REŢELELE INFINITULUI
-John Brunner-

Lui Robert Silverberg, care mi-a solicitat acest text şi a fost nevoit să accepte altceva, fiindcă în loc de o nuvelă, a luat naştere un roman.
JOHN BRUNNER

Interfaţa A

Tezeu,
Orbit de întuneric,
A urmărit ghemul de aţă al Ariadnei.
Când Ariadna
S-a oprit din tors,
Toate uşile duceau spre Minotaur.
Mustafa Sharif

1

— Fii atent!
În secunda de relaxare datorată, în egală măsură, trecerii de la emoţie la alertă şi traversării din zona subtropicală în cea subarctică se gândi cât de absurd era să arunce asemenea vorbe unui orb. Dar Mustafa se obişnuise cu beteşugul lui. După cât timp? Cincisprezece, cincizeci de ani? Nu era un lucru despre care să se pună întrebări.
Hans Dykstra intră într-o stare de alertă totală. Îşi imagina uneori că ar putea astfel să oprească realmente trecerea timpului său personal, rămânând în echilibru, la mică distanţă de lumea cunoscută oamenilor obişnuiţi, în timp ce el ar lua cât ar putea din aceasta.
Hans fu străbătut de un fior, în ciuda costumului său izotermic.
Apoi îşi dădu seama. Desigur! Pânze de păianjen!
Se strădui să respire adânc. Teama îi ceda, pe măsură ce aerul îngheţat i se strecura prin mască. Nu exista nici o lumină aici, în afara celei produse de lanterna puternică pe care o luase cu el, şi cel dintâi lucru pe care-l văzuse când sosise fuseseră firele pline de scame cenuşii ce barau ieşirea din skelter.
Deşi era ilegal, circulau din când în când poveşti despre persoane care nu-şi puteau permite un privater şi inventau capcane pentru călători...
— Nu simt nici o prezenţă, zise Mustafa cu o voce care nu părea a exprima nemulţumirea.
Motivaţia lui n-avea nimic în comun cu aceea a însoţitorului său – cel puţin nici una pe care acesta din urmă s-o poată accepta. Erau colaboratori, dar nu erau şi nu puteau fi parteneri. Se putea spune: „Duşmanul duşmanului meu...", fără să mai fie nevoie de vreo altă explicaţiie.
N-avea importanţă.
Hans rosti cuvintele necesare şi, în raza lanternei, mâna lui Mustafa se ridică imediat, cafenie, dolofană, ca a unui copil, la fel ca şi faţa lui, bâjbâind lacomă după fragila zestre a păianjenului.
— Stai, aşteaptă! îl imploră Hans, azvârlind floarea albastră, şopârliţa, pe care, bineînţeles, o ţinuse în faţa lui când intrase în skelter.
Rememoră obişnuitele vrăji protectoare, folosindu-şi în acelaşi timp o mână ca să baleieze cu lanterna porţiunea vizibilă a casei, în timp ce pe cealaltă o ţinea pregătită să formeze codul de urgenţă, dacă se dovedea cumva că locul acesta se afla deja în posesia altcuiva. O asemenea precauţie era, foarte probabil, inutilă; o asigurare din partea lui Mustafa făcea cât o duzină de indicaţii ale aparatelor. Dar, întrucât nici contorul de radiaţii, nici sistemul biotest nu emiseseră vreun semnal, locul era în mod evident locuibil şi trecuse multă vreme de când cineva pusese acolo întrebări politicoase străinilor care apăreau neanunţaţi într-un skelter particular.
— De ce să mai aştept? întrebă Mustafa pe un ton certăreţ. Vezi tu vreun semnal de alarmă?
Oftând, Hans îşi abandonă formulele mentale înainte să le termine.
— Nu, răspunse el morocănos. Fiindcă o să rupi pânzele când o să le atingi şi voiam mai întâi să le fotografiez.
Îşi scoase aparatul şi utiliza blitzul, pentru a înregistra ţesătura delicată, deteriorată de praful gros.
— Ţine-ţi mâna în afara cadrului, adăugă el, cu ochiul lipit de vizor. Vrei să ţi-o imortalizez?
— N-or să găsească pozele până n-o să le dai voie, adică până după moartea ta. Cel puţin aşa mi-ai promis la început
— Poate că eu voi fi mort, dar tu vei fi în viaţă, mormăi Hans, încărcând aparatul. Bun, două sunt de ajuns. Dă-i drumul!
Degetele grăsuţe se mişcară prin aer cu agerimea unei vulpi la vânătoare, localizară un fir de pânză şi-l urmăriră cu precizia unui muzician, fără să-l rupă; găsiră un altul şi, apoi, le rupseră pe amândouă cu un gest precis, savurând senzaţia contactului. Hans îl mai văzuse făcând astfel de minuni şi înainte, dar aceasta era cea mai uimitoare. Să mângâi pe toată lungimea firul de mătase al păianjenului şi să-l laşi intact până în momentul în care te hotărăşti să-l frângi; asemenea aptitudini îl făceau uneori pe Mustafa să pară inuman. Oameni care dau buzna acolo unde îngerii...
Dar acum în mintea lui nu era loc pentru meditaţie, ci numai pentru reacţie. De data asta, fără îndoială, Mustafa îl făcuse să se simtă mândru. Ghicise după forma codului cumpărat că acesta era foarte vechi. Îndrăznise să spere că ar putea fi din primul milion. Odată ajuns în teren, era gata să creadă că localizaseră unul dintre primele o sută de mii... Asta presupunând că se aflau în Scandinavia. Şi totul conducea spre această concluzie. Aerul era în mod sigur destul de rece, iar în faţa lui, în partea opusă a camerei de zi, se aflau nişte ferestre mari, complet negre, martori tăcuţi ai nopţilor din nordul îndepărtat.
— Oh, Doamne! spuse el în şoaptă.
Expresia era arhaică, dar engleza nu era limba lui maternă şi, în orice caz, dacă cineva inventase o expresie mai potrivită pentru exprimarea uimirii încântate, el nu auzise încă de acesta. Sub praful ce estompa toate detaliile, podeaua părea a fi din parchet de lemn adevărat Drapat cu pânze de păianjen, acela nu putea fi decât un scaun Hille autentic. Nu cumva rafturile erau un Sistem Cado...?
— Îţi place? murmură Mustafa, încheindu-şi cercetarea pânzelor.
Revenise imediat la felul lui obişnuit de a fi: rece, detaşat, o maşină programată să obţină şi să analizeze cu atenţie maximă toate datele noi şi să nu ezite în faţa nici unei situaţii pentru care exista precedent. Era a noua oară când Hans şi el veneau împreună la o casă pierdută. Hans nu ştia de unde obţinea tovarăşul său codurile de acces. Nici nu intenţiona să-l întrebe vreodată, de teamă că acesta ar fi răspuns că se bazau mai degrabă pe vreo veche „cărticica de magie" decât pe furtul dintr-o bancă de date sau pe mituirea unui tehnician de la Autoritatea Skelter.
Arabul continuă:
— Îmi cer scuze că m-am grăbit să ating pânzele. Dar acum sunt atât de rare! N-am mai atins una din copilărie. Aproape le uitasem. Ce ciudat! Te-ai fi aşteptat ca păianjenii să fie rezistenţi.
Da, poate, gândi Hans. Apăruse însă infecţia din America Centrală – o ciupercă sau vreun parazit microscopic – şi ceva se întâmplase cu ouăle lor... Ei bine, ţi-ai fi putut imagina că şi omenirea se va dovedi o dată rezistentă.
— Cred că asta e cea mai grozavă descoperire de până acum, spuse el.
Simţindu-se bine în costumul lui, îşi dădu jos masca şi inspiră cu o bucurie paradoxală aerul aspru. Era neplăcut pentru gât, dar cu mult mai curat decât cel de mai înainte, infestat de duhoarea canalului colector al Mediteranei şi de fetidele halene colective, din Valletta. Praful îi dădea aromă mirosului înţepător.
Lipsit de echipament, Mustafa o luase înainte, ieşind din raza lanternei. Acum stătea pe podea, învârtindu-se încet, ca şi cum s-ar fi aflat pe o roată a olarului, absorbind informaţiile nevăzute pe care i le furniza casa. O dată sau de două ori bătu din palme cu zgomot, ridicându-şi capul. Schiţa astfel în memorie poziţia pereţilor, uşilor şi mobilei. Adulmeca, înregistra noile mirosuri.
Puţin mai încet şi simţindu-se întrucâtva invidios (Să invidiezi un om care a orbit! Sminteală!), Hans ieşi şi el din skelter. Era încărcat: un aparat de control, cameră, bliţ, geantă cu filme de rezervă, lanternă, instrumente... Aparatura sa legitimă, dar nelegitimă pentru modul în care o folosea el acum.
Era de meserie recuperator. Datoria lui era să împartă în lume resursele recuperate, celor care aveau mare nevoie de ele sau puteau să le exploateze pentru binele general. Nu ispita locurilor necunoscute îl ademenise să se apuce de acest hobby periculos şi ilegal (era trimis în mod curent pe toate continentele, oricând şi oriunde un depozit secret recuperabil era raportat Autorităţii Economice).
Nu îl fascinau forma şi tiparul unei epoci apuse, aflate acum într-o existenţă suspendată, roasă atât de rapid de timp. Dacă nu exista cineva care să le înregistreze – mai precis decât o făcea memoria supusă greşelii –, vestigiile vor trebui reconstituite orbeşte de către arheologii viitorului îndepărtat.
...Dacă aceştia vor exista.

Acest skelter ciudat era într-adevăr unul dintre primele, vechi de o jumătate de secol şi uimitor de voluminos, mare cât un automobil. Înţelesese că, de fapt, unele piese de maşină fuseseră adaptate pentru primele skeltere, aşa cum Remington introdusese părţi din maşinile de cusut în primele maşini de scris. Un model atât de vechi s-ar putea să aibă defecte. Obiectul îi transportase aici în siguranţă,dar îi va trimite şi înapoi? Sau se va întâmpla răul cel mai mare: îl va duce pe Mustafa – acesta va pleca primul, ca de obicei, cu neînţeleasa lui curiozitate satisfăcută – şi apoi îl va izola pe el, pe Hans Dykstra?
Vreme de o clipă se văzu târindu-şi picioarele prin pustiurile înzăpezite ale... Chiar, ce ţară era asta? Suedia, Norvegia, Finlanda? Cel mai probabil, Suedia; exista o plăcuţă Volvo pe cutia de cristal a skelterului. Era înconjurată de gheaţă, dar lizibilă. Un teritoriu aproape pustiu, deci. Populaţia aflată iarna în Suedia era acum scăzută, cam două sau trei mii de oameni, majoritatea solitari excentrici. Să cutreiere pe jos după ajutor, pentru a ajunge acasă, ar fi fost absurd. Vara, desigur, lucrurile stăteau altfel. În iulie puteau exista un milion de rezidenţi temporari.
Contemplă posomorit skelterul. Ca majoritatea oamenilor din vremea lui – sau, mai degrabă, ca majoritatea celor privilegiaţi – era în stare să asigure o întreţinere de rutină a skelterului său, să schimbe un cauciuc sau un robinet, dar nu văzuse niciodată un model atât de vechi. Dacă s-ar apuca să caute manuale tehnice despre skelterele Volvo scoase din uz, probabil în aceeaşi zi vreun funcţionar stupid i-ar lua urma ca să-l întrebe ce nevoie are de asemenea date. Hans n-avea nici un chef să se pomenească pus în cătuşe pentru încălcarea codului. Va trebui să-şi încredinţeze soarta standardului înalt al măiestriei suedeze, să-şi asume riscul de a fi dezintegrat în drum, sau să rămână blocat aici până când vara îi va da ocazia să se amestece cu mulţimea de vizitatori, la ieşirea din vreun skelter public.
N-ar fi imposibil să supravieţuiască un timp aici. Ar putea fi chiar amuzant, într-un fel. O experienţă inedită, în orice caz. Niciodată nu mai trăise într-o solitudine aidoma celei pe care acest singuratic ţinut nordic o promitea. Se plimbase prin toată camera de zi. Paşii lui pe parchetul tare îi oferiseră lui Mustafa semnalele sonore de care acesta avea nevoie ca să construiască tabloul sonor al mediului înconjurător şi să localizeze bucătăria. În afara pachetelor de mâncare din congelator – evident, nu vor îndrăzni să le atingă, fuseseră îngheţate şi dezgheţate de nenumărate ori – mai exista şi o rezervă uriaşă de conserve. Şi, dacă indicatorul de pe perete era demn de încredere şi nu se înţepenise pur şi simplu la o cifră falsă, se găseau aproape o mie de litri de petrol în rezervorul de încălzire.
Pe de altă parte, Dany o să-l dea imediat dispărut. Vor începe imediat să întoarcă pe toate părţile sistemul skel-terului, ca să descopere vreo eroare care l-ar fi putut distruge pe drum. Nu mai rămăseseră atât de multe fiinţe omeneşti. Nu-şi puteau permite să le lase să dispară la întâmplare. Se duseseră zilele când cei mai mulţi oameni priveau un milion de morţi doar ca pe o garnitură la micul dejun. Ultimul lucru pe care îl voia era să atragă atenţia autorităţilor. Trebuia doar să se roage ca skelterul să mai reziste încă o duzină de cicluri.
Ca măsură de siguranţă, recupera şopârliţa şi o puse discret într-un colţ al maşinii. Era un simbol eficace, bun de lăsat. Numele ei făcuse din micuţa floare albastră cel mai comun dintre simbolurile vieţii, tocmai potrivit să-l iei cu tine într-o călătorie.
Apoi, alungându-şi din minte asemenea gânduri sumbre, fotografie camera de zi, bucătăria, sauna pe care o descoperise dincolo de aceasta. Făcu fotografiile în aşa fel încât să evite urmele de paşi pe care el şi Mustafa le lăsaseră în praf, la fel de vizibile precum cele de pe zăpada proaspătă.
Dădu apoi peste o cameră de lucru, cu un birou deschis pe care se afla o maşină de scris Halda, documente în sertare, un teanc prăfuit de hârtie pentru corespondenţă, de pe care Hans suflă uşor praful până ce numele şi adresa deveniră lizibile. Află astfel că proprietarii casei se numeau Eriksson, că se aflau într-adevăr în Suedia, lângă un loc numit Umeå, pe care va trebui să-l caute pe o hartă când se va întoarce acasă. Dar ceva îl frapă, părându-i-se literalmente incredibil.
Codul skelterului lor era tipărit pe antet!

Interfaţa B

O, iubito, îţi ofer inima mea
S-o mănânci ca şi cum ai muşca dintr-o rodie – 
Dar, fii atentă!
O inima omeneasca are seminţe ca o rodie
Unele sunt dulci, dar multe sunt otrăvitoare— 
Noi am văzut multa moarte, tu şi eu.
Mustafa Sharif

2

Era pe punctul de-a înşfăca întregul teanc, cu gândul să-l arunce în marele şemineu din camera de zi şi să-l ardă. Se opri cu mâna la câţiva centimetri de hârtie, în momentul când auzi întrebarea rece a lui Mustafa:
— Hans, s-a întâmplat ceva?
— Nu-i nimic, răspunse cu un efort.
Era aproape adevărat. Îşi imaginase că nu este totul în regulă, dar numai din obişnuinţă. Chiar dacă Mustafa avea să-i ceară douăzeci de mii pentru codul repetat aici de zeci de ori, n-avea motive să se teamă că o să piardă monopolul. Trecuseră ani, nimeni nu găsise drumul încoace – în afară de Mustafa. Era foarte probabil că avea să mai treacă încă pe atât, înainte ca alt picior să calce pe această podea. Acele numere erau simple... numere.
Nu, o clipă! Reprezentau mai mult, la urma urmelor. Un simbol, un simbol-cheie al acelei lumi ciudate şi îndepărtate din trecutul recent, pe care el se lupta s-o prindă şi s-o păstreze pentru posteritate. O fotografie bună şi clară a documentului (sau, şi mai bine, una din foile autentice) va fi inclusă în raportul său final.
— Ai scos o exclamaţie, spuse Mustafa încăpăţânat. Trebuie să fi existat un motiv. Ai găsit vreun indiciu în legătură cu soarta foştilor locatari?
Sesiză în cuvintele lui nuanţa unei pofte vicioase, cunoscută lui Hans din expediţiile anterioare. (Cum reuşiseră să devină deschişi unul faţă de celălalt, pentru prima oară? Hans încercase de nenumărate ori să reconstituie detaliile, dar memoria îi jucase feste. De un singur lucru era sigur: Mustafa abordase problema. El n-ar fi îndrăznit. Nici Mustafa, într-un fel, nu „ândrăznise". Stabilise doar că asemenea călătorii puteau fi făcute în siguranţă. Existase cineva înainte, un alt bărbat – sau poate o femeie – cu care călătorise spre case singuratice şi uitate. Acela adăugase detaliile necesare înţelegerii ansamblului, detalii inaccesibile unui vizitator orb. Ei doi nu vorbiseră însă niciodată despre soarta predecesorului lui Hans.)
Îşi enumera, pe scurt, cele de trebuinţă, cu mintea zumzăind de planuri pentru vizitele lui ulterioare: materiale pentru curăţenie, reflectoare, cărţi de referinţă despre cultura de acum cincizeci de ani a ţării – care să-i explice utilizarea aparatelor misterioase pe care, ştia din experienţă, avea să le găsească –, dicţionare care să-l ajute să descifreze câteva scrisori şi lista de cumpărături mâzgălită pe avizierul din bucătărie...
Când se va întoarce, va fi singur. Pentru moment, îi datora lui Mustafa ceva mai mult decât nişte simpli bani. Până atunci, alţi bani vor trece din mână în mână, desigur, în schimbul unui alt volum din poeziile lui Mustafa, împodobit cu vignete executate manual, caligrafiate magnific, dar total de neînţeles pentru Hans. Pe lângă faptul că nu înţelegea deloc araba, achiziţiile pe care le făcea frecvent de la Mustafa, ca să acopere transferul unor sume mari de bani în schimbul codurilor ilegale ale skelterelor, nu provocaseră nici o remarcă. O nouă mică bijuterie era adusă în lumea modernă. Orice-ar fi fost, era preţioasă. Alţi douăzeci de oameni îl sprijineau pe Mustafa, cu mai multă generozitate chiar, fără vreun alt motiv ascuns.
Până şi Dany, care nu suporta ca soţul ei să nu cheltuiască banii cu ea, impresionată de cărţile delicat ilustrate, pline de viaţă datorită roşului, albastrului şi frunzei de aur adevărat, îl crezuse pe Hans când acesta îi spusese că le cumpăra ca pe o investiţie pentru bătrâneţe.
Mustafa vorbea. Hans se strădui şi reuşi să-i distingă cuvintele.
— Există un vag miros de moarte, dar este atât de slab, încât probabil vine de la mâncarea stricată vara şi iarăşi îngheţată. Documentele spun unde am ajuns. Fac şi vreo aluzie la ce s-a întâmplat cu oamenii care au locuit aici?
Hans, neatent, clătină din cap. Mustafa îl privea ţintă şi ochii îi erau strălucitori în raza lanternei. Nu ochii îi fuseseră scoşi din funcţiune, ci nervii lor. La început, Hans îl bănuise că minţea şi că, de fapt, n-ar fi orb. Se mişca cu atâta siguranţă în încăperea în care se întâlniseră! Privindu-i ochii, era imposibil să crezi că nu vedeau.
Revenindu-şi aproape imediat, zise:
— Nu, dar cred că nu a fost vorba de ploi radioactive. Zona asta trebuie să fi fost cu mult în afara razei marilor explozii de la Kiruna şi Trondheim.
În mod reflex îşi întări afirmaţia aruncând o privire contorului de radiaţii, chiar dacă acesta rămăsese mut. În majoritatea locurilor în care fusese, făcându-şi meseria de recuperator, aparatul emitea întruna semnale. Fusese nevoit să sorteze deşeuri industriale descompuse, stânjemt în egală măsură de zgomotul înnebunitor şi de costumul impregnat cu plumb.
— Te-ai fi aşteptat la aşa ceva, da, murmură Mustafa. Să fi fost o boală? Au fost aduse atâtea epidemii aici de către skelter... Mai sunt şi alte camere. De dragul fotografiilor tale „pentru viitor", intră tu primul, Hans!
Îl invită cu o uşoară reverenţă ironică.
Acru, Hans se supuse. În sinea lui era de acord cu presupunerea celuilalt. Boală după boală, explodaseră, ucigătoare, ca nişte şrapnele venite de la cele câteva „insule" care supravieţuiseră în zonele mai puţin norocoase ale lumii, spre acelea ale căror locuitori neglijaseră să îşi facă vaccinurile de imunizare, ca şi când ar fi fost convinşi că erau nemuritori. Care dintre multele boli trecute pe aici cauzase moartea familiei Eriksson? Ciuma, difteria, holera, turbarea, variola?
Nu, nici una. Violenţa.
În cămăruţa alăturată biroului, un schelet de copil zăcea în pat. Cuvertura fusese îmbibată de sânge, urină şi excremente, apoi de murdăria lichidă a cărnii putrezite. Totul se uscase într-o grămadă dezgustătoare.
— Oh, exclamă Mustafa cu aerul omului a cărui principală bănuială a fost confirmată. Am dat peste un cadavru?
Hans înghiţi în sec ca să-şi alunge greaţa, deşi nu era prima dată când întâlnea asemenea orori. Lăsă în jos aparatul pregătit pentru una din acele fotografii la care Mustafa se referise ironic, numindu-le „pentru viitor". De obicei, ceea ce făcea în aceste case abandonate era, ca să zică aşa, o inversarea a efectelor timpului. Înregistra la venire starea indusă de curgerea anilor, apoi, cu multă grijă şi muncă, restaura locul, făcându-l asemănător felului în care trebuie să fi arătat când acolo trăiau oameni. „Înainte şi după", aşa cum obişnuiau să spună vechile reclame.
Dar o asemenea scenă... Nu, nu voia s-o includă în raport.
Cu un interes incredibil de obiectiv – iniţial, Hans îl calificase în secret drept cruzime, dar ştia acum că era ceva fără echivalent în vocabular – Mustafa trecu pe lângă el, localiza patul, îşi plimbă uşor mâinile peste grămada dezgustătoare până când localiza relieful craniului.
— Un copil, zise. Băiat sau fată?
Hans cercetă camera. Raza lanternei dansa sălbatic pe suprafeţele neregulate: o masă, un dulap pe jumătate deschis, un raft cu jucării, cărţi cu poze colorate strălucitor. Pe speteaza unui scaun, aşezate neglijent, două petice jalnice de pânză, resturile unui bikini.
— Fată.
— Mică, după dimensiunile scheletului. Zece, doisprezece ani?
— Mai degrabă zece, după cât pot să-mi dau seama după jucării şi cărţi, fără să le ating.
Gândi în treacăt: ciudat, ai fi putut crede că suedezii erau nepăsători în ceea ce privea corpul; un copil aşa de mic era lăsat să alerge dezbrăcat... Sau poate, ca atâtea păreri preconcepute, era şi aceasta o iluzie dată de perspectivă. Ceea ce se credea în jurul Mării Mediterane despre suedezii din vremurile de demult, din urmă cu cincizeci de ani, pornea, în mod logic, de la comportarea tipică a expatriaţilor.
Un culoar de oglinzi deformatoare. Lumea întreagă fusese transformată într-o asemenea oglindă. Uneori, distorsiunile fuseseră în mod greşit luate drept realitate. Înlăturarea consecinţelor avea să fie o sarcină uriaşă şi foarte dureroasă.
— Poate că în camera alăturată, spuse Mustafa, vom găsi rămăşiţe ale părinţilor ei. Ia-o din nou înainte, te rog.
Acolo, în dormitorul principal, erau încă două schelete. Unul stătea în capul oaselor într-un pat dublu, celălalt era întins pe podea, alături, pe rămăşiţele unei piei de ponei islandez. Printre resturile de came veche şi uscată ce atârnau de coastele celui de-al doilea schelet se putea vedea că sternul şi omoplatul fuseseră sfărâmate. De asemenea, pe peretele din spate era o gaură ce putea să fi fost făcută de un glonte.
Mustafa îl luă de braţ pe Hans cu o strângere uşoară, care nu avea să fie accentuată – degetele lui erau înspăimântător de puternice – decât în cazul în care acesta ar fi încercat să se elibereze. Apoi, înainte de a trece pragul, îi ceru o descriere amănunţită şi începu imediat să alcătuiască o explicaţie.
— A, e clar. Erau prea neglijenţi în privinţa codului skelterului lor. Asta fiindcă pe atunci puteai să te lauzi că ai un skelter. Într-o noapte au fost treziţi de semnalul ce anunţa sosirea cuiva. Intrusul s-a dovedit a fi un hoţ...
— Nu un hoţ, interveni Hans, încântat prosteşte că putea să-l contrazică. Un hoţ ar fi scotocit prin toată casa după bani şi obiecte de valoare, lăsând sertarele şi dulapurile deschise peste tot. Aici nu este mai multă dezordine decât te-ai fi aşteptat să găseşti în orice casă locuită şi în care există un copil.
— Deci a fost cineva care n-a venit aici ca să fure, acceptă Mustafa, netulburat. A vrut însă ca prezenţa sa să ramână secretă, fie şi cu preţul a trei vieţi. Un spion sau un sabotor, chiar o întreagă bandă de sabotori.
— Oameni care jucau ruleta skelter? sugeră Hans, sperând să aibă o a doua ocazie să corecteze analiza însoţitorului său.
— Nu, acesta e un fenomen prea recent. Până când mania asta să ajungă la modă, ei ar fi răzuit codul de pe hârtia de scrisori. Dacă ar fi fost destul de bogaţi, poate şi-ar fi instalat un privater. Pe atunci tocmai începuseră să apară pe piaţă. Bănuiesc că skelterul acesta este un model foarte vechi.
— Da.
— Foarte bine, eu îmi menţin ideea cu sabotorii. Documentele menţionează activităţi industriale la Umeå; era un oraş de importanţă medie, o ţintă tentantă.
Mustafa rămase tăcut câteva clipe, inspirind cu nările dilatate. Brusc, se întoarse pe călcâie. Hans, frecându-şi fără să-şi dea seama locul de pe braţ unde zăboviseră degetele înşelător de blânde ale celuilalt, spuse:
— Pleci deja?
— Da. Mulţumesc pentru ajutor. Am obţinut ceea ce căutam. Îţi urez şi ţie succes în adunarea materialului după care ai venit.
— Când... când o să te mai văd?
— Când o să am ceva la fel de bun să-ţi ofer. Cu un zâmbet enigmatic: S-ar putea ca asta să nu se întâmple prea curând. Locul ăsta o să te ţină ocupat o vreme, nu? Aşa că n-o să mă grăbesc. Ei bine, la revedere. Mulţumesc încă o dată.
Întotdeauna, în momentul despărţirii, Hans ar fi dorit să-l întrebe dacă era singurul lui client pentru coduri ilegale. Acum, încă o dată, întrebarea îi tremură pe buze, dar, la fel ca în alte dăţi, rămase nerostită. O undă uşoară de lumină albastră veni de la skelter. Rămăsese singur.

