oranjadă cit Forchevillc şi lîngă care Swann întrevăzuse că va putea trăi fericit.
1
Odinioară, gîndindu-se adesea cu spaimă că într-o zi nu va mai fi îndrăgostit de Odette, el îşi făgăduise să vegheze şi, de îndată ce va simţi că iubirea începe să-l părăsească, să se agate de ea, să o reţină. Dar iată că slăbirii iubirii sale îi corespundea simultan o slăbire a dorinţei de a rămîne îndrăgostit. Căci nu te poţi schimba, adică nu poţi deveni altcineva, continuînd totodată să asculţi de sentimentele
349
celui care nu mai eşti. Uneori numele — zărit în vreun ziar — unuia dintre bărbaţii pe care îi bănuia că au putut fi amanţii Odettei, îi trezea iar gelozia. Dar ea era uşoară, şi cum îi dovedea că nu ieşise cu totul din acel timp cînd suferise atît de mult — dar cînd cunoscuse totodată şi un mod de a simţi atît de voluptuos — şi că întîmplarea îi va îngădui poate să-i întrevadă încă pe furiş şi de departe frumuseţile, această gelozie năştea în el mai curînd o aţîţare plăcută, aşa cum parizianul morocănos care pleacă din Veneţia pentru a regăsi Franţa ştie, datorită unui ţînţar răzleţ, că Italia şi vara nu sînt încă foarte departe. Dar cel mai adeseori, cînd făcea efortul, dacă nu de * i-amine în timpul atît de particular al vieţii sale din care ieşea, cel puţin de a-l vedea mai limpede atîta vreme cît mai putea încă, el îşi dădea seama că nu-l mai poate cuprinde; ar fi vrut să vadă, ca pe un peisaj care dispare, acea iubire pe care o părăsea; dar este atît de greu să te dedublezi şi să-ţi dai spectacolul veridic al unui sentiment pe care nu-l mai ai, încît curînd, mintea întunecîndu-i-se parcă, nu mai vedea nimic, renunţa să mai privească, îşi lua ochelarii de la ochi, le ştergea sticlele; şi îşi spunea că e mai bine să se odihnească puţin, că mai are încă timp, cufundîndu-seiarm amorţeala călători'-lui pe jumătate adormit, care îşi trage pălăria peste ochi şi se prăbuşeşte în somn în vagonul ce-l duce tot mai repede departe de ţinutul arida a trăit atîta vreme şi de la care îşi făgăduise să-şi ia un ultim rămas bun. Ba chiar, ca acel călător care se trezeşte doar în Franţa, cînd Swann găsi, din întîmplare, chiar la îndemînă, dovada că Forehe-ville fusese amantul Odettei, el îşi dădu seama că nu mai simţea nici o durere, că iubirea era departe acum, şi regretă că nu a ştiut clipa cînd îl părăsea pentru totdeauna. Şi aşa cum, înainte de a o săruta pe Odette pentru prima oară, căutase să-şi imprime în amintire chipul pe care ea îl avusese atîta vreme pentru el şi pe care avea să-i transforme amintirea acelei sărutări, tot astfel ar fi vrut, în gînd, cel puţin, să-şi fi putut lua rămas bun, în timp ce ea mai exista încă, de la acea Odette ce-i inspira iubire şi gelozie, de la acea Odette ce-i pricinuia suferinţe atît de mari şi pe care acum nu o va mai revedea niciodată.
Se înşela. Urma să o vadă încă odată, după cîteva săptămîni. Dormind, în amurgul unui vis. Se plimba cu doamna Verdurin, doctorul Cottard, un tînăr purtînd fes pe carc-l nu putea identifica, pictorul, Odette, Napoleon al 11l-lea şi bunicul meu, pe un drum ev merge* de-a lungul mării, pe un mal abrupt, cînd foarte înalt, cînd numai de cîţiva metri, astfel încît urcau şi coborau întruna; cei care coborau nu mai puteau fi văzuţi de cei care urcau încă, lumina puţină ce mai rămăsese pălea, şi s-ar fi părut că o noapte întunecată avea să

350
se întindă dintr-o data pretutindeni. Din cînd în cînd, valurile săltau pînă sus de tot, iar Swann simţea pe obraz picături îngheţate. Odctte îi spunea să le şteaygă, el nu putea, şi asta îl făcea să se simtă stingherit faţă de ea, ca şi faptul de a fi în cămaşă de noapte. Spera că (lin cauza întunericului ceilalţi nn-şi vor da seama, dar doamna Yer-durin atinţi asupra lui o privire mirată, vreme de mai multe clipe, ce i se părură nespus de lungi şi în timpul cărora văzu cum faţa ei se deformează, cum nasul i se alungeşte şi cum îi cresc mustăţi uriaşe. Se întoarse pentru a o privi pe Odette, obrajii ei erau palizi, presăra ii cu punctişoare roşii, trăsăturile obosite, era încercănată, dar îl privea cu ochi plini de dragoste, gata parcă să se desprindă ca nişte lacrimi şi să eadă pe el, şi simţea că o iubeşte atît de mult, încît ar fi vrut să o ia cu el pe dată. Pe neaşteptate, Odette privi la un mic ceas pe care îl purta la mînă şi spuse: „Trebuie să plec", îşi luă rămas bun de la toată lumea în acelaşi fel, fără să-i vorbească lui Swann între patra ochi, fără să-i spună unde îl va întîlni în acea seară sau în altă zi. El nu îndrăzni-să o întrebe, ar fi vrut să o urmeze şi era silit, fără să se întoarcă spre ea, să răspundă surîzîndunei întrebări a doamnei Verdurin, dar inima îi bătea îngrozitor de tare, o ura pe Odette. ar fi vrut să-i străpungă ochii pe care îi iubise atît de mult cu o clipă mai înainte, să-i zdrobească obrajii lipsiţi de prospeţime. Conţinu;» să urce panta împreună cu doamna .Verdurin, adică să se îndepărteze, cu fiecare pas, de Odette, care cobora în sens invers. După o secundă; se scurseseră multe ore de cînd ea plecase. Pictorul îi atrase atenţia lui Swann ca Napoleon al IlI-lea dispăruse şi el nu mult după plecarea oi. „Se înţeleseseră între ei, asta e sigur, adăugă el, s-au întîlnit probabil jos, n-au vrut să-şi ia rămas bun aici, în faţa tuturor. Este amanta lui." Tînărul necunoscut începu săplîngă. Swann încercă să-i consoleze. ,,La urma urmei, ea are dreptate, îi spuse el ştergîndu-i lacrimile şi scoţîndu-i fesul, ca să se simtă mai bine. Am sfătuit-o şi eu de nenumărate ori să facă asta. De ce să fii trist? E tocmai bărbatul care putea să o înţeleagă." Astfel, Swann îşi vorbea sieşi. căci tînărul pe care nu-l putuse identifica în prima clipă era totodată- el însuşi; ca anumiţi romancieri, el îşi distribuise personalitatea, întruchipîndu-se în două personaje, cel care visa şi cel pe care-l vedea în faţa lui purtînd un fes.
Numele d«' Napoleon al IlI-lea i-l dăduse lui Forclieville. din cauza unei vagi asociaţii de idei, apoi, din pricina unei anume modificări în fizionomia obişnuită a baronului şi a panglicii Legiunii de onoare, purtată de-a curmezişul pe piept; dar, în realitate., şi prin tot ce reprezenta şi îi amintea personajul din vis, era Forchevilie. Căci din cîteva imagini incomplete şi schimbătoare, Swann, adormit,
extrăgea deducţii false, avînd, de altfel, pentru moment, o asemenea pstere creatoare, îneît se reproducea prin diviziune simplă, ca anumite organisme inferioare; cu căldura simţită de propria-i palmă, modela o mină străină pe care i se părea că o strînge, din sentimente şi din impresii de care nu era conştient încă, zămislea parcă nişte peripeţii ce, prin înlănţuirea lor logică, aveau să aducă, la timpul potrivit, în somnul lui Swann, personajul necesar pentru a primi iubirea lui sau pentru a-i pricinui trezirea. Dintr-o dată se lăsă o noapte întunecată, se auzi clopotul de alarmă, oameni treceau în goană, fugind din casele lor care ardeau; Swann auzea vuietul valurilor mînioase şi inima lui care, cu aceeaşi violenţă, i se zbuciuma, neliniştită, în piept. Curînd bătăile inimii i se înteţiră, simţi o suferinţă, o greaţă inexplicabilă; un ţăran plin de arsuri îi spunea, trecînd pe lîngă el: „întreabă-l pe Charlus unde şi-a petrecut Odette sfîrşitul serii împreună cu prietenul lui, a fost odinioară amantul ei şi ea îi spune totul. Ei au dat foc caselor". îl văzu în faţa lui pe camerist, care venise să-l trezească şi îi spunea:
— Domnule, este ora opt şi a venit frizerul, i-am spus să se întoarcă peste o oră.
Dar aceste cuvinte, pătrunzînd în undele somnului în care era ■cufundat Swann, nu ajunseseră pînă la conştinţa lui decît suferind acea deviere datorită căreia, în adîncul apei, o rază pare un soare, tot astfel cum, cu o clipă mai înainte, ţîrîitul soneriei, căpătînd, în adîncul acelor abisuri, o sonoritate de clopot, zămislise episodul incendiului. Decorul pe care îl avea sub ochi se făcu totuşi ţăndări, el deschise ochii, auzi pentru o ultimă oară vuietul valurilor mării, care se îndepărta. îşi atinse obrazul. Avea pielea uscată. Şi totuşi îşi amintea senzaţia de apă rece şi gustul sării. Se ridică, se îmbrăcă; îi spusese frizenilui să vină devreme pentru că în ajun îi scrisese bunicului meu că se va duce în acea după amiază la Combray, căci •aflase că doamna de Cambremer — domnişoara Legrandin — urma să-şi petreacă aici vreo cîteva zile. Asociind, în amintirea lui, farmecului acestui chip tînăr, pe cel al unui ţinut unde nu mai fusese de atît de multă vreme, ele îi ofereau împreună o atracţie care îl hotă-rîse să plece, în sfîrşit, din Paris, pentru cîteva zile. Cum diferitele întîmplări care ne pun în prezenţa anumitor persoane nu coincid cu timpul cînd le iubim, ci, depăşindu-l, pot să aibă loc înainte ca el să înceapă şi să se repete după ce el a luat sfîrşit, primele apariţii îu viaţa noastră ale unei fiinţe menite să ne placă mai tîrziu, capătă retrospectiv, în ochii noştri, valoarea unui avertisment, a unei pre-moniţii. în felul acesta îşi amintise adeseori Swann de imaginea Odet-tei întîlnită la teatru, în acea primă scară, cînd nu credea că o va mai
^        352
•'
revedea vreodată — şi tot în acelaşi fel îşi amintea acum serata doamnei de Saint-Euvcrte, la care îl prezentase doamnei de Cambre-mer pe generalul de Froberville. Interesele vieţii noastre sînt atît de multiple, încît nu o dată într-una şi aceeaşi împrejurare sînt puse jaloanele unei fericiri care nu există încă, alături de înrăutăţirea unei suferinţe prezente. Şi, fără îndoială, asta i s-ar fi putut întîmpla lui Swann nu numai în salonul doamnei de Saint-Euverte. Cine ştie chiar dacă, în cazul cînd, în acea seară, el s-ar fi găsit în altă parte, nu i s-ar fi întîmplat alte lucruri fericite, alte nefericiri care, apoi, i s-ar fi părut a fi fost inevitabile? Dar acum inevitabil i se părea ceea ce avusese loc, şi vedea aproape un semn providenţial în faptul că se liotărîse să se ducă la serata doamnei de Saint-Euverte, pentru că mintea lui dornică să admire capacitatea inventivă a vieţii şi incapabilă să-şi pună vreme mai îndelungată o întrebare dificilă, precum aceea de a şti ce ar fi trebuit să-şi dorească mai mult, vedea în suferinţele pe care le simţise în acea seară şi în plăcerile încă nebănuite ce se aflau în germene — prea greu de pus în balanţă —, un fel de înlăţuire necesară.
Dar în timp ce, la o oră după ce se trezise, îi arăta frizerului cum să-l pieptene pentru ca părul lui să-şi păstreze linia în timpul călătoriei, se gîndi din nou la visul lui, revăzu, aşa cum le simţise atît de aproape de el, tenul palid al Odettei, obrajii ei supţi, trăsăturile obosite, ochii încercănaţi, tot ceea ce — în timpul iubirilor succesive care făcuseră din iubirea lui durabilă pentru Odette o îndelungată uitare a primei imagini pe care ea i-o oferise — el încetase să observe încă din primele zile ale legăturii lor, în care, fără îndoială, în timp ce el dormea, memoria lui căutase senzaţia exactă. Şi cu acea bădărănie intermitentă ce apărea la el de- îndată ce nu mai era nefericit şi care îi micşora totodată moralitatea, exclamă în sinea lui: ,.Şi cînd te gîndeşti că mi-am pierdut atîţia ani din viaţă, că am vrut să mor, că am simţit cea mai mare iubire, pentru o femeie care nu-mi plăcea, care nu era genul meu!"
23 — In căutarea timpului pierdut
PARTEA A TREIA
Nume  de  ţinuturi NUMELE
P
RIKTRE CAMERELE a căror imagine o evocam cel mai adeseori în nopţile mele de insomnie, nici una nu semăna mai puţin cu camerele de la Combray, presărate cu o atmosferă zgrunţuroasă, parcă stropită cu polen, cucernică şi comestibilă, ca aceea de la „Grand Hotel de la Plage", din Balbec, ai cărei pereţi, zugrăviţi cu vopsele strălucitoare ca smalţul, conţineau, asemenea pereţilor lucioşi ai unei piscine unde albăstreşte apa, un aer pur, azuriu şi sărat. Tapiţcrul bavarez care fusese însărcinat cu amenajarea acestui hotel variase decoraţia încăperilor, şi, în cea pe care o locuiam, aşezase, de-a lungul a trei pereţi, biblioteci joase, cu geamuri, unde, în funcţie de locul pe care îl ocupau, şi datorită unui efect pe care el nu-l prevăzuse, se reflecta cutare sau cutare parte din tabloul schimbător al mării, desfăşurînd o friză de luminoase marine, întrerupte doar de lemnul de acaju. Astfel incit întreaga încăpere părea unul din acele dormitoare model înfăţişate în expoziţiile de mobilier „modern style", unde sînt împodobite cu opere de artă presupuse a fi capabile să înveselească privirea celui care se va culca aici, şi care au subiecte legate de genul de peisaj în mijlocul căruia urmează să se afle locuinţa.
Dar nimic nu semăna totodată mai puţin cu acest Balbec real, decît cel la care visasem adeseori, în zilele de furtună, cînd vîntul era atît de puternic îneît Francoise, dueîndu-mă la Champs-Ely-sees, îmi recomanda să nu merg prea aproape de ziduri,ca fă nu mă pomenesc cu vreo ţiglă în cap, şi îmi vorbea, văicărindu-se, despre marile catastrofe şi naufragii anunţate de ziare. Cea mai mare dorinţă a mea era să văd o furtună pe mare, nu atît ca pe un frumos spectacol, cît ca pe un moment dezvăluit din viaţa reală a naturii; sau, mai curînd, nu existau pentru mine spectacole frumoase în afară de cele pe care le ştiam că nu sînt artificial combinate pentru plăcerea mea, ci că sînt necesare, de neschimbat, — peisajele de mare frumuseţe pu marile opere de artă. Nu eram curios, nu eram
354
avid să cunosc decît ceea ce credeam a fi mai adevărat decît mine însumi, ceea ce avea pentru mine valoarea de a arăta ceva din gîn-direa unui mare geniu, sau din forţa sau graţia naturii, aşa cum ge manifestă ea de la sine, fără intervenţia oamenilor. Aşa cum fru-ikojuI sunet al vocii ei, izolat reprodus de fonograf, nu ne-ar consola de faptul că nc-am pierdut mama, tot astfel o furtună mecanic imitată m-ar fi lăsat la fel de indiferent ca şi în faţa fîntînilor luminoase de la Expoziţie124. Voiam, de asemenea, pentru ca furtuna să fie cu totul adevărată, ca malul mării însuşi să fie un mal natural, nu un dig recent înălţat de vreo municipalitate. De altfel, natura, prin toate sentimentele pe care le trezea în mine, mi se părea a fi lucrul cel mai opus producţiilor mecanice ale oamenilor. Cu cît purta mai puţin pecetea lor, cu atît oferea un Ioc mai mare desfăşurării inimii mele. Or, reţinusem numele de Balbec, pe care îl rostise în faţa noastră Legrandin, ca pe acela al unei plaje apropiate de „malurile funebre, vestite prin atîtea naufragii şi învăluite timp de şase luni din an în linţoliul ceţurilor şi în spuma valurilor".
„Simţi încă sub paşii tăi, ne mai spunea el, mult mai intens decît chiar în Finister (chiar dacă acum s-ar suprapune hoteluri, care nu ar putea însă modifica cea mai străveche ostatură a pămîntului), adevăratul sfîrşit al pămîntului francez, european, al Pămîntului antic. Este ultima aşezare de pescari semănînd cu toţi pescarii care au trăit de la începuturile lumii, în faţa împărăţiei veşnice a ceţu-rilor marine şi a umbrelor."
într-o zi cînd, la Combray, vorbisem despre această plajă de Ia Balbec în faţa domnului Swann, ca să aflu de la el dacă este locul de unde se văd cel mai bine furtunile cele mai puternice, el îmi răspunsese: „Cred că ştiu acest loc! Biserica din Balbec, construită în secolele al Xîl-lea şi al XlII-lea, încă pe jumătate romanică, este poate cel mai curios exemplu de gotic normand, fiind atît de ciudată îneît pare a aparţine artei persane." Şi am văzut dintr-o dată, cuprins ca de un farmec, aceste locuri care, pînă atunci, nu-mi păruseră a ţine decît de o natură imemorială, contemporană cu marile fenomene geologice — şi tot atît de în afara istoriei omeneşti precum Oceanul sau Ursa mare, cu pescarii ei sălbateci pentru care, ca şi pentru balene, nu a existat un ev mediu —, intrînd în înşiruirea secolelor, cunoscînd epoca romanică; am ştiut astfel că trefla gotică îşi întinsese nervurile, la timpul potrivit, şi pe aceste stînci sălbatice, ca acele plante fragile, dar vii, care, cînd vine primăvara, înstelează ici-colo zăpada de la poli. Şi dacă stilul gitic aducea în aceste locuri şi acestor oameni o determinare care Ie lipsea, şi ei, la rîndul lor, îi impuneau una. încercam să-mi închij ui
355
cum trăiseră aceşti pescari, timida şi minunata lor încercare de a stabili raporturi sociale, în timpul evului mediu, aici, pe coastele Infernului, la poalele falezelor morţii; şi stilul gotic îmi părea mai viu acum cînd, separat de oraşele unde mi-l închipuisem întotdeauna înauite, puteam să văd cum, într-un caz particular, pe stînci sălbatice, se născuse şi înflorise într-o clopotniţă zveltă. Am fost dus să văd reproducerile celor mai vestite statui din Balbec — apostolii cu barbă creaţă şi cu nas cîrn, Fecioara de pe portic, şi de bucurie mi se oprea respitaţia cînd mă gîndeam că voi putea să-i văd mode-lîndu-se în relief pe ceaţa eternă şi sărată. Atunci, în serile furtunoase şi blînde de februarie, vuitul — suflînd în inima mea, pe care o zguduia precum zguduia soba din cameră, proiectul unei călătorii la Balbec — stîrnea în mine dorul de arhitectură gotică amestecat cu cel de  furtună pe mare.
Aş fi vrut să iau încă de a doua zi trenul minunat şi generos care pleca la ora unu şi douăzeci şi două de minute, oră pe care nu o puteam niciodată citi în reclamele companiilor de căi ferate, în anunţurile de călătorii în circuit, decît cu inima zvîcnindu-mi puternic.: mi se părea că ele fac, într-un punct precis al după-amiezii, o savuroasă crestătură, un semn misterios cu începere de la care ceasurile deviate duceau tot către seară, către dimineaţa de a doua zi, dar pe care aveam să le vedem nu în Paris, ci într-unuPdin acele oraşe pe unde trece trenul şi din care ne îngăduiau să alegem; căci se oprea la Bayeux, Coutances, Vitre, Questambert, Pontorson, Balbec, Lannion, Lamballe, Benodet, Pont-Aven, QuimperltL şi înainta magnific, încărcat de numele ce mi le oferea, printre care nu ştiam să aleg, căci mi-era cu neputinţă să renunţ la vreunul. Dar chiar fără să-l aştept, aş fi putut, îmbrăcîndu-mă în grabă, să plec chiar în acea seară, dacă părinţii mei mi-ar fi dat voie, şi să ajung la Balbec în zori, cînd soarele se ridică peste marca furioasă, de ale cărei valuri înspumate m-aş fi ascuns în biserica construită în stil persan. Dar cînd se apropia vacanţa de Paşti, şi cînd părinţii mei îmi făgăduiseră că o voi petrece pentru prima dată în nordul Italiei, iată că aceste visuri cu furtuni, de care fusesem atît de bîn-tuit, nedorind să văd decît valuri împresurîndu-mă de pretutindeni, tot mai înalte, pe coasta cea mai sălbatecă, în preajma unor biserici povîrnite şi zgrunţuroase ca nişte faleze, şi în turnurile cărora ţipă ascuţit păsările mării, ştergîndu-le dintr-o dată, anihilîndu-le orice farmec, excluzîndu-le pentru că le erau opuse şi le-ar fi scăzut din intensitate, li se substituia în mine visul contrariu, cel al primăverii celei mai irizate, nu al primăverii de la Combray, care ne înţepa încă, acrişoară, cu ghimpi de chiciură, ci al celei care acoperea cu crini şi
356
anemone câmpiile din Fiesole şi orbea Florenţa cu suprafeţe de aur asemenea celor din Fra Angelico. Din aeea clipă numai razele, par-fumurile, culorile mi se păreau că au preţ; căci alternanţa imaginilor pricinuise în mine o schimbare totală a dorinţei şi — la fel de bruscă precum cele care au loc uneori în muzică — o completă schimbare de ton în sensibilitatea mea. Apoi se întîmplă ca o simpă variaţie atmosferică să fie îndeajuns pentru a provoca în mine modulaţia fără de care ar fi trebuit să aştept întoarcerea unui anotimp. Căci adeseori într-unui găseşti o zi răzleţită dintr-un altul, care ne face gă trăim în acela, evocă pe dată, stîrneşte în noi o dorinţă pentru plăcerile ce ni le dă numai el şi întrerupe visele pe eare ni le făceam, aşezînd mai devreme sau mai tîrziu decît i-ar fi venit rîndul, această foaie desprinsă dintr-un alt capitol, în calendarul, astfel schimbat, al Fericirii. Dar curînd, aşa cum acele fenomene naturale din care sănătatea noastră nu poate extrage decît un folos accidental şi destul de neînsemnat, pînă cînd, într-o zi, ştiinţa pune stăpînire pe ele şi, producîndu-le după voia ei, ne dă putinţa să le facem să reapară cînd vrem, sustrăgîndu-le tutelei şi agrementului întîmplării, tot astfel producerea acestor vise legate de Atlantic şi de Italia încetă a mai fi supusă doar schimbărilor aduse de anotimpuri şi de vreme. Pentru a le face să renască era de ajuns să rostesc aceste nume: Balbec, Veneţia, Florenţa, înlăuntrul cărora se acumulase în cele din urmă dorinţa pe care mi-o inspiraseră locurile desemnate de ele. Chiar primăvara, numele de Balbec întîbiit de mine într-o carte era di? ajuns pentru a-rni trezi dorinţa de furtuni şi de goticul normand; ba chiar, într-o zi cu furtună, numele de Florenţa sau de Veneţia mă făceau să doresc soarele, crinii, Palatul Dogilor şi biserica Sfînta-Maria a-Florilor.
Dar aceste nume absorbiră pentru totdeauna imaginea pe care o aveam despre acele oraşe, tran^formind-o, supunînd reapariţia ei în mine legilor lor proprii; drept consecinţă, ea fu mai frumoasă, dar şi mai diferită de ceea ce oraşele din Normandia sau din Toscana puteau fi în realitate şi, sporind bucuriile arbitrare ale imaginaţiei mele, agravară viitoarea decepţie din călătoriile mele. Ele exaltară ideea pe care mi-o făceam despre anumite locuri de pe pămînt, partieularizîndu-le, conferindu-le deci mai multă realitate. Nu-mi reprezentam atunci oraşele, peisajele, monumentele ca pe nişte tablouri mai mult saa mai puţin plăcute, decupate ici-colo în una şi aceeaşi materie, ci pe fiecare ca pe un lucru necunoscut, esenţial diferit de eele'alte, de care sufletul meu era însetat şi a cărui cunoaştere îi va fi de folos. Dar toate eăpătară încă şi mai multă individualitate prin faptul de a fi desemnate prin nume, prin nume
357
care nu le aparţineau decît lor, nume aşa cum au oamenii! Cuvintele ne înfăţişează o mică imagine limpede şi uzuală a lucrurilor, ca acelea pe care le vedem atîrnate pe pereţii şcolilor, pentru ca elevii să ştie ce este masa de lucru a unui tîmplar, o pasăre, un furnicar, lucruri concepute ca fiind asemănătoare cu toate celelalte de acelaşi fel. Dar numele înfăţişează persoane — şi oraşe pe care ne învaţă să le credem individuale, unice ca nişte persoane —, dîndu-ne o imagine confuză ce extrage din ele, din sonoritatea lor strălucitoare sau întunecată, culoarea cu care este pictată uniform, ca unul din acele afişe pe de-a-ntregul albastre sau pe de-a-ntregul roşii, în care, din cauza limitelor procedeului folosit sau dintr-un capriciu al decoratorului, sînt albastre sau roşii nu numai cerul sau marea, ci şi bărcile, biserica, trecătorii. Numele de Parma, unul din oraşele unde doream cel mai mult să mă duc de cînd citisem Mănăstirea din Parma125, apărîndu-mi compact, neted, violet, şi molatec, dacă mi se vorbea despre o casă oarecare din Parma în care voi fi primit, simţeam plăcerea de a gîndi că voi locui într-o casă netedă, compactă, violetă şi molatecă, fără nici o legătură cu casele din oraşele Italiei, de vreme ce mi-o închipuiam doar cu ajutorul "acelei silabe încărcate cu numele de Parma, unde nu circulă nici o boare de aer, şi îmbibată de mine cu toată moliciunea stendhaliană şi cu răsfrîngeri de violete. Iar cînd mă gîndeam la Florenţa, mă îndreptam parcă spre un oraş miraculos înmiresmat şi asemenea unei corole, pentru că era numit cetatea crinilor, iar catedrala lui, Sfînta-Maria-a-Florilor. Cît despre Balbec, eraMumJ_ din_ acele nume unde, ca pe un vechi vas de lut normand ce păstrează culoarea pămîntului din care e făcut, mai vezi încă zugrăvindu-se vreun obicei de mult părăsit, vreun drept feudal, vreo stare străveche a locurilor, vreun mod desuet de a pronunţa alcătuind silabe heteroclite şi pe care eram sigur că-l voi regăsi pînă şi în pronunţia hangiului ce-mi va servi cafeaua cu lapte la sosire, dueîndu-mă apoi să văd marea dezlănţuită în faţa bisericii, şi căruia îi atribuiam înfăţişarea certăreaţă, solemn şi medievală a unui personaj dintr-un fabliau126. Dacă mă înzdrăveneam şi dacă părinţii mei îmi îngăduiau, dacă nu să stau mai mult timp la Balbec, cel puţin să iau măcar pentru o singură dată, pentru a cunoaşte arhitectura şi peisajele din Nor-mandia sau din Bretania, acel tren de la ora unu şi douăzeci şi două de minute în care urcasem de atîtca ori în închipuirea mea, aş fi vrut să mă opresc mai ales în oraşele cele mai frumoase; dar zadarnic le comparam între ele, cum să aleg, aşa cum nu poţi alege între fiinţe individualizate şi care nu pot fi schimbate între ele, între Bayeux, atît de înalt în nobila-i dantelă roşiatecă şi al cărui
358
creştet era iluminat de aurul vechi al ultimei sale silabe; Vitre, al cărui accent ascuţit mărginea cu un romb de lemn negru geamul străvechi; dulcele Lamballe care, alb văzut de departe, are nuanţe mergînd de la galbenul cojii de ou pînă la, cenuşiul perlei; Coutaiî-ces, catedrală normandă, pe care diftongul final, gras şi gălbui, îl încununează cu un turn de unt; Lannion, cu huruitul diligentei după care zboară o muscă, tulburînd tăcerea satului; Questambert, Pontorson, derizorii şi naive, pene albe şi ciocuri galbene risipite pe drumul acestor locuri fluide şi poetic: ; Benodet, nume parcă abia legat cu odgonul de ţărm, pe care rîul vrea să-l tîrască printre alge; Pont-Aven, zbor alb şi roz al aripii unui văl uşor, care se reflectă, tremurînd, în apa înverzită a canalului; Quimperle, mai bine priponit, şi chiar din evul mediu, între pîraiele printre care ciripeşte, împodobindu-se cu perlele mărunte şi înceţoşate pe care le desenează, ca prin transparenţa pînzelor de păianjen de pe un vitraliu, razele de soare preschimbate în pumnale tocite de argint întunecat?
Aceste imagini erau false şi pentru un alt motiv; ele erau, prin forţa lucrurilor, foarte simplificate; fără îndoială, acel lucru la care aspira imaginaţia mea şi pe care simţurile mele nu-l percepeau decît incomplet şi fără nici o plăcere în prezent, eu îl zăvorisem la adăpostul numelor; fără îndoială, pentru că acumulasem în ele multă visare, îmi magnetizau acum dorinţele; dar numele nu sînt foarte vaste; cel mult dacă puteam să introduc în ele două sau trei dintre principalele „ciudăţenii" ale oraşului, care se juxtapuneau nemijlocit; în numele de Balbec, ca în sticla măritoare a acelor tocuri pe care le cumperi cînd eşti în vilegiatură la mare, vedeam valuri înălţîndu-se în jurul unei biserici în stil persan. Poate chiar simplificarea acestor imagini a fost una din cauzele stăpînirii pe care au căpătat-o asupra mea. Cînd tata hotărî, într-un an, că ne vom petrece vacanţa de Paşti la Florenţa şi la Veneţia, neavînd loc pentru a introduce în numele de Florenţa elementele care alcătuiesc de obicei oraşele, am fost constrîns să isc o cetate supranaturală din fecundarea, de către anumite parfumuri primăvăratece, a ceea ce eu credeam că este, în esenţa lui, geniul lui Giotto. Cel mult — şi pentru că nu poţi cuprinde într-un nume mult mai multă durată decît spaţiu—,ca înseşi anumite tablouri de Giotto, care arată, în două momente diferite ale acţiunii, unul şi acelaşi personaj, aici culcat pe pat, acolo pregătindu-se să încalece, numele de Florenţa era împărţit în două compartimente. într-unui, sub un baldachin arhitectural, contemplam o frescă peste care era suprapusă în parte o perdea de soare matinal, prăfuită, oblică, şi
359
care înainta treptat;în celălalt (căci, negîndindu-mă la nume ca la un ideal inaccesibil, ci ca la o ambianţă reală în care mă voi scufunda, viaţa încă netrăită, viaţa intactă şi pură pe care o închideam în ele dăruia plăcerilor celor mai materiale, scenelor celor mai simple, atracţia pe care o au în operele Primitivilor), străbăteam repede — pentru a ajunge cît mai grabnic la dejunul care mă aştepta cu fructe şi vin de Chianti — un Ponte Vecchio plin de irişi, narcise şi anemone. Iată (deşi eram la Paris) ce vedeam eu, şi nu ce era în jurul meu. Chiar dintr-un simplu punct de vedere realist, ţinuturile pe care le dorim ocupă în fiecare clipă mult mai mult loc în viaţa noastră adevărată decît ţinutul unde ne găsim efectiv. Fără îndoială, dacă atunci aş fi fost eu însumi mai atent la ceea ce se afla în gîndul meu cînd rosteam cuvintele „să merg Ia Florenţa, la Parma, la Pisa, la Veneţia", mi-aş fi dat bc; ma că ceea ce vedeam nu era nicidreum un oraş, ci ceva la fel. de diferit de tot ce cunoşteam, la fel de minunat, pe cît ar putea fi pentru o omenire a cărei viaţă s-ar fi desfăşurat totdeauna către sfîrşitul unor după amieze de iarnă, această minune necunoscută: o dimineaţă de primăvară. Acele imagini ireale, fixe, totdeauna asemănătoare, care îmi umpleau nopţile şi zilele, au diferenţiat această perioadă din viaţa mea de cele ce o precedaseră (şi care s-ar fi putut confunda cu ea în ochii unui observator ce nu vede lucrurile decît din afară, ce nu vede, adică, nimic), aşa cum într-o operă un motiv melodic introduce o noutate pe care nu ai putea să o bănuieşti dacă te-ai mulţumi eă citeşti libretul, şi încă şi mai puţin dacă ai rămîne în afara clădirii teatrului, numărînd doar sferturile de ceas care trec. Şi, chiar din acest simplu punct de vedere cantitativ, în viaţa noastră zilele nu sînt egale. Pentru a străbate zilele, firile oarecum nervoase, cum era a mea, dispun, ca şi automobilele, de „viteze" diferite. Există zile abrupte şi dificile, pe care le urci într-un timp infinit, ai zile în pantă pe care le cobori în goană şi cîntînd. în timpul acelei luni — cînd am evocat întruna, ca pe o melodie obsedantă, fără să mă pot sătura de ele, imaginile Florenţei, aîe-¥eneţieijijile Pisoi, cu o dorinţă care păstra în ea ceva atît de profund individual, de parcă ar fi fost o iubire, o iubire pentru o făptură omenească — am crezut că ele corespund unei realităţi independente de mine, căci m-au făcut să cunosc o speranţă la fel de minunată ca aceea pe care putea să o nutrească un creştin din primele secole ale erei noastre, în preajma intrării lui în paradis. De aceea, fără ca să mă preocupe contradicţia existentă în faptul de a voi să priveşti şi să atingi cu organele simţurilor ceea ce fusese elaborat de reverie şi neperceput de
360"
ele — lucru cu atît mai ispititor pentru ele, mai diferit de ceea. ce cunoşteau — ,ceea ce îmi amintea de realitatea acestor imagini îmi înteţea cel mai mult dorinţa, pentru că era ca o făgăduială că aceasta îmi va fi satisfăcută. Şi, deşi exaltarea mea avea drept motiv o dorinţă de plăceri artistice, ghidurile o întreţineau chiar mai mult decît cărţile de estetică, şi, mai mult decît gliidurile, mersul căilor ferate. Eram emoţionat gîndind că această Florenţa pe care o vedeam apropiată, dar inaccesibilă, în imaginaţia mea, dacă traseul care o despărţea de mine, în mine, nu era viabil, putea fi atinsă prin-tr-un ocol, dacă aş fi luat-o pe un „drum pămîntesc". Desigur, cînd îmi repetam, atribuind astfel atîta valoare lucrurilor pe care urma să Ie văd, că Veneţia era „şcoala lui Giorgione, locul unde a trăit Ti-ţian, cel mai complet muzeu al arhitecturii domestice din evul mediu", mă simţeam fericit. Eram totuşi şi mai fericit cînd ieşeam cu treburi şi, mergînd repede din cauza vremii care, după cîteva zile de primăvară timpurie, se făcuse iar friguroasă precum în timpul iernii (ca în acea iarnă pe care o aveam de obicei la Combray, în Săptămîna Patimilor) — pe bulevarde castanii, scufundaţi într-un aer îngheţat si lichid ca apa, începeau totuşi, oaspeţi exacţi, în ţinută de seară, ce nu se lăsaseră descurajaţi atît de uşor, să-şi rotunjească şi să-fi cizeleze, sub blocurile congelate, irezistibila verdeaţă contrariată de puterea neaşteptată a frigului, ce nu izbutea să pună frîu exaltării lor treptate —, mă gîndeam că acum Ponte Vecchio era presărat Ja tot pasul cu zambile şi anemone şi că soarele primăvăratec colora valurile din Marele Canal cu un azuriu atît de întunecat şi în tonuri de smarald atît de nobile îneît, spărgîndu-se la poalele zidurilor cu picturi de Ţiţian, puteau rivaliza cu ele în privinţa bogăţiei de culori. Nu-mi mai putui stăpîni bucuria cînd tata, uitîndu-se Ja barometru şi văitîndu-se că-i frig, începu să caute trenurile cele mai nimerite, şi cînd înţelesei că, pătrun-zînd după dejun în laboratorul cărbunelui, în camera magică ce opera în juru-i acea transmutare, te puteai trezi a doua zi în cetatea de marmoră şi de aur „împodobită cu jasp şi pavată cu smarag-de". Astfel, ea ş>' Cetatea crinilor nu erau doar tablouri fictive pe care Je puneai după voinţă în faţa imaginaţiei tale, ci existau la o anumită distanţă de Paris, distanţă care trebuia neapărat parcursă dacă voiai să Ie vezi, într-un anume Joc de pe pămînt, şi nu în altul, într-un euvînt, erau întru totul reale. Ele deveniră încă şi mai reale pentru mine cînd tata, spunîndu-mi: „De fapt, aţi putea să rămî-neţi la Veneţia, de la 20 apri'ie Ja 29, şi fă ajungeţi la Florenţa în dimineaţa de Paşti", le făcu pe amîndouă să iasă nu numai din Spaţiul abstract, dar si din acel Timp imaginar unde noi situăm
361
nu.o singură călătorie, ci şi altele, simultane, fără prea mare emoţie, de vreme ce nu sînt decît posibile — timp care se fabrică din nou atît de bine încît poţi să-l petreci încă odată într-un oraş după ce l-ai petrecut în altul —, şi le consacră acele zile anume care sînt certificatul de autenticitate al obiectelor cărora le sînt dăruite, căci aceste zile unice se consumă prin folosire, nu se mai întorc, nu le mai poţi trăi aici, cînd le-ai trăit dincolo; simţii că se îndreptau către săptamîna care începea luni, cînd spălătoreasă trebuia să aducă vesta albă pe care o murdărisem cu cerneală, absorbindu-se în ea, la sfîrsitul timpului ideal cînd nu existau încă, ele, cele două cetăţi Regine, ale căror domuri şi turnuri aveau să se înscrie în planul propriei mele vieţi, datorită celei mai emoţionante dintre geometrii. Dar abia dacă începusem să găsesc drumul către cea mai mare bucurie ; am ajuns în sfîrşit la ea (avînd abia atunci revelaţia că, pe străzile clipocitoare, înroşite de răsfrîngerile frescelor lui Giorgio-ne, nu se vor plimba prin Veneţia, săptamîna viitoare, în ajunul Paştilor, aşa cum, în ciuda atîtor avertismente, continuasem eu să-mi închipui, bărbaţii „majestuoşi şi înfricoşători precum marea, pur-tîndu-şi armura cu reflexe de bronz sub cutele mantiei însîngerate", ci că s-ar putea să fiu eu acela, adică personajul minuscul pe care, într-o mare fotografie a bisericii San Marco împrumutată mie de cineva, ilustratorul îl reprezentase cu melon, în faţa porticelor), cînd l-am auzit pe tata spunîndu-mi: „Cred că pe Marele Canal e încă frig, ai face bine să-ţi pui totuşi în valiză paltonul şi vesta ceea groasă". La aceste cuvinte, mă înălţai către un fel de extaz; ceea ce crezusem pînă atunci imposibil devenea realitate, mă simţii cu adevărat pătrunzînd printre acele „stînci de ametist semănînd cu un recif din marea Indiilor"; printr-o gimnastică supremă şi peste puterile mele, dezbrăcîndu-mă ca de o carapace devenită nefolositoare de aerul camerei, l-am înlocuit prin părţi egale de aer veneţian, prin acea atmosferă marină, invincibilă şi particulară ca în vis, pe care imaginaţia mea o închisese în numele de Veneţia; simţii operîndu-se în mine o miraculoasă dezincarnare; ea fu cu-rînd dublată de vaga dorinţă de a vomita pe care o ai cînd te doare rău gîtul, şi trebuiră să mă oblige să stau la pat, cu o febră atît de persistentă încît doctorul spuse că ai mei trebuie să renunţe nu numai să mă lase să plec acum la Florenţa şi la Veneţia, dar, chiar cînd voi fi pe deplin însănătoşit, să-mi interzică, timp de cel puţin un an, orice călătorie şi orice pricină de zbucium.