Aproape imediat celelalte gânduri fură alungate din mintea lui Hans. Un val de uşurare: nu putea, atât de curând, să-şi continue principala misiune. Pe măsură ce studia casa, se convingea. Adusă la starea ei iniţială, avea să devină vedeta colecţiei lui secrete de cuvinte şi poze. O colecţie despre care – aşa cum îi reamintise Mustafa – nimeni nu trebuia să afle până după moartea sa.
Cei de atunci vor binecuvânta prevederea şi dăruirea lui pentru cauza istoriei. Dar, dacă ştirea despre ceea ce făcea s-ar afla în timp ce el mai era încă în viaţă, ar fi închis fără indoială, indiferent cât de inteligente erau motivele sale. Mai existau pe Pământ câţiva perfecţionişti. Dreptul de a tăinui un cod de skelter particular trebuia să fie al lor.
Ei, acum venise timpul să nu mai teoretizeze pe marginea destinului familiei Eriksson şi să scape de rămăşiţele lor. Şi asta, cât mai repede. După douăzeci de ani de la scoaterea pe piaţă a primelor skeltere, aproape două treimi din populaţia planetei fusese exterminată prin violenţă sau de boli. Atinşi de frigul din umbra morţii, oamenii deveneau acum paranoici în prezenţa cadavrelor. Nici el nu era imun.
Din fericire, în cursul muncii sale obişnuite, Hans obţinuse accesul la codul de eliminare. Acesta asigura trimiterea gunoiului direct în mijlocul cuptorului încins. Atunci când familia Eriksson fusese omorâtă, asemenea coduri nu existau, probabil. Altfel, intrusul ar fi strâns cadavrele în aşternuturile şi covoarele pătate de sânge, ar fi făcut paturile şi-ar fi lăsat casa ca şi cum proprietarii ar fi plecat pentru câteva zile la tropice, putându-se întoarce în orice clipă. Exact aşa avea şi el de gând să procedeze.
Se simţi norocos. Nu trebuia să cumpere codurile pentru gunoi, care se scumpiseră. Fusese necesar să se întâmple aşa. Acestea înlesneau distrugerea urmelor în cazul unei infracţiuni, în special în aceea de crimă.
Se hotărî să îndeplinească această muncă neplăcută imediat, să n-o amâne până la următoarea vizită. Obişnuit să intre legal, exercitându-şi profesia, în clădiri de mult abandonate – dar niciodată în case particulare, ci numai în fabrici şi depozite – şi să găsească nu numai două sau trei cadavre, ci mormane întregi, parţial carbonizate de rugurile pe care ceilalţi oameni fuseseră prea slăbiţi ca să le mai ţină aprinse atât timp cât ei înşişi mai rămăseseră în viaţă, descoperi că urăşte ideea de-a se întoarce în casa odinioară foarte frumoasă şi de-a găsi cadavrele tot acolo. Acestea îl făceau să se simtă un intrus.
Nu se obosi să spună vreo rugăciune când expedie corpurile în skelter. Aceşti oameni din Europa de Nord erau fie atei – caz în care nu le-ar fi păsat –, fie creştini. Ca adept moderat al Drumului Vieţii, Hans privea creştinismul şi magia neagră cu aceeaşi repulsie.
Fie ca Dumnezeul lor nefast să-i revendice.
După ce îşi sfârşi dezgustătoarea corvoadă, Hans se relaxa. Petrecu mult timp rătăcind prin casă, din cameră în cameră. Găsi pretutindeni noi lucruri de fotografiat. Le atinse cu multă delicateţe, de teamă ca timpul să nu le fi făcut sfărâmicioase, apoi, liniştit, le ridică şi le admiră. Când te gândeşti că această familie, probabil nu foarte bogată, putuse să cumpere şi să folosească obiecte noi care, astăzi, pe piaţa de antichităţi, ar aduce o mică avere! Găsi un aparat de fotografiat mai bun şi mai scump ca al lui; un număr de discuri long-play într-un dulăpior bine închis cu o uşă de sticlă; fiecare dintre ele ar fi atras oferte de la o sută de cumpărători pasionaţi; îmbrăcăminte din fibre sintetice efectiv indestructibile; când le ridică, praful căzu de pe ele lăsând să se vadă strălucirea unor culori nealterate; multe şi de toate, oriîncotro se întorcea...
Brusc, îşi dădu seama că degetele de la mâini şi de la picioare încep să-i amorţească, în ciuda costumului său climatizat, şi că gâtul îi înţepeneşte – semn sigur al unei deshidratări incipiente cauzate de îngheţ. Îşi aminti că exista un termometru, aparent în stare de funcţionare, pe peretele bucătăriei; când îl cercetă, descoperi cu teamă că hoinărise fără grijă la minus douăzeci de grade Celsius.
Era timpul să meargă acasă. Când se va întoarce, va trebui să aducă un încălzitor.

Interfaţa C

Acest lucru sunt obligat să-l exprim în altă limbă,
Dar este un adevăr destul de important ca să fie spus:
Unii dintre aceia care denumesc o hartă de călătorie "route"
O pronunţă ,"root" şi nu pot să le deosebească;
Alţii spun "rout", ceea ce înseamnă „a pune pe fugă"
Şi, ciudat, „a smulge din rădăcină"...
De parcă geniul limbii lor
I-ar avertiza dinainte, lucru pe care ei îl ignoră.
Mustafa Sharif

3

Să ai două skeltere particulare: nu era un lucru nemaiauzit. Să ai trei: un lucru remarcabil. Anumite personalităţi, majoritatea lucrând pentru autorităţile planetare, atinseseră această performanţă şi pendulau între cele trei case.
Să posezi trei, într-o singură clădire, chiar dacă aceasta era mare şi întinsă între colonade umbroase, cu domuri de un alb-strălucitor, cu turnuri de marmură şi curţi unde şopârle ţâşneau la picioarele statuilor nepreţuite... era ceva unic. Şi singurul lor proprietar era, după unii, cel mai mare poet în viaţă: Mustafa Sharif.
Dacă cineva i-ar fi spus aşa ceva, el ar fi remarcat, strâmbându-se, că exista foarte puţină concurenţă în ziua de azi.
Nu se lăuda cu al treilea skelter, aflat sus într-un minaret, unde, de cinci ori pe zi, un muezin bătrân şi artritic venea să-i cheme la rugăciune pe localnicii neconvertiţi de credinţa păgână, Drumul Vieţii. Lumea putea să presupună existenţa primului skelter; un om atât de vestit era îndreptăţit să aibă cel puţin unul. Cei norocoşi puteau chiar, fiind invitaţi, să treacă de privaterul care-l păzea şi să fie generoşi cu laudele adresate gazdei pentru splendoarea casei sale. El n-o putea vedea, dar spunea despre ea cu modestie că merita s-o păstreze pentru plăcerea oferită celorlalţi.
Odată sosiţi cu skelterul, pe jos sau pe cămilă, vizitatorii puteau intui că exista şi un al doilea skelter. Proprietatea lui Mustafa se afla pe un teren stâncos, neprielnic, multă vreme lipsit de stăpân, dar un skelter putea şi chiar aducea apă dulce, mâncăruri fine, relicve salvate de pretutindeni de pe planetă.
Dar al treilea... Numai doi dintre numeroşii lui servitori ştiau că era plasat în spatele celei de-a treia uşi zăvorâte, de la penultimul palier al unei scări întortocheate, făcută din cărămizi maronii, roase.

Nu exista nici o lumină în încăpere, ci doar un curent de aer cald ce provenea de la ventilatorul din tavan. Mustafa se ivi în încăpere, îşi schimbă rapid şi cu dexteritate costumul izotermic – necesar pentru vizita în Suedia – cu burnuzul şi sandalele sale obişnuite. După ce ascultă foarte atent dacă se auzeau paşi, descuie uşa, ieşi şi o încuie la loc. Căldura Africii o simţea de parcă o perie fină ar fi trecut peste corpul lui. Pielea i se încreţi.
Când era pe punctul să coboare, se opri şi, răzgândindu-se, o luă în sus pe scări, spre ultimul etaj. Avea nevoie de timp pentru a sistematiza cele aflate.
Exista un scăunel aşezat lângă parapet. Mustafa pipăi după el, îl puse acolo unde se putea apleca confortabil înainte şi se îndreptă cu faţa spre vechiul Luxor. I se spusese că putea fi văzut din acest turn. De-abia începuse să înveţe să gândească în imagini, înainte să-şi piardă vederea. În schimb, gândea în termenii celorlalte simţuri: aerul fierbinte şi uscat îi aducea sunete imediat identificate, mirosuri ştiute la fel de bine ca propria lui foame, sete sau oboseală. Curmale, balegă de cămilă, oameni, focuri pentru gătit, recolte ce creşteau, mirodenii, pânză udă întinsă pe prăjini ca să se albească şi alte câteva arome distincte ce se găseau în aerul de astăzi. Mirosurile vieţii, nu ale morţii!
Se năştea un alt poem. În adâncul minţii simţea creşterea sfioasă a primilor lui lujeri, acele plăpânde mlădiţe timpurii care, în cele din urmă, se vor împleti şi vor sparge dalele de piatră în fragmente.
Cochetă cu două-trei fraze. Imaginile erau evazive. Era încă prea devreme, dar va sosi şi timpul potrivit.
Mulţumit să aştepte, preferând să nu se întrebe dacă în cele din urmă cineva îi va putea citi şi înţelege opera, în loc să o admire pur şi simplu, şi va putea să tragă o concluzie justă despre inspiraţia lui, Mustafa îşi îndreptă gândurile spre o altă problemă: Hans Dykstra.
Făcuse o greşeală alegându-l pe acest om drept însoţitor în pelerinajele sale la cele nouă case pierdute. Şi ar fi fost bine să nu mai existe a zecea.
La început, Hans părea un însoţitor ideal. Existau şi alţii care ar fi fost tot atât de doritori să cumpere coduri ilegale, ieşite din uz, dar erau lacomi. Ca şi fostul lui partener... Fusese obligat să renunţe la el, cu părere de rău, dar fără prea multe mustrări de conştiinţă, atunci când acesta începuse să sustragă obiecte, destul de rare pentru a fi valoroase, în asemenea cantităţi încât autorităţile deveniseră mai suspicioase şi mai severe. Fusese îngropat, trupul său fiind încredinţat unui câmp de porumb.
Să găseşti pe cineva dornic să lase, ca pe o moştenire personală pentru întreaga omenire, o serie de mostre documentate ale trecutului, câte o locuinţă tipică din fiecare cultură majoră a perioadei pre-skelter, cineva care se mulţumea să păstreze rapoartele până la moartea lui – da, părea într-adevăr un noroc neaşteptat.
Mustafa era conştient însă de felul în care un om se poate schimba. Ştia cu certitudine că ideea de a deveni faimos în timpul vieţii uza hotărârea originară a lui Hans, aşa cum un râu erodează buza unei cascade.
Mai devreme sau mai târziu avea să facă o greşeală. Mai devreme sau mai târziu avea să fie tentat mai mult decât va putea rezista; va duce acasă vreun obiect preţios – mai degrabă vreo unealtă, poate un aparat de fotografiat, nu vreun obiect ornamental. Acesta va fi recunoscut de cineva conştient de faptul că Hans Dykstra nu avea dreptul să-l posede... Existau foarte multe lucruri din perioada de glorie a inventivităţii umane, dar nu chiar atât de multe încât să fie imposibil să le recunoşti.
Când va veni acest moment, vor apărea necazuri. Îngrozitoare. Aşadar, ar fi mai bine ca el să nu vină niciodată.

Mulţumit după ce ajunsese la această hotărâre, Mustafa se relaxa, bucurindu-se de sunetele şi mirosurile pe care i le aducea briza. Era fericit că se hotărâse să se stabilească aici, în Egiptul Mijlociu; era un loc cu stimuli puternici, vii: vântul însufleţit de nisipul din deşerturile vestice, lumina dură şi aerul rece al nopţii, apa aromatizată de parfumul Africii interioare şi numeroasele roci gravate cu inscripţii trasate de mâini de mult dispărute.
Era timpul să se întoarcă la ruinele din Luxor şi să-şi odihnească vârfurile degetelor cu statuile şi stelele.
Nu fusese uşor să se stabilească aici. Exista foarte multă istorie în această zonă, atât veche cât şi modernă, despărţite de o mare falie. La început, în timpul faraonilor, o civilizaţie înflorise şi se stinsese. Apoi, mult timp, nu se întâmplase nimic. Viaţa de tip rural se prelungise la nesfârşit. Apoi clădiseră marele baraj de la Assuan – nu primul dig, care nu făcuse prea mult rău, ci al doilea, cel nou – şi ţăranii din josul râului fuseseră lipsiţi de inundaţiile anuale. Milioane de hectare din aval deveniseră nefertile, sterile, nefolositoare. Înfometate, sate întregi de oameni se deplasaseră cu greu spre sud, căutându-şi noi vetre. Câţiva, extenuaţi, renunţaseră la călătorie aici, unde puteau obţine recolte pentru subzistenţă şi nutreţ pentru mici turme de capre.
Mai târziu, după ce Cairo şi Alexandria fuseseră bombardate, iar marele baraj de la Assuan fusese distrus, o altă hoardă de refugiaţi, de această dată mult mai mare, se împrăştiase de-a lungul Tatălui Nil şi descoperise că era de-ajuns cât călătorise în căutarea inundaţiilor regulate şi a depozitelor regeneratoare de aluviuni. După un an se formase o nouă aşezare uriaşă: prea mare pentru un sat, dar având prea multe cocioabe dărăpănate pentru a fi numită oraş.
La început, oamenii erau posesivi cu pământul lor bine irigat şi refuzau să-i primească pe străini. Dar, încetul cu încetul, deveniseră mai toleranţi. Începuseră să fie mândri că vecinul lor din frumosul palat, deşi nu era egiptean din naştere, era admirat în lumea întreagă. Era generos cu săracii, dădea de lucru celor care meritau şi se purta întru totul într-un mod socotit cuviincios de cei care se bucurau de protecţia lui Allah. Cu o singură excepţie: avea legături cu acel instrument al lui Şeitan, skelterul. Până şi cei mai neştiutori felahi, care scormoneau în noroi, erau conştienţi că această invenţie făcuse ca mânia divină să se abată asupra lumii.
În orice caz, reticenţele lor erau îmblânzite de timp. Şi, totodată, de judicioase donaţii de sămânţă bună, de pui puternici de cămilă şi măgar, de unelte folositoare... Aceste lucruri puteau fi curăţate de murdăria pe care skelterul o lăsase asupra lor şi întrebuinţate cinstit. Încet, Mustafa câştigase poporul de partea lui. Acum, când ţinea casa deschisă pentru ziua de sărbătoare şi-i invitase pe imamii locali să conducă declamaţiile din Sfântul Coran ce ţineau toată noaptea, sute de tineri veneau şi stăteau în curţile sale.
Paşi pe scară. Crezând că meditase prea mult şi era timpul ca muezinul să facă chemarea la rugăciune, Mustafa se ridică şi se întoarse.
Dar acei papuci moi nu erau ai muezinului; intră Ali, cel mai credincios servitor al său.
— Ce este? întrebă Mustafa.
Se auzi un foşnet: omul se înclinase.
— Sper că opera dumneavoastră nu va avea de suferit, zise el pe un ton de regret servil. E cineva jos care vrea să vă vorbească urgent. Numele lui este Doctor Frederick Satamori.
Lui Mustafa aproape că-i sări inima din piept. Directorul adjunct al Autorităţii Skelter! Oare ce-l adusese personal aici, de ce nu dăduse un telefon?
Mii de imagini înspăimântătoare îi trecură cu repeziciune prin minte: amintiri ale caselor pe care le vizitase ilegal, ale tuturor codurilor vândute, mai întâi fostului său partener, apoi lui Hans Dykstra, cel atât de puţin convingător în rolul colecţionarului de cărţi frumos caligrafiate, de poezie arabă...
Îşi reveni cu un efort.
— Roagă-l să ia loc în Camera Leoparzilor, porunci el. Serveşte-l cu băuturi răcoritoare. Anunţă-l că voi veni şi eu în câteva minute.
— Voinţa lui efendi este îndeplinită, zise Ali, retrăgându-se, cu sandalele scârţâind pe podeaua plină de nisip.
Trecură însă mai mult de câteva minute până când Mustafa îşi regăsi înfăţişarea normală şi putu să coboare scara întortocheată.

Interfaţa D

Era o vreme tind orice amant, văzând că iubita lui
Nu era în cameră, putea s-o strige
Şi să fie sigur că ea îi va auzi chemarea.
O, iubita mea, eu nu mă port rece cu tine.
Mai degrabă sunt obsedat de ideea
Că un pas poate să fi pus lumea între noi.
Mustafa Sharif