Şi, vai, el le interzise cu totul/şi să mă mai lase să mă duc la teatru ca să o aud pe Berma; artista sublimă, pe care Bergotte o găsea genială, m-ar fi consolat poate că nu merg la Florenţa şi la
362
Veneţia, că nu merg la Balbec, făcîndu-mi cunoscut ceva care era poate la fel de important şi de frumos. Trebuiau să se mulţumească să mă trimită zilnic la Champs-ttSysees, sub supravegherea unei persoane care m-ar împiedica să mă obosesc, şi acea persoană a fost Franşoise, intrată în slujba noastră după moartea mătuşii mele Leonie. Gîndul de a mă duce să mă plimb pe Champs-filyse'es mi se păru de nesuportat. Dacă Bergotte ar fi descris acel loc "întruna din cărţile sale, aş fi dorit, fără îndoială, să-l cunosc, ca pe toate lucrurile care mai întîi fuseseră introduse în imaginaţia mea prin mijlocirea „dublului" lor. Ea le încălzea, le dădea viaţă, o personalitate, iar eu voiam să le regăsesc în realitate; dar nimic din această grădină publică nu era legat de visele mele.
într-o zi, fiindcă mă plictiseam stînd în locul nostru obişnuit, alături de caii de lemn, Franeoise mă luase cu ea într-o excursie — dincolo de frontiera păzită, la intervale egale, de fortăreţele vîn-zătoarelor de acadele —, în acele regiuni învecinate, dar străine, unde chipurile sînt necunoscute, şi pe unde trece trăsura trasă de capre; apoi ea se întorsese să-şi ia poşeta pe care o lăsase pe scaunul lipit de un tufiş de dafin; în aşteptare, tropăiam pe marea peluză cu iarbă rară şi parcă pîrjolită, îngălbenită de soare, la capătul căreia se află un havuz dominat de o statuie cînd, din alee, adresîn-du-se unei fetiţe cu părul roşu care se juca în faţa bazinului cu un fel de minge de plută eu pene, o alta, ce tocmai îşi îmbrăca pardesiul şi îşi strîngea racheta, îi strigă, grăbindu-se: „Larevedere, Gilberte, mă duc acasă, nu uita că diseară venim la tine după cină". Numele de Gilberte trecu pe lîngă mine, evocînd cu atît mai mult existenţa celei pe care o desemna, cu cît nu o numea doar, ca pe o fiinţă absentă despre care se vorbeşte, ci o interpela; trecu astfel pe lîngă mine, în acţiune, spre a spune astfel, cu o putere sporită de curba traiectoriei sale şi de apropierea ţintei; transportînd cu el, simţeam asta, cunoştinţele, noţiunile pe care le avea cu privire la cea căreia îi era adresat, nu eul meu, ci prietena care o chema, tot ceea ce, în timp ce îl pronunţa, ea revedea sau, cel puţin, poseda în memorie, din intimitatea lor zilnică, din vizitele pe care şi le făceau una celeilalte, şi tot acel necunoscut încă şi mai inaccesibil şi mai dureros pentru mine prin aceea că era, dimpotrivă, atît de familiar şi atît de maniabil pentru această fată fer'cită care mă atingea cu el fără ca eu să-l pot pătrunde mai adînc, şi îl arunca în văzduh printr-un strigăt; — lăsînd să plutească acolo emanaţia minunată pe care o răspîndise, lovindu-le cu precizie, a cîtorva puncte invizibile din viaţa domnişoarei Swann, a serii care urma, aşa cum va fi, după cină, la ea acasă— alcătuind, trecător ceresc în mijlocul co<
363
piilor şi al bonelor, un nouraş de o culoare preţioasă, asemenea celui care, rotunjindu-se deasupra unei frumoase grădini pictate de Poussin, reflectă minuţios, ca un nor dintr-un decor de operă, plin cu cai şi care de luptă, vreo scenă din viaţa zeilor; — aruneînd în gfîrşit, peste acea iarbă rară, în locul unde ea era atît o bucată dintr-o peluză veştedă cît şi un moment din după-amjaza blondei jucătoare cu mingea (care continuă să o arunce şi să o prindă cu racheta, pînă cînd o guvernantă cu pană albastră la pălărie o clie-mă), o mică fîşie miraculoasă de culoarea heliotropului, impalpabilă ca o răfifrîngcre şi suprapusă ca un covor, pe care nu am ostenit să-mi plimb paşii întârziaţi, nostalgici şi profanatori, în timp ce Franşoise îmi striga: „Haide, îneheie-ţi paltonul, şi să o luăm din loc", iar eu remarcam pentru prima dată cu iritare că are un limbaj vulgar si, vai! nu are pană albastră la pălărie.
Se va întoarce ea oare pe peluza din Champs-Elysees? A doua zi nu era acolo; dar am întîlnit-o din nou zilele următoare; dădeam tot timpul tîrcoale locului unde se juca împreună cu prii tenele ei, astfel îneît, o dată cînd mi erau destule pentru jocul lor, mă chemă şi mă întrebă dacă vreau să mă joc cu ele, şi de atuncilrNam jucat de fiecare dată cînd era ea acolo. Dar asta nu se întîmpladfeit; uneori nu putea veni din cauza lecţiilor, a catehismului, a unei vizite la vreo prietenă, a întregii ei vieţi despărţită de a mea pe care, de două ori, condensată în numele de Gilberte, o simţisem cum trece atît de dureros pe lingă mine, pe poteca povîrnită din Combray şi pe peluza din Champs-Elysees. Spunea dinainte că nu va veni în acele zile; dacă trebuia să lipsească din cauza şcolii, zicea: „Ce plictiseală, nu o să pot veni mîine; o să vă distraţi aşa de bine cu toţii, dar fără mine", cu o expresie tristă, care mă consola întrucîtva; în schimb, cînd era invitată dimineaţa la vreo prietenă şi, neştiind, o întrebam dacă va veni să se joace, îmi răspundea: „Nădăjduiesc din tot sufletul că mi! Nădăjduiesc că mama o să mă lase să mă duc la prietena mea". Cel puţin în acele zile ştiam dinainte că nu o voi vedea, în timp ce alteori mania ei o lua pe neaşteptate la treburi în oraş, iar a doua zi ea spunea: „Da, am ieşit în oraş eu mama", ca pe un lucru firesc, şi care n-ar fi fost pentru altul cea mai mare nenorocire cu putinţă. Erau şi zile cînd vremea era urită şi cînd guvernanta, care se temea de ploaie, nu voia să o aducă la Champs-Elypees.
De aceea, dacă cerul era îndoielnic, încă de dimineaţă îl cercetam întruna, ţiriînd seama de toate prevestirile. Dacă vedeam o doamnă de vizavi care, în faţa ferestrei, îşi punea pălăria, îmi spuneam: „Iese în oraş; deci e o vreme care îţi îngăduie să ieşi; de
364
ce nu ar ieşi şi Gilberte?" Dar cerul se întuneca, mama spunea că este cu putinţă să se însenineze, că pentru asta ar fi de ajuns o rază de soare, dar că e mai probabil că va ploua; şi dacă va ploua, la ce bun să te duci la Champes-filysees? De aceea, încă din timpul mesei, privirile mele neliniştite se îndreptau întruna către cerul nesigur şi înnourat, care rămînea întunecat. în faţa ferestrei, balconul era cenuşiu. Dintr-o dată, pe pietrele lui mohorîte nu vedeam culori mai puţin terne, ci simţeam ca un efort către culori mai puţin terne, pulsaţia unei raze şovăielnice care voia parcă să-şi descătuşeze lumina. O clipă mai tîrziu, balconul pălea şi reflecta un fel de apă matinală, răsfrîngînd nenumăratele reflexe ale grilajului de fier. Suflarea vîntului le împrăştia, pietrele se întunecau din nou, dar, ca îmblînzite, se întorceau; balconul începea din nou să albească imperceptibil şi, prin mijlocirea unuia din acele crescendo-uri continui precum cele care, în muzică, la sfîrşitul unei Uverturi, poartă o singură notă pînă la un forlissimo suprem, făcînd-o să treacă repede prin toate treptele intermediare, îl vedeam cum ajunge la acel auriu inalterabil şi fix al zilelor frumoase, pe care umbra decupată a balustradei foarte lucrate se desprindea în negru ca o vegetaţie capricioasă, cu o fineţe a desenului celor mai mici amănunte ce părea a pune în evidenţă o conştiinţă foarte aplicată, o satisfacţie de artist, şi cu un asemenea relief, o asemenea catifelare în odihna hăţişurilor sumbre şi fericite, încît acele reflexe rnari şi înfrunzite ce se tolăneau pe lacul de soare păreau a şti că sînt chezăşii de linişte şi de fericire.
Iederă instantanee, floră ce se întinde pe zid şi piere curînd! Cea mai incoloră, cea mai tristă, pentru mulţi, din cele care se tî-răsc pe ziduri sau împodobesc fereastra; pentru pune, dintre toate cea mai iubită, din ziua cînd ea apăruse pe balconul nostru, ca însăşi umbra prezenţei Gilbcrtei, care se afla poate chiar atunci pe Champs-fîlysees si care, de îndată ce voi ajunge şi eu acolo, îmi va spune: „Hai să ne jucăm chiar acum de-a v-aţi ascunselea, eşti în tabăra mea"; fragilă, dusă de o adiere de vînt, dar legată nu de anotimp, ci de oră; făgăduinţă pentru fericirea imediată pe care ziua e refuză sau o va împlini şi, prin chiar asta, pentru fericirea imediată prin excelenţă, pentru fericirea dăruită de iubire; mai gingaşă, mai caldă pe piatră decît muşchiul însuşi; vie, fiindu-i de ajuns o rază pentru a se naşte şi a împrăştia bucuria, chiar în inima iernii.
Şi pînă în acele zile cînd orice altă vegetaţie a dispărut, cînd frumoasa piele verde care învăluie trunchiul bătrînilor copaci este ascunsă sub zăpadă, cînd nu mai ningea, dar cînd vremea rămînea
365
prea întunecată pentru ca să nădăjduiesc că Gilberte va ieşi să se joace, dintr-o dată, silind-o parcă pe mama să spună: „Uite că se înseninează, aţi putea totuşi să încercaţi să vă duceţi la Champs-filysees", pe mantia de zăpadă care acoperea balconul, soarele, ivit printre nori, întreţesea fire de aur şi broda reflexe negre. în acea zi nu găseam pe nimeni, sau doar o singură fetiţă, care tocmai pleca asigurîndu-mă că Gilberte nu va veni. Scaunele pe care nu se mai înşiraia adunarea impozantă, dar înfrigurată, a guvernantelor, erau goale. Lîngă peluză stătea doar o singură doamnă în vîrstă care venea pe orice fel de vreme, totdeauna gătită cu aceleaşi veşminte, magnifice şi întunecate; pentru a face cunoştinţă cu ea aş fi sacrificat, atunci, dacă schimbul mi-ar fi fost îngăduit, cele mai mari foloase viitoare din viaţa mea. Căci Gilberte se ducea în fiecare zi să o salute; ea o întreba pe Gilberte ce mai face „scumpa ei mamă"; şi mi se părea că, dacă aş fi cunoscut-o, aş fi fost pentru Gilberte cu totul altul, cineva care îi cunoaşte pe prietenii părinţilor ei. în timp ce nepoţii săi se jucau la o oarecare depărtare, ea citea totdeauna ziarul Debatsl-7, pe care îl numea „bătrinul meu ziar Debats", şi, făcînd pe aristocrata, spunea, vorbind despre poliţist sau despre femeia care închiria scaunele: „Bătrânii meu prieten poliţistul", „femeia care închiriază scaunele, bătrîna mea prietenă".
Fran<;oisei fiindu-i prea frig ca să rămînă nemişcată, ne-am dus pînă la podul Concorde spre a vedea Sena îngheţată, de care toţi, pînă şi copiii, se apropiau fără teamă, ca de o imensă balenă azvîr-lită acolo de valuri, fără de apărare, ce urma a fi jupuita^de piele. Ne întorceam pe Champs-filysees; lîncezeam, îndurerat, între caii de lemn nemişcaţi şi peluza albă, prinsă în reţeaua neagră a aleilor de pe care fusese măturată zăpada şi unde statuia avea mîna prelungită cu un ţurţure de gheaţă, ce părea a-i explica gestul. însăşi bătrîna doamnă, după ce îşi împăturise jurnalul, o întrebă pe o bonă cît e ceasul, mulţumiiidu-i apoi prin cuvintele: „Cît sînteţi de amabilă!" apoi, rugîndu-l pe cantonier să le spună nepoţilor ei să se întoarcă, pentru că îi este frig, adăugă: „Bunătatea dumneavoastră mă copleşeşte!" Dintr-o dată ceva sfîşie aerul; între teatrul de păpuşi şi circ, în zarea înfrumuseţată, pe cerul întredeschis, zărisem, ca pe un semn fabulos, pana albastră a Guvernantei. Iar Gilberte alerga în goană în direcţia mea, seînteietoare şi roşie sub o căciulă în patru colţuri de blană, însufleţită de frig, de întîrziere şi de dorinţa de a se juca; puţin înainte de a ajunge lingă mine, se lăsă să alunece pe gheaţă, şi, fie pentru a-şi păstra mai bine echilibrul, fie pentru că găsea că e mai graţioasă astfel, fie pentru că voia să semene cu o patinatoare, înainta, surîzînd, cu braţele larg deschise,
366
ca şi cum ar fi vrut să mă primească la pieptul ei. „Bravo! Bravo! e foarte bine, aş spune, ca şi dumneata, că este minunat, că este nemaipomenit de îndrăzneţ, dacă nu aş fi atît de bătrînă şi dacă nu aş fi apucat vechiul regim, exclamă bătrîna doamnă luînd cuvîntul în numele acelei peluze tăcute, pentru a-i mulţumi Gilbertei că venise fără să se lase intimidată de vreme. Eşti ca mine, credincioasă bătrînului nostru parc; sîntem curajoase amîndouă. îl iubesc, chiar aşa cum este acum. Zăpada asta, o să rîzi de mine, mă face să mă gîndesc la o blană de hermină!" Şi bătrîna doamnă începu să rîdă.
Prima din acel şir de zile — pe care zăpada, imagine a forţelor ce puteau să mă lipsească de vederea Gilbertei, le învăluia în tristeţea unei zile de despărţire, ba chiar a unei zile de plecare, pentru că modifica înfăţişarea şi împiedica aproape folosirea locului obişnuit al singurelor noastre întrevederi, acum schimbat, îmbrăcat parcă într-o albă blană — aduse un progres în iubirea mea, căci fu ca o primă durere pe care ea ar fi împărtăşit-o cu mine. Din tabăra noastră nu eram decît noi doi, şi faptul de a fi astfel singur cu ea era nu numai ca un început de intimitate, dar şi din partea ei — ca şi cum nu venise decît pentru mine pe o asemenea vreme — asta mi se părea tot atît de înduioşător ca şi cum, într-una din acele zile cînd era dimineaţa invitată la o prietenă, ar fi renunţat să se ducă, pentru a veni să mă întîlnească pe Champs-Elysees; căpătăm mai multă încredere în vitalitatea şi în viitorul prieteniei noastre, care rămînea vie în mijlocul amorţelii, singurătăţii şi pie-irii lucrurilor înconjurătoare;şi în timp ce îmi băga bulgări de zăpadă pe sub guler, eu surîdeam, înduioşat, spre ceea ce îmi părea a fi atît o preferinţă pe care mi-o arăta, tolerîndu-mă ca tovarăş de călătorie în acest ţinut iernatic şi nou, cît şi un fel de fidelitate pe care mi-o păstra în nenorocire. Curînd, una după alta, ca nişte vrăbii şovăielnice, sosiră şi prietenele ei, negre pe zăpada albă. Am început să ne jucăm, şi cum acea zi începută atît de trist trebuia săi sfîrşească în bucurie, pe cînd mă apropiam, înainte de a începe jocul, de prietena a cărei voce repezită o auzisem în prima zi strigînd numele de Gilberte, ea îmi spuse: „Nu, nu, ştim bine că îţi place să fii în tabăra Gilbertei, de altfel, uite, te cheamă". Ea mă chema, într-adevăr, să vin pe peluza de zăpadă, în tabăra ei, din care soarele, îmbrăcînd-o în răsfrîngerile roz, în ţesătura uzată şi metalică a vechilor brocarturi, făcea o Tabără a Postavului de aur.
Ziua aceea de care mă temusem atît de mult a fost, dimpotrivă, una dintre singurele cînd nu am fost prea nefericit.
367
Căci, deşi nu mă mai gîndearn decît cum să nu mai rămîn nici măcar o singură zi fără să o văd pe Gilberte (în asemenea măsură, încît o dată, bunica nefiind încă acasă pentru ora mesei, nu m-am putut împiedica să-mi spun că dacă ar fi fost călcată de o trăsură, nu m-aş fi putut duce cîtva timp pe Champs-filysees; nu mai iubeşti pe nimeni de îndată ce iubeşti), totuşi acele clipe cînd eram lîngă ea şi pe care, încă din ajun, le aşteptasem cu atîta nerăbdare, pentru care tremurasem, cărora le-aş fi sacrificat totul, nu erau nicidecum clipe fericite; şi ştiam bine asta, căci erau singurele din viar ţa mea asupra cărora îmi concentrasem atenţia meticuloasă, înverşunată, ce nu descoperea în ele nici măcar un atom de plăcere.
în tot timpul cît eram departe de Gilberte, simţeam nevoia să o văd, căci, încercînd întruna să-mi reprezint imaginea ei, ajungeam să nu mai izbutesc să mi-o închipui, şi să nu mai ştiu bine ce înseamnă iubirea mea. Apoi, ea nu-mi spusese încă niciodată că mă iubeşte. Dimpotrivă, pretinsese adeseori că are prieteni mai buni decît mine, că sînt un bun camarad joacă, dar totuşi prea distrat, prea absent; în sfîrşit, îmi dăduse adeseori semne evidente de răceală, care mi-ar fi putut zdruncina credinţa că sînt pentru ea o fiinţă diferită de celelalte, dacă această credinţă ar fi izvorît dintr-o iubire pe care Gilberte ar fi avut-o pentru mine, şi nu, cum se în-tîmpla, din iubirea pe care o aveam eu pentru ea, ceea ce o făcea mult mai rezistentă, de vreme ce o silea să depindă de însuşi felul cum eram obligat, printr-o necesitate lăuntrică, să mă gîndesc la Gilberte. Dar nici eu nu-mi declarasem sentimentele pe care le aveam pentru ea. Desigur, pe fiecare pagină din caietele mele, îi scriam la nesfîrşit numele şi adresa, dar la vederea acelorrmduri vagi pe care le înşiruiam pe hîrtie fără ca asta să însemne că eaTslTgrn-deşte la mine, care o făceau să capete, în jurul meu, un loc atît de mare şi de vizibil, fără ca să fie mai prezentă prin asta în viaţa mea, mă simţeam descurajat pentru că ele nu-mi vorbeau despre Gilberte, care nici nu le va vedea măcar, ci de propria mea dorinţă, pe care păreau că mi-o arată ca fiind ceva pur personal, ireal, plictisitor şi neputincios. Lucrul cel mai grabnic era ca să ne vedem şi să putem să ne mărturisim unul altuia iubirea, care nu începea — spre a spune astfel — decît atunci. Fără îndoială, diferitele motive care îmi stîrneau nerăbdarea de a o vedea ar fi fost mai puţin imperioase pentru un bărbat matur. Mai tîrziu, se întîmplă ca, de-venin î iscusiţi în a ne cultiva plăcerile, să ne mulţumim cu aceea pe care o avem cînd ne gîndim la o femeie aşa cum mă gîndeam eu la Gilberte, fără să ne neliniştim spre a şti dacă acea imagine corespunde realităţii şi, de asemenea, cu aceea de a o iubi fără ne-
368

voia de a fi siguri că ne iubeşte şi ea; sau, încă, să renunţăm la plăcerea de a-i mărturisi iubirea noastră, spre a întreţine astfel iubirea pentru noi, imitîndu-i pe acei grădinari japonezi care, pentru a obţine o floare mai frumoasă, sacrifică mai multe altele. Dar în perioada cînd o iubeam pe Gilberte, eu mai credeam că Iubirea există •cu adevărat în" afara noastră; că, îngăduindu-ne cel mult să îndepărtăm din calea-i tot felul de obstacole, ea îşi oferea fericirea într-o ordine în care nimic nu putea fi schimbat; mi se părea că dacă, din proprie iniţiativă, aş fi înlocuit dulceaţa mărturisirii cu simularea indiferenţei, nu numai că m-aş fi lipsit de una dintre bucuriile la care visasem cel mai mult, ci că mi-aş fi fabricat după voie o iubire falsă şi| fără valoare, fără comunicare cu cea adevărată, pe ale «ărei drumuri misterioase şi preexistente aş fi renunţat să mai merg. Dar cînd soseam pe Champs-filysees— şi cînd, mai întîi, aveam sa. pot să-mi confrunt iubirea, pentru a-i aduce rectificările necesare cu cauza ei vie, independentă de mine —, de îndată ce eram în prezenţa acestei Gilberte Swann, a cărei vedere crezusem că îmi va împrospăta imaginile pierdute de memoria mea obosită, a acestei 'Gilberte Swann cu care mă jucasem eu, şi pe care o salutasem şi o recunoscusem datorită unei instinct orb precum acela care, în timpul mersului, ne face să punem un picior înaintea celuilalt pe negîndite, totul se petrecea ca şi cum ea şi fetiţa visată de mine ar fi fost două făpturi diferite; De exemplu, dacă, încă din ajun, eu purtam în memorie doi ochi de foc şi doi obraji rotunzi şi strălucitori, figura Gil-bertei îmi oferea acum cu insistenţă ceva de care tocmai nu-mi amintisem, o anume linie ascuţită a nasului care, asociindu-se pe dată cu alte trăsături, căpăta importanţa caracteristicilor care, în istoria naturală, definesc o specie, şi o preschimba într-o fetiţă de genul acelora cu botişor ascuţit. în timp ce mă pregăteam să profit de acea clipă mult dorită pentru a purcede, operînd asupra imaginii Gil-bertei, pe care mi-o închipuisem înainte de a veni şi pe care nu o mai găseam în minte, punerea la punct care îmi va îngădui, în nesfîrşi-tele ceasuri cînd voi fi singur, să fiu sigur că de ea şi nu de alta îmi aminteam, că îmi spoream treptat iubirea pentru ea ca pe o operă pe care o compui, ea îmi arunca o minge; şi precum filosoful idealist, al cărui corp ţine seama de lumea exterioară, în realitatea căreia inteligenţa lui nu crede, acelaşi eu care mă făcuse să o salut înainte de a o identifica, se grăbea să mă pună să prind mingea pe care ea mi-o întindea (ca şi cum ar fi fost o colegă cu care venisem să mă joc, şi nu un suflet frate pe care venisem să-l întîlnesc), mă silea să-i spun, clin bună cuviinţă, pînă în momentul cînd pleca, nenumărate cuvinte amabile şi neînsemnate şi mă împiedica astfel sau să păs-
24 — In căutarea timpului pierdut
369
trez tăcerea în timpul căreia aş fi putut, în sfîrşit, să intru iarăşi în stăpînirea imaginei răzleţe şi atît de mult dorite de mine, sau să-i spun cuvintele care puteau să ne silească iubirea să înainteze în mod hotărîtor, cuvinte pe care eram obligat de fiecare-dată să le amîn pentru după-amiaza următoare.
Ea progresase totuşi întrucîtva. într-o zi. cînd ne dusesem împreună pînă la baraca negustoresei-noastre, care era cu deosebire binevoitoare cu noi —căci domnul Swann îşi cumpăra turta dulce de la ea şi, din motive de igienă, consuma multă, suferind de o excmă etnică şi de constipaţia Profeţilor —, Gilberte îmi arătă, rîzînd, doi băieţaşi care păreau a fi micul pietor şi micul naturalist din cărţile pentru copii. Căci unul nu voia o acadea roşie pentru că îi plăcea mai mult cea violetă, iar celălalt, cu lacrimi în ochi, refuza o prună pe care voia să i-o cumpere bona, căci, spunea el cu voce pătimaşă: „îmi place mai mult pruna cealaltă, pentru că are un vierme în ea!" Am cumpărat două bile de cîte un bănuţ fiecare. Priveam cu admiraţie bilele de agat, luminoase şi captive într-un vas de lemn, care-mi păreau preţioase pentru că erau surîzătoare şi blonde ca nişte fete tinere şi pentru că nu costau decît cincizeci de centime bucata. Gilberte, ce primea de acasă mult mai mulţi bani decît mine, mă întrebă pe care o găsesc mai frumoasă. Avea transparenţa şi culorile — topite parcă unele într-altele —vieţii. K-aş fi vrut să renunţe la nici una. Mi-ar fi plăcut să le poată cumpăra, să le poată pune în libertate pe toate. Totuşi, i-am arătat una care avea culoarea ochilor ei. Gilberte o luă, îi căută raza aurie, o mîn-gîie, îi plăti răscumpărarea, dar pe dată îmi puse în mînă acea prizonieră a ei, spunîndu-mi: „Ţine-o, este a ta, ţi-o dau, păstreaz-o ca amintire".
Altă dată, preocupat ca de obicei de dorinţa de a o auzi pe actriţa Berma jucînd într-o piesă clasică, o întrebasem dacă mimare o cărticică în care Bergotte vorbea despre Eacine şi care mrse mai găsea în librării. Mă rugase să-i spun titlul exact, iar şjaaraîi trimi-sesem o scurtă telegramă, scriind pe ea numele de Gilberte Swann, pe care îl scrisesem de atîtea eri în caietele mele. A doua zi ea îmi aduse, într-un pachet cu panglici mov şi pecetluit cu ceară albă, acea cărticică. „Este ceea ce mi-ai cerut", îmi spuse ea, scoţînd din manşon telegrama pe care i-o trimiseseră. Dar pe adresa ei — care ieri încă nu era nimic altceva decît un bileţel pe care eu i-l scrisesem, şi care, de cînd un poştaş îl înmînase portarului Gilbertei, iar un servitor î! dusese pînă în camera ei, devenise acest lucru nepreţuit, «na din telegramele pe care le primise ea în acea zi — cu greu am recunoscut rîndurile zadarnice şi solitare ale scrisului meu, sub
370
ştampila poştei, sub inscripţiile adăugate cu creionul de unul din factori, semne de realizare efectivă, peceţi ale lumii exterioare, violete cingători simbolice ale vieţii, care, pentru prima oară, îmi îmbrăţişau, îmi menţineau, îmi înălţau, umplîndu-l de bucurie, visul.
Şi veni şi o zi cînd îmi spuse: „Ştii, poţi să-mi spui Gilberte, oricum eu o să te chem pe numele mic. E prea complicat altfel". Totuşi continuă încă un timp să-mi spună „dumneata" şi, cînd i-am atras atenţia, a surîs: compunînd, construind o frază ca acelea care, în gramaticile limbilor străine, n-au alt scop decît să ne oblige să folosim un cuvînt nou, ea o termină prin prenumele meu. Amintin-du-mi mai tîrziu de ceea ce am simţit atunci, am desluşit impresia că am fost ţinut o clipă în gura ei, eu însumi, gol, fără nici una din modalităţile sociale care aparţineau fie celorlalţi colegi ai ei, fie, cînd rostea numele meu de familie, părinţilor mei, şi de care buzele sale — în timpul efortului pe care îl făcea, oarecum ca şi tatăl ei, pentru a sublinia cuvintele pe care voia să le scoată în relief —au părut că mă despoaie, că mă dezbracă, aşa cum cureţi de coajă un fruct ca să-i mănînci carnea mustoasă, în timp ce privirea ei, situîndu-se la noul grad de intimitate stabilit do cuvintele ci, mă atingea mai direct, nu'fără a-şi arăta plăcerea conştientă şi pînă şi gratitudinea, însoţindu-se de un surîs.
Dar chiar în acea clipă eu nu puteam preţui valoarea acestor noi plăceri. Ele nu erau acordate de către fetiţa pe care eu o iubeam aceluia care o iubea, ci de către cealaltă, de către cea cu care mă jucam, celuilalt eu al meu ce nu poseda nici amintirea adevăratei Gilberte, nici inima iubitoare care, singură, ar fi putut cunoaşte preţul unei asemenea fericiri, pentru că numai ea şi-o dorise. Chiar după ce m-am întors acasă, nu mă bucuram de ele, căci în fiecare zi, necesitatea care mă făcea să sper că a doua zi mă voi bucura de contemplarea exactă, calmă, fericită a Gilbertei, că ea îmi va mărturisi, în sfîrsit, iubirea pentru mine, explicmdu-mi de ce trebuise să mi-o ascundă pînă atunci, această necesitate, deci, mă obligă să consider că trecutul nu înseamnă nimic, să nu privesc decît înaintea mea, să privesc micile semne de bunăvoinţă pe care ea mi le dăduse, nu în ele însele şi ca şi cum şi-ar fi fost de ajuns lor înseşi, ci ca pe nişte trepte noi unde să-mi pun piciorul, care aveau să-mi îngăduie să fac un pas înainte şi să ajung, în sfîrşit, la fericirea ne-întîlnită încă de mine.
Deşi îmi dădea uneori asemenea semne de prietenie, ea mă şi întrista, părînd că nu mă vede cu plăcere, şi asta se întîmpla adeseori chiar în zilele în care îmi pusesem cea mai mare nădejde. Eram sigur că Gilberte va veni pe Champs-Elysees şi simţeam o bucuria
37Î
care îmi apărea doar ea vaga anticipare a unei mari fericiri cînd —
intrînd încă de dimineaţă în salon pentru a o săruta pe mama, gata
pregătită de drum, cu turnul părului ei negru pe de-a-ntregul cons
truit şi cu frumoasele ei mîini albe şi plinuţe mirosind încă a săpun
— aflasem, văzînd o coloana de praf înălţată de-asupra pianului şi
auzind o flaşnetă cîntînd sub fereastră înioreîndu-mă de la revistă,.
că iarna primea pînă seara vizita inopinată şi radioasă a unei zile
de primăvară. în timp ce noi luam masa, doamna care locuia în
faţă, deschizîndu-şi fereastra, izgonise la iuţeală de lîngă scaunul
meu — vîrstînd întreaga noastră sufragerie — o rază care începuse
să-şi facă siesta aici şi se întorsese să o continue o clipă mai tîrziu.
La Colegiu, în timpul orelor, soarele trezea în mine o nerăbdare lin-
cedă şi un mare plictis, tîrîndu-şi dîra aurie pînă şi pe pupitrul meu,
ca o invitaţie la sărbătoarea unde nu voi putea ajunge înainte de
ora trei, cînd Francoise mă aştepta la ieşire şi cînd ne îndreptam
către Champs-FJysees pe străzile împodobite cu lumină, înţesate-
de mulţime, şi unde balcoanele, despecetluite de soare şi vaporoase,
pluteau în faţa caselor ca nişte nori de aur. Dar vai! Gilbcrtc nu
venise la Champs-lîllysees. Nemişcat pe peluza hrănită de soarele
invizibil care, ici şi colo, aprindea vîri'ul unui fir de iarbă, şi unde
porumbeii semănau cu nişte sculpturi antice pe care tîrnăcopul gră
dinarului le-ar fi dezgropat dintr-un pămînt august, rămîncam cu
ochii aţintiţi în zare, mă aşteptam în fiecare clipă să văd ivindiirse
imaginea Gilbertei în urma guvernantei, îndărătul statuii ce părea
că întinde copilul din braţe scăldat în raze, spre a primi binecuvîn-
tarea soarelui. Bătrîna cititoare a ziarului Debats era aşezată pe un
fotoliu, tot în acelaşi loc, do unde i se adresa unui paznic către care
făcea un semn prietenos cu mina, strigîndu-i: „Ce vreme frumoasă!"
Iar cînd femeia care încasa taxa pentru scaune se apropie de ea
pentru a-i cere banii, îşi dădu acre de mare doamnă, punîndu-i în
mănuşă biletul de zece centime, ca şi cum ar fi fost un buchet,
pentru care căuta, din amabilitate pentru cel care i-l dăduse, locul
cel mai potrivit. După ce îl găsise, îşi răsuci gîtul, îşi aşeză mai bine
guletul de blană şi îndreptă către femeie, făcînd un semn către bu
căţica de hîrtie galbenă care ieşea din mânuse, acel surîs frumos cu
care o cochetă, arătîndu-şi corsajul unui bărbat tînăr, îi spune:
„Vezi unde am pus trandafirii pe care mi i-ai dat?"	• .,..
Mergeam cu Francoise în întîmpinarea Gilbertei pînă la Arcul de Triumf, nu o întîlneain, si mă întorceam spre peluză convins că nu va mai veni, cînd, în faţa cailor de lemn, fetiţa cu voce repezită se aruncă spre mine, spunîndu-mi: „Repede, repede, Gilberte a venit de un sfert de oră, nu va sta mult, te aşteaptă ca să vă jucaţi
372
împreună". în timp ce urcam pe bulevardul Champs-Elysees, Gil-berte venise pe strada Boissy-d'Anglas, guvernanta profitînd de vremea frumoasă pentru a-şi face cumpărăturile; iar domnul Swann avea să vină să-şi ia fata, Era greşeala mea; nu ar fi trebuit să mă îndepărtez de peluză; căci nu ştiai niciodată din ce parte va veni Gilberte, dacă se va ivi mai devreme sau mai tîrziu, iar această aşteptare mă făcea să privesc cu şi mai mare emoţie nu numai către întreg locul numit Champs-Elysees, ci şi către întreaga durată a după-amiezii, ca spre o imensă întindere de spaţiu şi de timp, în fiecare punct şi în fiecare moment al cărora era cu putinţă să apară imaginea Gilbertei, mereu această imagine, pentru că îndărătul acestei imagini simţeam cum se ascunde motivul pentru care ea îmi era înfiptă drept în inimă la orele patra şi nu la orele două şi jumătate, încadrată de o pălărie, ca pentru vizite, în loc de o beretă, ca pentru joacă, în faţă la „Ambassadeurs" şi nu între cele două teatre de păpuşi, ghiceam una din acele ocupaţii unde nu puteam să o urmez pe Gilberte şi care o sileau să iasă sau să rămînă acasă, eram în contact cu misterul vieţii ci necunoscute. De asemenea, acest mister mă tulbura cînd, alergînd la porunca fetiţei cu voce repezită pentru a începe să ne jucăm de îndată, o zăream pe Gilberte, atît de vioaie şi atît de sigură pe sine în relaţiile cu noi, făcînd o reverenţă în faţa doamnei care citea ziarul Debats (şi care îi spunea: „Ce soare minunat, parcă ar fi focul dintr-un cuptor"), vorbindu-i cu un surîs timid, cu o înfăţişare modestă ce mi-o evocau pe fata diferită, aşa cum trebuia să fie ea cu părinţii ei, cu prietenii părinţilor ei, în vizită, în toată cealaltă existenţă a ei, care îmi scăpa. Dar nimeni nu-mi sugera această existenţă mai bine decît domnul Swann, care venea la puţină vreme după aceea ca să-şi ia fata. Pentru că el şi doamna Swann — căci fiica lor locuia împreună cu ei, pentru că studiile, jocurile, prieteniile ci depindeau de ei — conţineau pentru mine, ca şi Gilberte, poate chiar mai mult decît Gilberte, aşa cum Ii se potrivea unor zei ce aveau putere deplină asupra ei, un necunoscut inaccesibil, un farmec dureros, ce şi-ar fi aflat în ei izvorul. Tot ce avea vreo legătură cu ei era pentru mine obiectul unei preocupări atît de constante, îneît în zilele cînd, ca în cele evocate mai sus, domnul Swann (pe care îl văzusem odinioară atît de des fără să-mi stîrnească vreo curiozitate, pe vremea cînd era prieten cu părinţii mei) venea să o ia pe Gilberte de pe Champs-fîlysâes, chiar după ce mi se potoleau bătăile de inimă ce se porneau cînd îi vedeam pălăria gri şi mantia cu pelerină, înfăţişarea lui mă impre^ siona încă precum cea a unui personaj istoric despre care tocmai am citit o serie de lucrări şi care ne pasionează pînă în cele mai mici
373
amănunte. Relaţiile sale cu contele de Paris, care, cînd auzeam vor-bindu-se despre ele la Combray, îmi erau indiferente, căpătau acum pentru mine un aspect miraculos, ca şi cum nimeni altul nu ar fi cunoscut vreodată familia d'Orleans; ele îl puneau puternic în evidenţă pe fondul vulgar al celor care, aparţinînd diferitelor clase sociale, se îngrămădeau pe această alee din Champs-EJysees; îl admiram că ştie să consimtă a figura printre ei fără să le ceară o atenţie specială, pe care, de altfel, nimeni nu se gîndea să i-o acorde, într-atît de mare era anonimatul în care se învăluia.
El răspundea politicos la salutul colegilor Gilbertei, ba chiar şi la al meu, deşi era certat cu familia mea, dar fără să pară că mă cunoaşte. (Asta îmi aminti că mă văzuse totuşi adeseori la ţară; amintire pe care o păstrasem, dar în umbră, pentru că de cînd o re-văzusem pe Gilberte, pentru mine Swann era mai ales tatăl ei şi nu acel Swann de la Combray; cum ideile de care îi legam acum numele erau diferite de ideile în reţeua cărora era odinioară prins şi pe care nu le mai foloseam niciodată cînd mă gîndeam la el, devenise un personaj nou; îl raportam totuşi, pe o cale artificială, secundară şi transversală, la invitatul nostru de altădată; şi cum nimic nu mai avea preţ pentru mine decît în măsura în care iubirea mea putea profita de acel lucru, am regăsit cu un fel de ruşine şi cu părerea de râu de a nu-i putea şterge, anii cînd, în ochii aceluiaşi Swann care era în acea clipă în faţa mea pe Champs-Elysees şi căruia, din fericire, Gilberte nu-i spusese numele meu, mă făcusem atît de adeseori ridicol seara, trimiţînd un servitor să o cheme pe mama în camera mea ca să-mi spună noapte bună, în timp ce ea îşi bea cafeaua cu el, cu tata şi cu bunicii, la masa din grădină.) El îi spunea Gilbertei că îi îngăduie să-şi termine joaca, putînd să o aştepte un sfert de oră şi, aşezîndu-se, ca toată lumea, pe un scaun de fier, îşi plătea biletul cu acea mină pe care Filip al VH-lea o ţinuse atît de adeseori în a sa, în timp ce noi începeam să ne jucăm pe peluză, zburătăcind porumbeii ale căror frumoase corpuri irizate, ce au forma unei inimi şi sînt precum nişte flori de liliac din regnul păsărilor, se refugiau ca în nişte adăposturi, fie pe marele vas de piatră de unde, ciocurile lor dispărînd cu totul în scobitură, păreau a ciuguli fructe sau seminţe oferite din abundenţă, fie pe fruntea statuii, pe care păreau că o încununează cu o coroană smălţuită ale cărei culori variate, în cazul unor opere antice, sparg monotonia pietrei, şi cu un atribut ce, atunci cînd îl poartă zeiţa, valorează cît un epitet specific, făcînd din ea, precum un prenume diferit dat unei muritoare, o nouă divinitate.
874
în una din acele zile însorite care nu-mi realizase speranţele, nu am avut curajul să-i ascund Gilbertei dezamăgirea mea.
—	Voiam să te întreb o mulţime de lucruri, i-am spus. Credeam
că ziua asta va însemna mult pentru prietenia noastră. Şi abia ai
sosit şi înţeleg că şi pleci! încearcă să vii mîine devreme, ca să pot,
în sfîrşit, să-ţi vorbesc.
Figura ei se lumină, şi îmi răspunse, sărind în sus de bucurie:
—	N-ai decît să contezi pe ziua de mîine, iubite prietene, dar eu
nu o să vin! Trebuie să mă duc într-o vizită; şi nici poimîine, căci
mă duc la o prietenă ca să privesc de la fereastră sosirea regelui Te-
odosie, va fi superb, iar răspoimîine mă duc la Michel Strogoff: apoi
va fi Crăciunul şi vacanţa de Anul Nou. Poate ne vom duce în
Sud. Ce minunat ar fi! Deşi ar însemna să nu am brad de Crăciun;
în orice caz, dacă rămîn la Paris, nu o să vin aici, căci voi face di
ferite vizite cu mama. La revedere, mă cheamă tata.
M-am întors cu Franşoise pe străzile care erau încă înveşmîntate în soare, ca în seara unei sărbători ce a luat sfîrşit. Abia dacă îmi puteam tîrî picioarele.
—	Nu-i de mirare, spuse Francoise, e prea cald   pentru luna
asta. Doamne sfinte, pretitundeni frebuie să fie o mulţime de oa
meni bolnavi, de parcă s-ar fi stricat o maşinărie colo sus în cer.