4

Hans se întrebă absent: cum arătase oare stăpâna casei? Înaltă, după cum arăta scheletul ei rezemat în pat (lipsit de vreo rană vizibilă, spre deosebire de cel al soţului ei; fusese înjunghiată în gât sau în burtă, în loc să fie împuşcată). Frumoasă? Blondă? Cu ochi albaştri?
Existau, fără îndoială, fotografii ale ei, ale soţului, ale copilului, într-un album sau într-un sertar, chiar dacă nici una nu se afla la vedere.
În orice caz, trebuie sa fi fost mai bună decât soţia sa cea leneşă, lacomă, nepricepută, încrezută şi nerecunoscătoare... Cu gânduri negre în cugetul lui plin de resentimente, ieşi din skelter în propriul lui hol. Dany se ridică de pe scaun ca să-l înfrunte.
Hans se opri, împietrit. Nu avea ce să caute acasă! Îi spusese că va fi plecată la o petrecere de căutare a comorii, o distracţie obişnuită şi preferată în cercurile pe care ea le frecventa. Hans scontase că o să rezolve cheile imbecile ale enigmelor, o să găsească drumul spre locul cu pricina şi o să stea cel puţin câteva ore în compania prietenilor ei.
Ai ei. Nu ai lui.
Dar iat-o – şi iată-l şi pe el, având încă în jurul gâtului masca pe care şi-o pusese după plecarea ei, cu gheaţă pe supapa costumului, cu alte douăzeci de indicii fatale, evidente pentru oricine, destul cât să îl bage la apă!
Sau chiar mai rău: o brăţară, simbol al morţii vii!
— Hans, unde naiba ai fost? Am nevoie de ajutorul tău!
Cuvintele izbucniră instantaneu în mintea lui: Mincinoaso! Când o să accepţi tu ajutorul, o să vină un nou mileniu! Ţi-am spus de nenumărate ori că ai nevoie de ajutor şi Karl Bonetti ţi-l va da şi... să te ia dracu'! Fie ca următoarea ţicneală să-ţi fie fatală!
Dar nu putea să-i spună toate acestea. Îi era ruşine şi fiindcă doar le gândise. Hans era dependent de ceva numit „conştiinţă". Ceva periculos, fiindcă îl făcea vulnerabil, ceva impus de credinţa pe care o adoptase: Drumul Vieţii. În plus, să ai o soţie adevărată, printr-o uniune legală – nu conta că îmbătrânea, era grasă, urâtă, veşnic nemulţumită şi egoistă –, era un simbol al statutului social înalt. Acest statut îi aducea la el, în timpul scurtelor pauze dintre misiunile în Caracas, Calcutta sau Cardiff, pe câţiva tineri subalterni, care puneau în discuţie problemele vieţii lor amoroase, solicitând opinia lui experimentată. Din cauza febrei puerperale contagioase, FPC, numărul bărbaţilor îl depăşea pe cel al femeilor în proporţie de 5 la 3. Boala era răspândită chiar şi în comunităţile neprivilegiate, unde disperarea inversase străvechea preferinţă pentru băieţi. Acum încercau să dea naştere la fete, ceea ce însemna că nu exista nici un surplus bun de folosit în rândurile elitei care călătorea cu skelterul. Până când nu avea să existe suficient vaccin pentru jumătate de miliard de oameni, până la ultimul, tiparul avea să rămână constant: orice femeie suficient de atrăgătoare putea să ignore şi, în general, ignora căsătoria; schimba bărbat după bărbat, pentru că unul era mai tânăr sau avea perspective mai bune sau, pur şi simplu, din cauza unei certe din seara precedentă.
În orice caz, Dany era proastă şi nu putea să deducă nimic din felul în care era îmbrăcat. Îl văzuse de multe ori venind acasă echipat în mod similar, după o zi de lucru.
N-avea de ce să-i fie teamă!
Trebuia să scape de ea cât mai curând posibil. Asta însemna să facă orice pentru a evita o ceartă. Invocând hobbyul autorizat pe care îl alesese spre a-şi ascunde adevărata distracţie, rosti împăciuitor:
— Am fost să fac fotografii, ca de obicei. Care-i problema, cu ce te pot ajuta?
O privi atent, încă o dată, nu se mulţumi doar să-i înregistreze prezenţa.
Priveliştea era remarcabilă. Dany purta un costum nou, patetic de fermecător, în mod evident scump, brodat de mână, cu flori uriaşe: colant Shapex, bolero Shapex, din piele încreţită. Un stil tropical sau subtropical, exagerat faţă de cel obişnuit iarna în zona Mediteranei. Glugă, ghete şi mănuşi bordate cu blană naturală – ştia foarte bine, echipa lui găsise pieile în timpul unei prospecţiuni făcute recent în Saskatchewan –, o haină climatizată în întregime, acum larg deschisă, ca şi când ar fi fost mult prea grăbită ca s-o scoată, chiar şi în aerul temperat al Maltei. Nu numai faţa, ci şi picioarele, abdomenul gol şi, probabil, braţele fuseseră acoperite cu un machiaj neîndemânatic. Bijuteriile zdrăngăneau pe ea şi duhnea de prea mult parfum. Dar, atâta vreme cât era mulţumită de înfăţişarea ei...
— Am fost invitată la o petrecere la Chaim Aleuker! aproape ţipă ea, arătând un cartonaş. Dar nu pot găsi cheia din invitaţie!
Hans o privi ţintă, nevenindu-i să creadă. Invitată la o petrecere de Chaim Aleuker? Această... această epavă? A, nu putea să fie decât o farsă! Toată lumea ştia că Aleuker era probabil cel mai bogat om în viaţă, datorită faptului că inventase privaterul, aparatul de schimbare a codului, care transformase skelterul dintr-un animal sălbatic într-unui de tracţiune, domesticit... vorba vine! Milioane de oameni nu-l întâlniseră niciodată şi reacţionau la auzul numelui său ca la un şoc electric. Aşa făcu şi Hans.
Pentru o clipă se întrebă dacă nu el era cel care greşea, emiţând păreri nefondate. După şase ani de căsnicie împărţea puţin din viaţa lui zilnică cu Dany. Poate că ea poseda vreo calitate remarcabilă; poate faptul că rămăsese măritată cu el o singulariza, sau vreun alt aspect al personalităţii ei...
Ea îl deziluziona, izbucnind:
— Nu mă privi aşa! E perfect adevărat. Se pare că Aleuker s-a plictisit de oamenii pe care îi cunoaşte şi vrea să întâlnească unii noi, aşa că a trimis invitaţii ca asta pretutindeni în lume. Şi Molly Chu a primit una, dar ticăloasa nu vrea să ne unim forţele ca să descoperim ce înseamnă!
— Ar trebui să consulţi computerul bibliotecii, sugeră Hans, pe un ton încă egal şi politicos.
— Mă crezi idioată? zbieră Dany. Crezi că te-aş mai fi întrebat dacă computerul mi-ar fi fost de vreun folos... nătărău încrezut ce eşti!
Semnal de alarmă. Acum ea îi va scormoni trecutul – dar el era cu cinci ani prea bătrân pentru a se simţi stânjenit. Chiar dacă trăise cu Giuseppe şi Hakim, faute de mieux. Certurile lor urmau întotdeauna un tipar identic. Nu crescuseră în atmosfera de toleranţă arătată de generaţia post-Explozie.
Trebuie să fie minunat să ajungi să te împaci cu realitatea, în loc să te chinui sub povara înşelătoare a unei lumi dispărute, îngreunat de prejudecăţi şi de idei preconcepute. El făcuse tot posibilul, se chinuise să accepte doctrinele Drumului Vieţii şi să acţioneze în conformitate cu ele. Poate, dacă ar fi reuşit să-şi găsească o nevastă mai tânără... Nu, nu se putea pune această problemă. Poate ar fi trebuit să se resemneze şi să nu se căsătorească niciodată, mai ales de când căsnicia era în mod obligatoriu lipsită de copii...
Oamenii mai tineri nu cunoşteau nenorocirile străvechi de felul bisericilor şi statelor naţionale. Dar erau foarte conştienţi de moştenirea acestora.
Cu frontierele anulate de skelter, sub atacul constant al sabotorilor şi partizanilor care puteau ajunge în cealaltă jumătate a lumii înainte ca bombele lor cu acţiune întârziată să explodeze, cinci dintre Marile Puteri intraseră într-o criză nucleară nebunească, de parcă luaseră stricnină. Supravieţuitorii, sau cel puţin unii dintre ei, considerau guvernele responsabile şi de epidemiile ce urmaseră. Dându-li-se o fundaţie pe care să construiască, abandonaseră în cele din urmă tot ceea ce fusese motiv de mândrie pentru înaintaşii lor: patriotismul, religia, moralitatea conformistă, solidaritatea de grup... Desigur, nu le abandonaseră complet şi dintr-o dată. Dar, pentru a treia şi ultima oară, lanţul înţelepciunii fusese sfărâmat. Aşa spuneau învăţăturile Drumului Vieţii.
La început se spunea: să fii mai bătrân înseamnă să fii mai înţelept, să ai mai multă experienţă, să fii mai apropiat de realitatea existenţei umane.
Apoi venise un război care ucisese o întreagă generaţie de tineri minunaţi, căzuţi în noroi şi sânge. Murmure de dezaprobare îi însoţiseră spre mormintele lor anonime.
S-a spus: „Am luptat în război pentru sfârşitul războiului." Mulţi crezuseră şi fuseseră consolaţi.
După încă o generaţie urmase un alt război, care omorise nu numai tineri, ci şi bătrâni şi copii în paturile lor, lansând puterea de foc a universului asupra fragilului trup al omenirii.
Pe vremea aceea existau tineri care spuneau pe un ton de extremă uluire: „Bunicul a promis pace tatălui, tata a jurat că o va păstra şi a fost omorât într-un mod urât, crud. Chiar nu putem avea încredere în nimeni?"
Şi venise al treilea război, Explozia. Lanţul înţelepciunii, de două ori retezat la veriga crucială, plesnise.
Era o lume nouă. Dar una care trebuia să o înţeleagă pe cea veche pentru a reuşi s-o depăşească. Hans Dykstra era convins de acest lucru.
Acum nu avea timp pentru reflecţii. Trebuia să-şi împace nevasta. Fiind prea lent, nu reuşise. Asta era ceva neobişnuit. De obicei era rapid în reacţii şi i-o lua înainte; trebuia să fie aşa: riscul ca ea să-l părăsească era prea mare. Nu conta că se apropia de cincizeci de ani; nu conta că pe faţa foarte pudrată pungi negre îi marcau ochii şi că obrajii îi erau străbătuţi de vinişoare sparte, roşii-albăstrui; nu conta că bustul, pântecele şi fundul îi atârnau — era o nevastă, iar pentru un tânăr din acele vremuri nu exista realizare mai mare decât să fure nevasta altuia... cu excepţia faptului de a o abandona şi pe ea, la rândul ei, ca un act corect de pedepsire, ca şi când FPC, care micşorase proporţia femeilor atât de mult încât mulţi bărbaţi erau nevoiţi să se resemneze şi să nu aibă niciodată o femeie, ar fi fost într-un fel vina tuturor femeilor.
De data asta Hans se mişcase încet Ea ajunsese deja la suspine şi văicăreli. Dany era cu optsprezece ani mai în vârstă decât el. Ca mulţi din generaţia ei, indiferent de sex, avea şi ea accese de plâns. Erau născute din disperarea reală în faţa dispariţiei unei lumi în care fusese învăţată să creadă când era copil. Poate, ca mulţi alţii, învăţase de timpuriu să-şi facă din lacrimi o armă împotriva oricui era îngrijorat pentru ea, oricui îi păsa dacă se sinucide, aşa după cum ameninţa de multe ori. Aici, bănuia Hans, trebuia căutat motivul pentru care ea nu acceptase invitaţia făcută de Karl Bonetti.
Karl era un psihiatru care lucra pe o insulă învecinată, Gozo. Insulele aveau succes printre cei destul de norocoşi pentru a avea acces la sistemul skelter; erau simboluri geografice ale eliberării de limitele spaţiului separator. Starea de nostalgie depresivă fiind obişnuită, Karl aduna sute de pacienţi la terapia de grup. Asta fiindcă nu se putea ocupa de fiecare în parte. Hans localizase un medicament de care Karl avea o nevoie disperată, îl scosese din mormanul de rămăşiţe al Europei şi, recunoscător, Karl se oferise s-o adauge pe Dany pe lista lui.
Într-una din aceste zile, Hans avea să insiste. Dar nu astăzi. În acest moment nu voia decât să scape de ea spre a se duce în camera obscură. Voia să vadă cum ieşiseră pozele făcute în casa suedeză.
— Lasă-mă să mă uit, o linguşi el.
Suspinele încetară instantaneu, şi Dany îi întinse cartonaşul, cu expresia plină de speranţă a unui copil sărac căruia i s-a promis o excursie în parcul de distracţii. Hans selectă cu firească mândrie imaginea din cantitatea de date despre trecutul apropiat pe care o avea în minte. Se spunea odinioară că perioada din istorie despre care oamenii ştiu cel mai puţin este cea aflată imediat înaintea naşterii lor: prea recentă ca să fie învăţată dintr-o carte, prea vie încă pentru ca mai vârstnicii să ofere o apreciere obiectivă. Hans hotărâse să nu lase să se întâmple aşa ceva şi în cazul său.
Pe cartonaş se afla un vers enigmatic, asemănător cheii unui joc de cuvinte încrucişate. Se aşteptase la aşa ceva. Ceea ce nu prevăzuse era că, venind de la Chaim Aleuker, soluţia avea să fie copilăresc de simplă.
Citi cu glas tare, fără să accentueze ritmul:
— Îţi voi da nişte exerciţii şi nişte silogisme ale înţeleptului. Doamnă, vei merge, doamnă, vei vorbi, doamnă, vei merge şi vei vorbi cu mine?
— E... este un fel de poezie, cred, îndrăzni Dany. Computerul bibliotecii spune că se referă la o veche melodie englezească numită Cheile din Canterbury.
— Bănuiesc că ai încercat în primul rând la Canterbury, contracară el, mai usturător decât avusese intenţia.
Ultimul lucru pe care îl dorea era ca ea să-şi piardă cumpătul în asemenea măsură, încât să abandoneze toate speranţele de a găsi drumul spre petrecere şi să stea acasă numai pentru plăcerea de a-i strica lui timpul liber.
Ea se înroşi, cu toate că s-ar fi putut crede că era prea bătrână pentru o astfel de reacţie, şi răspunse, uimitor, cu o şoaptă în loc de un ţipăt.
— Nu se poate. În orice caz, nu în oraşul originar. Au căzut atâtea bombe în Anglia răsăriteană... Dar mai există un Canterbury în Noua Zeelandă, aşa că am încercat acolo, dar nu se afla nimeni care să-mi dea un al doilea cartonaş, şi...
— A, asta e! îi dădu înapoi cartonaşul. Atena! Lyceum! Aristotel a fondat acolo o şcoală de filozofie numită Şcoala Peripatetică – Şcoala Mersului – datorită obiceiului său de a se plimba în timp ce-şi ţinea lecţiile.
— Eşti sigur? întrebă ea cu îndoială.
— A... nu! Nu sunt nici măcar sigur că Lyceum încă există, chiar şi în ruine. Dar cred că ar fi posibil. Atena a fost printre puţinele capitale care n-au fost aruncate în aer, nu-i aşa? Uite, verifică ideea asta. Dacă nu este bună, vino înapoi, poate am să găsesc o alternativă.
Hans era gata să încununeze cu un sărut contribuţia lui la distracţia zilei, dar începutul gestului său se pierdu. Dany îi smulse cartonaşul şi se îndreptă aproape în fugă spre skelter, aruncându-i peste umăr un cuvânt de mulţumire, care fu practic tăiat în două când efectul de transmisie o deplasă.
Tipic!
Măcar îl lăsase în pace. Pentru această mică binecuvântare, Hans făcu o reverenţă de mântuială înspre cel mai apropiat simbol al vieţii – în hol, ţineau o ţestoasă, fiindcă Dany refuzase să se mulţumească cu o simplă plantă în locul vizibil unde oaspeţii îşi făceau o primă impresie despre „Reşedinţa Dykstra" –, înainte să închidă uşa etanşă a camerei obscure.

Interfaţa E

Tată!
Ai vrut să te onorez
Ca un fiu respectuos şi iubitor.
Tată!
Îţi sint într-adevăr îndatorat fiindcă
Tu ai fost acela care mi-ai dat viaţă.
Tată!
Nu trebuie să-ţi închipui că sunt nerespectuos,
Dar ceă mai bună cale pe care mi-o imaginez
ca să te onorez,
Tată,
E să gândesc altfel şi să fac alte greşeli.
Mustafa Sharif

5

Desigur, doctorul Frederick Satamori nu venise din Japonia continentală, ci din Okinawa (din nou, asocierea cu ideea de „insulă"!). Vizita lui avea motive foarte întemeiate.
Întâlnirea cu Mustafa avu loc în Camera Leoparzilor – animale pe care stăpânul casei nu le văzuse niciodată şi pe care de-abia şi le putea imagina. Asta pentru că ele se aflau doar în picturile de pe pereţi. Acestea fuseseră acoperite cu lac. Nici măcar discontinuităţile minuscule dintre o culoare şi alta nu revelau detaliile fine ale desenului pentru degetele cercetătoare ale lui Mustafa.
Imaginaţia lui Mustafa populase totuşi camera cu o ameninţare veşnic trează: tensiunea alertă a sălbăticiunilor ce trebuie să adulmece, să localizeze, să doboare şi să învingă prada. Văzător sau orb, Mustafa, care se obişnuise de timpuriu cu realitatea unor abstracţiuni, precum „foamea", înţelegea bine conceptele de „căutare" şi „vânat". Să vină aici însemna să simtă anticipat gustul sângelui.
Cu toate acestea, nu avea nimic împotriva lui Satamori. Ar fi putut alege Camera Elefanţilor, a Peştilor, a Florilor...
N-avea importanţă. Amândoi erau aici, mirosea a ceai sau cafea – aromele erau amestecate. Satamori venise recent dintr-un loc care-l înmiresmase cu iz de iasomie, de levănţică şi cu fumul provenit din arderea unui lemn răşinos într-un foc deschis.
Satamori se ridică şi strânse mâna întinsă a gazdei, rostind saluturile de rigoare, care transmiteau mai puţine informaţii decât transpiraţia palmei lui.
Acest bărbat, se gândi Mustafa, e speriat. Aşa sunt şi eu. Dar el, deşi bun cunoscător, nu pare să-şi dea seama de asta.
Bun!
Relaxându-se, Mustafa se aşeză şi întrebă:
— Fred, de ce te-ai deranjat personal când există riscul ca eu, nepoliticos, să te fac să aştepţi? Ar fi trebuit să-mi telefonezi!
— Există momente, zise Satamori sec, când aşteptarea legăturii te face mai nerăbdător decât atunci când aştepţi să treci de un privater. Astăzi...
— Servitorii mei te-au făcut să aştepţi în skelter? îl întrerupse Mustafa îngrozit.
— Nu, nicidecum! Au fost toţi plini de amabilitate! N-a fost ideea mea să te deranjez, ci a lui Aii; eu am fost chiar fericit să-mi întrerup călătoria.
— Să-ţi întrerupi...?
— Ei bine, da. Trebuie să fac astăzi înconjurul lumii, pentru a ajunge la celălalt capăt al ei. Trecerea de la zori la seară nu mai este chiar atât de uşoară pentru mine. Îmbătrânesc.
— Nu-i adevărat, zise Mustafa.
— Eşti amabil, dar mi-e teamă că este adevărat. Încă n-am şaizeci de ani, dar efortul începe să mă facă să înţeleg ce înseamnă bătrâneţea.
Satamori oftă zgomotos şi sorbi din cafeaua pe care o alesese din gama de aperitive disponibile.
— Şi la fel, adăugă el după o pauză, simt prea mulţi dintre noi.
Mustafa aştepta.
— În orice caz, reluă vizitatorul, am considerat că merita să risc să-ţi întrerup contemplaţia; mă mulţumesc să stau pe-aici vreo oră-două până când Aii îşi pierde răbdarea M-am gândit că am putea merge împreună la petrecerea lui Chaim.
— Ce petrecere?
Satamori aproape că scăpă ceaşca din mână.
— Bine, dar... În mod sigur, dintre toţi, tu trebuie să fii...
Vocea i se pierdu.
— Încep să înţeleg, zise Mustafa. Te referi cumva la petrecerea de căutare a comorii?
— La ce altceva?
— Înţeleg, murmură Mustafa, savurând ironia conştientă a expresiei. Şi tu chiar crezi că prin răspândirea în toată lumea a cheilor ce ar putea ajunge la oameni aleşi la întâmplare şi care vor avea nevoie de un coeficient de inteligenţă mediu pentru a le dezlega, putem găsi viitoarea generaţie de conducători şi administratori ai Pământului?
— Eu... nu îmi pot imagina o cale mai bună, încuviinţă Satamori. N-ar fi trebuit să pomenesc de acest lucru. Îmi pare rău. Pur şi simplu nu mi-am dat seama că tu nu eşti de acord.
Mustafa se lăsă pe spate, întinzându-şi membrele amorţite. Zise:
— N-am afirmat că nu sunt de acord. E vorba de ceva mai profund, de forţa care ne-a dat naştere.
Urmă o tăcere scurtă, deplină. În cele din urmă Satamori zise:
— Eşti adept al Drumului Vieţii? Se presupune că ar trebui să fii...
— ...Musulman, fiindcă am ales să trăiesc în Egipt? îl întrerupse Mustafa. Nu, deloc. Eu sunt un sceptic. Dar am ales Egiptul fiindcă aici ciclul anotimpurilor, creşterea şi scăderea Nilului i-au învăţat pe oameni să creeze categoriile absolutului: măsuri stricte ale distanţei, spaţiului, timpului trecut... Deseori mă gândesc la moarte. Când o fac, sunt sigur că mai degrabă aş muri în credinţa parveniţilor moderni decât în cea a înaintaşilor mei. Nu ţi-a trecut niciodată acest lucru prin minte? Iartă-mă; nu este o întrebare pe care să o pui unui prieten. Orbirea mă face uneori să fiu lipsit de tact.
— Dar... Îl putea auzi pe Satamori umezindu-şi buzele... Găzduieşti ceremoniile musulmane aici, în casa ta.
— Da, într-adevăr. Dar în ceea ce priveşte Coranul... ei bine, nu vreau să par arogant, dar şi eu aş fi putut să alcătuiesc o carte mai bună de revelaţie divină. Acelaşi lucru e valabil şi pentru Biblia creştină şi pentru micuţa Carte Roşie! Mustafa râse ca să atenueze greutatea vorbelor.
— Şi, fără îndoială, ai fi putut să editezi şi doctrinele Drumului Vieţii, replică Satamori.
— Dragul meu prieten, chiar am făcut-o... am făcut-o!
Tăcerea deveni aproape sufocantă. În cele din urmă Satamori se forţă să spună:
— Dacă asta este încă una dintre glumele tale subtile, trebuie să ierţi unui străin că nu...
— Ah, fac ceea ce fac întotdeauna fără să mă pot abţine! se plânse Mustafa. Când sunt întrerupt din compunerea unui poem – a, nu te învinovăţi, progresez foarte încet, iar rezultatul va fi cu atât mai bun dacă sunt întrerupt de o noapte de somn – când sunt întrerupt, am tendinţa să devin arţăgos. Te-am jignit fără să vreau. Spune-mi că scuzele mele ţi-au dat satisfacţie!
— Nu am fost jignit, murmură Satamori.
— A, mă bucur! Dar te-am făcut să mă bănuieşti că fac o glumă proastă, nu-i aşa? Ar trebui să elimin şi această idee. Ceea ce am spus am vrut să fie înţeles în sens literal. Am editat multe dintre rostirile prinţului Knud – dintr-o versiune englezească, e-adevărat, nu din suedeza originală – şi dacă există o formă, un aspect, o structură a textelor care pleacă din atelierele noastre, e fiindcă eu am impus-o.
Satamori inspiră şuierător, părând că aduce tot frigul iernii nordice (casa familiei Eriksson ascunsă în noaptea arctică!) şi ameninţarea unui nou Ragnarok, care domina fluxul skelterului. Trecu un timp.
În cele din urmă, Mustafa zise gânditor:
— Uneori eşti tentat să te întrebi cum vede lumea ceea ce faci... Se întâmplă rar ca un artist să fie mulţumit că lucrul care-l determină să fie mândru e anonim şi neconfirmat, în cazul meu, acest paradox e adevărat. A fost dureros să descopăr că toate dogmele printre care am fost crescut sunt false. Dar nu sunt singurul aflat în această situaţie. Ceea ce probabil pot pretinde e că sunt singurul care a făcut ceva.
— Mă bucur că n-ai spus asta mai devreme, replică Satamori. N-aş fi...
Suna ca şi cum era gata să se ridice. Mustafa întinse o mână, pe nevăzute, ca să-l oprească.
— Prietene! Aminteşte-ţi, n-am făcut ceea ce-am făcut ca să te insult pe tine sau credinţa ta, ci numai ca să ofer lumii, pe cât puteam, o lumină după ce ea a fost răpită ochilor mei.
O undă a ochilor lui strălucitori, dar lipsiţi de vedere, se întoarse, orientându-se după zgomot, ca să-l înfrunte şi să-l ţintuiască pe bărbatul mai în vârstă.
— Eu... Da, desigur. Satamori se aşeză la loc. Chiar şi aşa, eu...
— Tu mai crezi că a-i onora pe strămoşi este una dintre obligaţiile principale ale omului. Nu te contrazic. Prefer să... să mai adaug ceva.
Tonul lui Mustafa era doar insistent, fără să fie linguşitor. O cale îngustă pe care jongla cu vorbele.
— Cel puţin trebuie să recunoşti că e mai bine să-i onorezi pe strămoşi pentru ceea ce au făcut bine decât pentru greşelile pe care, dacă ar avea ocazia, le-ar regreta.
Satamori ezită.
— Cred c-am citit un poem de-al tău pe această temă, murmură el. În traducere, din păcate.
Mustafa aproape se cutremură. Era atât de aproape de ceea ce se temuse în ultima oră: ideea că cineva, până la urmă, îi va privi opera şi va vedea prin ea. Se stăpâni. Când răspunse, nici un tremur nu-i străbătu vocea:
— Mă bucur întotdeauna când cineva citeşte şi-şi aminteşte poeziile mele, în orice versiune ar fi. Eşti de acord că punctul meu de vedere este valabil?
— Cred că n-am de ales. Satamori oftă adânc. Cred că... această continuitate a credinţei noastre ne-a purtat prin perioada groaznică de după Explozie. Dacă n-am fi avut credinţele noastre, ca să le folosim ca pe nişte cârje, nu ne-am fi ridicat niciodată, nici măcar în măsura în care am făcut-o până acum.
— Pe de altă parte, zise Mustafa, tocmai din cauză că ne-am agăţat de credinţele noastre aşa cum am făcut-o, am ajuns la punctul de a lovi nebuneşte în toate direcţiile cu una dintre cele mai îngrozitoare arme. Explozia s-a produs acum două generaţii, dar a lăsat o cicatrice atât de adâncă în psihicul comun al omenirii, încât vom face orice ca să evităm o repetare. Pentru un tânăr inteligent din ziua de azi, este mai important că am trecut printr-o criză de populaţie asemănătoare, cu o precizie incredibilă, cu aceea a iepurilor infectaţi cu mixomatoză, ori a lemingilor sau a oricărei specii ce a depăşit capacitatea mediului de-a o susţine. Gândeşte-te la corali sau la steaua de mare coroană-de-spini, dacă vrei! Cum îţi spuneam, ni s-a demonstrat astfel că suntem supuşi legilor naturii. Asta este ceva mai important decât felul cum acei visători idealişti de odinioară concepeau omul ca fiind superior rudelor sale animale. Mai mult, atâţia dintre noi au murit. Pe măsură ce redeschidem zonele contaminate ale planetei, descoperim că păşim printr-un imens cimitir. E aproape imposibil să ignorăm prezenţa cadavrelor unor strămoşi ai noştri.
— Te-ai priceput întotdeauna să vorbeşti, Mustafa, zise Satamori. Azi te întreci pe tine însuţi şi ai atins punctul nevralgic. Jumătate din mine ştie că trebuie să luptăm cu frica superstiţioasă de moarte, căci altfel vom fi mereu izolaţi faţă de uriaşele ţinuturi care devin iarăşi zone locuibile. Avem nevoie de acel spaţiu, tocmai fiindcă trecem printr-o criză tipică de populaţie. Cealaltă jumătate a mea nutreşte o veneraţie iraţională faţă de strămoşi, ca şi cum ar fi devenit fantome, sau spirite, sau oricum ai vrea să le numeşti, iar noi nu trebuie să-i deranjăm.
Puse deoparte ceaşca de cafea, acum goală, şi refuză oferta amabilă a lui Ali de a i-o umple iarăşi.
— Pe de altă parte, inventând privaterul, Chaim ne-a eliberat de acea desfiinţare terifiantă a intimităţii, care era atât de alarmantă pentru noi încât nimic nu ne-ar fi oprit să... Dar ţi-am mai spus asta şi nu te-am convins.
— Mi-e teamă că nimic nu mă va convinge că, aplicând aceleaşi principii care aproape ne-au dus la sinucidere, putem să ne salvăm de problemele care au mai rămas, spuse Mustafa pe un ton de regret. Aş vrea să pot crede asta. Ar face viaţa mai simplă, nu-i aşa? Dar, de fapt, sunt sigur că numai o reevaluare completă a locului nostru pe planetă, a relaţiei noastre cu alte forme de viaţă, pe scurt, o renunţare la aroganţă ne va face capabili să scăpăm de alt şi alt dezastru şi poate chiar de cel final, similar Exploziei. Oricât de sceptic aş fi, privesc învăţăturile Drumului Vieţii ca fiind capabile să încurajeze o umilinţă adecvată în noi, genul de atitudine care, singură, ne poate permite să supravieţuim.
Îşi adună pulpanele halatului şi se ridică.
— Aşadar, nu voi participa la petrecerea de căutare a comorii pusă la cale de Chaim, nici chiar cu invitaţie directă. Nu vreau să văd cum altă generaţie de manageri, birocraţi şi administratori înconjoară această specie a noastră cu o reţea de fire de oţel, de legi inflexibile şi de regulamente. Nu vreau să fiu părtaş la perpetuarea unui sistem care condamnă la moarte două treimi din omenire. Mai bine să mori de ciumă, foamete sau frig decât să fii omorât de actul voluntar al unui alt om!
— În multe privinţe sunt de acord, în multe, nu...
Satamori se ridică şi el, clătinând din cap. Mustafa putea să-i audă frecarea uşoara a părului de pe ceafă cu gulerul tare al hainei protocolare.
— Se va ajunge, afirmă Mustafa, la necesitatea ca omenirea, de acum încolo, să fie guvernată de artişti, nu de politicieni. Nu se poate concepe un alt mod de organizare pentru o societate ce vrea să supravieţuiască. Trebuie să dezvoltăm o estetică a guvernării, liberă de piedicile ideologice; trebuie să ne punem soarta în mâinile celor care obţin satisfacţie artistică din contemplarea unei comunităţi bine organizate. Aceştia îşi vor bate capul în orele dimineţii cu o hibă din schema lor, aşa cum şi eu mă chinui, fără somn, cu un vers dintr-un poem până când, brusc, acesta se dă peste cap şi iese cum trebuie.
— Şi tu crezi că indivizii aflaţi la putere nu-şi fac deja asemenea probleme? contracara Satamori. Oh, ba da, ba da! Dar, întrucât s-a discutat despre munca ta şi mai am o oră de pierdut până mă duc la Chaim, m-aş bucura să facem un tur prin atelierele tale...
— Plăcerea e de partea mea, zise Mustafa, înclinându-se.
Astfel că următoarea oră o petrecură plimbându-se prin acea parte a casei lui Mustafa unde lucrau ajutoarele lui. Avea acum peste o sută. Erau orfani de ambele sexe, pe care îi recrutase de mici – părinţii lor muriseră violent sau de boală – şi îi învăţase o meserie care avea să le ofere slujbe pe viaţă. Unii lucrau în scriptorium, copiind nu numai poeziile lui Mustafa, ci mult mai numeroasele texte vechi, scrise mai ales în arabă. Existau şi unele în limbi europene. Pentru acestea era folosită o scriere clasică de cancelarie, împodobită cu splendide miniaturi, alese după modele date de scribul şef, Muley Hassan. Alţii lucrau la moara de hârtie, transformând preşuri vechi, paie, coji de porumb şi alte zeci de substanţe vegetale amestecate, în coli noi de hârtie cu marginile netăiate. Alţii lucrau la legătorie, unde aerul mirosea plăcut a lipici şi a clei, şi unde se făceau ultimele retuşuri la volume care-şi impuneau preţurile pentru colecţionarii din lumea întreagă, indiferent dacă cel care le cumpăra putea sau nu să le înţeleagă conţinutul.
Lui Satamori îi plăcu imediat o colecţie de vechi basme populare. Plăti pe loc cinci mii, ca să se asigure că avea să o primească după ce va fi terminată şi legată corespunzător.