îmi spuneam întruna, înăbuşindu-mi hohotele de plîns, cuvintele prin care Gilberte îşi arătase bucuria de a nu mai veni multă vreme de acum înainte pe Champs-fîlysfes. Dar farmecul care, prin simpla-i funcţionare, umplea mintea mea de îndată ce se gîn-dea la ea, poziţia particulară, unică — chiar dacă dureroasă — în care mă situa inevitabil, în raport cu Gilberte, constrîngerea lăuntrică a unei obsesii, începuseră să coloreze pînă şi acest semn de indiferenţă într-o nuanţă romanţioasă, şi printre lacrimi se ivea un eurîs care nu era decît schiţa timidă a unei sărutări. Şi cînd sosi ora la care venea poştaşul, mi-am spus şi în acea seară, ca în toate celelalte: „O să primesc o scrisoare de la Gilberte, îmi va spune, în sfîrşit, că m-a iubit întotdeauna, şi îmi va explica motivul misterios pentru care a fost silită să-mi ascundă pînă astăzi iubirea ei, pre-făcîndu-se că poate fi fericită fără să mă vadă, motivul pentru care şi-a luat înfăţişarea unei Gilberte simplă prietenă de joacă".
în fiecare seară îmi închipuiam această scrisoare, credeam că o citesc, îmi repetam întruna fiecare frază a ei. Dintr-o dată, mă o-pream, înspăimîntat. înţelegeam că dacă aş fi primit o scrisoare de la Gilberte, aceasta nu ar fi arătat aşa, de vreme ce textul pe care mi-l repetam era alcătuit de mine însumi. Şi din acea clipă mă străduiam să-mi întorc gîndul de la cuvintele pe care aş fi dorit ca
375
ea să mi le scrie, de teamă că, enunţîndu-le, le voi exclude tocma1" pe acelea — pe cele mai dragi, pe cele mai dorite — din cîmpul realizărilor posibile. Chiar dacă, printr-o coincidenţă neverosimilă, Gilberte mi-ar fi adresat chiar scrisoarea pe care o inventasem eu, recunoscînd în ea propria mea operă, mi aş fi avut impresia că primesc ceva care nu vine de la mine, ceva real, nou, o fericire exterioară minţii mele, independentă de voinţa mea, dată cu adevărat de iubire.
în aşteptare, reciteam o pagină pe care nu mi-o scrisese Gilberte, dar care cel puţin îmi venea din partea ei, acea pagină a lui Bergotte despre frumuseţea vechilor mituri de unde s-a inspirat Racine şi pe care, alături de bila de agat, o păstram mereu asupra mea. Eram înduioşat de bunătatea prietenei mele care căutase acea carte pentru mine, şi cum fiecare simte nevoia să-şi motiveze pasiunea, pînă la a fi fericit să recunoască în făptura iubită calităţi pe care literatura sau conversaţia i-au spus că sînt în stare să trezească iubirea,pînă la a le asimila,prin imitaţie,şi a face dinele noi motive de a iubi, chiar dacă aceste calităţi ar fi cu totul opuse celor pe care această iubire le-ar fi căutat atîta vreme cît ar fi fost spontană — ca în cazul lui Swann, odinioară, caracterul estetic al frumuseţii Odettei —, eu, care o iubisem mai întîi pe Gilberte, încă de la Com-bray, din cauza întregului necunoscut al vieţii sale, în care aş fi vrut să mă Jcufund, să mă întruchipez, renunţînd la a mea, ce nu-mi mai spunea nimic, gîndeam acum, ca la un nepreţuit lucru, că Gilberte ar putea deveni într-o zi servitoarea, comoda şi confortabila colaboratoare a vieţii mele prea cunoscute, dispreţuite, şi că, seara, ajutîndu-mă în lucrul meu, ar colaţiona pentru mine cărţi. Iar pe Bergotte, pe acest bătrîn nespus de înţelept şi aproape divin, din pricina căruia o iubisem la început pe Gilberte, înainte chiar de a o fi văzut, îl iubeam acum mai ales din cauza Gilbertei. Cu tot atîta plăcere cu care el scrisese paginile despre Racine, priveam hîrtia pecetluită cu ceară albă şi legată cu un val de panglici mov cu care ea Ic împachetase. Sărutam bila de agat, ce era partea cea mai bună din inima prietenei mele, partea care nu era frivolă, ci fidelă, şi care, deşi împodobită cu farmecul misterios al vieţii Gilbertei, rămînea lîngă mine, sălăşluia în camera mea, se culca în patul meu. Dar frumuseţea acestei pietre şi, de asemenea, frumuseţea acestor pagini de Bergotte pe care eram fericit să le asociez cu ideea iubirii mele pentru Gilberte, ca şi cum, în momentele cînd aceasta nu-mi mai apărea decît ca o nimicnicie, ele îi dădeau un fel de consistenţă, erau anterioare — îmi dădeam seama — acestei iubiri, nu-i semănau, elementele lor fuseseră fixate de talent sau de legile mineralelor,
376
înainte ca Gilberte să mă fi cunoscut, căci nimic, în carte, şi nici în piatră, nu ar fi fost astfel, dacă Gilberte nu m-ar fi iubit, şi nimic deci mi mă autoriza să citesc în ele un mesaj de fericire. Şi în timp ce iubirea mea, aşteptînd neîncetat de la ziua de mîine mărturia iubirii Gilbertei, anula, desfăcea în fiecare seară munca rău făcută în timpul zilei, în umbra eului meu o lucrătoare necunoscută nu arunca firele smulse, ci le dispunea, fără grija de a-mi fi pe plac şi de a-mi ţese fericirea, într-o ordine diferită, cea pe care ea o inv punea tuturor celor săvîrş;te de ea. Nedînd n;c^ un fel de atenţie specială iubirii mele, neînccpînd prin hotărîrea că sînt iubit, ea aduna acţiunile Gilbertei care mi se păruseră inexplicabile şi greşelile pe care i le scuzasem. Atunci, şi unele şi celelalte căpătau un, sens. Această ordine nouă părea să spună că, văzînd că Gilberte, în loc să vină pe Champs-EIysees, se duce într-o vizită, sau la cumpă* rături cu guvernanta ei, sau se pregăteşte să lipsească din Paris în timpul vacanţei din preajma Anului Nou, greşeam cînd gîndeam: „Este sau frivolă, sau docilă". Căci n-ar fi fost nici una nici alta dacă m-ar fi iubit, iar dacă ar fi fost s-ilită să asculte, ar fi făcut-o cu deznădejdea pe care o simţeam eu în zilele cînd nu o întîlneam. Mai spunea încă, această ordine nouă, că eu ştiam totuşi ce înseamnă să iubeşti, de vreme ce o iubeam pe Gilberte; şi mă făcea să-mi văd preocuparea neîncetată de a mă pune în valoare în ochii ei, din care pricină încercam să o conving pe mama să-i cumpere Fran-coisei un impermeabil şi o pălărie cu pană albastră, sau mai eurîncl eă nu mă mai trimită pe Champs-EIysees cu această bonă de care îmi era ruşine (mama îmi răspundea că eram nedrept cu Franşoise, că este o femeie de treabă, foarte devotată casei noastre), şi, de asemenea, această nevoie unică de a o întîlni pe Gilberto, din pricina căreia, cu multe luni înainte, nu mă gîndeam decît cum să aflu în ce perioadă va pleca din Paris şi unde va merge, găsind că ţinutul cel mai plăcut devine un loc de exil dacă ea lipseşte, şi dorind să rămînă la Paris atîta vreme cît puteam să o văd pe Champs-EIysees; şi îmi arăta fără greutate că această grijă, această nevoie, nu le voi găsi în faptele Gilbertei. Ea, dimpotrivă, era mîndră de guvernanta ei, fără să se sinchisească de ce gîndeam eu. Găsea firesc să nu vină pe Champs-EIysees dacă trebuia să facă miei cumpărături cu guvernanta, şi plăcut, dacă trebuia să iasă în vizită cu mama ei. Şi presupunînd chiar că mi-ar fi îngăduit să-mi petrec vacanţele în acelaşi loc cu ea, pentru a alege acel loc ar fi ţinut sea-ma de dorinţa părinţilor ei, de nenumărate distracţii despre care i s-ar fi vorbit, şi nicidecum de intenţia familiei mele de a mă trimite acolo. Cînd îmi spunea uneori că mă iubeşte mai puţin decît
377
pe un alt prieten, mai puţin decît mă iubea în ajun, pentru că, din neglijenţa mea, pierduse la jocul cu mingea, îi cercam iertare, o întrebam ce trebuie să fac ca să mă iubească din nou la fel de mult, ca să mă iubească mai mult decît pe alţii; voiam să-mi spună că era chiar aşa, o rugam ca şi cum şi-ar fi putut modifica afecţiunea pentru mine după voinţa ci sau a mea, pentru a-mi face plăcere, doar prin cuvintele pe care le va spune, după buna sau reaua mea purtare. Nu ştiam oare că ceea ce simţeam eu pentru ca nu depindea nici de faptele ei, nici de voinţa mea?
Ordinea nouă desenată de invizibila lucrătoare mai spunea, în sfîrşit, că dacă putem dori ca faptele cuiva care ne-a supărat pînă atunci să nu fi fost sincere, există în succesiunea lor o claritate jmpotriva căreia dorinţa noastră nu poate nimic şi căreia trebuie să ne adresăm pentru a afla care vor fi faptele de mîine ale acelei persoane.
: Iubirea mea înţelegea aceste cuvinte noi; ele o convingeau că ziua de mîine nu va fi diferită de ceea ce fuseseră toate celelalte zile; că sentimentul pe care îl avea Gilberte pentru mine, prea vechi pentru a se mai putea schimba, era indiferenţa; că în prietenia mea cu Gilberte, eu singur eram cel care iubeam. „Este adevărat, răspundea iubirea mea, nu mai e nimic de făcut cu această prietenie, ea nu se va schimba." Atunci, încă de a doua zi (sau aşteptînd o sărbătoare, dacă era vreuna mai apropiată, o aniversare, Anul Nou, poate, una din acele zile ce nu seamănă cu celelalte, cînd timpul reîncepe pe temeiuri noi, azvîrlind de la sine moştenirea trecutului, neacceptînd povara tristeţilor lui), îi ceream Gilbertei să renunţe la vechea noastră prietenie şi să înceapă una nouă.
Aveam totdeauna la îndemînă un plan al Parisului, care, pentru că puteam desluşi pe el strada unde locuiau domnul şi doamna Swann, mi se părea a cuprinde o comoară. Şi din plăcere, dintr-un fel de fidelitate cavalerească, de asemenea, spuneam în legătură cu orice, numele acestei străzi, astfel îneît tata mă întreba, nefiind, ca mama şi ca bunica, la curent cu iubirea mea: . — Dar de ce vorbeşti tot timpul de această stradă? Nu are nimic neobişnuit în ea, este foarte plăcut să locuieşti acolo, pentru că e la doi paşi de Bois, dar mai sînt altele zece ca ea.
Făceam astfel îneît să-i silesc pe părinţii mei să rostească numele lui Swann în legătură cu cel mai mic prilej; desigur, mi-l repetam în minte fără încetare; dar totodată aveam nevoie să-i aud sunetul minunat, să ascult această muzică, pe care nu mă mulţumeam să o citesc doar în gînd. Numele lui Swann, de altfel, pe carc-l
378
cunoşteam de atît de multă, vreme, era acum pentru mine, aşa cum li se întîraplă anumitor afazici în legătură cu cuvintele cele mai uzuale, un nume nou. Era totdeauna prezent în mintea mea şi totuşi ea nu se putea obişnui cu ci. îl descompuneam, îl silabiseam, ortografia lui era pentru muie o surpriză. Şi, nemaifiindu-mi familiar, încetase să-mi pară inocent. Credeam că bucuriile pe care le aveam cînd îl auzeam erau atît de vinovate, îneît mi se părea că toată lumea îmi ghiceşte gîndul, îrtcercînd să schimbe cursul conversaţiei cînd eu căutam să o îndrept către el. Mă repez>am asupra subiectelor care o puteau privi pe Gilberte, repetam la nesfîrşit aceleaşi cuvinte, şi deşi ştiam că nu sînt decît cuvinte — cuvinte rostite departe de ea, pe care nu le auzea, cuvinte fără nici o putere, care repetau ceea ce era, dar mi izbuteau să modifice ceva—, mi so părea totuşi că mînuind, răscolind astfel tot ce avea vreo legătură cu Giiberte, voi ajunge poate la un rezultat fericit. Le spuneam întruna părinţilor mei că Gilberte îşi iubea mult guvernanta, ca şi cum această propoziţie, enunţată pentru a suta oară, va avea în sfîrşit drept efect apariţia bruscă a Gilbertei, care ar fi venit să trăiască pentru totdeauna împreună cu noi. Reluam elogiul bătrîjiei doamne care citea ziarul Dibals (Ie spusesem părinţilor mei că bănuiam că este o ambasadoare sau poate o prinţesă) şi continuam să-i land frumuseţea, măreţia, nobleţea, pînă în ziua cînd am spus că, dacă auzisem bine cuvîntul pronunţat de Gilberte, ea se numea doamna Blatin.
— Oh! ştiu acum cine este, exclamă mama, în timp ce eu simţeam cum mi se înroşesc obrajii de ruşine. Păzea! Păzea! cum ar fi spus bietul tău bunic. Şi tu o găseşti frumoasă! Dar e urîtă foc, şi aşa a fost totdeauna. Este văduva unui portărel. Nu-ţi aminteşti cum, cînd erai copil, făceam tot ce-mi stătea în putinţă ca să o evit la lecţia de gimnastică unde, fără să mă cunoască, voia să vină să-mi vorbească, spunîndu-mi ca pretext că eşti «prea frumos pentru un băiat». Totdeauna s-a dat peste cap să cunoască lume cît mai multă, şi trebuie să fie un fel de nebună, cum am crezut totdeauna, dacă o cunoaşte cu adevărat pe doamna Swann. Căci dacă aparţine unui mediu foarte comun, cel puţin nu ştiu să se fi spus vreodată ceva rău pe socoteala ei. Dar voia totdeauna să-şi facă relaţii. Este urîtă foc, groaznic de vulgară, şi te poate băga în tot felul de încurcături.
Ca să-i seamăn lui Swann, îmi petreceam tot timpul Ia masa, trăgîndu-mă de nas şi freeîndu-mi ochii. Tata spunea: „Copilul ăsta idiot, o să se pocească". Mai ales aş fi vrut să fiu tot atît de chel ca Swann. Mi se părea că este o făptură atît de extraordinară, tacit
379
socoteam un adevărat miracol că oameni cunoscuţi de mine îl cunoşteau şi pe el şi că, în împrejurările unei zile oarecare, puteai ajunge să-l întîlneşti. Iar odată mama, în timp ce ne povestea la cină, ca în fiecare seară, drumurile pe care le făcuse în timpul după amiezii, doar spunînd: „Ghiciţi pe cine l-am întîlnit la «Trois Quar-tiers», la raionul de umbrele: pe Swann", sădi în mijlocul povestirii ei, foarte plictisitoare pentru mine, o floare misterioasă. Cu cîtă melancolică voluptate am aflat aşadar că în acea după-amiază, profi-lîndu-şi în mulţime forma-i supranaturală, Swann îşi cumpărase o umbrelă! în mijlocul unor întîmplări mari şi mici, la fel de indiferente, aceasta trezea în mine vibraţiile particulare stîrnite întruna de iubirea mea pentru Gilberte. Tata spunea că nu mă interesează nimic, pentru că nu ascultam eînd se vorbea despre consecinţele politice pe care le putea avea vizita regelui Teodosie, în acel moment oaspete al Franţei, şi, pare-se, aliatul ei. în schimb, muream de dorinţa de a şti dacă Swann era îmbrăcat cu pelerină!
65535	V-aţi spus bună ziua? am întrebat.
65536	Fireşte, îmi răspunse mama, care părea totdeauna a se teme
că, dacă ar fi mărturisit că sîntem în relaţii reci cu Swann, unii
prieteni ar fi căutat să ne apropie mai mult decît ar fi dorit ea,
din cauza doamnei Swann, pe care nu voia să o cunoască. A venit
şi mi-a dat bună ziua, eu nu-l văzusem,

65535	Nu cumva sînteţi certaţi?
65536	Certaţi? Dar de ce să fim certaţi? îmi răspunse ea repede,
ca şi cum aş fi atentat la ficţiunea bunelor ei raporturi cu Swann
şi aş fi încercat să pun la cale o „apropiere".
65537	Ar putea fi supărat pe tine fiindcă nu-l mai inviţi.
65538	Nu sîntem obligaţi să invităm pe toată lumea; el mă invită
pe mine? JNTu o cunosc pe soţia lui.
65539	Dar venea totuşi pe la noi cînd )ie aflam la Combray.
65540	Ai dreptate, atunci venea, dar la Paris are altele de făcut,
şi eu, de asemenea. Dar te asigur că nu arătam de loc ca doi oameni
certaţi între ei. Am rămas cîteva clipe împreună, pentru că nu i se
aducea pachetul. M-a întrebat ce mai faci, mi-a spus că te joci cu
fata lui, adăugă mama, uimindu-mă cu minunea că exist în mintea
lui Swann, ba, mai mult chiar, că exist într-un mod destul de com
plet pentru ca, atunci cînd tremuram de iubire în faţa lui pe Champs-
JSlysees, să-mi ştie numele, să ştie cine e mama, şi să poată amal
gama în jurul calităţii mele de camarad de joacă al fiicei sale cîteva
informaţii despre bunicii mei, familia lor, locul unde trăiam, anu-
ihite particularităţi ale vieţii noastre de odinioară, poate chiar
necunoscute mie însumi. Dac mama nu părea să fi găsit că raionul
330
din.„Trois Quartiers" are un farmec deosebit, acel raion unde ea însemnase pentru Swann, în momentul cînd o văzuse, o persoană bine definită, cu care avea amintiri comune ce motivaseră gestul lui de a se apropia de ea şi de a o saluta.
De altfel nici ea, şi nici tata nu păreau a simţi o plăcere foarte mare cînd vorbeau despre bunicii lui Swann şi despre titlul de agent de bursă onorific. Imaginaţia mea izolase şi consacrase în Parisul de piatră o anumită casă, sculptîndu-i poarta şi văzînd în ferestrele ei comori nepreţuite. Dar numai eu întrezăream aceste podoabe. Aşa cum tata şi mama găseau că Swann locuieşte într-o casă ce seamănă cu toate celelalte case construite în acelaşi timp în cartierul Bois, tot astfel familia lui Swann li se părea asemănătoare «u multe alte familii de agenţi de bursă. O judecau mai mult sau mai puţin favorabil, în funcţie de gradul ei de participare la meritele •comune ale celorlalţi, şi nu o găseau cîtuşi de puţin unică. Dimpotrivă, întîlneau într-un grad egal, sau mai ridicat, altundeva, ceea •ceiapreeiau în ea. De aceea, după ce găsiseră că acea casă este bine aşezată, vorbeau despre o alta, aşezată într-un loc încă şi mai bun, -dar care nu avea nimic de a face cu Gilbcrte, sau despre oameni de finanţe mai sus-puşi decît bunicul ei; iar dacă păruseră o clipă că gîndesc ca mine, ne lămuream curînd că de fapt nu era vorba decît de o neînţelegere. Căci părinţii mei erau lipsiţi de acel simţ suplimentar şi momentan cu care mă înzestrase iubirea, şi nu puteau deci percepe în tot ce o înconjura pe Gilberte o calitate necunoscută, analogă în lumea emoţiilor cu ceea ce poate fi în lumea culorilor înfraroşul.l
în zilele cînd Gilberte îmi anunţase că nu va veni pe Champs-Eiysees, încercam să fac plimbări care să mă apropie puţin de ca. Uneori o luam pe Francoise în pelerinaj prin faţa casei locuite de familia Swann. O puneam să-mi repete la nesfîrşit ceea ce aflase despre doamna Swann de la guvernantă. „După cît s-ar părea, crede mult în iconiţe. Niciodată nu pleacă într-o călătorie dacă a auzit cîntînd vreo cucuvaie, sau ceva ca un ticăit de ceas în zid, sau dacă a văzut o pisică la miez de noapte, sau dacă a troznit vreo mobilă din cameră. E foarte credincioasă." Eram atît de îndrăgostit de Gilberte, încît dacă în drumul meu îl vedeam pe bătrînul lor valet plimbînd un dine, emoţia mă silea să mă opresc, şi aţinteam asupra favoriţilor lui albi priviri pătimaşe. Francoise îmi spunea:
— Ce te-a apucat?         ■     :   ■
Apoi ne urmam drumul pînă în faţa porţii celei mari, unde im portar ce nu semăna cu nici un alt portar si pătruns pînă şi în ga-
38Î
Ioanele livrelei sale de acelaşi farmec dureros pe care îl simţisem în numele de Gilberte, părea că ştie că sînt dintre cei cărora un păcat originar le interzice pentru totdeauna să pătrundă în viaţa misterioasă păzită de el şi asupra cărora ferestrele de la parter se închideau — conştiente parcă de misiunea lor —, semănînd prea puţin, între nobila cădere a perdelelor lor de muselină, cu orioare alte ferestre, dar amintindu-mi de privirile Gilbertei. Alteori, mergeam pe bulevarde şi mă postam la intrarea străzii Duphot; mi se spusese că Swann poate fi adeseori văzut trecînd pe aici către dentist; iar imaginaţia mea îl diferenţia într-atît pe tatăl Gilbertei de restul omenirii, prezenţa lui în mijlocul lumii reale introducea în aceasta o asemenea cantitate de miracol încît, înainte chiar de a ajunge la Madeleine, eram tulburat Ia gîndul că mă apropii de O' stradă unde putea să se ivească pe neaşteptate o apariţie supranaturală.
Dar cel mai adeseori — cînd nu trebuia să o văd pe Gilberte — y cum aflasem că doamna Swann se plimbă aproape zilnic pe alera Salcîmilor, în jurul marelui Lac, şi pe aleea Keginei Marguerite, o sileam pe Francoise să meargă spre Bois de Boiilogne. Era pentru mine ea acele grădini zoologice unde vezi adunate flore diverse şi peisaje opuse, unde după o colină afli o grotă, o pajişte, stînci, un rîu, o vale, o altă colină, o mlaştină, dar unde ştii că sînt doar pentru a oferi un mediu potrivit sau un cadru pitoresc zburdălniciikir hipopotamului, zebrelor, crocodililor, iepurilor ruseşti, urşilor şi bîtîanului; le Bois, complex, reunind mărunte lumi diverse şi închise — plimbîndu-ne printr-o fermă plantată cu copaci roşii, ta stejari din America, Asemenea unei exploatări agricole din Vir-ginia, după ce ne arătase o pădure de brazi pe malul Iacului, sau un pîlc de copaci uriaşi, de unde izbucneşte dintr-o dată, în blana-i suplă, cu ochi frumoşi ele animal, vreo hoinară cu mers repede — r era o Grădină a femeilor; şi — ca aleea Mirţiior din Eimda—y plantată fiind pentru ele cu arbori de o singură esenţă, aleea Salcîmilor era străbătută de Frumuseţile celebre. Aşa cum de departe, culmea stîncoasă de unde ea se aruncă în apă, îi umple de bucurie pe copiii care ştiu că vor vedea o focă, tot astfel, cu mult înainte de a ajunge la aleea Salcîmilor, parfumul lor, iradiind jur-împrejur, vestea apropierea şi singularitatea unei puternice şi-molatice individualităţi vegetale; apoi, cînd mă apropiam, coroana frunzişului lor uşor şi dulceag, dexO eleganţă facilă, croit cochet dintr-o ţesătură subţire, pe care sute de flori 6e abătuseră ca nifte colonii înaripate şi vibratile de paraziţi preţioşi, şi pînă şi numele lor feminin,  trîndav şi gingaş, îmi stârneau bătăile inimii, dar
382
dintr-o dorinţă mondenă, ca acele valsuri care nu ne mai evocă decît numele frumoaselor invitate anunţate de portar la intrarea într-un bal. Mi se spusese că voi vedea pe alee cîteva demimondene vestite al căror nume, deşi nu se căsătoriseră toate, era citat de obicei alături de cel al doamnei Swann, fiind însă, cel mai adeseori, un nume de împrumut; numele lor nou, cînd aveau unul, nu era decît un mod de a le asigura un anonimat, iar cei care voiau să vorbească despre ele renunţau la el pentru a se face înţeleşi. Gîndin-du-mă că Frumosul — în ordinea elegantelor feminine — era stă-pînit de legi oculte în cunoaşterea cărora ele fuseseră iniţiate, şi că aveau puterea să-l realizeze, acceptam dinainte, ca pe o revelaţie, apariţia rochiei lor somptuoase, a trăsurii lor, a nenumărate amănunte în miezul cărora îmi puneam credinţa ca pe un suflet lăuntric ce dădea coeziunea unei capodopere acestui tot efemer şi mişcător. Dar eu voiam să o văd pe doamna Swann, şi aşteptam trecerea ei, emoţionat de parcă ar fi fost Gilberte, ai cărei părinţi, impregnaţi, ca tot ce o înconjura, de farmecul ei, trezeau în mine tot atîta iubire cît şi ea, ba chiar o tulburare mai dureroasă (pentru că, punctul lor de contact cu ea era acea parte lăuntrică a vieţii ei ■ce-mi era interzisă), şi, în sfîrşit (căci am ştiut curînd, după cum se va vedea, că nu le place că mă joc cu ea), acel sentiment de veneraţie pe care-l avem totdeauna pentru cei ce-şi exercită fără nici o limită puterea de a ne face rău.
Acordam primul loc simplităţii în ordinea meritelor estetice şi a mărimilor mondene, cînd o vedeam pe doamna Swann mer-gînd pe jos, îmbrăcată cu o poloneză de postav, pe cap cu o mică tocă împodobită cu o aripă de găinuşă de Himalaia, cu un buchet de violete la corsaj, grăbită, străbătînd aleea Salcîmilor ca şi cum ar fi fost doar drumul cel mai scurt pe care s-ar fi putut întoarce acasă şi răspunzînd printr-o privire domnilor din trăsură care, recunoscîndu-i de departe silueta, o salutau şi îşi spuneau că nimeni nu era atît de şic ca ea. Dar în locul simplităţii, puneam la «el mai mare preţ fastul, dacă, după ce o silisem pe Francoise, moartă de oboseală şi care spunea că-i „intră picioarele în burtă", să se plimbe de colo-colo cu mine timp de o oră, vedeam, în sfîrşit, ivindu-se din aleea ce vine din spre Porte Dauphine — imagine, pentru mine, a unui prestigiu regal, a unei sosiri suverane, cum nici o regină adevărată nu mi-a putut-o oferi în anii ce-au urmat, pentru că aveam despre puterea lor o noţiune mai puţin vagă şi mai experimentală, dusă parcă în zbor de doi cai înfocaţi, subţiri şi arcuiţi ca aceia din desenele lui Constantin Guys, purtînd pe capră un vizitiu uriaş îmblănit ca un cazac, alături de un mic
383
groom amintind de „tigrul" „răposatului Baudenord, vedeam — sau mai curîn d o simţeam imprimîndu-şi limpedea formă în inima mea, şi rănind-o de moarte — o caleaşca fără- de seamăn, puţin mai înaltă, dar anume gîndită aşa, şi lăsînd să se străvadă, prin luxul ei de „ultimă oră" aluzii la formele vechi, în adîncul căreia stătea, parcă nepăsătoare, doamna Swann, cu părul ei,, acuma blond, avînd o singură şuviţă cenuşie, încununat cu o coroniţă de flori cel mai adeseori din violete, de unde coborau lungi văluri, în mînă cu o umbrelă liliachie, pe buze cu un surîs ambiguu în care eu nu vedeam decît bunăvoinţa unei Majestăţi şi unde se-citea mai ales modul de a fi provocator al cocotei — pe care îl înclina cu blîndeţe asupra persoanelor ce o salutau. în realitate,. acest surîs le spunea unora: „îmi amintesc foarte bine, era minunat!"; altora: „Ce mult te-aş fi iubit! Dar aşa a fost să fie!"; iar altora: „Dacă vrei! O să merg încă un timp pe alee, în şirul de trăsuri, şi, de îndată ce voi putea, o să-l părăsesc". Cînd treceau necunoscuţi, avea în jurul buzelor un surîs trîndav, parcă întors către aşteptarea sau amintirea unui prieten, şi care îi făcea pe toţi să spună: „Cît e de frumoasă!" Şi numai pentru anumiţi bărbaţi avea. un surîs acru, constrîns, timid şi rece, şi care însemna: „Da, neno-~ rocitule, ştiu că ai o limbă înveninată, că nu-ţi poţi ţine gura^ Nici că-mi trece prin minte să am de-a face cu tine!" Trecea Coquelin, vorbind în mijlocul unui grup de prieteni care-l ascultau şi făcînd cu mîna unor doamne dintr-o trăsură un semn larg şi teatral de bun rămas. Dar eu nu mă gfcdeam decît la doamna Swann şi mă prefăceam că nu am văzut-o, căci ştiam că, odată ajunsă în dreptul Tirului cu porumbei, îi va spune vizitiului să iasă din şirul de trăsuri şi să oprească, pentru ca ea să poată coborî; aleea pe jos. Iar în zilele cînd simţeam că am curajul să trec pe lingă ea, o tîram pe Francoise în acea direcţie. într-adevăr, la un moment dat, pe aleea pietonilor, o zăream pe doamna Swann, ve-. nind către noi; îndărătul ei se desfăşura lunga trenă a unei rochii mov, căci era îmbrăcată aşa cum poporul şi le închipuie pe regine,; în stofe cu dantele scumpe, pe care celelalte femei nu le purtau; îşi cobora uneori privirea spre minerul umbrelei, nedînd aproape» nici o atenţie celor care treceau pe lîngă ea, ca şi cum marea ei preocupare şi scopul ei ar fi fost de a umbla pe jos. fără ;a şti că este văzută şi că toată lumea întoarce capul după ea. Uneori, totuşi, cînd îşi chema ogarul, arunca o privire furişă în jur. Chiar cei care nu o cunoşteau, erau avertizaţi, de ceva ciudat şi excesiv — sau poate de o radiaţie telepatică, precum cele cedez-lănţuiau aplauze în mulţimea ignorantă în clipele cînd actriţa.
384
Berma. era sublimă —, că au de a face cu o persoană cunoscută. Se întrebau: „Cine o fi?", îl întrebau uneori pe vreun trecător, sau îşi făgăduiau să-şi amintească de rochia ei, ca de un punct de reper pentru prieteni mai ştiutori, care le vor putea răspunde. Alţi trecători, oprindu-se pe jumătate, spuneau:
65535	Ştiţi cine este? Este doamna Swann! Numele ăsta nu vă
spune nimic? Atunci poate îl ştiţi pe celălalt: este Odette de Crecy.
65536	Odette de Crecy? îmi spuneam şi eu că aceşti ochi trişti...
Dar nu mai e chiar atît de tînără! îmi amintesc că m-am culcat cu
ea în ziua ciad Mac-Mahon şi-a dat demisia.
65537	Cred că ai face bine să nu-i aminteşti de asta. Este acum
doamna Swann, soţia unui membru al Jockey-Clubului, prieten cu
prinţul de Galles. De altfel este încă superbă.
65538	Da, dar dacă ai fi cunoscut-o pe vremea aceea! Cît era de-
frumoasă! Locuia într-un mic palat foarte straniu, cu tot felul de
obiecte chinezeşti. îmi amintesc că eram plictisiţi de strigătele băie
ţilor care vindeau ziare, şi, în cele din urmă, m-a silit să mă ridic
din pat.
Fără să aud asemenea reflecţii, pereepeam în jurul ei murmurai nedesluşit al celebrităţii. Inima îmi bătea nerăbdătoare cînd mă gîndeam că peste cîteva clipe toţi aceşti oameni — în mijlocul cărora observam cu deznădejde că nu se află un bancher mulatru de care mă simţeam dispreţuit — îl vor vedea pe tînărul necunoscut,, căreia nu-i dădeau nici o atenţie, salutînd-o (fără să o cunoască, la drept vorbind, dar mă credeam autorizat să o fac pentru că părinţii mei îl cunoşteau pe soţul ei şi pentru că eram camaradul de joacă al fiicei sale) pe această femeie unanim cunoscută pentru frumuseţea, purtarea deocheată şi eleganţa ei. Mă aflam chiar lîngă doamna Swann, şi îmi scosesem pălăria într-un salut atît de larg, atît de prelungit, îneît ea începu să surîdă. Unii trecători rîdcau. Ea nu mă văzuse niciodată cu Gilberte, nu-mi ştia numele, dar pentru ea eram — ca unul dintre paznicii din Bois sau ca barcagiul, sau ca raţele de pe lac, cărora le arunca fărîmituri de pîine — unul dintre personajele secundare, familiare, anonime, la fel de lipsite de caracteristici individuale ca un „figurant de teatru", din cursul plimbărilor sale prin Bois. în anumite zile, cînd nu o văzusem în aleea Salcîmilor, mi se întîmpla s-o întîlnesc în aleea Reginei Mar-guerite, unde se duc femeile care vor să fie singure, sau vor să pară că încearcă să fie singure; nu rămînea singură multă vreme, căci foarte curînd i se alătura vreun prieten—purtînd adeseori pe cap un „cilindru" cenuşiu—pe care nu-l cunoşteam şi care stătea îndelung de vorbă cu ea, în timp ce cele două trăsuri ale lor veneau în urmă..
385
Am regăsit această complexitate a locului numit Bois de Boulogne, care face din el un ţinut artificial şi, în sensul zoologic sau mitologic al cuvîntului, o Grădină, în acel an cînd îl traversam ca să mă duc la Trianon, într-una din primele dimineţi ale lunii noiembrie cînd, la Paris, prin case, apropierea şi lipsa spectacolului toamnei, care se termină atît de repede fără să-l poţi vedea, stîr-nesc o nostalgie, o adevărată dorinţă febrilă de frunze uscate, care îţi poate da chiar insomnii. în camera mea închisă, ele se aşezau de o lună încoace, evocate de dorinţa de a le vedea, între gîndirea mea şi orice obiect asupra căruia mă aplecam, şi se învălmăşeau ca acele pete galbene care, uneori, orice am privi, dansează prin faţa ochilor noştri. Şi în acea dimineaţă, nemaiauzind plaaia ca în zilele precedente, şi văzînd cum vremea frumoasă surîde pe la colţurile perdelelor trase, precum o gură închisă ce lasă să-i scape secretul fericirii sale, simţisem că acele frunze galbene eu le-aş putea privi străbătute de lumină, în suprema lor frumuseţe; şi nepu-tîndu-mi opri pornirea de a vedea copaci, tot aşa cum odinioară, cînd vîntul sufla prea tare în cămin, mă duceam spre malul mării, ieşisem către Trianon, prin Bois de Boulogne. Era ceasul şi era anotimpul cînd acest loc pare poate cel mai multiplu nu numai pentru că este mai subdivizat, ci şi pentru că e subdivizat altminteri. Chiar în părţile descoperite, unde cuprinzi cu privirea un spaţiu larg, ici şi colo, în faţa pilcurilor îndepărtate şi aproape negre ale copacilor lipsiţi de frunze sau care aveau încă frunzele din timpul verii, un dublu şir de castani portocalii părea, ca într-un tablou abia început, a fi fost doar el pictat de către decoratorul ce nu ar fi pus culoare pe restul peisajului, întinzîndu-şi aleea în plină lumină, pentru plimbarea episodică a unor personaje ce nu aveau să fie adăugate decît mai tîrziu.
Mai departe, acolo unde copacii erau acoperiţi de toate frunzele lor verzi, unul singur, mic, gros, cu vîriul retezat şi plin de încăpă-ţînare, îşi scutura în vînt pletele urîte şi roşii. în altă parte, era prima trezire a acelei luni mai a frunzelor, iar cele ale unui empelopsis, miraculos şi surîzător ca un păducel roz şi iernatic, erau, încă de dimineaţă, împovărate de flori. Iar le Bois avea înfăţişarea provizorie şi artificială a unei pepiniere sau a unui parc unde, fie într-un scop botanic, fie în vederea unei serbări, sînt plantate, în mijlocul unor copaci obişnuiţi care nu au fost încă tăiaţi, cîteva specii preţioase, cu frunziş fantastic, şi în jurul cărora parcă se face un gol, circulă mai bine aerul, e mai multă lumină. Era anotimpul cînd Bois de Boulogne e plin de cele mai multe feluri de copaci şi juxtapune cele mai multe părţi distincte într-un ansamblu compozit.
386
Şi era, de asemenea, şi ceasul. în locurile unde copacii îşi păstra» încă frunzele, ei păreau că suferă o alterare a materiei, încă din punctul unde erau atinşi de lumina soarelui, aproape orizontală dimineaţa, cum va fi iar cîteva ore mai tîrziu, în clipa cînd, la începutul de amurg, se aprinde ca o lampă, îşi proiectează la distanţă pe frunziş răstrîngerea artificială şi caldă, şi incendiază frunzele cele mai înalte ale unui copac ce rămîne candelabrul intact şi tern al coroanei sale în flăcări. Ici era mai compactă, ca un rînd de cărămizi, şi, asemenea unui zid galben, cu albastre desene persane, cimenta grosolan pe cer frunzele castanilor, dincolo, dimpotrivă» desprindea de pe el crispatele lor degete de aur. Către jumătatea unui copac îmbrăcat în viţă de vie sălbatică, altoia, silindu-l să înflorească nedesluşit şi orbitor, un uriaş buchet de flori roşii parcă, poate o varietate de garoafă. Se găseau acum puse în evidenţă diferitele părţi din Bois, mai bine topite unele într-altele vara, prin densitatea şi monotonia verdcţii. Spaţii mai luminoase lăsau să se vadă a-proape toate intrările, «au un frunziş somptuos le însemna ca o flamură. Puteai desluşi ca pe o hartă colorată Armenonville, Pre Catelan, Madrid, Hipodromul, malurile Lacului. Din loc în loc se ivea o construcţie inutilă, o grotă artificială, o moară, căreia copacii,, dîndu-se la o parte, îi făceau loc, sau pe care o peluză o pi'rta înainte pe molatcca-i tavă. Simţeai că le Bois nu este doar o pădure, că are o menire străină de viaţa copacilor; exaltarea. pe care o simţeam nu era pricinuită doar de admiraţia pentru opera toamnei, ci de o mare dorinţă." Uriaş izvor ai unei bucurii pe care sufletul o 6imte mai întîi fără să-i cunoască în vreun fel cauza,, fără să înţeleagă că nimic din afară nu o motivează. Astfel, priveam copacii cu o iubire nesatisfăcută care îi depăşea şi se îndrepta,, fără ştirea mea, către acea capodoperă a frumoaselor femei fnchise între ei zilnic timp de cîteva ore. Mergeam către aleea Salcîmiîor. Străbăteam pilcuri de copaci, în timp ce lumina, dimineţii, care Je impunea noi împărţiri, tăia crengile şi le unea altminteri, alcătuind buchete. Atrăgea cu iscusinţă către ea doi copaci; ajutm-du-se cu foarfecă puternică a razei şi a umbrei, tain din fiecare cîte o jumătate de trunchi şi de ramuri şi, împletind laolaltă cele două jumătăţi care rămîneau, făcea, din ele fie un singur stîlp de umbră delimitat de soarele dimprejur, fie o singură nălucă de lumină, al cărei contur artificial şi tremurător era împrejmuit cu o reţea de umbră neagră. Cînd o rază de soare aurea crengile cele mai înalte, umede şi strălucitoare, ele păreau a izbucni singure din atmosfera lichidă, şi de culoarea smaraldului, în care întreaga pădure era scufundată ca sub apa mării. Căci copacii continuau să-şi
387
trăiască, viaţa proprie şi, eînd nu niai aveau frunze, ea strălucea şi mai. tare pe teaca de catifea verde ce le învăluia trunchiurile sau în smalţul alb al sferelor de vîsc din vîrful plopilor, rotunde ca soarele şi luna din Creaţia lumii de Miehelangelo. Dar fiindcă fuseseră siliţi, ca printr-un fel de altoi, să trăiască atîţia ani în comun cu femeia, ei îmi evocau driada, frumoasa mondenă cu pasul repede şi rochie foarte colorată pe care în treacăt o acoperă cu crengile lor şi o silesc să simtă, ca şi ei, puterea anotimpului; ei îmi aminteau vremea fericită a tinereţii mele încrezătoare, eînd veneam cu atîta lăcomie în. locurile unde capodopere de eleganţă feminină aveau să se realizeze pentru cîteva clipe, între frunzişurile inconştiente şi complice. Dar frumuseţea pe care o doreai văzînd brazii şi salcâmii din Bois de Boulogne, mai tulburători în privinţa asta decît castanii şi liliacul de la Trianon pe care urma fiă-i văd, nu era fixată în afara mea în amintirea unei epoci istorice, în opere de artă, într-un mic templu închinat Iubirii, la poalele căruia se adună frunzele cu nervuri de aur. Am ajuns pe malul Lacului, am mers pînă la Tirul cu porumbei.;' Atribuisem atunci ideea de perfecţiune pe care o purtam în mine, înălţimii unei căleşti, cailor slabi, furioşi şi uşori ca nişte viespi, cu ochii injectaţi de sînge precum cruzii cai ai lui Diomede, şi pe care acum, cuprins de o dorinţă de a revedea ceea ce iubisem la fel de arzătoare ca aceea care mă aducea cu mulţi ani înainte pe aceleaşi drumuri, voiam să-i am din nou sub ochi, ca în clipa eînd uriaşul vizitiu al doamnei Swann, supravegheat de un greom mic de o şchioapă şi la fel de copilăros ca sfîntul Gheorghe, încerca să le stăpînească aripile de oţel, ce se zbăteau, înspăimîntate şi fremătătoare. Dar vai! Nu mai erau decît automobile conduse de şoferi mustăcioşi, întovărăşiţi de valeţi impozanţi. Voiam să am sub ochii trupului meui~pen-tru a şti dacă erau tot atît de fermecătoare pe cît le vedeau ochii memoriei mele, pălăriuţe de femei atît de turtite îneît păreau cunu-niţe. Acum toate pălăriile erau imense, acoperite cu fructe şi flori, şi cu felurite păsări. în locul frumoaselor rochii în care doamna Swann părea o regină, tunici greco-saxone puneau în evidenţă, prin pliurile lor amintind de statuetele de Tanagra-, şi uneori în stilul Directoratului, ţesături liberty, presărate cu flori, ca de hîrtie colorată./ Pe capul domnilor ce s-ar fi putut plimba cu doamna Swann pe, aleea Eeginei Marguerite, nu mai întîlneam pălăria cenuşie de odinioară, şi nici măcar vreo altă pălărie. Ei ieşeau la p'imbare cu capul gol. Şi toate aceste părţi noi ale spectacolului nu niai puteau avea pentru mine consistenţă, unitate, existenţă, ■căci mi mai aveam puterea, pe care mi-o dăduse credinţa în ele;
3.88
treceau prin faţa mea răvăşite, la întîmplare, fără nici un adevăr, necuprinzînd în ele nici o frumuseţe pe care ochii mei ar fi putut încerca să o alcătuiască, precum odinioară. Erau femei oarecare, în eleganţa cărora nu credeam nicidecum şi ale căror rochii mi 6e păreau lipsite de importanţă. Dar cînd dispare o credinţă, îi supravieţuieşte, şi din ce în ce mai vie, pentru a masca lipsa puterii pierdute de a atribui realitate unor lucruri noi, o iubire fetişistă pentru vechile lucruri pe care ea le însufleţise, ca şi cum divinul ar fi sălăşluit în ele şi nu în noi, şi ca şi cum necredinţa noastră actuală ar ■avea o cauză întîmplătoare: moartea Zeilor.