Interfaţa F

Odată, un nebun care iubea aurul
Şi-a omorât rivalul ca să ia
Minunata statuie de aur a unui zeu.
Temându-se să nu fie prins
El a topit statuia
Spunând că focul n-o să-i distrugă valoarea.
A fost găsit mort de foame
Într-o vale fără apă
Cu oasele goale ale degetelor strângând aurul.
Nu-l consider nebun
Fiindcă n-a putut mânca aurul,
Ci fiindcă frumuseţea e hrana sufletului.
Mustafa Sharif

6

Hans tremura când intră în camera obscură. Întotdeauna se întâmpla aşa când se întorcea dintr-o expediţie secretă. Era nervos fiindcă nu putea şti dinainte dacă va avea de arătat ceva pe măsura riscului asumat.
Era din ce în ce mai greu să cumpere peliculă de bună calitate. Autoritatea Economică, desigur, ştia până la ultimul centimetru câtă se fabrica, aşa încât el era dependent de stocul recuperat. De foarte multe ori, acesta era voalat de radiaţii.
Tipul Neo-Polaroid era mai uşor de procurat; evaluatorii, pur şi simplu, nu puteau să determine dacă un anume cumpărător spunea adevărul, când pretindea că stricase jumătate din cantitate, fiindcă era beat şi aruncase pozele nereuşite la gunoi în urmă cu o lună. Hans n-ar fi îndrăznit însă să apeleze la Neo-Polaroid, fiindcă acesta trebuia developat imediat ce se făcea expunerea, iar a purta cu el dovezi vizibile ale călătoriilor lui clandestine ar fi fost curată sinucidere. Un film putea fi voalat când deschideai capacul carcasei – modificase câteva intenţionat, ca să-i fie mai uşor în caz de urgenţă – şi întotdeauna lua cu el şi un film-momeală, făcut în locurile pe care avea dreptul să le viziteze. Desigur, Dany nu-i ştia secretul. Într-un acces de deprimare l-ar fi trădat, fără îndoială.
Fredonând în întuneric, mişcându-se cu uşurinţa dată de practica îndelungată (de cele mai multe ori se gândea la orbire în timp ce lucra), se hotărî ca, de data asta, să înceapă cu filmul cel mai important, şi nu cu al doilea, făcut în timp ce se îndrepta spre întâlnirea cu Mustafa. Pe acesta putea să-l mai folosească. În orice caz, se îndoia de calitatea lui. Pregăti baia de developare, deschise carcasa cu un fior de emoţie...
Brusc, îl orbi o lumină strălucitoare. Uşa era larg deschisă.
Rămase ca o stană de piatră, privind filmul stricat.
O voce stridentă îi rodea mintea, ca un vierme ce atacă miezul unui măr.
— Hans, ai avut dreptate cu Atena! Există acolo o staţie a unui skelter public numită Lyceum. Numai că ei îl scriu într-un mod ciudat. Aşa că m-am dus acolo, iar cineva mi-a schimbat cartonaşul cu un altul. Nici pe ăsta nu pot să-l dezleg... Ah... E ceva în neregulă?
Pierdute: pânze de păianjen. Pierdute: praf ca zăpada netulburată de paşi. Pierdute: acel „după" de nerecuperat, potrivit cu acel „ânainte" reconstituit...
În următoarele cinci secunde fu gata s-o omoare. Dar se răzgândi. Se gândi la ceva mai dulce şi mai potrivit. Aruncă filmul şi se întoarse, amabil în expresie şi în voce.
— Ei, ce spune al doilea cartonaş?
Ea i-l întinse nesigură. Ca şi primul, avea o cheie. Răspunsul, dacă nu cumva scăpase din vedere vreun amănunt ridicol de subtil, nu putea fi decât Oaxaca.
— Poţi să-l dezlegi? îl îndemnă Dany. Vreau atât de mult să ajung la petrecerea lui Aleuker!
— Da, sigur, pot, confirmă el, înaintând ca şi când ar fi dorit să aibă o lumină mai bună asupra cartonaşului. Şi continuă, după ce respiră adânc: Dar, ce te face să crezi că Aleuker te vrea pe tine ca oaspete? El invită oameni destul de inteligenţi ca să rezolve singuri aceste ghicitori: oameni versaţi, bine informaţi şi demni de cunoscut. Tu, pe de altă parte, eşti stupidă, proastă, lacomă, egoistă, plicticoasă şi total neatentă faţă de alţi oameni. Când ai intrat acum peste mine, ai stricat ceva ce preţuiam foarte mult. Totul este mort şi îngropat fiindcă ai fost prea nerăbdătoare ca să mai baţi la uşă!
— Dar te-am întrebat dacă este ceva în neregulă! se vaită ea.
Hans ignoră întreruperea.
— Aşadar, cred că ar fi o idee bună să mă feresc o vreme din calea ta, fiindcă, dacă te mai văd azi, o să te bat măr. Mă voi duce eu la petrecerea lui Aleuker. Şi, până mă întorc, furia o să mi se mai domolească.
— Nu! N-o să-mi furi ocazia! zise ea, agăţându-se de el cu mâinile leneşe şi durdulii. Hans o pălmui pe obrazul stâng şi, în timp ce ea se dădea înapoi – convinsă de durere că el vorbise serios –, el se îndreptă spre skelter.
Ecoul blestemelor ei păru să-l urmeze, deşi ştia că este imposibil.
Călătoria nu fu nici scurtă, nici rapidă, dar el o savură din plin.
La staţia Oaxaca, ce domina aeroportul abandonat, ploua. În holul skelterului, prin crăpăturile din acoperişul de beton, apa caldă şi murdară picura în găleţi de plastic fără mâner.
Un tânăr zdrenţăros îi schimbă cartonaşul cu un altul, sub privirile atente ale unor avizi de călătorie care pretindeau că n-ar fi aşa ceva: un grup mare, de câteva sute, aşa-numiţii blocaţi, atât de îngroziţi de călătoria cu skelterul, încât nu-şi puteau aduna curajul să treacă de bariera inexistentă care-i despărţea de grupurile cabinelor de transport. Nu-i reţinea imposibilitatea de a plăti: călătoria cu skelterul nu costa nimic. Aşa se cuvenea să fie. Nu există nici o modalitate de a stabili preţul unei viteze infinite şi al unui consum nul de energie. În plus, resursele de imaginaţie şi ingeniozitate ale omenirii fuseseră micşorate cu mult mai mult de două treimi când apăruse criza de populaţie. Era deci imperativ să se poată transporta talentele disponibile acolo unde acestea erau necesare.
Zdrenţărosul îi dispreţuia pe blocaţi şi nu ascundea acest lucru, deşi nici el nu putea folosi skelterele mai mult ca ei. Dar, cel puţin, motivul lui era tangibil: era un purtător de brăţară, sclipirea trădătoare a metalului strălucitor apărea de sub manşeta unei mâneci desfăcute. Pe lingă aceasta, se afla departe de casă; avea faţa lată a unui chinez din nord, iar când i se vorbea răspundea ca un papagal: No hablo espanol!
Nici măcar nu realizase că Hans îi vorbise în engleză.
Întrebându-se de ce-o fi fost condamnat, bănui că s-ar putea să fi jucat la ruleta-skelter – avea vârsta potrivită, un aer sfidător şi aparţinea unei culturi care moştenea fatalismul; Hans îşi aminti de protejaţii lui Mustafa de la Luxor.
Din motive evidente, vizita rareori locuinţa complicelui său, dar îşi amintea foarte bine acea primă călătorie pe care-o făcuse în scopul de-a se recomanda drept colecţionar al unor cărţi a căror valoare avea probabil să crească. Această scuză era plauzibilă; avusese partea lui dintr-o descoperire excepţional de valoroasă de echipament tehnic – în special aparate optice, din sudul Austriei – şi voia un mijloc de investire a chilipirului.
Admitea că Mustafa oferise adăpost unor copii care altfel ar fi murit în şanţ şi că îngrijirea lor, cumpărarea stocurilor necesare pentru scriptorium, legătorie şi restul operaţiunilor îl costau în fiecare an o mare sumă de bani... Cu toate acestea, Hans îşi avea părerea lui despre o organizare care furniza atâţia tovarăşi de pat nubili. Era conştient că Mustafa afişa tradiţionala indiferenţă arabă faţă de sexul acestora.
Totuşi, îi datora lui Mustafa realizarea unei ambiţii arzătoare. Pentru acest lucru, nici un preţ nu putea fi considerat prea mare, indiferent cum erau folosiţi acei bani. Iar legătura dintre acei tineri de la Luxor şi acest tânăr de la Oaxaca, numai cu puţin mai mare, era neînsemnată; se rezuma la bănuiala că această persoană care-i înmâna cartonaşul de la Aleuker ar fi putut fi genul lui Mustafa.
Atunci de ce îi venise această idee?
Motivul îi apăru, deodată, evident. Se întrebă, pe jumătate conştient, ce-ar face dacă ratarea ocaziei de-a participa la petrecerea lui Aleuker ar aduce-o pe Dany pe punctul de a-l părăsi.
Aproape că se răzgândi şi vru să se întoarcă imediat acasă. Era sigur că nu avea să-şi mai găsească niciodată o nevastă; era prea mare concurenţa. (Ciudat, acest dezechilibru de la 5 la 3 putea crea o asemenea libertate de alegere pentru o minoritate!) Dar îşi întări hotărârea. Nu merita să fie însurat dacă trebuia să fie pus în faţa unor lucruri asemeni celui pe care Dany tocmai îl făcuse. Mai bine să trăiască singur, să închirieze o femeie când avea chef, să găsească poate o tovărăşie masculină acceptabilă care să-i ţină casa – nu era o ruşine în asta, nu în ziua de azi...
În orice caz, ceva îi întrerupse şirul gândurilor.
Unii dintre ochii care-l fixaseră în timp ce studia noul cartonaş nu aparţinuseră blocaţilor. Un grup separat de vreo doisprezece pasageri, cei mai mulţi tineri, îl văzuseră când se adresase zdrenţărosului. Fără îndoială, şi ei urmăreau calea trasată de Aleuker. Oare câte invitaţii trimisese? Dacă plasa fusese azvârlită destul de mult ca s-o cuprindă şi pe Dany, era logic să fie mii.
Existau aşadar mai mulţi zeloşi care urmăreau scurtături imaginare, formând coduri LNA pe computere sub-legale, căutând ultima adresă cunoscută a lui Aleuker sau riscând să primească o brăţară pentru dare de mită funcţionarilor de la sistemul skelter care ar fi putut să audă vreun zvon în legătură cu locul unde se desfăşura petrecerea.
În grupul prezent aici se afla o fată atrăgătoare în vârstă de vreo douăzeci de ani, un produs al amestecului fantastic de gene pe care îl determinase skelterul. Numai faţă ei amintea de strămoşi originari de pe cel puţin trei conţinente. Ea şopti ceva unui însoţitor de vârsta ei, apoi înaintă curajoasă spre Hans, legănându-şi şoldurile în rochia lungă şi arborând un zâmbet strălucitor.
În mod obişnuit, Hans, ca orice alt bărbat din generaţia lui, ar fi profitat de ocazie, savurând şansa de-a schimba chiar şi numai câteva vorbe cu ea. Dar acum era imun la trucurile feminine. Se îndreptă spre cea mai apropiată cabină de transport liberă şi formă un cod, ca şi cum dezlegase enigma dintr-o privire.
De fapt n-o făcuse; pur şi simplu se îndreptă spre ieşirea publică de la Gozo – un cod pe care îl memorase de multă vreme, deoarece Karl Bonetti îşi primea pacienţii într-un fost hotel din apropiere, acum închiriat pentru birouri. În mod inevitabil, skelterul distrusese în întregime afacerile hoteliere. Nimeni nu era nevoit să închirieze o cameră peste noapte, indiferent cât de departe se afla de casă. Putea să doarmă în propriul lui pat şi să lucreze la celălalt capăt al lumii. Karl chiar asta făcea. Hans avea ideea vagă că psihiatrul locuia, de fapt, în Groenlanda, dar din motive destul de întemeiate şi de numeroase, codul lui de acasă nu era niciodată dezvăluit.
La staţia Gozo, Hans se aşeză pe o bancă de piatră şi – cu o oarecare bucurie, care îl surprinse, fiindcă nu se gândise niciodată să meargă la o petrecere de căutare a comorii – dezlegă înţelesurile duble, complexe, ale unui fals haiku. Acesta îl conduse spre insula Pitcairn, unde găsi un alt tânăr cu mai multe cartonaşe, chiar mai dificile decât cel de la Oaxaca. Tânărul primise pentru a doua oară o brăţară. Mâna dreaptă îi lipsea, ca mărturie a eficienţei circuitului de siguranţă din prima brăţară. Cu brăţara se putea intra într-un skelter... Acest lucru, sau o probabilă tentativele de a-şi scoate inelul de metal declanşase o încărcătură explozivă concentrată în interiorul brăţării.
Foarte neplăcut.
La Pitcairn mai existau trei posesori de cartonaşe. Umblau de colo-colo, prea timizi ca să se apropie de Hans: o femeie de vârstă mijlocie şi doi bărbaţi cam bătrâiori, având acel aer prăfuit pe care savanţii par să-l capete indiferent de formaţia lor culturală, din cauză că petrec prea mult timp în biblioteci neîngrijite.
În orice caz, Hans nu avu nevoie să-şi refolosească trucul fiindcă dezlegă imediat enigma: Bucureşti. Exista un joc groaznic de cuvinte cu termenul „lei", în mod clar făcut să-i îndrepte pe cei mai puţin atenţi spre Honolulu. Din Bucureşti luă un skelter particular până în Nouă Zeelandă, gândindu-se că, dacă Dany ar şti cât de aproape fusese de ţintă când nimerise în Canterbury, ar muri de ciudă. Va fi grozav să-i spună când se va întoarce acasă şi s-o vadă agitându-se...
Brusc, se opri. Ştia că i se dăduse de data asta codul pentru o locuinţă particulară şi că se afla unde trebuia. Păşi pe covorul dintr-un hol de recepţie spaţios, având aproape treizeci de metri lungime. Perdelele erau trase la ferestre, deşi trebuie să fi fost încă destul de lumină afară. Se ştia: familiilor bogate de pe planetă nu le păsa de noapte şi de zi.
Hans era singur şi în jurul său domnea o linişte mormântală; oricât îşi încorda auzul nu reuşi să audă nimic.

Interfaţa G
Pe vremea aceea erau uriaşi pe pământ.
Faptul este atestat de documente.
Astăzi tu sau eu putem sa facem înconjurul
lumii din trei paşi.
Asta nu înseamnă că. tu şi eu am devenit
uriaşi.
Mustafa Sharif

7

Apusul Soarelui păta marea cu puncte luminoase ce păreau nenaturale, ca într-un tablou de Van Gogh. Întins într-un şezlong, Chaim Aleuker admira apusul, sorbind din punciul cu rom. Aleuker era un adevărat arhetip al succesului rafinat: subţire, dar reuşind să aibă burtă, extraordinar de bine îmbrăcat, cu o bluză largă, neprotocolară, şi pantaloni sport de mătase naturală. Avea părul aranjat impecabil, iar pe degete îi străluceau inele vechi, valoroase.
Casa – cea mai mare dintre cele trei domicilii ale sale – dădea spre un mic golf orientat spre nord-vest. De fiecare parte a acestuia erau dealuri înverzite, care coborau până la stâncile cenuşii şi sterpe. Între ele se afla o mică plajă cu nisip. O barcă cu pânze şi una cu motor se legănau, legate de un debarcader micuţ. Scena ar fi putut aparţine secolului trecut. Asemenea privelişti puteau fi întâlnite doar în câteva locuri pe Pământ.
În jurul lui, şezând sau plimbându-se, în grupuri de doi sau trei, vorbind aproape în şoaptă, erau oaspeţii pe care-i invitase şi care formau nucleul petrecerii lui de căutare a comorii. Era foarte improbabil să sosească cineva nou înainte de ora opt p.m. Aleuker făcuse chiar şi un pariu în această privinţă cu Boris Pech, de la Departamentul de Dezvoltare – şi încă nu se făcuse şapte şi jumătate.
Aşa că, pentru a-i ţine de urât şi pentru a aprecia valoarea oricăruia dintre necunoscuţii care vor găsi drumul prin labirintul de „chei" aranjat cu grijă, Aleuker invitase cincisprezece dintre egalii lui să vină direct. Pentru o întreagă generaţie de după Explozie, puterea personală, influenţa şi iniţiativa însemnaseră foarte puţin; omenirea supravieţuia într-o situaţie complet nefirească; era o adevărată realizare să-ţi păstrezi sufletul şi trupul la un loc... Expresia asta nu mai era valabilă, acum lucrurile reveniseră, mai mult sau mai puţin, pe un făgaş normal. Un nou echilibru fusese stabilit, fuseseră trasate noi demarcaţii între clasele sociale, cuvintele bogat şi sărac căpătaseră noi înţelesuri.
În adevăratul sens al cuvântului, această mână de oameni, zece bărbaţi şi cinci femei, puteau fi numiţi conducătorii Pamântului. Ei salvaseră cel mai mult dintre ruine.
Pe traseele fixate de ei, societatea se ridicase cu un imens efort, ca o locomotivă deraiată care scârţâie iarăşi repusă pe drumul ei, avansând atentă la alte eventuale defecte de pe linie. În mod sigur, nu era o soluţie pe gustul fiecăruia. Elita (Aleuker ura acest cuvânt) număra cam unu la sută din populaţia supravieţuitoare. Era un fapt banal, care rezultase din efectul îngrozitor de traumatic al Exploziei. Indiferent care erau motivele invocate de oameni când nu voiau să aibă de-a face cu skelterele (principii religioase, căutarea de noi temeiuri sau orice altceva), adevărul putea fi definit cu un singur cuvânt: teama.
Fiindcă le era teamă să împartă ceea ce era de fapt la dispoziţia tuturor – cu excepţia celor care căpătaseră câte o brăţară pentru încălcarea codurilor, folosirea sistemului pentru jaf sau acoperirea unei crime – deveneau uneori geloşi şi încercau să saboteze munca noilor conducători. Din când în când, câte o bandă ataca ieşirea dintr-un skelter sau dădea o lovitură la un bogătaş. Cei care procedau aşa preferau să-i aducă pe toţi la statutul lor de oameni care se bălăcesc în noroi, şi nu să se înalţe pe calea liberă, deschisă spre adevăratele realizări.
Elita era mult prea restrânsă. Resursele ei umane erau atât de încordate, de solicitate, încât le puteai auzi vibrând. Trebuia făcut ceva pentru a fi lărgită. O idee amuzantă, întâmplătoare, apăruse nu de mult în conversaţie: să se organizeze o petrecere de căutare a comorii, de felul celor atât de gustate de oamenii limitaţi, aflaţi pe treapta de jos a utilizatorilor skelterului. O distracţie obişnuită să fie transformată într-un adevărat test pentru oamenii cu minţi ascuţite şi animaţi de dorinţa de-a deveni mai buni.
Merita, în mod clar, să fie făcută încercarea, deşi Aleuker avea puţine speranţe că o să se realizeze ceva.