Ce grozăvie! îmi spuneam: putem oare socoti că aceste automobile sînt la fel de elegante ca vechile trăsuri cu cai? Sînt, fără îndoială, prea bătrîn, dar nu sînt făcut pentru o lume unde femeile se împiedică în rochii ce nu-s nici măcar din stofă. De ce să mai vii pe sub aceşti copaci, dacă nimic nu mai este din ceea ce putea fi văzut odinioară sub aceste frunzişuri delicate şi roşiatice, dacă vulgaritatea şi nebunia au luat locul minunii pe care o încadrau cîndva? Ce grozăvie! Mă consolez doar gîndind la femeile pe care le-am cunoscut, astăzi cînd eleganţa nu mai există. Dar oamenii care contemplă aceste oribile creaturi, cu pălăriile lor împodobite ■cu o colivie de păsări sau cu o grădină de legume, ar putea simţi oare farmecul de a o vedea pe doamna Swann purtînd pe cap doar o simplă tocă mov sau o pălăriuţă peste care se înălţa, dreaptă, o singură o floare de stînjenel? Aş fi putut oare să-i fac să înţeleagă «moţia pe caro o simţeam în dimineţile de iarnă cînd o întîlneam pe doamna Swann, mergînd pe jos, îmbrăcată într-o blană de lutru, purtînd pe cap doar o simplă beretă cu două pene de potîrniche, dar învăluită în atmosfera călduţă şi artificială a apartamentului ei, fie şi numai prin buchetul de violete strivit parcă de corsajul ei şi a cărui înflorire vie şi albastră în faţa cerului cenuşiu, a aerului îngheţat, a copacilor cu ramuri golaşe, avea, de asemenea, farmecul de a nu socoti anotimpul şi vremea decît ca pe un cadru şi de a trăi într-o atmosferă umană, în atmosfera acestei femei, de care se bucurau în vasele şi în jardinierele salonului său, lîngă focul aprins, în faţa canapelei de mătase, florile ce priveau prin fereastra închisă cum cade zăpada? De altfel nu mi-ar fi fost de ajuns ca rochiile şi pălăriile să fi fost aceleaşi ca în acei ani. Din cauza solidarităţii dintre diferitele părţi ale unei amintiri, pe care memoria noastră le menţme echilibrate într-un tot din care nu putem scoate şi nici adăuga ceva, aş fi vrut să-mi pot termina ziua la una din acele femei, în faţa unei ceşti cu ceai, într-un apartament cu pereţii .zugrăviţi în culori întunecate, cum era încă cel al doamnei Swann
S89
(în anul următor celui cînd se termină prima parte a acestei povestiri) şi unde ar luci focurile portocalii, roşia ardere, flacăra roz. şi albă a crizantemelor în amurgul de noiembrie, în clipe asemănătoare cu cele cînd (după cum se va vedea mai tîrziu) nu ştiusem să descopăr plăcerile pe care mi le doream. Dar acum, chiar neducm-du-mă către nimic, aceste clipe mi se păreau a fi avut ele însele destul farmec. Voiam să le regăsesc aşa cum mi le aminteam. Dar vai! Nu mai erau decît apartamente în stil Ludovic al XVI-lea, sclipitor de albe, smălţuite cu ortensii albastre. De altfel, lumea nu ge mai întoorcea la Paris decît foarte tîrziu. Doamna Swann tai-ar fi răspuns dintr-un castel că nu se va întoarce decît în februarie,, cu mult după ce trecuse timpul crizantemelor, dacă i-aş fi cerut s,% reconstituie pentru mine elementele acelei amintiri pe care o simţeam legată de un an îndepărtat, de o dată la care nu-mi era îngăduit să ajung iar, elementele acelei dorinţe devenită ea însăşi inaccesibilă precum plăcerea pe care odinioară o urmărise zadarnic. Şi ar fi trebuit, de asemenea, să fie aceleaşi femei, cele ale căror veşminte mă interesau, pentru că, pe vremea cînd mai credeam încă, imaginaţia mea le individualizase şi le înzestrase cu o legendă. Dar vai! în aleea Salcîmilor — în aleea Mirţilor — le-am revăzut pe cîteva, bătrîne, doar umbre îngrozitoare a ceea ce fuseseră, rătăcind, căutînd cu deznădejde nu se ştie ce în boschetele virgiliene. Plecaseră de mult cînd eu continuam încă să întreb zadarnic drumurile pustii. Soarele se ascunsese. Natura începea iar să domnească asupra acelui loc de unde zburase ideea că este Grădina elizeană a Femeii; deasupra morii artificiale, adevăratul cer era cenuşiu; vîntul încreţea apa Marelui Lac; păsări uriaşe străbăteau repede le Bois, ca pe o pădure, şi scoţînd strigăte ascuţite poposeau una după alta pe marii stejari care, sub coroana lor druidică şi cu o măreţie dodoneană, păreau a proclama vidul inuman 'al pădurii ce-şi schimbase menirea, şi mă ajutau să înţeleg mai bine contradicţia de a căuta în realitate tablourile memoriei, cărora le va lipsi totdeauna farmecul ce le vine din memoria însăşi şi din faptul de a nu fi percepute de simţuri. Realitatea pe care o cunoscusem nu mai exista. Era de ajuns ca doamna Swann să nu sosească întru totul asemenea celei de altă dată şi în aceeaşi clipă, pentru ea Aleea să fie alta. Locurile pe care le-am cunoscut nu aparţin numai lumii spaţiului, unde le situăm spre mai mare noastră uşurinţă. Ele nu erau decît o felie subţire în mijlocul unor impresii învecinate care alcătuiau viaţa noastră de atunci; amintirea unei anumite imagini nu este decît părerea de rău după o anume clipă; iar casele, drumurile, aleile sînt repede trecătoare, vai! ca şi anii.
390

NOTE ŞI COMENTARII

: lasă al ediţiei Pleiade (Gallimard, 1954), după care s-a făcut a română, este cel din 1917  (Editions de la Nouvelle Revue
1.	Textul de i
traducerea ;
franţaise), ultimul publicat pe cînd Proust mai era încă  în viaţă. Pentru modificările de detaliu aduse acestui text prin confruntare cu alte ediţii şi surse, cf.fediţia Plâiade, Note sur le texte de cette edition, pp. XXIII-XXXVII. Pe harta Franţei există, pe rîul Loir, localitatea IUiers-Combray.
2.	Eroină a unei legende populare din evul mediu, de origine germanică.
Acuzată de adulter de către seneşalul Golo  (invocat, în context, de
Proust), căreia nu-i cedase, nu-şi poate convinge soţul, pe Siegfried,
conte palatin de Trier, că este nevinovată. Cruţată de slugile însărci
nate să o ucidă, îl întîlneşte pe Siegfried cu puţină vreme înainte de
a muri, care îşi dă seama că a condamnat-o pe nedrept.
Această legendă, care a cunoscut, în epoca modernă, o mare circulaţie ca literatură pentru copii, este reluată şi de Mihail Sadoveanu în Măria-sa Puiul Pădurii.
3.	Pentru Golo, cf. supra, nota 2. Barbă-Albastră este eroul unei poveşti
de Charles Perrault. După ce îşi ucide şase neveste, este omorît de
fraţii celei de-a şaptea.
4.	„Episodul" ce urmează este unul dintre cele   mai  des  invocate  de
către exegeza proustiană (alături de cel al „madeleinei"), sub numele de
„drama culcării" („le drame du coucher"). Relaţiile dintre narator
(Marcel) şi mama sa, omologate ca fiind relaţiile dintre Proust şi
mama sa, au suscitat numeroase speculaţii din partea criticii de orien
tare psihanalitică, a psihanalizei creaţiei, sau a psihanalizei, pur şi
simplu.
6. „Temă" majoră, alături de alte cîteva, a ciclului în căutarea timpului pierdut, ea revine adeseori, în cele mai imprevizibile contexte, în această operă a lui Proust, ce poate fi asemuită şi cu o simfonie. „Păducel" îl traduce pe „aubepine", plantă din familia rozaceelor (înrudită cu măceşul), cu flori albe sau roz şi cu mici fructe ca nişte boabe, roşii şi acrişoare.
6.	Cartier din Paris considerat şi astăzi locul de reşedinţă al aristocraţiei
şi marii burghezii franceze. A căpătat un fel de consistenţă „mito
logică" datorită marilor romancieri din secolul al XlX-lea, care ade
seori îl situează în raport cu cartierul Saint-Antoine, loc „mitologic"—
în contextul acestei literaturi—al muncitorimii franceze.
7.	In mitologia greacă, fiu al lui Apollo şi al nimfei Cyrene, care, după,
cum spune legenda, i-a învăţat pe oameni creşterea albinelor.
I
391
8.	în mitologia greacă, divinitate marină, fiică a lui Nereu şi mamă a
lui Achile, pe care l-a scufundat în riul Styx, ţinindu-l de călcîi (singu
rul loc rămas vulnerabil), pentru a-l face de neînfrînt.
9.	„Tema" „prăjiturii", probabil cea mai des invocată de exegeza prousti-
ană în leăgtură cu „metoda" memoriei involuntare prin care Proust
„revoluţionează" romanul francez  de pînă la el,  apare aici pentru
prima oară, în acest detaliu ce poate trece neobservat. Este unul dirv
procedeele tipic proustiene de „orchestrare" a „simfoniei" în căutarea
timpului pierdut, prin multipla reluare a laitmotivului, în   contextele
şi la nivelurile cele mai diferite. în alt plan, putem recunoaşte aici o
foarte specific proustiană modalitate de „punere în abis".

10.	Este personajul principal din basmul AU Baba şi cei patruzeci de hoţi,.
din O mie şi una de nopţi. Această culegere de poveşti arabe, alături
de legenda Genovevei deBrabant şi de basmele lui Perrault, figurează
printre lecturile predilecte din copilărie ale lui Proust.
11.	Referire Ia doamna de Sevigne", vestită prin conversaţia ei spirituală.
Pentru Scrisorile ei, capodoperă a literaturii clasice franceze, Proust
manifestă o preferinţă specială, văzînd în ele texte de o mare moderni
tate, remarcabile prin notaţia lor „impresionistă" „avânt la   lettre".
12.	Ludovic-Filip I (1773—1850), duce de Valois, apoi duce de Chartres,
rege al francezilor între 1830—1848, fiu al lui Philippo figaliW, di»
familia Bourbon-OrK>ans. Supranumit „regele-bancher", a consolidat
regimul burghez din Franţa şi a dus o politică de expansiune colonială.
A fost înlăturat do revoluţia din 1848.
13.	Mole (Louis Mathieu, conte  de) (1781—1855).   Om de stat francez,.
prim ministru al lui Ludovic-Filip (1836 — 1839).
Pasquier (fitienne, duce de) (1767 — 1862), om de stat francez, preşedinte al Camerei pairilor sub Ludovic-Filip, cancelar în 1837, autor de  Memorii.
Broglie (Achille L6on Victor, duce de) (1785—1870), nepot al vestitului mareşal de Broglie, ministru al lui Ludovic-Filip şi preşedinte ai Consiliului' (1835-l836).
14.	Jurnal satiric   hebdomadar, fondat în 1854 de H. de Villemessant,.
şi _devenit  în 1866 cotidian politic şi literar de orientare conserva»
toare.'
15.	Saint-Simon (Louis de Rouvray,   duce   de) (1675 — 1755).   Autor   al
unor Memorii celebre, care descriu viaţa de la curtea regală franceză
între anii 1694 şi 1713, una dintre marile opere ale literaturii fran
ceze.
Saint-Simon 'este unul din autorii pe care Proust îi admiră cel mai mult şi care Hţwi marcat opera.
16.	în original: „Seigneur, que de vertus vous nous faites haîr!", vers de
Corneille   (Moartea lui   Pompei,  1072)  citat greşit  de  Proust,   căci
versiunea  corectă este: „O ciel, que de vertus vous me faites haîrl"
(nota ediţiei  Pleiade).
17.	Clericul   Theophile de Adana (mort 538?), spune legenda — din care
s-a inspirat poetul francez din secolul al XllI-lea, Rutebeuf, autor,
printre altele,  al unuia dintre cele mai vechi „miracles  de  Notre-
Dame", Miracolul lui Theophile — pierzîndu-şi slujba de econom, a
făcut un pact cu diavolul, anulat în cele din urmă datorită intervenţiei
Maicii Domnului.
392
18
ir*
20 2.1
22.
23.
l
24,
-25. 26.
27.
29. 30.
31.
32. 33.
34.
35.
 Personajele principale din Cei palm fii Aijmon, cum este numit uneori CÎntecul de gestă Renaut de Montauhan (secolul al Xll-lea) şi romanul cavaleresc inspirat de el. Aceste opere povestesc lupta dusă de Carol cel Mare împotriva celor patru fii ai ducelui Aymes: Renaut, Alard, Guichard şi Richard, călărind cu toţii calul năzdrăvan Bayard. Gozzoli (Benozzo Di Lese, zis) (1420-l497), pictor italian din Florenţa. Opera lui cea mai cunoscută  este Cortegiul regilor magi, care decorează palatul Riccardi din Florenţa. Cele cinci titluri citate sînt romane de George Sand. Catedrala din Chartres, construită în secolele XII —XIII, este una din capodoperele stilului gotic şi o mare sursă de inspiraţie pentru arta modernă.
Saint-Cloud  este  o  localitate  din  arondismentul  Nanterre,  vestită printr-un hipodrom, un mare parc şi, mai ales, construcţiile vechii reşedinţe imperiale, printre care fîntînile la care se referă Proust. Robert (Hubert) (1733 — 1808), pictor francez. Precursor al romantismului, este autor al unor tablouri în care figurează ruine antice. Roman de George Sand (1847 — 1848) citat de Proust şi tu cîteva kigini mai sus.
Jrmează  unul  din  pasajele  antologice  proustiene   despre lectură, subiect asupra căruia scriitorul meditează în repetate rînduri. începe aici pasajul antologic al „madeleinei", unde Proust încearcă nu numai descrierea fenomenologică a mecanismului memoriei involuntare, dar şi a însuşi actului creator.
Charles VI le Bien-Âime (13G8—1422), rege al Franţei între anii 1380-l422. în 1392 devine nebun. Regatul lui, sfîşiat de rivalitatea dintre Bourguignom şi Armagnacs, cade aproape în întregime sub dominaţie engleză în urma tratatului de la Troyes (1420). Textul lui Proust face aluzie la nebunia regelui. Ludovic IX sau Ludovic cel Sfînt (1214—1270), rege al Franţei între anii 1226 — 1270. Este una dintre figurile cele mai de seamă ale istoriei Franţei. A desfăşurat în mod susţinut o politică de centralizare a statului şi a recucerit de la englezi o mare parte a teritoriului Franţei. A întreprins două cruciade (în urma celei de a doua, moare de ciumă). După Vechiul Testament, evreică de o mare frumuseţe. Ca soţie a regelui persan Asuerus, a împiedicat masacrarea compatrioţilor săi. Cf. supra, nota 28.
Sfîntul Eloi (588?—660?), episcop de Noyon, bijutier şi vistiernic al regilor franci Clotar II şi Dagobert I. Este considerat patronul bijutierilor.
Dagobert I (începutul secolului al VH-lea — 639?), rege al francilor, fiu al lui Clotar II şi al reginei Bertrude. A fost ajutat de către ministrul său, sfîntul Eloi, în reorganizarea regatului merovingian Ludovic II Germanicul (804 — 876), rege al francilor din răsărit (817 — 843), rege al Germaniei între 843 — 876, fiu al lui Ludovic cel Pios. Sigebert I (535—575), rege al Austrasiei între 561—575, fiu al lui Clotar I şi soţ al reginei Brunehaut. A fost asasinat din porunca reginei Neustriei, Fredegonda.
 Comedie de Belot şi Villetard, pusă în scenă în 1859 (nota ediţiei  Pleiade).
 Din această înşiruire de actori, cel mai cunoscut a rămas Constant Coquelin (zis Coquelin l'aîne) (184l-l909). Există şi actorul Ernest
I
393
Coquelin (zis Coquelin cadet) (1848-l909), fratele precedentului. Din context nu reiese la care din cei doi se referă Proust.
36.	Din această înşiruire de actriţe, cele mai cunoscute au rămas Sarah
Bernhardt (Rosine Bernard, zisă) (1844 — 1923) şi Julia Bartet (Jeanne
Julia Regnault, zisă) (1854-l941).
37.	Arena este o grădină din Padova, unde se află o capelă construită
în 1303 pentru familia Scrovegni şi decorată de Giotto cu 38 de fresce
celebre (Viaţa lui Chrislos şi Viaţa Fecioarei).
38.	Unul din cele patru poeme din ciclul Nopţile (1835—1837) de Alfred
de Musset, celebră profesiune de credinţă romantică.
39.	Este vorba de Leconte de Lisle (1818—1894), şeful şcolii parnasiene.
Cele două poeme citate în rîndurile imediat următoare îi aparţin.
Opoziţia Musset (romantism)/Leconte de Lisle (parnasianism), domi
nantă în viaţa literară a epocii, s-a impus ca unul din clişeele istoriei
literaturii.
40.	Joas, Athalie, personaje din piesa Athalie de Racine. Joas, copil încă
în piesă, este moştenitorul tronului iudeilor (peste care va şi domni)
(secolul IX î.e.n.). Crescut de marele preot Joad, este ţinut la adăpost
de duşmănia reginei asasine Athalie, care va fi ucisă de poporul iudeu.
41.	Cf. sujira, nota 23.
42.	Desjardin (Paul) [1859-l894),  scriitor francez.
43.	Ofiţer roman născut la Narbona, martirizat la Roma în secolul al
III-lea. Este patronul arcaşilor. Imaginea sfîntului Sebastian agoni-
zînd ciuruit de săgeţi se regăseşte în cîteva dintre capodoperele pictu
rii occidentale.
44.	Veche populaţie de pe malurile Pontului Euxin care, în secolul VII
î.e.n., a invadat Lidia.
45.	In ediţia Bernard Grasset din 1913, apare  aici „Chartres". Combray
era Illiers,  lingă Chartres, în 1913. Proust îl va deplasa în ediţiile
ulterioare, situîndu-l pe linia frontului, între Laon şi Reims, cînd s-a
hotărît să introducă în opera sa tema războiului (cf. nota ediţiei Plă-
iade).
46.	Proust a folosit aici cuvîntul „sayons", pentru „sillons"; vechea formă
este   „seillon";   el pare a fi vrut să redea prin mijlocirea ortografiei,
pronunţia ţăranilor din regiunea Illiers (nota ediţiei Ple'iade).
47.	In ediţia Bernard Grasset din 1913 apare, Ia sfîrşitul acestei fraze,
cuvîntul „Chartres", suprimat de Proust în ediţiile ulterioare (cf. nota
ediţiei Pleiade). Vezi şi supra, nota 45.
48.	Franţoise utilizează „parantese" pentru „parantele", incorectitudine
de exprimare pe care încercăm să o rezolvăm traducînd prin „famelie".
49.	Pictor veneţian (1429?—1507)  aparţinînd unei familii de   pictori
iluştri.
Proust se referă la enorma pictură Procesiune a relicvelor în piaţa San Marco din Veneţia, realizată pentru marele ciclu colectiv de la „Scuola di San Giovanni Evangelista".
60. Proust a introdus în romanul său numele real de „Guermantes", eu mult înainte de a fi cunoscut personal familia de Guermantes şi a fi vizitat castelul cu acelaşi nume. Criteriul alegerii sale a fost unul de natură eufonică. Comportamentul său în raport cu sonorităţile cftvin-telor, adeseori descris în opera sa, sistemul de sinestezii în care ele îl angajează, confirmă şi ele caracterul poetic al scriiturii sale.
394
'51. 52. 53.
54. 55.
56.
57. 58. 59. €0.
61.
62. 63.
64.
65.
66.
Operă de Ricliard Wagner (autor atît al libretului, cît şi al muzicii), inspirată dintr-o cunoscută legendă germanică aparţinînd ciclului de romane   curteneşti despre căutarea Graal-ului.
Pentru această specific proustiană descriere a comportamentului auctorial, cf. comentariul meu din Poietkă şi poetică, Bucureşti, Editura, Univers,   1982.
Cea mai mică dintre insulele Ciclade, unde se găsea marele sanctuar al lui Apollo. Aici se afla, la origine, tezaurul Confederaţiei alcătuită din Atena şi diferite alte cetăţi. A fost distrusă de Mitridate (88 î.e.n.). Rubinstein (Anton) (1829 — 1894), pianist şi compozitor rus, fondator al Conservatorului din Petersburg şi al celui din Moscova. Opere de Richard Wagner. Walkiria aparţine ciclului Inelul Nibe-lungilor (1853 — 1874). Tristan este titlul prescurtat al operei Tristan şi holda (1857-l859).
Wagner este unul dintre compozitorii preferaţi ai lui Proust. Există o analogie, pe multe planuri, între compoziţia proustiană şi cea wagneriană.
Vermeer (Johannes), zis Ver Meer de Delft (1632—1075), pictor olandez, multă vreme necunoscut. Astăzi este considerat unul dintre cei mai mari pictori ai secolului al XVII-lea.
Parlament al Imperiului german, cu sediul la Berlin (1867 — 1945). A fost incendiat în 1933 de nazişti.
Pentru Simfonia a noua de Beethoven şi pentru comedia muzicală Maeştrii cîniăreţi din Niirnberg de Richard Wagner. Beauvais, capitală a departamentului Oise, este vestit printr-o manufactură naţională de tapiserii, înfiinţată în 1664. Proust scrisese mai întîi „cu prilejul înmormîntării lui Victor Hugo". Modifică textul în corectura a treia (nota ediţiei Pleiade). Gambetta (L<Son) (1838 — 1882), avocat şi om jjolitic francez. Republican, ministru de interne în guvernul „Apărării naţionale" (1870 —1871), a reprimat mişcarea comunardă din provincie. A încercat să organizeze rezistenţa în provincie împotriva armatelor prusace, plecînd cu un balon din Parisul încercuit (oct. 1870). Prim ministru (188l-l882). Grevy (Jules) (1807—1891), avocat şi om politic francez, preşedinte al republicii franceze (1879-l887).
Hooghe, Hoogh sau Hooch (Pieter de) (1629 — 1684), pictor olandez, Care îl ia de bărbat pe Moise cînd acesta se refugiază în deşertul Midian şi are de la el un fiu, pe Ghershom.
Preot în deşertul Midian. îl adăposteşte pe Moise cînd acesta se ascunde de urmăritorii săi. Din porunca faraonului, aceştia ar fi trebuit să-l ucidă, întrucît omorîse un supraveghetor egiptean care persecutase un  evreu.
Construită din ordinul papei Sixtus IV (Francesco della Rovere) (1414 — 1484), această capelă din Vatican este decorată cu celebre fresce de Signorelli, Botticelli, Ghirlandaio, Perugino şi, mai ales, cu cele ale lui Michelangelo.
Proust se referă aici la o frescă de Botticelli, Scene din viata lui Moise (1481).
Botticelli fiind din Florenţa. Opera la care se face referinţă este un fragment din fresca Scene din viaţa lui Moise din Capela Sixtină (cf. supra, notele 63, 64, 65).
i
395
67.	Castel celebru de pe valea Loirei, construit sau remaniat în secolele-
XIII, XVI, XVII, restaurat între 1845 şi 1870. Cuprinde cîteva şemi-
nee celebre, în stil renascentist.
68.	Rigi sau Righi, munte din Elveţia. Staţiune mondenă.
09. Alba  de Castilia (1188 — 1252), soţie a'regelui Franţei Ludovic al VUI-lea. A fost de două ori regentă a regatului Franţei.
70.	Cronicile de la Saint-Denit sau Marile cronici ale Franţei, redactate la
Sainr-Denis, mai întîi în limba latină, apoi în franceză,'cu începere din
secolul al XIV-lea. Au fost tipărite la sfîrşitul secolului al XV-lea.
Există un manuscris cu miniaturi de Jean Fouquet.
Catedrala Saint-Denis se află la nord de Paris, în localitatea cu acelaşi nume (construită fiind pe locul unei mănăstiri zidită de Dagobert în 630[ ?]). Datează din secolul al Xl-lea. Mai întîi este biserică abaţială, apoi bazilică, iar din 1966, catedrală. Cuprinde mormintele regilor Franţei.
71.	Alba de  Castilia este mama regelui Franţei Ludovic cel Sfînt.
72.	Călugăr francez  (1081?—1151), autor al unei Vieţi a lui Ludovic   al
Vl-lea. Iscusit diplomat, a fost totodată abate de Saint-Denis şi consi
lier al regelui. în timpul celei de a doua Cruciade, a fost regent al rega
tului Franţei.
73.	Bernard de Clairvaux (sfîntul) (1090—1153) este unul  dintre marii
adversari ai raţionalismului lui Abelard. Călugăr de Cîteaux, a înte
meiat mănăstirea din Clairvaux, leagăn al benedictinilor reformaţi,
sau cistercieni (1115). A fost consilier al regilor şi al papilor.   A scris
numeroase tratate de teologie.
74.	Henric II (1133-l189), rege al Angliei (1154-l189), duce de Norman-
dia, conte de Anjou şi duce de Aquitania prin căsătoria eu Alienor.
Prin politica sa religioasă i s-a opus lui Thomas Becket.
75.	Tablouri celebre de Rembrandt şi, respectiv, de Frans Hals.
76.	Piesă de Alexandre Dumas-fiul (1887).
77.	Ohnet (Georges) (1848—1918), scriitor francez, autor de romane şi
de piese de teatru. Piesa citată de Proust în continuare (Stăpînul din
Forges) este poate cea mai izbutită creaţie a acestui scriitor astăzi
obscur, dar cu succes în epocă.
78.	Fenelon (Francois de Salignac de la Mothe-), prelat şi scriitor francez
(1651 — 1716). Preceptor al ducelui de Burgundia, a scris pentru elevul
său Aventurile lui Telemah (1699), lucrare plină de critici indirecte la
adresa politicii lui Ludovic al XIV-lea, care îi aduce dizgraţia. în ace
laşi timp, pentru Maximele sfinţilor (1697), favorabile doctrinei qnie-
tiste, este condamnat de biserică. Spirit liberal, Fenelon anunţă marile
schimbări de mentalitate din secolul al XVIII-lea.
79.	Moreau (Gustave) (1826 — 1898), pictor francez. Creator al unei picturi
simbolice, este maestrul lui Matisse, Marquet, Rouault.
80.	Botticelli. Celebrul tablou (1487?), aflat la muzeul Ufizzi din Florenţa,
face parte din seria de alegorii mitologice care mai cuprinde Mărie şi
Venus şi Naşterea Venerei.
81.	în tabloul lui Botticelli Madona cu rodia (1487).
82.	Of. supra, nota 66.
83.	Labiche (Eugene) (1815—1888), scriitor francez,  autor de vodevi
luri şi comedii.
84.	Masse (Victor) (1822 — 1884), compozitor francez. Opera O noapte »
Cleopatrei, citată de   Proust, este   una din creaţiile sale.
396
J
85.	Aluzie la faptul că la Dreux se află o capelă a sfîntului Ludovic, unde-
sînt mormintele (despre care se şi vorbeşte mai sus) principilor din
casa Orleans, începînd cu cel al lui' Ludovic-Filip I, iar la Pierrefonds,
în arondismentul Compiegne, un castel din secolul al XlII-lea, recon
stituit de Viollet-le-Duc.
Pentru Beauvais, care apare de asemenea în   context,   cf.   supra,,
nota.   59.	• ■   .■
Viollet-le-Duc (Eugene)  (1814-l879),   arhitect  şi scriitor francez.
A restaurat numeroase monumente din evul mediu (Notre-Dame din
Paris, cetatea Carcassone etc). Este autorul unui Diefionar comentat al
arhitecturii   franeeze din secolele XI^XVI şi al unui  Dicţionar de
mobilier.
86.	în franceză:  „la  Carte du  Tendre".  Hartă simbolică din romanul
pastoral Astrcea (1G07, 1610, 1619) de Honore  d'Urfe (1567-l625),
1   adevărat cod al dragostei ideale şi ghid de comportament pentru societatea preţioasă a secolului al XVII-lea.
87.	Philibert II cel Frumos (1480-l504), duce de Savoia în 1497. Moare
tînăr, după ce se căsătorise cu Marguerite de Austria, care a înălţat
în amintirea lui vestita biserică din Brou (lingă Bourg-en-Brasse, Ain),
în stil gotic flamboiant, cu morminte somptuoase şi vitralii de o mare
valoare.
88.	Marguerite de Austria (1480 — 1530), fiica a împăratului Maximilian
şi a Măriei de Burgundia. Văduvă a ducelui Philibert II cel Frumos de
Savoia, a fost numită guvernatoare a Ţărilor de Jos. Cf. şi supra,
nota 87.
.89. Localitate din Bavaria unde se află un teatru construit de regele Ludovic II de Bavaria pentru reprezentarea operelor lui Kiehărd ,;    Wagner  (1876).       .
90.	Ludovic II de Wittelsbach (1845-l886), rege al Bavariei între anii
1804 şi 1886, fiu al regelui jtfaximilian II. Cf. şi supra, nota 87.
91.	Maintenon (Frangoise d'Aubigne, marchiză de) (1635 — 1719), nepoată
a scriitorului Agrippa d:Aubigne\ Se căsătoreşte cu poetul Scarron în
.:. 1652. Rămînînd văduvă în 1660, i se încredinţează educaţia copiilor lui Ludovic al XlV-lea şi ai doamnei de Montespan. După moartea reginei Maria-Tereza, se căsătoreşte în secret cu Ludovic al XlV-lea,. asupra căruia a exercitat o mare influenţă, mai ales în domeniul religios. Prbust evocă aici, ca şi mai jos, pentru -Lulli, unele pagini antologice din Memoriile lui Saint-Simon (cf. supra, nota 15), care este unul din reperele sale literare.
92.	Lully sau Lulli (Jean-Baptiste) (1632 — 1687), violonist şi compozitor
francez. Creator al operei franceze, el a compus tragedii lirice, dar
şi balete şi divertismente muzicale pentru comediile lui Moliere.
93.	La 30 ianuarie 1875, fusese adoptată'Constituţia celei de a treia Repu
blici, care, printre  altele, instaura alegerea preşedintelui republicii
de către Cameră, pe şapte ani, primul dintre preşedinţii astfel aleşi
fiind, în 1879, Jules Griîvy, al cărui numea apărut mai sus în textul
lui Proust (cf. supra, nota 61).
94.	Este o colecţie de figuri plăsmuite din ceară, reprezentând personaje
celebre, cărora li se adaugă mereu — şi în zilele noastre încă — figuri
noi.. Miizeul a fost creat la Paris în 1882, de către desenatorul Alfred
■' Giiwm (1827-l892).         '	:      ■
397

95. Termen utilizat de Balzac („tigre", în franceză) pentru ulterior folositul „groom",  cuvînt englez desomnînd un tînăr servitor în livrea.
9G. Picturi de Mantegna. Ciclul Viaţa sfîntului lavob este lucrat la Padova, îndată  după 1454.
97.	Celebru] retablu al bisericii San Zeno din Verona, pictat de Mantegna
(1457), era, în această capitală a goticului de curte, manifestul unei arte
noi, în care domină precizia, puritatea şi răceala stilistică, emanaţie a
unei conştiinţe artistice teoretice şi savante.
98.	Au fost lucrate de Mantegna, în colaborare cu Niccolo Pizzolo (1421 —
1453), cu începere din 1449, pînă la moartea lui Niccolo Pizzolo.
99.	Mantegna se născuse în Padova, unde şi pictase în prima parte a vieţii
sale.

100.	Raportarea la Diirer nu este întîmplătoare.   Gravurile lui  Mantegna
au avut o puternică influenţă asupra tînărului Diirer.
101.	Căci în oraşul Jlantova, Mantegna, aflat în plină maturitate, a pictat
o scamă din capodoperele sale, printre care Camera Soţilor, pentru
perecliea ducală Gonzaga. In această perioadă, ca şi în cele anterioare,
Mantegna studiază cu pasiune şi consecvenţă arta antică, sub influ
enţa căreia evoluează către o pictură nouă, şi din care îşi face chiar
un cadru de viaţă, înconjurindu-se cu colecţii de obiecte antice,
102.	Capitală a arondismentului Creuse, unde există o manufactură de
tapiserii întemeiată de Colbert (1G19-lG83).
iQ?>. Cf. supra, nota 37.
104.	Dramă lirică în trei acte, poem italian de Calzabigi (traducere franceză
de  Moline), pe muzică de Gluck (17G4 şi 1774), una. dintre cele mai
importante compoziţii ale acestuia.
105.	Prinţesa Matliilde (1820-l904) este fiica lui Je'rome Bonaparte (1784
—1860), frate al lui Napoleon I, rege al Westfaliei. In timpul celui
de-al Doilea Imperiu a fost vestită pentru salonul ei strălucit, frecven
tat şi de Proust, care scrie şi o cronică mondenă despre el.
106.	Care apără drepturile Bourbonilor, detronaţi în 1830 în favoarea ramu
rii Orle'ans.
107.	Cf. supra, nota 6.
108.	Meilhac (Henri) (183l-l897)  şi  HaleVy   (Ludovic) (1834-l908),
autori, în colaborare, de livrete de opere-bufe şi de opere comice,
precum şi de comedii. Au mare succes în epocă. IS'u toate textele lor
sînt scrise în colaborare, dar s-au impus mai ales prin cele semnate
împreună.
109.	Cunoscutul pod de pe Sena, din Paris.
110.	La lena, localitate din Germania de răsărit, Napoleon a repurtat .o
mare; victorie asupra prusacilor (180G).
111.	Căpetenie a sclavilor revoltaţi din Roma, ucis în 71 î.e.n., după ce,
timp de doi ani, ţinuse piept — conducînd mai bine de o sută de mii
de  oameni — legiunilor romane.
112.	Vercingetorix (72 î.e.n.?— 4G î.e.n.), căpetenie a galilor. A fost pro
clamat, în 52, căpetenie a coaliţiei galilor împotriva lui Cezar. După
unele victorii, este silit să se predea. Dus la Roma, este executat după
şase aui de captivitate, după ce fusese in cortegiul triumfal al lui
Cezar.
113.	Keplica aceasta şi cele imediat anterioare fac aluzie la asonanta nume
lui Cambremer, pe de o parte cu începutul verbului francez „canibrioler"
398

(a jefui), pe de alta cu im cuvînt francez foarte uzitat, dar vulgar („merde"), căruia i se spune şi „euvîntul îui Cambronne" (general francez [1770 — 1842] ee a comandat la Waterloo Vechea Gardă napoleoniană şi care, somat să se predea, ar fi ripostat: „Garda moare, dar nu se predă", sau, după o altă versiune, prin euvîntul celebru de care i-a rămas legat numele). Există, de altfel, şi o evidentă asonantă, care o întăreşte pe cealaltă, între „Cambremer" şi „Cambronne". Dumont d'Urville (Jules) (1790-l842), navigator francez. A făcut o călătorie în jurul lumii, cu care prilej a găsit la Vanikoro urmele expediţiei lui La Pcrouse.
La Perouse (Jean Francois de Galaup, conte de) (174l-l788). însărcinat de Ludovic al XVI-lea să descopere noi teritorii (1785), porneşte cu două fregate, Busola şi Aslrolahul, şi este probabil ucis de indigenii din Vanikoro, insulă din Melanezia, situată la nord de Noile-Hebride. Cf.  şi supra, nota 114.
Cunoscutul roman al doamnei de La Fayctte (1678), adevărat tratat de psihologie a iubirii.
Roman nu mai puţin celebru de Chateaubriand (publicat în 1802 în Geniul creştinismului, iar în 1805, ca text independent), despre o iubire romantică şi nefericită. Cf.   supra,  nota 55.
Gentile Bellini (1429?—1507), fiul lui Jacopo şi fratele lui Giovanni, cunoseuţi pictori ei înşişi (mai cu seamă Giovanni), pictează acest portret ca trimis al Republicii veneţiene. Lunga călătorie pe care o întreprinde cu acest prilej face din el un adevărat „orientalist", preocupare ce se va vădi şi în arta sa.
Publicat postum, în 1867, de executorul testamentar al lui Vigny, Louis  Ratisbonne.
Pînă acum fusese în text „Maison d'Or". In paginile următoare apare din nou „Maison Don'e".
La Proust apar .în mod frecvent repetiţii de cuvinte, dintr-im fel de nepăsare stilistică, mai ales în cazul verbului „dire". Traducerea română le-a evitat uneori, alternînd verbul a „spune" cu a „zice". Întemeiată în al 11l-lea mileniu, în vechea Asie, pe malul rîului Tigru, capitală a Asiriei, cetatea Ninive a atins culmea dezvoltării sub Senna-şerib (705—681 î.e.n.). A fost distrusă în 612 î.e.n. de către Cyaxares, regele Mediei.
„Expoziţia" este o invenţie consacrată de secolul al XlX-lca, cînd cunoaşte, mai ales în Franţa, o mare popularitate. Prinyi expoziţie universală a avut loc la Paris, în 1855. în secolul al XlX-lea mai au Joc încă trei Expoziţii universale (1867, 1878, 1889). Proust se referă probabil la a patra Expoziţie, care a cunoscut şi cel mai mare succes, fiind vizitată de 33 de milioane de persoane. Ea uimea printr-o serie de construcţii metalice nemaivăzute pînă atunci, ca Galeria Maşinilor, Domul central şi, mai ales, Turnul Eiffel.
Stendhal este alt autor predilect al lui Proust, despre care acesta scrie cîteva texte novatoare în ceea ce priveşte abordarea marelui romancier. Povestire populară franceză în versuri din secolele XII şi XIII. Cotidian francez, de tendinţă moderată şi liberală, fondat în 1789. în jur de 1800 exercită o mare influenţă, datorită fraţilor Berlin, cunoscuţi ziarişti. Apare pînă în 1944.