— Încă te mai aştepţi să câştigi pariul, Chaim? întrebă o voce alături de Aleuker.
Vorbise Boris Pech, afabil, elegant în costumul lui albastru de velur, şeful Departamentului de Dezvoltare, cel mai nou dintre departamentele administrative planetare. Se dezvoltase dintr-un mic nucleu al Autorităţii Economice şi avea ca misiune inventarea unor noi mijloace de exploatare a ceea ce vechea lume lăsase în cantităţi uriaşe: piese de schimb pentru maşini învechite, jucării pentru adulţi de care nimeni nu mai avea nevoie, maşini pentru jocuri de noroc şi altele asemenea. Boris Pech descoperise nenumăratele şmecherii nou-nouţe şi fusese automat ales şef al Departamentului de Dezvoltare atunci când acesta fusese creat, în urmă cu cinci ani.
Nu se făcuse multă publicitate în jurul activităţii lui; opinia publică era încă împotriva inovaţiilor. Dar, mai devreme sau mai târziu, oamenii aveau să descopere că progresul mai era posibil, în ciuda tuturor dificultăţilor.
Chaim chicoti:
— Mai sunt douăzeci de minute, zise. Iar cheile pe care le-am lăsat sunt destul de dificile... Vorbeai cu Fred Sata-mori, nu-i aşa? Era posomorit când a sosit. I s-a întâmplat ceva?
Trecu un chelner cu tava de băuturi şi gustări. Boris se servi înainte să răspundă:
— Nu chiar, dar într-un fel da, zise el în cele din urmă.
— Înţeleg. Ai căpătat obiceiul să faci şarade, şi acum vorbeşti într-un jargon misterios.
— Dimpotrivă. Spun purul adevăr. Pe drum, Fred s-a oprit pe la Mustafa Sharif, crezând că se număra şi el printre invitaţi şi gândindu-se că ar putea veni împreună. Ştii, colecţionează operele lui Mustafa de mai multă vreme decât oricine.
— A... Chaim lovi uşor, cu un inel, marginea paharului, gânditor. Şi Mustafa era supărat că nu a fost invitat, nu?
— Nu, deloc. Fred zicea că n-ar fi venit chiar dacă ar fi fost invitat. Nu este de acord cu încercarea noastră de a perpetua... sistemul managerial pe care l-am dezvoltat.
— Deci, în cele din urmă a recunoscut asta, spunând-o în atât de multe cuvinte? Interesant. Şi puţin îngrijorător...
Boris clipi.
— Nu înţeleg.
Chaim se întinse, ridicându-se pe jumătate din şezlong, ca şi cum ar fi dorit să împiedice începutul unui cârcel. Zise:
— Poate exagerez, dar cred că Mustafa este un om periculos. Nu ţi-a sărit niciodată în ochi faptul că este practic singurul dintre... dintre noi, nu găsesc un termen mai bun, care a reuşit să se integreze într-o comunitate non-skelter?
— Şi asta îl face periculos? Aş zice dimpotrivă! E timpul să...
— Desigur, desigur! îl întrerupse Chaim. Dar cum a reuşit? Gudurându-se; prin ceea ce s-ar putea numi necinste evidentă. Ai participat vreodată la acele întâlniri pe care le organizează în zilele de mare sărbătoare islamică, atunci când imamii vin şi recită Coranul toată noaptea? El nu este un credincios. La naiba, a editat cele mai multe dintre cele ce sunt cunoscute acum ca învăţăturile prinţului Knud şi nu crede în Drumul Vieţii mai mult ca tine! Presupun că ai rămas un bun materialist dialectic?
Boris chicoti.
— La fel ca oricine în zilele astea. Nu cred că tăticul Lenin – ca să nu mai vorbim de bunicul Marx – ar avea multe idei în comun cu mine, dacă am avea ocazia să stăm de vorbă. S-a întâmplat însă ca modelul sovietic să ne fie la îndemână atunci când a trebuit să încercăm reconstruirea economiei mondiale.
— A, l-am jefuit din plin, constrânşi fiind. Dacă n-am fi redistribuit cu forţa resursele disponibile, mult mai mult de două treimi din omenire ar fi murit; dacă n-am fi intervenit ori de câte ori vreo grupare extremistă locală se hotărâse să caute răzbunare; dacă nu i-am fi pus în valoare pe cei care posedau talentul necesar pentru a lucra cu noi şi nu împotriva noastră, creând replica unui grup privilegiat de membri de partid... Nu, n-am fi făcut niciodată reparaţiile pe care am reuşit să le facem, chiar aşa provizorii cum sunt.
— Mustafa nu vrea să recunoască necesitatea, nu-i aşa?
— Nu, într-adevăr. Şi niciodată n-am fost prea sigur din ce motiv. Nu-mi pot da seama dacă, fiindcă urăşte din tot sufletul tot ce ţine de zilele şi mijloacele de odinioară sau fiindcă, în secret, este un ambiţios.
Boris rămase cu gura căscată. După o pauză, zise:
— Îmi duc aminte de un citat, cred, deşi nu reţin exact cuvintele. Un poet englez care s-a referit la oamenii cu aceeaşi ocupaţie ca a lui...
— A, da. „Legislatorii nerecunoscuţi", nu-i aşa?
— Da, exact. Era Shelley?
— Am uitat. Dar l-ai menţionat bine în acest context La reşedinţa lui din Luxor, Mustafa se poartă ca un calif, nu-i aşa? Joacă un rol pe care oamenii de acolo îl recunosc, fiind destul de nesofisticat ca să dorească o distincţie între bogaţi şi săraci; a intrat sub pielea lor, după cum am spus. Este necinstit.
Boris ezită. Spuse:
— Chiar şi aşa, este o minciună cusută cu aţă albă, în mod clar. Viaţa ar fi mult mai uşoară pentru mulţi dintre noi, inclusiv pentru tine, dacă am face la fel. Nu-i o coincidenţă că atât de mulţi dintre noi trăiesc azi pe mici insule, unde îi poţi cunoaşte personal pe cei care fac necazuri şi îi poţi, eventual, linişti.
— Să-i mituieşti ca să-i linişteşti?
— Din când în când e necesar şi acest lucru. Nu există alternativă. Este o situaţie la fel de dificilă ca aceea a lumii de acum treizeci de ani.
— Nu, nu şi iar nu, replică Chaim. Un lucru pe care nu trebuie să-l facem este să clădim fundaţia viitorului pe dezamăgire. Ştiu, există oameni care mă urăsc de moarte. Se află chiar de cealaltă parte a acestor dealuri. Arătă cu degetul mare peste umăr. Practic, uneori le simt respiraţia în ceafă: maori adăpostiţi în fundăturile tihnite ale vechilor tradiţii, albi din comunitatea engleză care au fost crescuţi în credinţa că ţara-mamă este cea mai mare de pe pământ şi încă nu acceptă că ea nu mai există... Oficial, sunt evreu; asta le dă un motiv suficient ca să mă urască, chiar dacă mi-am cumpărat legal terenul. Asta fiindcă au fost întotdeauna convinşi că orice evreu cu avere a căpătat-o în mod necinstit. Dar singurul fel în care nu trebuie să îndrăznim a fi de acum încolo este să fim ipocriţi, Boris! Nu trebuie să imităm minciunile care au distrus vechea lume, nu trebuie să ne prefacem că bogaţii sunt o povară, nu trebuie să ne ridicăm împotriva inteligenţei, nu trebuie să predicăm o fraternitate iubitoare, cu Biblia într-o mână şi cu o bombă cu hidrogen în cealaltă!
Boris aprobă sobru.
— Deja am făcut nişte paşi în direcţia asta. Declarând sistemul skelter liber şi deschis...
— Ha! Chaim îşi înghiţi băutura. Ce vede puştiul ambiţios de la ţară când merge pentru prima oară la ieşirea dintr-un skelter? Blocaţi, sute de blocaţi, şi purtători de brăţară care îi taie calea! Ştii că uneori aceştia atacă oamenii care încearcă să intre într-o cabină de transport?
— Da, am auzit de aşa ceva. Ar trebui pur şi simplu să punem paznici...
— Asta-i exact ce nu trebuie să facem! izbucni Chaim. Patrule armate în staţiile skelter? Nu pot găsi un mod mai bun de a introduce nebunia trecutului în ceea ce am sperat şi ne-am rugat să fie un viitor mai luminos! De fapt, acesta a fost motivul principal pentru care am fost de acord cu organizarea acestei petreceri. Sper cu disperare că va apărea cineva care să gândească în termeni de non-garzi, non-arme, non-zăvoare. Şi, prin asta, non-privatere. Dacă am putea găsi câţiva oameni, numai o mână de oameni care au trăit toată viaţa considerând skelterul drept un lucru normal, care s-au adaptat la el în loc să-l privească de parcă ar fi un monstru mecanic înspăimântător...
Cu o înfăţişare lugubră, clătină din cap.
— Ceea ce-ai spus mi-a adus aminte de ceva, murmură Boris. Cum merge aventura ta particulară de reabilitare?
— Poftim?! A, cu sălbatica? Rău, fir-ar să fie! De fapt, am de gând să abandonez. Până acum nu mi-am dat seama cât de oribile trebuie să fi fost prejudecăţile trecutului şi nici cât pot ele să mutileze un copil cu o inteligenţă nativă. Subliniez, ea este încă un copil. Am încercat tot ce mi-a trecut prin minte: convingere, rugăminţi, forţa exemplului, instruire sistematică, mită... Nu merge. Se vorbeşte de oameni cărora le era frică şi de propria lor umbră. Prin ceea ce i-au făcut au determinat-o să-i fie frică şi de pro-pria-i materialitate!
— Dar o să vină aici în seara asta?
— S-ar putea. Eu i-am spus să vină. Dar nu-ţi pierde timpul cu ea, nu merită.
Brusc, un sunet melodios se auzi de la clopoţelul de pe peretele casei. Toţi cei aflaţi în curtea interioară priviră în mod reflex în acea direcţie. Recăpătându-şi imediat amabilitatea obişnuită, Chaim sări în picioare, privindu-şi ceasul.
— Tocmai am pierdut pariul! încă nu este ora opt, şi cineva a reuşit să ajungă aici! Mă întreb cine o fi?...

Interfaţa H
Fără îndoială că eşti mai inteligentă, iubita mea,
Şi nu vei încerca să mă faci gelos pe un rival.
Pe lume sunt atât de puţine fete frumoase şi deştepte
Încât m-aş simţi egoist să ţin vreuna numai pentru mine.
Alege deci drept amanţi oameni pe care să-i pot respecta.
Altfel îmi voi pierde tot respectul pentru tine.
Mustafa Sharif

8

La început mirat, apoi enervându-se, Hans înainta în camera cu tavan înalt în care îl transportase skelterul care îi aparţinea, după toate probabilităţile, lui Chaim Aleuker. Privaterul era scos din funcţiune, lucru care se potrivea cu ideea de petrecere deschisă tuturor nou-veniţilor. Camera însă nu se potrivea. La celălalt capăt se aflau mese lungi, acoperite cu şervete albe şi scorţoase, ce ascundeau probabil farfurii cu mâncare, pahare şi sticle de băutură. Pe pereţi erau tablouri minunate, de felul celor pe care te aşteptai să le cumpere Aleuker. Dar nu se auzea nici un sunet, nici chiar muzică, nimic care să sugereze o petrecere festivă.
Oare, printr-un miracol, ajunsese el înaintea tuturor? Sau întreaga afacere nu era decât o păcăleală crudă? Se spunea că în atmosfera rarefiată a oamenilor bogaţi şi privilegiaţi se dezvoltase un simţ deformat al umorului...
Brusc, o uşă se deschise şi intrară doi servitori: un lacheu şi o fată în casă, îmbrăcaţi cu uniforme identice, verzi, brodate cu şnur alb. Desigur, amândoi purtau brăţări; nimeni din cei cu liber acces la sistemul skelter n-avea motive să accepte o muncă de servitor. Fata avea o faţă foarte urâtă, brăzdată de o cicatrice pornită de la tâmpla stingă şi pierdută sub gulerul înalt al jachetei. Cu toate acestea, avea o siluetă superbă: piept plin, talie subţire, şolduri mari. Hans se întrebă în treacăt de ce fusese atât de proastă încât să se pomenească cu o brăţară, când ar fi putut să aleagă dintr-o mie de bărbaţi doritori.
Îi urară bună seara – da, desigur, aici trebuia să fie seara devreme –, iar lacheul îi ceru cartonaşul care-l condusese aici. După ce-l studie, îl întrebă cum se numeşte, repetă încet numele şi îi făcu nou-venitului un semn cu mâna spre ferestrele acoperite până cu o clipă în urmă, când servitoarea dăduse draperiile la o parte.
Ieşi la iveală o curte interioară încadrată de vegetaţie, cu marea dincolo de ea, unde femei şi bărbaţi îmbrăcaţi incredibil de elegant priveau spre el în expectativă.
Instantaneu, lui Hans i se uscă gura. Plecase de acasă într-o asemenea grabă, încât nu se obosise să-şi schimbe hainele lui obişnuite: o bluză cu mâneci scurte şi pantaloni şifonaţi de bumbac, destul de subţiri încât să poată fi îndesaţi într-un costum izotermic, cu buzunare umflate de nenumărate nimicuri. În plus era şi nebărbierit, iar părul îi era ciufulit ca un cuib de pasăre.
— Pe aici, domnule, îl îndemnă servitorul. Stăpânul meu este nerăbdător să vă cunoască.
Era prea târziu ca să dea înapoi. În afară de asta, îl recunoscuse deja pe faimosul Aleuker, care radia de ceea ce părea să fie o plăcere sinceră. Servitoarea făcu să gliseze o parte din fereastra înaltă din tavan până în podea, iar Hans trecu dincolo în urma servitorului, ca să-şi întâlnească gazda.
Nici unul nu schiţă vreun gest ca să-şi dea mâna. Obiceiul se pierduse; fuseseră prea multe boli contagioase. Pe de altă parte, prietenii apropiaţi se sărutau în public mult mai des decât se obişnuia în vechea cultură occidentală: un gest care transformase simpla simpatie într-o dorinţă de a împărtăşi riscul. Foarte ciudat! Hans îşi blestemă capul încărcat cu date lipsite de importanţă. Toate aceste chipuri, unele albe, unele cafenii, unele galbene...
— Ce plăcere! zise Aleuker cu căldură. Mi-e teamă că nu ţi-am reţinut numele când l-a repetat servitorul...
— Hans Dykstra, se auzi murmurând. Sunt recuperator, din...
Ezită. Nu era nici o problemă că-şi spusese profesiunea; era ceva respectabil şi respectat, dovedind că cel care-o practica se pricepea s-o facă. Insă nu ştia dacă era o formulă corectă să se refere la domiciliul lui într-un cerc
Înalt ca acesta. Se ştia că respectul pentru viaţa particulară valora infinit mai mult decât averea cuiva.
Cum Aleuker părea că aşteaptă, Hans îşi termină declaraţia:
— Din Malta. Valletta, mai exact.
— A, da? N-am mai fost acolo de foarte multă vreme, zise Aleuker, în timp ce Hans se gândea cu întârziere la un corolar pentru ultima lui supoziţie: putea să presupună că obsesia în privinţa vieţii particulare se diminuase, pe măsură ce mijloacele disponibile s-o protejeze se dezvoltaseră? Aveam un prieten acolo, continuă Aleuker. Poate îl cunoşti pe Christos Micallef?
Hans clătină din cap.
— Norocul tău. E o ticăloasă adevărată.
Dar, înainte să apuce să răspundă ceva, un clopoţel sună. Aleuker privi brusc dincolo de Hans, în casă.
— Hm! Se pare că a început asaltul. Sper că n-am subestimat numărul – întreg proiectul a fost calculat, dar... Ei, asta-i bătaia mea de cap, nu a ta. Serveşte-te cu o băutură, simte-te ca acasă şi scuză-mă cât mă duc să-l întâmpin pe numărul doi.
Hans nu fu surprins când se întoarse şi îl recunoscu pe cel de-al doilea sosit. Era fata pe care o întrezărise la Oaxa-ca. Aleuker afişă un zâmbet până la urechi. Veselia îi mai scăzu un pic când o urmă prietenul ei. Asta ar fi trebuit să fie amuzant. Dar Hans n-avea chef să găsească ceva distractiv. Era sincer speriat de propriul său curaj. Era la fel de anacronic aici ca un creştin habotnic la un ritual al Drumului Vieţii. Poate ar trebui să plece imediat?
Nu, la naiba cu ideea asta! Cel puţin o oră se purtase curajos, iar absenţa lui nu durase îndeajuns de mult pentru ca Dany să aibă remuşcări. Scopul lui principal fusese atins: era aici, vorbise personal cu Aleuker, chiar dacă se aştepta să fie uitat după cinci minute. Nimeni nu va fi îngrijorat dacă se va pierde pentru o vreme într-un colţ liniştit.
Se îndreptă spre un chelner care tocmai trecea, luă un pahar de vin şi, întorcându-se, văzu că un om simpatic, purtând un costum de velur albastru, îi zâmbea.
— Mulţumesc că m-ai ajutat să câştig pariul cu Chaim! exclamă acesta. Nu se întâmplă în fiecare zi să poţi lua bani de la tipul ăsta. A insistat, înţelegi? A zis că, ţinând seama de computerele lui – de fapt sunt ale mele, ce naiba! – nimeni nu va dezlega enigmele lui stupide şi nu va sosi aici înainte de ora locală opt seara. Dar iată că ai apărut tu şi-ai făcut ţăndări timpul lui limită!
— A... Da? murmură Hans, abţinându-se să-şi consulte ceasul, care i-ar fi indicat o oră total nesemnificativă.
— Ei bine, da. Ai sosit cu mult timp înainte, afirmă omul în albastru. Apropo, eu sunt Boris Pech. Am auzit că eşti recuperator?
— Sunteţi faimosul Boris Pech? nu se putu abţine Hans.
— Poftim? Bărbatul clipi. A, da, ai putea spune şi aşa. Cel de la Departamentul de Dezvoltare, dacă la asta te referi. Dar tocmai voiam să te întreb: lucrezi cumva vreodată în Europa?
— A... din când în când. Atunci când căpătăm permisiunea să explorăm o zonă ce a fost declarată ca fiind lipsită de ciumă şi de radiaţii.
— Mă întreb dacă n-ai dat peste ceva care ne-ar putea ajuta să ieşim din impas. Am cercetat amănunţit America de Nord, Rusia, puţin din Japonia, până unde am putut să ajungem. Europa este ultima noastră speranţă, deşi bănuiesc că ar putea fi ceva şi în Brazilia... Dar, desigur, Brazilia e cel mai nesănătos loc de pe pământ în ziua de azi.
— Aşa am auzit, murmură Hans.
În acel moment existau mai puţine ştiri din interiorul Americii de Sud chiar decât din Africa Centrală sau China. Nu era o simplă întâmplare faptul că în acestea două din urmă, oamenii, după ce deciseseră că skelterele erau ceva rău, fuseseră capabili să-i măcelărească pe călători de cum îi vedeau. Se desfăşurau războaie sângeroase, întrucât zeci de conducători locali mărunţi încercau să-şi formeze noi imperii, masacrându-i pe cei care îndrăzneau să li se opună.
— Ei bine, problema este următoarea, continuă Pech. Anul trecut, ai noştri au pus un skelter pe Lună, după cum ştii. Fără îndoială, te-ai întrebat de ce nu am folosit drăcia asta până acum!
Hans confirmă. Auzise de această aventură anunţată drept prima garanţie a capacităţii omului de a depăşi realizările ştiinţifice ale perioadei pre-skelter, pe care atât de mulţi oameni o priveau ca pe un fel de Epocă de Aur. Dar nu se aşteptase să poată discuta neprotocolar cu unul dintre experţii responsabili de acest proiect.
Adânc în amintire îi răsună o vorbă aruncată de Dany, într-un moment de inspiraţie, în timpul uneia dintre frecventele lor certuri, şi pe care, din fericire, nu avusese inteligenţa s-o mai folosească din nou. Îl rănise. Îl acuzase că se târa la picioarele trecutului, fiindu-i teamă să întreprindă ceva ce ar putea da o formă viitorului, chiar şi viitorului său personal.
E adevărat, nu prea fusese încurajat să procedeze altfel. Contactul lui cu oameni care să aibă idei noi şi modalităţi de a le pune în aplicare se reducea la raportarea depozitelor secrete de bunuri industriale pe care le dezgropa. Misiunea lui era să le descrie şi să le identifice, iar nu să indice la ce-ar trebui ele folosite.
Singurul lui proiect cu adevărat personal nu avea să fie cunoscut până după moartea sa... Această decizie era o judecată sănătoasă.
Cu glas tare, rosti:
— Da, acest lucru m-a nedumerit. De ce?
— Fiindcă cele mai bune măsurători ale noastre nu ne-au dat câmpul de transmisie cu o precizie mai bună de doi centimetri în plus sau în minus. Desigur, la o asemenea distanţă mare, pare lipsit de importanţă. Pe Pământ această problemă nu există: să se greşească cu doi milimetri nu înseamnă nimic şi se pot compensa automat fluxurile de crustă şi alte neplăceri minore. Iată de ce visăm cu toţii să facem rost de un lot din acele lasere de foarte înaltă precizie la care, se zice, lucrau cei de la Zeiss din Jena când...
Hans îl lăsă să trăncănească în continuare. N-avusese nici cea mai vagă idee că distanţa până la Lună fusese măsurată cu o precizie de mai puţin de doi centimetri, dar nu avea de gând să o recunoască. Nu intenţiona să vorbească foarte mult la petrecere. Avea să se străduie să asculte.
Din felul cum vorbea Pech era evident că engleza nu era limba lui maternă, aşa cum nu era nici a lui Hans. Hans şi Dany se născuseră din părinţi francezi şi flamanzi, el în Anvers, ea într-un sat de lângă Liège.
Dar Pech folosea această limbă cu o fluenţă şi un vocabular care-l făceau pe Hans să pară un şcolar înapoiat, deşi acesta îi decretase lui Dany, când se căsătoriseră, că vor folosi engleza atât în particular, cât şi în public. Ea fusese de acord că propunerea era rezonabilă. Engleza era prima sau a doua limbă a majorităţii celor care supravie-ţuiseră Exploziei, mai răspândită decât oricare alta, cu excepţia chinezei şi a limbii swahili. Nici una dintre acestea nu fusese însă răspândită, asemeni unor pete de culoare, pe întreg globul. Dar îi persista neplăcut în minte şi era teribil de conştient cât de mică era zona din marea ei bogăţie pe care ajunsese s-o exploateze. Iar dacă Pech era un exemplu tipic de prieten al lui Aleuker...
Chiar era. Aşa încât Hans persistă în hotărârea lui, descoperind aproape imediat că acest lucru era atât un avantaj – un ascultător răbdător era automat catalogat drept „âncântător" –, cât şi un păcat. Hans se înţelegea rareori bine cu străinii şi se aşteptase ca prietenii lui Aleuker să privească petrecerea de căutare a comorii ca pe-o glumă. Dar aceştia nu păreau câtuşi de puţin dornici să-şi etaleze superioritatea. Evident, considerau că oricine rezolva cheile criptice merita să fie tratat ca unul la fel de bine informat şi de inteligent ca ei.
Acest lucru îi dădu lui Hans o senzaţie de caldă strălucire interioară, tulburată doar de faptul că era obligat să-şi menţină rolul de „bun ascultător" în loc să... Să îndrăznească? Nu! Nu! Nu trebuie să pomenească ceea ce, într-o zi, va adăuga propriul lui nume în registrul celor faimoşi, proiectul lui secret... (La naiba, ce vin este ăsta? Trebuie să fie unul tare, dacă îi trece prin cap să-şi recunoască preocupările ilegale!)
N-are importanţă. Să fie tratat de membrii acestui grup exclusivist ca un egal, oricât de temporar, era o distincţie, în ultimul deceniu, ştirile începuseră să fie iarăşi acceptabile, pe măsură ce durerile psihologice ale rasei umane începeau să se vindece şi, o dată cu dizolvarea naţiunilor, indivizii deveneau capete de afiş. Indivizi, ceva de genul: „Fred, l-ai cunoscut pe Hans, cel care a ajuns primul la petrecere?" Era vorba de omul de ştiinţă din Okinawa, Frederick Satamori, directorul adjunct al Autorităţii Skel-ter. (Ce-ar gândi oare dacă ar şti că se află faţă în faţă cu un infractor?) Sau: „Ingrid, dragă, am auzit că ai pierdut pisicile! Asta înseamnă că acum n-a mai rămas nici una?" O compătimea pe doctor Ingrid Castelnuovo, biologul care tocmai eşuase în salvarea de la dispariţie a pisicii domestice. (Ea era de atâta vreme adepta Drumului Vieţii, încât lui Hans aproape îi era ruşine să-şi recunoască aderarea la această credinţă)...
Îşi imaginase că aceste persoane nu sunt reale, din moment ce nu te puteai apropia de ele; se auzise de ele, dar nimeni dintre cei pe care Hans îi cunoscuse nu le întâlnise vreodată. Şi totuşi, acea idee trebuie să fi fost falsă. Această duzină şi ceva dintre prietenii cei măi apropiaţi ai lui Aleuker, selecţionaţi din foarte numeroasele lui cunoştinţe, aceşti oameni cu talente considerate remarcabile în orice epocă, se amestecau mulţumiţi cu străinii care se tot revărsau din skelterul fără privater: timizi, oameni evident rezervaţi, de vârste înaintate, care trebuie să fi trecut prin agonia nehotărârii înainte de a ajunge la concluzia că, pentru ocazia de a-l cunoaşte pe Chaim Aleuker, merita să profite de cheile pe care învăţătura lor îi făcea capabili să le descifreze; tineri studenţi aroganţi, evident hotărâţi să dovedească faptul că erau pe măsura celor mai bătrâni; fete drăguţe şi prostuţe, care ajunseseră aici în umbra iubiţilor lor cu un coeficient de inteligenţă mai ridicat...
Fantastic! Şi, în plus, o distracţie grozavă!Ora pe care Hans singur si-o acordase era pe sfârşite, însă el modifică timpul limită, hotărându-se să stea cel puţin încă pe atât.

Interfaţa I

Cine este vecinul meu?
Întreba necunoscutul.
Profesorul răspunse cu o parabolă
Despre un om care făcea o călătorie.
Cine este vecinul meu?
Întreb din nou.
Farisei şi leviţi dintr-un milion
Trec de cealaltă parte a uşii skelterului meu.
Mustafa Sharif

9

Lăsându-se vesel în voia conversaţiei stimulatoare, a băuturii de primă calitate şi a mâncării delicioase – aici, în sudul îndepărtat, în mare, încă se găseau peşti sănătoşi şi o bună parte a pământului putea fi cultivată în maniera tradiţională, dacă era protejat împotriva ploii –, Hans se desfăta în secret cu imaginea zilei de mâine.
Avea s-o facă pe Dany să plângă, să plângă cu adevărat, descriindu-i cu însufleţire ocazia unică pe care ea singură o pierduse stricând filmul lui preţios... Desigur, n-ar fi dezlegat „cheile" care ar fi condus-o aici. Îi va da de înţeles, destul de clar, ca să nu înţeleagă greşit, că ar fi fost fericit să o însoţească la petrecere, aici ar fi strecurat-o cu abilitate în discuţii ce depăşeau nivelul ei, ar fi ajutat-o să lase impresia că nevasta tipului aceluia, Dykstra, nu arată cine ştie ce, dar trebuie că este destul de deşteaptă, în spatele faţadei sale tăcute... În decursul vieţii lor conjugale Haris fusese obligat să-şi asume asemenea sarcini neplăcute în locul ei, dar, întrucât îi găsea pe aceşti străini de elită atât de plăcuţi, era convins că trucul i-ar fi reuşit şi într-o companie nemaipomenit de distinsă. În folosul lui, dacă nu al ei.
Îl văzu din nou pe Frederick Satamori, la celălalt capăt al curţii interioare, în timp ce se deplasa de la un grup la altul, întotdeauna binevenit, şi se gândi la enormitatea infracţiunilor pe care, în conformitate cu standardele oamenilor de ştiinţă, le comitea.
Acest eveniment va trebui, în mod cert, înregistrat în dosarele sale secrete. Într-o zi, cineva va citi relatarea lui despre această petrecere şi va râde în hohote.
Spera să mai aibă şansa să vorbească cu Aleuker. Avea deja pregătit un gambit pentru început. Asta fiindcă prezenţa numeroaselor plante din hârdaie şi vase în vasta curte interioară sugera că proprietarul ar putea fi adeptul Drumului Vieţii. Dar ocazia nu apăru. Scăldat în adulaţie, inventatorul părea să ţină piept unui grup mare de admiratori, ori de câte ori trecea la o distanţă de la care Hans îl putea auzi: întotdeauna un grup diferit, dar mereu acelaşi subiect – privaterul.
— Când mă gândesc ce s-ar fi întâmplat cu lumea fără el...! spuse cineva tare, şi Hans glosă cinic:
— Şi ce zici că s-ar fi întâmplat cu lumea fără el?
Nu rostise cu voce tare cuvintele. De fapt, era copleşit de un fior tăcut de aprobare. Lipsită practic de orice alt mijloc de transport pe distanţe mari – fiindcă industria nu mai exista ca să înlocuiască aparatele de zbor şi pacheboturile oceanice distruse de Explozie, ca să nu mai vorbim de petroliere, cargoboturi şi avioanele-cargo; nu exista destul petrol ca să se pună în funcţiune camioanele şi maşinile rămase; căile ferate fuseseră lăsate în paragină în cele mai multe dintre ţările avansate –, omenirea nu avea nici o alternativă viabilă pentru skelter. Era ieftin, nu foarte dificil de construit şi foarte trainic.
Totuşi, el fusese cauza Exploziei. La un deceniu după ce fusese introdus, devenise periculos şi ameninţa să infecteze rasa umană cu ohlofobie generalizată.
Modelele de început trebuiau să fie accesibile oricărui om care forma codul potrivit, indiferent dacă era prieten sau duşman, căci ar fi costat zeci de mii ca să activeze cristalele de forţă. Skelterele nu puteau fi închise sau deschise, puteau numai să vibreze într-o stare permanentă de freamăt. Dacă erau închise, trebuiau trimise înapoi la fabrică pentru a fi energizate din nou. Această operaţie ar fi costat trei sferturi din cheltuiala iniţială.
Anii groaznici ce urmaseră Exploziei reprezentaseră o perioadă de instabilitate, indiferent dacă vreun sistem de transport avea să supravieţuiască sau dacă fiecare skelter de pe Pământ avea să fie distrus de bande nebune de bandiţi, escroci, criminali, delincvenţi juvenili şi chiar soldaţi străini care năvăleau ca lăcustele în oraşe. Fusese ideea Vestului să transporte sabotorii cu ajutorul skelteru-lui în teritoriul „inamic", dar când Estul le-o plătise cu aceeaşi monedă, puţini privilegiaţi care posedau skeltere private supravieţuiseră pentru a regreta investiţia făcută. Skelterele din Combloc erau publice şi puteau fi păzite.
Nu că paza lor ar fi schimbat ceva în cele din urmă...
Chinuit de convingerea că o invenţie făcută în propria lui ţară, Suedia, determinase prăbuşirea civilizaţiei, prinţul Knud fusese îmboldit să creeze doctrina Drumului Vieţii şi s-o răspândească în milioane de exemplare şi într-o sută de limbi, pe propria lui cheltuială, în cele mai îndepărtate colţuri ale globului – o pledoarie din inimă pentru ca umanitatea să înceteze să alerge după idoli şi ideologi, să înveţe să accepte realitatea, să considere acest cvasi-Ragnarok doar o criză de populaţie, pe care orice specie trebuie s-o suporte atunci când există o înmulţire excesivă.
Pledoaria eşuase. Invenţia lui Aleuker – privaterul – restabilise o aparenţă de normalitate în lume.
În scurtă vreme, skelterul încetă să fie o ameninţare şi deveni un mijloc de reconstrucţie, adunând laolaltă fragmentele izolate ale civilizaţiei sfărâmate. Acum, comerţul cu coduri se număra printre cele mai odioase infracţiuni ale secolului XXI, favorizat în aceeaşi măsură de opinia publică şi de legile schematice, dezorganizate, cârpite din resturile unei duzini de tradiţii legale eterogene.
(În casa aceea din Umeå: fuseseră spioni sau sabotori cei care omorâseră familia Eriksson? Mustafa fusese imediat convins. Reflectând, Hans înclina să opteze pentru criminali. Prizonierii fugari, înainte de apariţia brăţării, ar fi ucis bucuroşi ca să scape cu bine şi cu atât mai mult după introducerea ei, când skelterul era singura modalitate de scăpare.)
Dar viaţa nu mai era de-acum insuportabilă. Resursele rămase erau bine exploatate, şi altele noi erau descoperite; prietenii puteau să locuiască la fel de uşor pe alt continent sau pe altă stradă, ceea ce era bine. Îi va lua omenirii mult timp ca să asimileze lecţia cea brutală. Oricum, cel puţin exista o cultură care dădea semne că evoluează într-o direcţie raţională.
Hans clătină din cap înţelept, deşi puţin ameţit, spunându-şi solemn că era oaspetele unui binefăcător universal şi că nu trebuia să fie iritat de faptul că zeci de oameni continuau să se interpună între el şi gazdă.

Ameţit? Hm... Poate ar fi o idee bună să se ducă să vadă mâncarea etalată în holul în care intrase prima oară. Un timp, o muzică liniştită răsunase în curtea interioară; în ultimele câteva minute volumul ei crescuse şi câteva perechi dansau. Fuseseră aprinse lumini strălucitoare, ascunse printre copaci sau agăţate de streşinile acoperişului. Hans nu observase când se înnoptase.
Se duse înăuntru, îşi luă p farfurie şi-l lăsă pe servitor să i-o umple cu carne de ren afumată, peşte proaspăt preparat cu maioneză şi salată orientală crocantă, o combinaţie tipică a zilei. Foamea rupsese cele mai multe bariere ale prejudecăţilor care separau bucătăriile naţionale. Savură mâncarea, dorindu-şi ca acasă să-şi poată permite să combine, la fiecare masă, alimente din trei părţi diferite ale lumii.
După ce termină, luă încă un pahar de vin de pe o tavă şi se lăsă pe spate în scaunul lui. Se părea că venise momentul să plece. Era pe la mijlocul holului de primire, între skelter şi ferestrele întredeschise care dădeau spre curtea interioară. De aproape o jumătate de oră nici o sosire nu făcuse clopoţelul delicat să sune, iar privaterul fusese reactivat. Ar fi înţelept să nu-şi forţeze norocul. Dar, brusc, toate hotărârile lui dispărură într-o clipită.
Întâmplător, se uita spre o uşă instalată în peretele opus, când acesta se deschise câţiva centimetri şi lumina căzu pe chipul unei fete: ochi mari, sfioşi, ca ai unei căprioare. Ea aruncă o privire, îl văzu şi imediat vru să închidă uşa.
În mod spontan, Hans descoperi că fata micşorase distanţa dintre ei şi îi zâmbea. Se auzi spunând:
— Bună!
Ea îi răspunse într-o limbă pe care Hans n-o mai auzise de ani de zile – era mai degrabă un dialect atât de asemănător, încât îl înţelese perfect. Fata murmură o scuză şi încercă a doua oară să închidă uşa.
Hans o opri, întinzând braţul şi întrebând pe un ton ridicat:
— Eşti olandeză? Sau flamandă?
Uimită, ea eliberă marginea uşii şi-şi dădu puţin capul pe spate, cu ochii aceia mari, întunecaţi, fixaţi pe chipul lui.
— Nu, nu, sunt din Brazilia, dar...
Brazilia?
Nu reuşea să înţeleagă. Nu putea să se concentreze decât asupra prezenţei ei. Era mică de statură, subţire, dar bine făcută – atât cât se putea observa prin costumaţia lungă, maronie, pe care o purta, în contrast izbitor cu hainele ţipătoare ale celorlalţi invitaţi. Faţa îi era ovală, gura generoasă, părul negru şi lins, mâinile delicate – într-un cuvânt, era frumoasă. Şi tânără. Putea să aibă între paisprezece şi douăzeci de ani.
— De ce te ascunzi? o mustră în limba lui maternă. Îi atinse mâna, uimit de propria-i îndrăzneală. O fată frumoasă ca tine ar trebui să fie vedeta petrecerii. Vino!
Vreme de o clipă fata păru înclinată să se opună. Apoi cedă şi ieşi în hol cu aerul unui animal sălbatic, aruncând priviri sfioase în toate părţile. Hans era conştient că se afla în centrul atenţiei: cum reuşise acest om îmbrăcat în haine de lucru ponosite să o farmece pe ea? Hans savura senzaţia.
— Trebuie să mănânci ceva şi, poate, un pahar cu vin şi...
Cuvinte pe care nu le mai rostise de ani de zile îi veneau prompt în minte şi fu răsplătit auzind-o răspunzând: – Da, da, te rog! Dar nu era limba olandeză. Era un idiom foarte înrudit cu olandeza, dialectul plattdütch. Cum Dumnezeu ajunsese ea să vorbească un asemenea dialect în Brazilia?
Din spatele lui, brusc, auzi vocea lui Chaim Aleuker:
— A! Hans, văd c-ai găsit-o pe Barbara! Succes, şi vezi dacă poţi s-o faci să înflorească puţin!
Hans tresări atât de violent, încât aproape vărsă farfuria cu mâncare pe care o umpluse pentru fată. Se întoarse, dar Aleuker trecuse deja şi dispărea în direcţia curţii interioare.
— Deci ţi se spune Barbara! exclamă el, recăpătându-şi stăpânirea de sine.
Fata scutură din cap cu hotărâre.
— Nu, mă cheamă Anneliese Schenker.
— Dar sunt sigur că Aleuker ţi-a zis...
— E o glumă de-a lui. Zice că „Barbara" înseamnă „fată sălbatică"... şi crede că sunt o sălbatică!
În vocea ei răzbătea o notă de furie; îşi îndreptă umerii, îşi strinse pumnii şi privi mânioasă după Aleuker.
Hans ezită numai o clipă, apoi zise:
— Bănuiesc că vrei, poate, să vorbeşti cu cineva despre tine. Nu poţi să găseşti cu uşurinţă oameni care vorbesc limba ta. Eu o vorbesc, mai mult sau mai puţin. Ce-ar fi să mergem să stăm acolo, să nu fim în drumul nimănui? Promit să ascult tot ce-mi vei spune.
Îi dădu farfuria cu mâncare. Ea o luă şi, după o eternitate în miniatură, răspunse:
— Da, vă rog, domnule. Aş fi atât de fericită dacă aş putea vorbi cum trebuie cu cineva, în loc să mă lupt cu engleza pe care o înţeleg numai pe jumătate.

Incredibil! Incredibil! Conversez în tête-à-tête cu această fată pe care o soarbe din ochi orice bărbat sensibil de aici... Cum s-a întâmplat? Nu contează! Bucură-te! Bucură-te!
Se concentra asupra povestirii ei.
Venea într-adevăr din Brazilia. Vorbea o limbă atât de apropiată de a lui pentru că provenea dintr-o colonie de fundamentalişti protestanţi germani. După primul război mondial, aceştia se hotărâseră să se rupă de luxul imoralei Europe şi să ducă o viaţă sfântă pe un nou teritoriu.
Mintea lui Hans şovăi, realizând că vorbea cu o creştină. Era ca şi cum ar fi fost transportat înapoi în timp!
Refuzând să accepte maşini, radiouri, telefoane – ca să nu mai vorbim de skelter – cu topoare de piatră şi pluguri trase de cai, ridicaseră un orăşel înfloritor la o sută de mile de orice spaţiu locuit şi îl numiseră Festeburg. După un cântec religios, îi explică ea.
Comercializau produsele locale. O dată sau de două ori pe an încărcau într-o barcă legume, pânză, obiecte artizanale, vâsleau în aval spre un oraş-târg unde le schimbau pe unelte, cuie, sârmă şi alte bunuri, cele mai multe din metal, pe care ei nu le puteau fabrica singuri. În afară de asta, nu mai aveau contacte cu restul lumii.
Bunicul ei îi spusese cum ajunseseră în colonie veştile despre războiul din 1939, pe cale orală şi, întâmplător, dintr-un ziar în care era învelit un pachet de seminţe, cum Predikant-ul îi chemase pe toţi pentru o zi, o noapte şi iarăşi o zi de rugă neîncetată, pentru a abate furia lui Dumnezeu de la cei mai credincioşi adepţi ai lui.
Şiretlicul trebuie să fi funcţionat; în orice caz, cel de-al doilea război mondial trecuse şi nimic nu se schimbase în Festeburg.
Rugăciunea avusese mai puţin succes în cazul epidemiei ce lovise comunitatea şi o ucisese pe mama Annelie-sei când ea era doar un copil. Din descrierile ei şovăielnice, Hans deduse că boala ar fi putut fi gripa M, a treia din cele patru noi specii mortale ivite în regiunile muntoase din Noua Guinee, care se răspândise cu iuţeala fulgerului după introducerea skelterului. Sau poate fusese doar o izbucnire întârziată a anghinei difterice din Alaska. Nu-i ceru amănunte. Era prea uluit. Şansa îi adusese un emisar din trecutul pe care şi-l imagina dispărut pentru totdeauna. Până în urmă cu vreo două luni, această fată trăise într-o epocă pre-skelter! Din punct de vedere cultural ea se aflase la o distanţă mai mare de lumea modernă decât familia Eriksson. De cadavrele ei scăpase el azi, devreme. (Sau ieri? Ce naiba?).
— Şi ce te-a adus aici? o îmboldi el.
Puţin câte puţin, şovăind, ea îi explică. Undeva în serto un şef militar neînsemnat începuse să-şi clădească un imperiu într-un mod cât se poate de tipic. Printre locurile dorite cu ardoare de el se număra şi Festeburgul. Avusese loc un asediu. Tatăl ei fusese ucis. Fratele mai mare, devenit capul familiei, îi poruncise să ia o barcă uşoară şi să vâslească în josul riului, în căutare de ajutor. Cu un curaj incredibil, având în vedere că nu fusese mai departe de casă decât putea să meargă într-o jumătate de zi, ea se supusese.
Primii oameni pe care îi întâlnise erau prieteni de-ai lui Chaim Aleuker, care ignorau pericolele Americii de Sud moderne, petrecându-şi vacanţa într-o tabără... cu ajutorul unui skelter portabil. (Hans îşi încreţi buzele auzind asta. Un skelter de voiaj trebuia să aibă propriul său mecanism de telemetrie şi costa un milion, dacă puteai găsi un tehnician capabil să-ţi construiască unul.)
Ei o trăseseră la mal când barca, lovindu-se de un ciot scufundat, se fisurase, dar nu putuseră să vorbească cu ea până când nu apăruse Aleuker. Anneliese crezuse că era un miracol când Aleuker ieşise din cutia de mărimea unui coşciug, în mijlocul taberei. Înainte, nici nu visase vreodată un skelter.
Găsi şi mai miraculos faptul că Aleuker vorbea idiş şi putea să comunice cu ea într-o manieră rudimentară. Ştia că există şi alte limbi, diferite de dialectul german vorbit în Festeburg, pentru că negustorii contactaţi de ei vorbeau o portugheză stricată. Fetelor însă li se interzicea să vorbească cu străinii.
După ce descâlcise povestea ei, Chaim îşi convinsese tovarăşii să-şi ia armele şi să pornească spre Festeburg. Dar când ajunseseră acolo, găsiseră aşezarea în flăcări, iar locuitorii exterminaţi.
Ei... păcat! Toţi din grup aveau treburi, iar vacanţa le era pe sfârşite. Nu s-au mai preocupat de dictator şi de trupele lui. Disperată, tremurând de groază, îl lăsase pe Chaim s-o conducă la skelter şi s-o aducă acolo.
Cu alte cuvinte, într-un loc care, în conformitate cu educaţia ei, era o copie fidelă a iadului.

Interfaţa J

Mi-e ruşine că vreau să cred în judecata.
Pedeapsa mă face laş şi nu voi condamna.
Dacă aş face-o, aş fi printre cei mai vinovaţi.
Însă nu mi-e ruşine ca aceia pe care aş vrea să-i pedepsesc
Sint cei a căror crimă e privarea semenilor lor umani
Şi în special a copiilor, de bucuria îndreptăţită
Pe care ar trebui s-o aibă din existenţa trupurilor lor.
Mustafa Sharif

10

Poate era necinstit faţă de Aleuker şi răstălmăcea ceea ce îi spusese fata. Poate că ea vedea violatori la fiecare pas, ca urmare a moştenirii ei îngrozitoare... Cu toate acestea, Hans avea impresia destul de clară că Aleuker îşi pierduse interesul atunci când descoperise că Anneliese nu accepta să-i sară drept în pat şi să facă dragoste sălbatic, ca-n junglă.
Se putea presupune că Aleuker avea un apetit normal, sănătos, pentru femei; într-adevăr, se zvonea că, datorită faimei, se bucurase cu mult mai mult de ele decât i s-ar fi cuvenit. Statistic, partea unui bărbat trebuia să fie de trei cincimi, şaizeci la sută din una, treizeci la sută din fiecare dacă erau două sau cincisprezece la sută din fiecare dacă erau patru... Calculând, Hans simţi nevoia să chicotească.
  Redevenit serios, se întrebă cum ar fi să şe afle în locul lui Aleuker, întâmpinat ca un tată de copiii femeilor din lumea întreagă. Acele norocoase mame potenţiale care se dovediseră imune la FPC – Dany nu era şi, în consecinţă, fusese sterilizată forţat – îşi selectau şi-şi alegeau partenerii fără să ţină cont de căsătorie, de avertismentele oficiale severe în privinţa risipei atât de mari din fondul de gene.
Odată, în urmă cu trei ani, fără să-i spună lui Dany, Hans îşi făcuse reclamă într-unui din acele ziare de intermediere, prost tipărite, care circulau de pe un continent pe altul, servind unui alt scop, mai întemeiat, pe lângă acela de a face legătura între oameni cu gusturi sexuale neobişnuite. Cu atât de puţini oameni rămaşi, era păcat ca el, Hans Dykstra, să nu lase în urmă nici un copil, indiferent dacă putea sau nu să-l crească el însuşi.
Dar singura fată care îi răspunsese nu apăruse la întâlnirea pe care el i-o propusese în Canberra, iar el se simţise atât de prost, încât nu mai repetase niciodată experimentul.

Evident, ar fi fost la fel de stupid să-i pomenească Anneliesei de acest lucru, la fel cum ar fi fost un prost să-i spună lui Dany. Îşi reveni şi continuă să asculte.
Se agăţase de grupul lui Aleuker, pur şi simplu fiindcă nu ştia unde să se ducă în altă parte. Ca mai toţi creştinii, fusese învăţată să creadă că până şi adepţii sectelor eretice ale propriei sale credinţe erau copiii Diavolului, damnaţi pentru eternitate. Faptul de-a se afla într-o lume plină de ceea ce ea numea păgâni, de oameni care consumau băuturi alcoolice, fumau, păcătuiau trupeşte şi se închinau la idoli falşi, la copaci şi animale, ajunsese aproape să o scoată din minţi.
Numai faptul că nu vorbise cu nimeni de săptămâni întregi – cu excepţia câtorva schimburi sumare de cuvinte cu Aleuker şi servitorii lui – o îndemnase să vină la petrecere, aşa cum i se spusese. Tot timpul cât vorbi, ochii ei alergară de la priveliştea unei orori la a alteia, iar obrajii îi rămaseră albi ca hârtia.
Când se ivi ocazia, Hans o întrebă câţi ani are. Ea murmură:
— Şaptesprezece. Optsprezece, în curând.
La vârsta asta, să-ţi vezi tatăl ucis, casa arsă şi toţi prietenii măcelăriţi...! Acest lucru îi aduse aminte lui Hans de un coşmar de-al lui. El însuşi rămăsese orfan la ultima epidemie de FPC şi o privise pe mama lui murind în chinuri cumplite. Deşi îşi găsise părinţi adoptivi buni, în loc să fie aruncat într-una din taberele pentru copii care reprezentau terenul de înmulţire a infracţiunilor secolului XXI, pierderea lor îşi păstrase totuşi forţa de a-l impresiona. Se mai trezea noaptea, plângând, şi acum după ce trecuse de treizeci de ani.
Dany nu-l compătimise niciodată, ci doar se plânsese că-i strica somnul. Hans bănuia că această fată ar putea înţelege, în loc să-şi bată joc de un adult care îşi ascunde lacrimile...

Brusc, fără nici un avertisment, se auzi un pocnet. Conversaţia care se desfăşura veselă înăuntru şi în afara holului se frinse brusc, ca un băţ uscat călcat de un picior greu.
În tăcerea mormântală care urmă, cineva exclamă:
— La dracu', asta e o armă!
Urmă o goană concertată spre ferestrele glisante care dădeau spre curtea interioară şi, instantaneu, se produse o busculadă când cei care voiau să iasă îi întâlniră pe cei care voiau cu disperare să intre.
Se auzi un strigăt de confuzie; invitaţii se împingeau şi se învârteau. Anneliese îşi puse mâna pe cea a lui Hans, şoptind:
— E ceva în neregulă?
Hans savura atingerea degetelor ei: atât de uşoară, de caldă, de delicată. I se păru că simte mireasma trupului ei tânăr şi proaspăt. Impactul asupra lui era parcă acela al unui drog.
Ridicându-se, Hans îndrăzni să-şi pună mâna pe părul ei moale, cu un gest ce se voia liniştitor, dar care se transformă într-o mângâiere făţişă. Îi spuse:
— O să întreb pe cineva. Nu te îngrijora...
Era prea târziu! Un alt pocnet despică aerul şi un geam mai mare decât statura unui om din ferestrele glisante se sfărâmă. Hans văzu instantaneu vreo cincizeci de guri întredeschise de uluire...
Apoi toţi cei care se aflau între el şi spaţiul exterior se trântiră la pământ, permiţându-i să vadă clar ce se petrecea dincolo.
La gura golfuleţului spre care dădea casa lui Aleuker, două promontorii micuţe se prelungeau înspre mare, întunecate, luminate de razele unei luni de-abia răsărite.
Între ele, formând parcă o ţintă, trei grupuri de flăcări strălucitoare, roşii-galbene, îşi admirau propria reflecţie în apă.
Muzica se oprise. Se auzeau strigăte de furie sălbatică. Flăcările tremurânde îşi găsiră un loc în mintea lui Hans.
Canoe de luptă!
De ani de zile era vag conştient că printre maori – ca printre membrii aproape oricărui grup etnic ce reuşise să-şi păstreze o identitate precară diferită de cultura atotpătrunzătoare a Occidentului creştin – apăruse un nou cult violent închinat răzbunării. Existau maori neasimilaţi. Rândurile lor fuseseră îngroşate de dezertori metişi, proveniţi din cultura albilor din Noua Zeelandă. Hans nu s-ar fi aşteptat însă ca ei să lanseze un atac în care şi el să fie prins în cursă.
Păru să treacă mult timp, deşi intervalul real ar fi putut fi măsurat de câteva bătăi de inimă. Îşi simţi falca atârnându-i prosteşte. Uimirea lui era asemănătoare cu a tuturor celor pe care îi vedea. Criza sa de paralizie fu curmată de această dată nu de o împuşcătură, ci de o salvă şi de un ţipăt care culmina în falset, deşi începuse baritonal: vocea unui bărbat în agonie.
Bărcile de luptă ajunseseră la mal şi torţele se urcau acum spre casă. O psalmodiere ritmică răsună, acompaniată de tropotul a numeroşi paşi. Ca şi cum groaza l-ar fi înzestrat cu vedere telescopică, Hans zări douăzeci de mulatri aproape goi, câţiva purtând arme de foc, alţii suliţe, având cu toţii coliere de dinţi omeneşti în jurul girurilor.
Cu toată puterea, Aleuker strigă:
— Păstraţi-vă calmul! Am posturi de mitraliere...
Dar vorbele lui fură întrerupte de vibraţia asemănătoare cu a maşinilor de cusut a mitralierelor ce trasau linii mortale în rândurile atacatorilor.
Aceştia îşi realizaseră deja o parte a planului. Trei dintre invitaţi îşi dădeau sufletul în frumoasa curte interioară a lui Aleuker; alţii suspinau şi gemeau, răniţi uşor; acum, torţele înmuiate în petrol erau folosite în scopul potrivit: zburau, urmând traiectorii arcuite, prin aer şi aterizau pe acoperişul casei – buf, buf, buf.
— Domnule, vă rog, ce se întâmplă? scânci Anneliese, agăţându-se de Hans.
Cu un efort, Hans îşi regăsi prezenţa de spirit, o privi şi, în acelaşi moment, observă că skelterul era doar la cinci paşi de ei. Nu vor trece decât câteva secunde până când altcineva se va gândi să o ia la sănătoasa.
— Vino! ţipă, ridicând-o pe fată în picioare şi împingând-o cu furie spre mijlocul lor de scăpare.
— Dar nu vreau să...
— Dacă rămâi, vei fi omorâtă! replică Hans şi o împinse în cabină, tastând automat codul pentru casa din Valletta. Nu era timp să se gândească la ce avea să zică Dany; tot ce conta era să fugă.
Urlete, împuşcături, trosnetul flăcărilor ce se răspândeau, toate dispărură instantaneu...
Anneliese ţipă.
Hans ar fi vrut s-o facă şi el.
Erau în holul lui. Cu faţa spre skelter, pe acelaşi fotoliu în care îl aşteptase să se întoarcă din Suedia, ca şi cum se gândise să fie primul lucru pe care avea să cadă privirea lui Hans: Dany.
Sau, mai degrabă, cadavrul lui Dany.
Îşi tăiase venele şi era plină de la mijloc şi până la picioare de sângele ce se coagula.

Interfaţa K

De neînţeles,
Strămoşii noştri au preferat
Putrezirea, nu evoluţia.
Erau îmbălsămaţi,
Înveliţi în foi de plumb
Sau depuşi în coşciuge într-un cavou.
Când îmi va veni sorocul,
Vreau să mă transform într-un lujer,
O frunză, o floare şi un spic de grâu.
Mustafa Sharif

11

Reacţiona din reflex, fără să chibzuiască. Cu mâna stingă acoperi ochii Anneliesei, cu dreapta formă apăsat un alt cod în skelter şi, până să răsufle a doua oară, simţiră că le era foarte frig.
— Eroare! Eroare de transmisie! Uneori se întâmplă. Nimic nu este perfect, cred c-am băut prea mult, îmi pare groaznic de rău, ce privelişte îngrozitoare! Am dat peste ea din greşeală!
Flecăreală. O auzi gemând puţin, dar era prea copleşită ca să poată alcătui nişte cuvinte coerente.
Cel puţin, aici în Suedia era lumină, soarele sclipea la orizont deasupra crestelor înzăpezite de dincolo de ferestre. Cadavrele familiei Eriksson fuseseră trimise la incinerare. Putea s-o ia de mână pe Anneliese şi s-o conducă în camera de zi, inventând motive nebuneşti pentru starea în care se afla casa.
Dinţii îi clănţăneau, cu toate că lumina slabă a soarelui ridicase temperatura deasupra punctului de îngheţ. Hans continuă cu vorbe pe care le dorea liniştitoare.
— O să aprind focul într-o clipă, nu-ţi face probleme. O să am grijă de tot...
În şemineul de piatră, buşteni arşi pe jumătate, cenuşă veche. Hans se gândi la hârtia de scrisori din birou, fugi după ea, lăsând-o pe Anneliese să privească uimită, cu ochi mari, praful atotstăpânitor. Luă întregul top şi se întoarse cu un fel de torţă deja aprinsă la capătul care trăda adevărul despre proprietarul casei. Hârtia era umedă, ardea prost, dar ardea. (Adio foii de hârtie care urma să fie pusă la loc de cinste în dosarele mele secrete...) Într-o cutie, lângă cămin, se aflau nişte vreascuri putrezite, dar nu sfărâmate.
Mâinile îi tremurau. Nu mai făcuse un foc de douăzeci de ani.
— O să deschid imediat încălzirea centrală, promise el. Înţelegi, nu vin prea des aici. În ziua de azi, oamenii nu stau într-un loc. Îmi închipui că Aleuker ţi-a spus – ne place să profitam de vremea mai caldă, fiindcă este atât de uşor şi rapid să călătoreşti. Aşa că iarna, normal, lăsăm goale locuri ca acestea, până în primăvară, şi ne îndreptăm spre o climă mai caldă...
Ea tremura, tremura. Lângă cămin se afla un taburet; bâjbâi până la el şi se aşeză. Surcelele se aprinseră şi flăcările izbucniră, înalte şi galbene. (in imaginaţie, Hans auzea ţipete. Oare extremiştii maori prinseseră mulţi dintre invitaţi în rugul casei lui Aleuker? Blocă această direcţie a gândului.) Existau şi alte întrebări care îl asaltau. De exemplu, cum să ascundă lipsa electricităţii. Îşi dădu seama cu uşurare că ea nu era obişnuită cu energia. N-ar fi trebuit să pomenesc de încălzirea centrală. Poate că petrolul era pus în circulaţie de o pompă electrică!
— Există încă poliţişti în lumea ta? zise ea brusc.
Ce? Stând pe vine şi supraveghind focul, Hans se întoarse să o privească.
— Ar trebui să spui poliţiei de femeia aceea moartă, continuă ea.
— Cum aş putea? Minciuna se ţesu instantaneu. Ţi-am zis, noi am ajuns acolo dintr-o eroare de transmisie. Probabil a fost greşeala mea, cum ţi-am spus, din cauză că am băut prea mult, dar chiar şi aşa... Nu, aş putea să încerc un milion de coduri de skelter şi să nu găsesc niciodată drumul înapoi spre acelaşi loc. Nici măcar nu ştiu în ce ţară eram.
Amorţite de frig, degetele îl dureau. Le întinse spre foc, încercând să-şi revină. Frigul îi amintea de experienţele înspăimântătoare din copilărie. Trecuse atât de puţin timp. Era posibil ca lumea să fi progresat într-adevăr atât de mult de când el era doar un copil oropsit, zdrenţăros şi pe jumătate mort de foame?
— Nu ştii nici măcar ce ţară? repetă ea prosteşte, după o pauză.
— Nu, desigur că nu. Skelterul te poate duce oriunde cât ai clipi.
Anneliese medita la asta un timp şi, în cele din urmă, dădu din cap, continuând să privească ţintă flăcările.
— Scuză dezordinea de pretutindeni, îndrăzni el. După cum ţi-am zis, nu vin aici foarte des.
— Atunci de ce-am venit aici acum?
— Ăă...
Chiar, de ce? Repede, repede, un motiv convingător, în ciuda aburilor alcoolului.
— Ei bine, evident că trebuia să fugim de la Aleuker, nu-i aşa? Şi, în plus – grav, cu un aer de amabilitate –, tu n-ai prea avut ocazia să te adaptezi la lumea modernă, după câte mi-ai spus. Ai fost copleşită de idei şi obiceiuri noi, chiar din momentul când Aleuker te-a adus în Noua Zeelandă...
— Noua Zeelandă? Un strigăt. Se roti brusc pe scaun.
— Păi... da! Nu ştiai nici măcar unde te afli?
Mută, scutură din cap. În cele din urmă rosti cu greutate:
— Am crezut că poate... Statele Unite?
Orizonturile unei alte lumi, se gândi Hans. Cu această idee se născu şi sentimentul unei noi încrederi. Imaginea cadavrului lui Dany, de un roşu atât de strălucitor în imaginaţia lui, era un avertisment că universul era pe punctul să se sfărâme. În mintea lui. De fapt, nu regreta. În realitate, n-o iubise niciodată, dorise doar să aibă o nevastă, într-o epocă în care atât de mulţi bărbaţi se resemnau cu ideea că niciodată nu vor atinge acest ţel.
Şi dacă nimeni în afara acestei fete ignorante nu ştia până acum că el o văzuse pe Dany moartă, n-ar fi fost prea dificil să scape de consecinţe.
Primul pas: trebuia să o împiedice pe Anneliese să înţeleagă ceea ce văzuse. Inspiră adânc şi se ridică în picioare. Scuzându-se, se duse să inspecteze sistemul de încălzire.
Printr-o minune, acesta se autoalimenta, având un rezervor de aer comprimat. Manevra necesita o duzină de apăsări ferme pe un piston, ce îi aminteau de o sobă de campanie ceva mai mare. O flacără gălbuie, fumegândă, se ivi ca reacţie a apropierii brichetei, devenind albastră pe măsură ce arzătorul se elibera de praf. Când Hans se întoarse în sufragerie, contoarele indicau deja prezenţa aerului cald.
Oprindu-se în uşă, privi în jur cu o grimasă.
— Ar trebui să-mi cer scuze! Nu mi-am închipuit că locul o să fie atât de murdar după un timp atât de scurt... Apropo, trebuie să fie foarte diferit aici faţă de locul în care te-ai născut.
— Unde suntem, aici? întrebă ea timid.
O scurtă ezitare. E prudent? Ei bine, dezvăluirea merita riscul ca să-i câştige încrederea.
— Am venit în Suedia.
Răspunsul ei fu o înclinare absentă din cap. Acţiunea riscantă se terminase cu bine. Fără îndoială, pentru ea era doar un nume pe o hartă veche cu colţurile zdrenţuite, roase de termite, fără referinţe. Zise:
— Nu, nu este foarte diferit. Nici la Festeburg nu puteai lăsa ceva mai mult de o zi sau două fără să devină foarte murdar... Asta e zăpadă?
Rămase cu privirea pierdută pe fereastră.
— Zăpadă? Da, desigur.
— Am auzit de ea, dar n-am văzut-o niciodată.
Hans se relaxa atât de brusc, încât aproape i se tăie respiraţia. Avea să fie mai uşor decât îndrăznise să viseze să o convingă pe această tânără de faptul că spunea adevărul în legătură cu Dany. Mintea îi fierbea de idei: s-o lase aici, ştiind că-i va fi frică să folosească skelterul fără un însoţitor, blocată atâta vreme cât se dovedea necesar ca el să rezolve lucrurile... Nu exista, nici chiar în camera obscură, vreo dovadă a călătoriilor lui ilegale, pe care poliţia să o poată găsi; putea să-i ceară lui Karl Bonetti să confirme faptul că Dany ameninţase de zeci de ori cu sinuciderea fără să îşi pună intenţia în practică; putea să-şi redecoreze holul, astfel încât Anneliese să nu recunoască nimic sau, şi mai bine, putea să se mute în altă parte, pe alt continent...
Totul se putea face în patruzeci şi opt de ore.
Păcat că va trebui să sacrifice ceea ce-ar fi putut deveni punctul de maxim interes al însemnărilor din dosarele sale secrete. În adâncul minţii lui plutea însă ideea că, de acum încolo, nu va mai acorda atâta atenţie hobby-ului său.
Această fată, Anneliese... Dat fiind felul în care fusese crescută, era posibil ca ea să fie sensibilă la ideea străveche că măritişul este singura protecţie a femeii. Ce şi-ar putea dori, dacă nu protecţie, în această lume ciudată, nefamiliară?
Să aibă o mireasă tânără... Ha, ha! Trecuse un deceniu sau cam aşa ceva de când un bărbat la vreo treizeci de ani nu se mai însurase cu o fată de şaptesprezece.
Se strădui frenetic să-şi revină, conştient că era încă puţin ameţit de băutură, în ciuda şocului ce-l trezise. Casa lui Aleuker atacată şi apoi găsirea lui Dany... Era prea devreme să lase visele să-l acapareze. Zise:
— Anneliese... dragă, cred că eşti obosită. Să-ţi fac patul? Este o cameră acolo unde ai putea să te odihneşti.
Arătă spre camera copilului, uitând că lăsase uşa întredeschisă şi lumina slabă a soarelui dezvăluia jucăriile, cărţile şi hainele împrăştiate. Ea zâmbi, întoarse capul, dar imediat păru uluită.
— Eşti... eşti însurat? Ai copii?
Inventează repede ceva ce nu poate fi folosit împotriva ta! Vocea îi fu atât de blândă când îi răspunse, încât fu el însuşi uimit.
— A, aceasta este casa părinţilor mei. Ai auzit că a avut loc... ei bine, ceea ce noi numim Explozia? Şi, după asta, o mulţime de crime şi epidemii?
Fata făcu un semn din cap.
— Nu înţeleg prea multe despre acest lucru, dar mi s-a spus. Trebuie să fi fost groaznic.
— Da, a fost... Am avut o soră. A murit. Şi părinţii mei au murit. Eu... ăă... nu am simţit nevoia să schimb lucrurile aici, dacă înţelegi ce vreau să spun.
— Da, cred că da.
— Dar asta a fost cu mult timp în urmă. E o prostie să te agăţi de un trecut mort. Acum, că tu eşti aici, am o scuză să arunc ceea ce păstram ca amintire... Nu, stai jos! Stai lângă foc!
O împinse încet, cu o mână pe umărul ei moale şi cald. Cumva, degetele lui rămaseră pe umărul fetei; se uitară unul la altul, ochi în ochi.
Un moment de tăcere.
— Biata fetiţă, zise Hans în cele din urmă. Să fii lăsată în voia soartei în această lume străină... trebuie să fie groaznic. Dar ai încredere în mine, o să am eu grijă să nu ţi se întâmple nimic rău.
Pe neaşteptate, din ochii ei negri şi strălucitori ţâşniră lacrimi.
— Mulţumesc, domnule, murmură ea aproape neauzit.
— Nu „domnule"! Spune-mi Hans!
— Da, vă rog... Dacă nu te superi... Da, este o lume înspăimântătoare şi nouă pentru mine. Ştiu atât de puţine despre ea! Nu pot nici măcar să mă orientez, ca să nu mai vorbim de a-mi câştiga existenţa. E foarte amabil din partea ta să fii atât de generos. Fii binecuvântat!
După care, retrăgându-se brusc în sine, îşi eliberă braţul de atingerea lui şi se întoarse la taburet, privind iarăşi la foc.
Atât de multe lucruri care i-ar putea contrazice minciunile! Scrisori cu numele şi adresa familiei Eriksson, mâncarea stricată din congelator, marcată clar pentru consum cu cel puţin patruzeci de ani în urmă, ziarele nepreţuite care trebuiau să dispară fiindcă, oricât de ignorantă ar fi fost în privinţa limbii suedeze, Anneliese ar putea citi data de pe ele...
Îl durea, îl tortura să vadă distruse aceste relicve preţioase. Dar se grăbi să-şi termine treaba, gândindu-se la cadavrul lui Dany care-l aştepta acasă.
Şi alte lucruri trebuiau distruse, de teamă că Anneliese s-ar putea gândi să-l întrebe mai târziu de ce, dacă se născuse în Belgia, casa lui natală era în Suedia. La fel, cărţile fetiţei, semnate cu pedanterie — numele ei era Greta – dar nu şi hainele, sau nu toate. Greta fusese înaltă şi bine făcută pentru vârsta ei, iar Anneliese era subţire. Unele haine ar putea fi folosite. Fără îndoială, la Festeburg, din cauza resurselor limitate, fuseseră nevoiţi să se mulţumească cu vechiturile altora...
Hans respiră uşurat văzând că fata se întinsese pe o canapea şi adormise. Asta îi uşura mult sarcina.
Defunctul stăpân al casei avusese o garderobă bogată. Fusese mai înalt şi mai solid decât Hans, dar, din fericire, avusese acelaşi număr la pantofi. Încălzit în hainele de iarnă groase şi prăfuite, Hans reuşi cu dificultate să ducă cele câteva obiecte pe care nu voia să le lase în preajma Anneliesei, pentru ca aceasta să nu întrebe ceva în legătură cu ele. Nu îndrăznea să le trimită la incinerator, de teamă că ar putea rezista flăcărilor şi ar putea fi recunoscute ca antichităţi. Cele mai multe erau obiecte de lux, în principal flacoane de cosmeticale şi sticle de parfum. Ar fi putut să le spargă, dar zgomotul ar fi trezit-o pe Anneliese.
Pământul era îngheţat şi prea tare ca să sape o groapă; deocamdată trebui să se mulţumească să le ascundă în zăpadă.
Se întoarse, înfrigurat, găsi aşternuturile şi pregăti, patul copilului pentru ea; aprecie că era îndeajuns de scundă ca să-l găsească acceptabil. Apoi o aduse din sufragerie şi o vâri în pat, scoţându-i pantofii. Ea de-abia se mişcă. Dormea adânc.
Mintea lui Hans era plină până la refuz de două sentimente opuse: un fel de tandreţe frustrată, de parcă ea ar fi fost propriul lui copil pe care îl punea în pat, şi un plan rece şi calculat pentru viitor, un ghem încâlcit de minciuni, culminând cu necesitatea arzătoare de a explica de ce, în cele din urmă, nu se vor putea întoarce aici...
Aproape imperceptibil: pic, pleosc... Ce naiba? A, normal. O ţeava crăpată de ger în baia principală. Scaunul toaletei îngheţase, descoperi Hans, după cum era şi de aşteptat; acum în el pluteau bucăţi de gheaţă, în timp ce apa picura din bazinul aflat în spatele lui.
Dar Erikssonii fuseseră oameni grijulii. Lui Hans îi trebuiră numai câteva minute ca să găsească o trusă de scule într-un sertar din bucătărie, în care se afla şi o rolă de bandă cu silicon. După ce făcu reparaţia, grosolană, dar eficientă, inspectă toate ţevile pe care le găsi şi conchise că nu exista riscul altor scurgeri.
Altceva, înainte de plecare? Evident, lumină pentru Anneliese, în cazul în care se trezea cât timp el era plecat şi ziua subarctică se încheia. Festeburgul nu acceptase niciodată electricitatea, astfel încât ea era obişnuită cu lumânări; aici existau câteva, cu fitilele umede şi sfârâitoare, în toate culorile curcubeului, destinate cinelor în tête-à-tête, nu unei iluminări adevărate... dar asta nu avea importanţă. Aşeză una lângă pat împreună cu o cutie de chibrituri. Acestea – încercă unul – încă se aprindeau mulţumitor, după toţi aceşti ani.
Aşa... Adăugă un bilet scurt în care îi spunea să nu se îngrijoreze, el se va întoarce repede. Va trebui s-o facă. Nu îndrăznea să întârzie prea mult cu raportarea decesului lui Dany, chiar dacă atacul maorilor asupra casei lui Aleuker făcea extrem de improbabil să fi observat cineva ora exactă a plecării lui din Noua Zeelandă. Avea un alibi plauzibil: va spune că, deşi fugise, îşi dăduse seama că nu dorea să dea ochii cu Dany după neînţelegerea dintre ei, aşa că se îndreptase spre ieşirea Gozo şi petrecuse un timp gândindu-se dacă să-l roage pe Karl Bonetti s-o examineze şi să se pronunţe în privinţa sănătăţii ei mentale. Apoi se hotărâse să n-o facă şi, în cele din urmă, se îndreptase spre casă şi descoperise...
Da, povestea avea să fie convingătoare, dar numai dacă se grăbea.
Propti biletul lângă lumânare şi, sub impulsul momentului, o sărută pe frunte. Ea schiţă un zâmbet în somn. Când plecă, inima lui Hans tânjea deja, copleşită de dor şi de plăcere.

Interfaţa L

Era scris că,
Dacă faci un hagialâc la Mecca,
Asta aduce multe merite unui om.
Un cunoscut de-al meu
Face acum hagialâc de două ori pe zi
Şi îi trebuie aproape un minut şi treizeci de secunde.
Mustafa Sharif

12

Trecu pe lângă rămăşiţele dezgustătoare ale lui Dany, îndreptându-se spre telefon. Formă codul de urgenţă al poliţiei şi aşteptă. Uneori telefoanele din Valletta funcţionau, alteori nu. De data asta avu noroc: îi răspunse o voce prost dispusă:
— Da, poliţia.
— Vă rog, trimiteţi pe cineva aici imediat, rosti Hans cu vocea uşor tremurând. E vorba de soţia mea. Este moartă.
— Poftim?
— Cred că s-a sinucis cât am fost plecat. Iată, notaţi-vă codul skelterului meu. Voi deconecta privaterul.
În mai puţin de două minute un sergent în uniformă apăru în skelter, ţinând în mână un reportofon. Zise:
— Repetaţi după mine, vă rog: Eu, Hans Dykstra, liber şi nesilit de nimeni, accept folosirea codului skelterului meu de ofiţeri în misiune. Înţeleg că la terminarea acestor cercetări pot cere un alt cod confidenţial de la autorităţi... Mulţumesc.
Păşi în hol, privind-o fix, îngrozit, pe Dany. O clipă mai târziu apăru un alt poliţist, şi apoi, după un timp ceva mai lung, un om cu o înfăţişare chinuită, purtând o trusă medicală, urmat imediat de un fotograf.
Poliţistul care sosise al doilea se legitimă ca fiind inspectorul-şef Vanzetti. Era un bărbat solid, cu ochi obosiţi, cu uniforma de vară pătată de sudoare, deşi afară era iarnă.
— Spuneţi-mi exact ce s-a întâmplat, îl invită el.
Hans îşi umezi buzele.
— Eu... ăă... cred că am găsit-o cu două-trei minute înainte de a telefona. A trebuit să mă duc la baie şi să vomit. Şocul, înţelegeţi. Şi... A, şi în orice caz nu mă simţeam prea bine. Poate aţi auzit că Chaim Aleuker a organizat o petrecere de căutare a comorii?
Ochii lui Vanzetti se măriră.
— Aţi fost acolo? Hm! Cum de-aţi scăpat cu pielea întreagă?
— S-a terminat rău?
— Doisprezece morţi, din câte am auzit, cea mai mare parte din casă distrusă... Cum aţi scăpat?
Hans simţi că obrajii încep să-i ardă. Nu-i părea rău. O mică stânjeneală vizibilă îi va sluji bine povestea.
— Îmi pare rău să recunosc, dar... Ei bine, înţelegeţi, am fost acolo trei ore, poate patru, şi am băut foarte mult şi... când au început împuşcăturile, pur şi simplu am fugit ca din puşcă. Nu sunt sigur, dar cred că am fost primul care s-a gândit să fugă spre skelter.
— Interesant, murmură Vanzetti. Îşi consulă ceasul de la mână: nu un ceas obişnuit, după cum constată ochiul expert al lui Hans, ci un ceas clasic, „Seiko World-Time", un model care nu mai fusese fabricat de la Explozie. Asta înseamnă că aţi plecat din Noua Zeelandă cel puţin acum o oră şi jumătate, nu-i aşa?
— N-am venit direct aici.
— De ce? Şi unde aţi fost?
— N-am venit aici fiindcă eram certat cu Dany. În timpul liber sunt fotograf. Ea se ducea la această petrecere de căutare a comorii. Nu mi-a spus cine este gazda, am presupus că era unul dintre prietenii ei îngrozitori şi am preferat să stau acasă şi să developez un film de care eram mândru în mod deosebit. Ea a intrat fără să bată la uşă în camera obscură, mi-a stricat filmul şi m-am hotărât... Ezită. M-am hotărât să iau cartonaşul-cheie şi să merg eu la petrecere, ca să fim chit. Acum îmi este teribil de ruşine de mine. Dar vă jur că nici n-am visat că o să facă asta!
Arătă spre cadavru, în jurul căruia doctorul şi fotograful se mişcau ca nişte vulturi hoitari, gata să se repeadă înainte sau să dea iar înapoi.
— N-aţi avut nici o bănuială? îl încercă Vanzetti.
— A ameninţat cu sinuciderea, murmură Hans. Dar n-a încercat niciodată. L-am consultat pe Karl Bonetti în legătură cu ea şi mi-a zis... Acolo am fost. Acesta este motivul pentru care n-am venit direct acasă. Condiţia mentală a soţiei mele m-a preocupat în timpul petrecerii şi, după cum v-am spus, eram cam beat când am plecat şi... ăă... fără vreun motiv conştient, mi s-a părut o idee bună să mă duc la Gozo. Ştiu codul pentru ieşirea publică de acolo aproape la fel de bine cum îl ştiu pe-al meu; doctorul Bonetti este un vechi prieten de-al meu.
— Şi chiar l-aţi văzut?
— Nu, am hoinărit pe-acolo meditând şi, în cele din urmă, m-am hotărât că merita să mai fac o încercare să aplanez cearta. Aşa că am venit acasă şi... am găsit-o.
— Şefule, zise sergentul, este o sinucidere. Fără nici o umbră de îndoială. A folosit asta. Ridică un obiect lunguieţ, strălucitor, parţial pătat de sâhge. O lamă de ras dublă, model vechi. Şi-a tăiat degetul mare şi cel mijlociu cu ea în timp ce-şi cresta venele.
Vanzetti dădu din cap.
— Doctore, eşti de acord?
Doctorul bombăni o afirmaţie şi continuă să studieze cadavrul cu instrumentele din trusa lui.
— De când ai spune că a murit? întrebă Vanzetti.
— O... Nu mai puţin de trei ore, şi nu mai mult de cinci. Verific să văd ce a luat înainte: o pilulă stimulativă sau două, îmi închipui. Posibil, şi nişte lichior... A, iată.
Se îndreptă, ridicând un mic tub de sticlă cu o urmă de sânge pe capătul de jos. Conţinea un amestec chimic alb care se colorase în două etape, albastru, respectiv verde.
— Da, a şi băut, s-a şi drogat Un amestec ce trebuie să-i fi provocat ceva îngrozitor în cap.
— Aţi spus, continuă Vanzetti, întorcându-se din nou spre Hans, că l-aţi consultat pe doctorul Bonetti în privinţa soţiei dumneavoastră?
— A da, şi nu numai o dată. Mi-a spus că ameninţările ei cu sinuciderea erau doar palavre, o încercare menită să mă facă să-i acord mai multă atenţie. Hans ezită. Nu... ăă... nu este un secret pentru prietenii noştri că au existat divergenţe între noi în ultimul an. E mai bine să vă spun eu acest lucru. Tot aţi fi aflat mai devreme sau mai târziu.
— A, nu cred că cercetările noastre trebuie să fie foarte vaste, dat fiind ceea ce aţi auzit. Normal, vom declanşa o anchetă, dar nu există nici un motiv să ne preocupam prea mult de ea. Va fi mai mult o chestiune formală. Vanzetti clătină din cap cu tristeţe. Un lucru groaznic. Groaznic! Acum, despre petrecerea lui Aleuker... Cine poate confirma că aţi'fost acolo la momentul în chestiune?
— Păi, chiar Aleuker...
— Nu, mă tem că nu. Este mort.
— Poftim?
— A fost împuşcat. Primul mort identificat. Ştirea tocmai sosise prin satelit când am plecat de la sediu. O pierdere teribilă pentru noi toţi!
Hans îşi strânse mâinile pumn şi rămase tremurând o clipă, până când Vanzetti îl îndemnă:
— Altcineva?
— A... Hans se strădui să-şi deschidă iar mâinile şi-şi frecă ameţit fruntea. Păi, doctorul Satamori şi doctorul Pech... Am schimbat şi câteva cuvinte cu Ingrid Castelnuovo, şi...
— Este suficient. Va trebui să le cer să vă confirme afirmaţiile, doar pentru dosar, nimic mai mult.
— Gata, zise doctorul, punând deoparte instrumentele. Putem termina treaba la morgă.
— Bine, vă mulţumesc. Vanzetti ezită. Domnule Dykstra, aţi vrea să veniţi cu noi şi să daţi acum declaraţia, sau preferaţi să aşteptaţi până vă reveniţi puţin din şoc?
— A, mai degrabă acum, oftă Hans. N-aş putea să dorm în starea în care sunt. Aş avea coşmaruri, sunt convins.
  Totul decurse fără probleme, clic-clic, conform planului. Dădu declaraţia. Fu de acord să participe la anchetă a doua zi de dimineaţă. Trecu pe la birou să anunţe că nu va putea veni la lucru. Auzi că Boris Pech fusese printre norocoşii care supravieţuiseră masacrului de la casa lui Aleuker. Era în spital, dar conştient şi gata să confirme că Hans fusese prezent...
Nici cea mai mică aluzie din partea nimănui, în nici o privinţă, în afară de cuvintele de compătimire sinceră pentru un om care îşi pierduse în mod tragic lucrul cel mai folositor şi extrem de preţios, o nevastă cu care era căsătorit oficial.
— Vă întoarceţi acasă acum? întrebă Vanzetti cu solicitudine. Sau preferaţi să petreceţi un timp în altă parte, poate cu prietenii?
Hans scutură din cap.
— Aş vrea să fiu singur. Cred că voi trece pe la două sau trei persoane care o ştiau pe Dany foarte bine. Să le dau chiar eu vestea... Dacă nu mă găsiţi acasă, să ştiţi că asta o să fac, dar n-am să fiu plecat mai mult de câteva ore, de fiecare dată.
— A, este foarte improbabil să mai fie nevoie să luăm legătura cu dumneavoastră, zise Vanzetti cu o fluturare de mână nepăsătoare. Atâta timp cât sunteţi punctual la anchetă... La revedere, deocamdată.
Hans se sili să zâmbească mecanic şi se îndreptă spre skelter. În prag se opri brusc.
— S-a întâmplat ceva? strigă Vanzetti.
— Eu... Da, tocmai mi-am dat seama că se întâmplă ceva groaznic. Încep să realizez adevărul. La început m-am simţit în întregime amorţit, cred că dădusem deoparte emoţiile într-un fel ciudat... Dar va trebui să mă mut. Vreau să spun... Dacă luna viitoare, sau anul viitor, o să mă gândesc brusc: am format acest cod şi acolo era... era Dany... Înghiţi cu zgomot. Ştiţi ceva despre ceea ce-i transformă pe oameni în blocaţi? Tocmai mi-a trecut prin minte că o să devin şi eu unul, dacă nu plec din Valletta.
— Hm! Da, îmi pot imagina, zise Vanzetti. Ar trebui să vorbiţi despre asta cu prietenul dumneavoastră, doctorul Bonetti, nu credeţi?
— Da, da, aveţi perfectă dreptate, asta am să fac.
Dar nu chiar acum. Nu astăzi. Astăzi avea să fie alături de Anneliese când se va trezi, ca un simbol al stabilităţii şi siguranţei pe care ea le dorea cu ardoare şi pe care nu le primise de la Chaim Aleuker. De asemenea, avea să se gândească unde să-şi facă noua casă din miile de locuri unde îl putea duce skelterul.
Cu noua lui soţie.

Interfaţa M

N-a fost un creator cinic acela care ne-a interzis
să udăm deserturile şi să hrănim gurile flămânde.
Ai stat cu o pline într-o mină şi cu o bombă în cealaltă;
ai păstrat plinea şi ai aruncat bomba.
Ai preferat să ai deşerturi mai multe şi mai uscate
şi multe guri nu vor mai simţi iarăşi foamea.
Mustafa Sharif

13

Adormind cu mare greutate, după ce se gândise adânc la ceea ce-i spusese lui Satamori în legătură cu planul lui Aleuker, Mustafa fu trezit de strigătul înnebunit al lui Aii la uşa dormitorului.
— Efendi! Doctorul Satamori s-a întors! Are o tăietură la cap şi sângerează!
În aceeaşi clipă Mustafa se trezi de-a binelea, întrebându-se dacă nu cumva era timpul să recunoască faptul că, totuşi, credea în premoniţii. Dădu ordin ca Satamori să primească îngrijiri medicale şi, câteva minute mai târziu, veni şi el în Camera Florilor, unde acesta stătea întins pe o laviţă sculptată de mână, cu ochii închişi. Faţa îi era o mască a durerii, iar hainele erau zdrenţuite, murdare de sânge şi de pământ.
— Fred! strigă Mustafa. Ce-ai păţit?
Tresărind uneori, în timp ce un băiat înarmat cu o trusă purtând însemnul Semilunii Roşii îi îngrijea rănile, Satamori se strădui să alcătuiască o relatare sumară a dezastrului care se abătuse asupra petrecerii lui Aleuker. Mustafa fluieră îngrozit.
— Crezi că şi Chaim se numără printre cei morţi?
— Nu cred... Ştiu. L-am văzut doborât de un glonte ricoşat. L-a sfâşiat şi i-a împrăştiat măruntaiele pe podea, cum spinteci un sac de hârtie ce are în el carne de la măcelărie.
— Am pierdut un om foarte preţios, oftă Mustafa.
— Ah, nu juca teatru! izbucni Satamori. Ştiu că-l detestai la fel de mult ca şi mine! Ştiu, erai convins că alegea întotdeauna calea greşită!
— Nu, nu este adevărat, protestă Mustafa, pipăind şi aşezându-se pe un taburet pe care îl trase mai aproape de laviţă. Un om care a avut viziunea a ceea ce trebuie făcut şi a acţionat, se cuvine să fie privit altfel decât cei care nu s-au gândit niciodată la nimic nou. În orice moment ar fi putut să descopere ceva la fel de folositor ca privaterul. Acum, şansa asta a dispărut pentru totdeauna.
— Mi-e prea rău şi sunt prea obosit ca să-mi bat capul cu vorbele tale cu două înţelesuri, oftă Satamori. Dar, în orice caz, îţi mulţumesc că m-ai primit.
— Prietene, sunt flatat că ai venit la mine! exclamă Mustafa. N-ai avut ocazia să le spui şi celorlalţi că sunt bineveniţi aici?
— A, nu! Chiar deloc. S-a iscat panică imediat cum au atacat maorii. De fapt – e o ironie, într-un fel – prima persoană care a sosit la petrecere a fost prima care a fugit. Vreau să zic, prima persoană în afara celor care au fost invitaţi dinainte, ca Boris Pech şi mine.
— Vrei să spui că ai pierdut tot câştigul de la această petrecere de căutare a comorii? Nu se ştie deci cine a fost primul care a dezlegat cheile şi a găsit drumul spre locuinţa lui Chaim?
— Ba da! Un recuperator numit Hans Dykstra, care locuieşte în Valletta, dacă-mi aduc bine aminte. Stăteam întins pe podea împreună cu ceilalţi, fiindcă una dintre primele împuşcături sfărâmase peretele-fereastră şi cioburile zburau prin toată camera. Am întors capul şi s-a întâmplat să-l văd fugind spre skelter. Nu era singur. Ai auzit de fata pe care Chaim a salvat-o din pustietăţile Braziliei cu câtva timp în urmă? Dykstra, doar el, a stat de vorbă cu ea aproape toată seara; stăteau exact lângă skelter şi pur şi simplu a târit-o după el. Ar fi fost amuzant, dacă nu era atât de tragic.
Urmă o lungă tăcere, timp în care băiatul cu trusa de prim-ajutor îşi termină treaba şi părăsi încăperea. În cele din urmă Mustafa rupse tăcerea:
— Odihneşte-te acum, Frederick. Rămâi şi dormi aici. Ali va avea grijă să te vegheze cineva până când te trezeşti. După un somn bun o să te simţi cu siguranţă mai bine.
— Mulţumesc, mormăi Satamori, întorcându-se pe-o parte şi adormind aproape instantaneu.
Doar când ieşi afară din Camera Florilor, Mustafa îndrăzni să dea drumul sentimentului de groază care îi explodase în stomac, aflând ştirile de la Satamori.
Hans Dykstra! Primul care sosise la petrecerea lui Aleuker! Remarcat, ca şi cum ar fi fost un ins ales la întâmplare dintr-o mulţime, asupra căruia cade lumina strălucitoare a unui reflector, câştigătorul ales de computer al unei loterii!
Dintr-un miliard de oameni rămaşi pe Pământ, nici unul mai periculos nu putea să reuşească.
Mai rău, scăpase cu viaţă! Când se iscase panica, dacă era să-i dea crezare lui Satamori, o târâse după el pe acea fată poreclită Barbara...
Ceva trebuia făcut imediat, de dragul siguranţei.
Să se fi dus acasă? Logic, da... dar l-ar fi aşteptat o primire de gheaţă. Mustafa o întâlnise şi o cântărise pe Dany. Vorbise cu ea o dată, timp de aproape zece minute, şi îşi făurise o imagine completă a personalităţii ei. Dacă soţul ei s-ar întoarce de la o petrecere dată de cineva atât de faimos precum Chaim Aleuker, la care fără îndoială că şi Dany ar fi vrut să participe, şi ar aduce cu el o adolescentă – după câte se spunea foarte frumoasă – reacţia ei ar fi iadul şi toţi diavolii dezlănţuiţi.
Aşa că, dacă avea un grăunte de înţelepciune, Hans nu s-ar fi întors în Malta. Atunci, unde?
A, da, destul de uşor de imaginat. Acel cod, la urma urmelor, ar fi fost pe primul plan în mintea lui, la îndemână când începuse atacul. Acel skelter nu avea privater, şi...
Avea nevoie de numai câteva minute ca să-şi confirme bănuiala. Mustafa se grăbi să urce scările celui mai înalt minaret, intră în camera secretă în care se afla cel de-al treilea skelter, îşi puse costumul izotermic şi formă codul pentru casa familiei Eriksson din Umeå.
Hans fusese atât de sigur – absolut sigur – că nu avea să găsească pe nimeni în casa suedeză în afară de Anneliese, încât, în primele câteva secunde după sosire, se gândi numai la fleacuri. Soarele apusese după scurta zi de iarnă nordică, dar era destul de cald. Aşadar, sistemul de încălzire trebuie să fi funcţionat cum trebuie; focul se stinsese şi rămăseseră doar tăciunii. Lângă foc, în întuneric, stătea o siluetă îmbrăcată într-o mantie – Anneliese înfăşurată într-o pătură, deduse el. Hans spera ca ea să nu se fi trezit cu mult înainte de sosirea lui astfel încât să fie speriată şi...
Ultima bucată dintr-un buştean alunecă în şemineu şi produse o flacără galbenă, strălucitoare. În lumina ei, descoperi că persoana care îl aştepta nu era Anneliese.
Hans izbucni, cu un amestesc de furie şi groază:
— Mustafa! Ce naiba cauţi aici? Ai încălcat contractul nostru!
— Nu-mi stă în obicei să recurg la tu quoque, murmură Mustafa. Dacă-i aşa, şi eu aş putea spune că tu nu doar că l-ai încălcat, ci l-ai sfărâmat în bucăţele, pe care le-ai zdrobit până le-ai transformat în pulbere. Trebuie oare să-ţi reamintesc că am convenit, ca o condiţie pentru furnizarea de coduri ilegale, ca tu, în nici o împrejurare, să nu aduci o altă persoană în aceste case abandonate?
— Şi ce altă persoană se presupune că am adus? ţipă Hans, ştiind chiar în momentul când rostea cuvintele că acestea erau inutile.
Mustafa îşi exprimă dezaprobarea, ţistuind.
— Cu toate că sunt orb, îmi dau seama de ceea ce se petrece în jurul meu, replică el. Tu, dintre toţi oamenii, ar fi trebuit să-ţi dai seama de asta până acum. Am mirosit-o pe fată din clipa în care am ieşit din skelter, în ciuda aromei focului pe care, fără îndoială, l-ai făcut pentru ea. Şi, apropo, nu ridica tonul! A dormit liniştită în timpul inspecţiei pe care am făcut-o, dar e pe punctul să se trezească şi un sunet mai tare ar putea să o scoale.
— Inspecţia... ta? zise Hans cu greu, înaintând spre Mustafa cu pumnii strânşi. Ai atins-o?
— A, am avut deptate! Simt gelozie! zise Mustafa. Nu mi-am dat seama că a devenit proprietatea ta... Nu am vedere, omule, dar vârfurile degetelor mele – ai văzut – sunt destul de delicate ca să mângâie pânza de păianjen şi s-o lase intactă. Tu consideri că, dacă atingi o fată, înseamnă că o maltratezi, că o pângăreşti; eu consider că atingerea trebuie să fie mai uşor de suportat decât o privire. Nici măcar nu s-a întors, darămite să se trezească... Câţi ani are această fată pe care Chaim a recuperat-o din serto? Şaptesprezece, optsprezece?
— Cine ţi-a spus...? începu Hans, dar vocea i se frânse.
— Am avut iar dreptate, zise Mustafa. Ţi-ai imaginat că plecarea voastră din casa lui Aleuker a trecut neobservată. Eşti o persoană prea obişnuită, prea banală ca să simţi că unicul recunoaşte unicul. Nu mă suprinde că ai găsit drumul spre petrecerea lui Chaim. Mă surprinde că Chaim şi prietenii lui şi-au imaginat că oameni ca tine ar putea salva lumea, îngheţat cum eşti în tiparul trecutului. Eşti un vampir, unul dintre morţii vii obligaţi să-şi petreacă jumătate din viaţă într-un coşciug.
Sângele îi vâjâia lui Hans în urechi, iar camera se legăna şi se învârtea. Rosti:
— O.K., deci cineva m-a văzut plecând de la Aleuker cu ea, dar s-ar putea foarte bine să-i fi salvat viaţa aducând-o aici şi...
— Aici? Nu în Valletta? Majoritatea oamenilor, sub imperiul fricii, se gândesc imediat să meargă acasă. Tonul lui Mustafa era destul de blând, dar dispreţul evidenţia muchia cuvintelor sale aşa cum lumina face să lucească tăişul unui cuţit. Desigur, n-ai fi putut să-ţi lămureşti soţia că intenţia ta a fost pur şi simplu salvarea vieţii unei sărmane fete lipsite de prieteni...
Agăţându-se de acest pai, Hans strigă:
— Desigur că nu! Ai cunoscut-o şi îţi poţi imagina ce scenă ar fi făcut!
Mustafa clătină din cap.
— Ăsta-i un pretext fals şi necinstit!
— Poftim?
— Pot să te citesc mai clar decât poţi tu, cu toată vederea ta bună, să citeşti vreuna dintre cărţile pe care ţi le-am vândut. Mustafa se ridică, întinzând o mână spre latura de cărămidă a coşului ce înghiţea micul fir de fum care rămăsese de la foc. Ai fi putut s-o convingi pe Dany că ai adus-o pe fată acasă ca să-i salvezi viaţa, dacă acesta ar fi fost adevărul... dar nu era. Parcă aud desfăşurarea imaginaţiei tale! Aş putea s-o pun în cuvinte, chiar şi în engleză, deşi aş fi mai precis şi mai crud în arabă. Văd întregul tău plan, întins înaintea mea ca o hartă, ca o stelă sculptată din Luxor, cu care degetele mele s-au obişnuit. Ştiu bine ce ai de gând!
Stătea drept, ca o săgeată, iar ochii săi orbi străluceau orbitor.
— Iată planul tău: din întâmplare, ai întâlnit o fată pierdută în lumea modernă. Aleuker, un om ocupat, cu mulţi prieteni, femei şi preocupări cărora abia poate să facă faţă, a neglijat-o, atunci când a descoperit că educaţia din copilărie o traumatizase prea profund ca să mai poată fi transformată într-un cetăţean corespunzător lumii de astăzi. Dar tu ai timpul şi stimulentul necesar. Urându-ţi nevasta, posedând-o nu ca persoană şi partener, ci ca pe un trofeu, un premiu la care foarte mulţi bărbaţi din zilele noastre nu pot niciodată aspira, ţi-ai dat brusc seama că există o şansă să o înlocuieşti. Şi ce ţintă mai probabilă ai fi putut afla, decât o fată care este singură, nenorocită şi înspăimântată? În câteva luni, recunoştinţa; după un an sau chiar mai puţin, divorţul – Dany, ca multe alte femei, poate să-şi găsească oricând un tânar nerăbdător să împartă patul cu ea – şi după aceea căsătoria, o căsătorie care să te unească legal cu o adolescentă care va fi ferită cu grijă, ca nu cumva să se intereseze de altcineva cu excepţia lui Hans Dykstra. Nu va fi dragoste, dar tu nu vei înţelege niciodată ce este dragostea. Vrei să cumperi această copilă, ca şi cum ar fi o sclavă, şi s-o legi de tine cu lanţuri de neatins.
Diagnosticul lui Mustafa era mult prea precis ca Hans să-i răspundă imediat. Înghiţi în sec, se clătină, clipi şi, în cele din urmă, îşi regăsi vocea.
— Tu îndrăzneşti să-mi spui mie asta? Tu, care ai făcut acelaşi lucru, chiar mai rău, cu copii din toată lumea? Ai cheltuit timp şi bani umblând după orfani, băieţi şi fete, n-avea importanţă, numai să fie frumoşi şi deştepţi. I-ai sedus şi i-ai făcut prizonieri în casa ta şi i-ai învăţat doar acele meserii de care să nu se poată folosi în altă parte dacă se hotărăsc să încerce să scape de tine! Cât plăteşti pentru copiii pe care tu îi faci sclavi?
— Plătesc cu ceea ce tu nu poţi pentru că n-ai avut niciodată, zise Mustafa, şi cuvintele vibrară. O lucire din foc dezvălui, uluitor, că în ochii săi fără vedere se strânseseră lacrimi care, brusc, ţâşniră şi îi alunecară pe faţă.
— Ce anume? Ce?
— Plătesc cu dragostea. Poetul îşi recăpătă stăpânirea de sine şi-şi şterse obrajii iritaţi. Niciodată n-am încătuşat pe nici unul dintre protejaţii mei. De orice sex ar fi fost... i-am sărutat, i-am îmbrăţişat şi i-am mângâiat pe aceia care, niciodată în viaţă, nu fuseseră atinşi de cineva decât pentru a fi loviţi cu pumnul sau pălmuiţi. Mi-am zdrobit inima de atâtea ori, încât este ţinută cu cercuri ca un vas de porţelan sfărâmat, fiindcă le-am dat întotdeauna drumul acelora pe care i-am iubit cu toată fiinţa mea, atunci când mi-au spus că a venit timpul să devină ei înşişi, să fie individualităţi şi să nu mai depindă de mine. În comparaţie cu ceea ce ai tu de gând să faci din fata asta – un mănunchi de reflexe, o maşină pe ale cărei butoane să apeşi când vrei – eu sunt fără păcat şi fără reproş.
Lumea se înroşi în jurul lui Hans. Fără să vrea, înşfăca un vătrai care se afla într-o parte a şemineului, fierbinte, dar nu atât încât să nu-l poată apuca, şi-l folosi ca să reducă la tăcere acea limbă acuzatoare.

Interfaţa N

Spune proverbul:
"Absenţa măreşte dorul"
Sau aşa spun cei care nu mai sunt cu noi.
Dar, la fel,
„Ochii care nu se văd, se uită".
N-am ştiut niciodată ce proverb să cred.
Tu, pe care te iubesc,
Ai păşit ieri prin skelter.
Acum am dovada că ambele sunt adevărate.
Mustafa Sharif

14

— Cine...? Hans! Ce...? O, Doamne...! Un amestec incredibil de deprimare, plâns, dorinţă de a fugi, exclamaţie, geamăt. Totul se petrecu în răstimpul cât Hans nu mai era în contact cu universul; totul se înghesui, se comprimă, refuză să se separe iarăşi.
Dar asta se întâmplase cu o clipă în urmă. Acum: Anneliese, în uşa camerei în care dormise, privind ţintă la ceea ce dezvăluia lumina palidă a focului, împietrită de groază. Rochia îi era mototolită şi, într-un fel, aşa îi era şi faţa, căci dormise pe o cută a pernei şi un semn adânc îi marca obrazul stâng ca un fel de stigmat.
Oricine, indiferent cât de prost, ar fi putut să pună cap la cap o scenă ca asta: sprijinit de şemineu, un străin fără cunoştinţă, cu sângele întunecat prelingându-i-se din păr, şi Hans strângând încă vătraiul cu care lovise.
Rămase zăpăcit, până când ea reuşi să pronunţe întrebarea cea mai importantă:
— L-ai... omorât?
— Nu, nu!
Mintea lui Hans părea să revină la normal; putea iarăşi să gândească şi descoperi o mulţime de scuze pe deplin formate şi gata să fie folosite.
— Cine e?
— N-am idee. Dar ştiu ce este.
Anneliese înainta un pas spre el, cu mâinile încleştate, cu fălcile strânse, ca şi cum voia să-şi reţină un ţipăt, şi aşteptă amănunte.
„Acum trebuie să pun încă un neadevăr în vârful piramidei smintite pe care deja am ridicat-o. De ce? De ce? Cum am ajuns amestecat în această încurcătură nebună? Mi-am pierdut cumpătul, asta-i tot, întâi cu Dany, apoi cu Mustafa, în ambele cazuri având o justificare deplină. Şi, pe neaşteptate, se dovedeşte că sunt prins de parcă aş fi înfăşurat în sârmă ghimpată!
Trebuia oare să ştiu că atât de mulţi oameni vor observa plecarea mea de la Aleuker, încât Mustafa va ajunge să afle în câteva ore?
Ah, poate ar fi trebuit să ghicesc. La urma urmelor, am devenit notoriu, nu-i aşa? Eu sunt cel care a câştigat pariul pentru Boris Pech...
Nu sunt eu însumi. Totul s-a petrecut atât de repede! Pretind că urmez Drumul Vieţii şi tocmai am folosit violenţa turbată împotriva unui semen. Nu-mi stă în fire. Nu este... sunt sigur că nu stă în firea mea adevărată să fac asta!
Aşa că voi avea scuze dacă voi arunca lumina cea mai potrivită asupra celor întâmplate. Mă voi căi mai târziu. După ce voi aranja lucrurile. După ancheta asupra morţii lui Dany. După ce o să găsesc unde să trăiesc, departe, foarte departe de Malta. Pot, pur şi simplu, să dispar din ochii prietenilor mei. Normal, colegii de serviciu trebuie anunţaţi, desigur... dar pot să scap de oamenii care mă ştiau cu Dany, pot să iau totul de la capăt cumva, pot să..."
Goana gândului trebuia să se întrerupă. Anneliese îl privea ţintă, aşteptând răspuns la ultima întrebare.
Hans căută înfrigurat cuvintele potrivite.
— Îmi pare groaznic de rău. Dar îmi închipui că ţi s-a spus că încă există criminali în lumea noastră modernă?
— D-da...
Vocea îi era slabă ca vântul de toamnă.
— Acesta este unul dintre ei. Din soiul cel mai rău. Este ceea ce noi numim un spărgător de coduri. O persoană care descifrează cum să folosească un skelter particular şi care se furişează ca să jefuiască casele oamenilor, iar dacă este prins, omoară persoana care-l surprinde.
— Eşti sigur?
— Crezi că m-aş fi gândit să folosesc asta – flutură vătraiul – dacă nu eram?
— Mi s-a părut că vă aud vorbind, îndrăzni ea.
— Păi, desigur! Doar nu puteam să-l lovesc de cum am dat cu ochii de el, nu? Iar când n-a putut să dea o explicaţie satisfăcătoare a prezenţei sale... Ei, bine, nu exista decât un singur mod înţelept de a acţiona.
— Eu... Scutură din cap. Trebuie să fi înţeles greşit. Am crezut că, datorită invenţiei lui Chaim, acest lucru nu se mai întâmplă. Nu a inventat el ceea ce se numeşte privater?
Hans înjură în gând. Oricât ar fi fost de neştiutoare, nu era proastă deloc.
— Ba da, dar acesta e un spărgător care poate să treacă de privater. Ce inventează un om, altul poate să eludeze. Se întâmplă foarte rar, dar se întâmplă din când în când.
— Înţeleg.
— Există întotdeauna fisuri şi în cele mai bune sisteme. Poţi să ai şi erori de transmisie, de exemplu, ca aceea care...
Se întrerupse, trăind pentru o clipă o reînnoire a panicii trecute. Cu cât i se amintea mai rar Anneliesei de „necunoscuta" moartă, cu atât mai bine.
— Trebuie să plecăm de aici.
— Poftim? De ce?
— Fiindcă acolo unde pătrunde un spărgător de coduri, un altul poate să-i urmeze. Foarte adesea, aceştia acţionează în bande. Dacă acesta nu se întoarce într-o jumătate de oră sau cam aşa ceva, complicii lui pot, foarte probabil, să vină să vadă ce s-a întâmplat... Biata de tine! Trebuie să fie absolut groaznic să vezi atât de mult din ceea ce este rău în lumea de astăzi şi atât de puţin din ceea ce-i bun! Dar, îţi garantez, este posibil să fii fericită, să te bucuri, să faci planuri pentru viitor şi să le vezi îndeplinite. Vreau să-ţi ofer toate acestea. Le meriţi.
În amintire, un ecou al acuzaţiilor lui Mustafa... dar îl înăbuşi.
— Aşadar, unde o să mă duci?
— Într-un loc sigur. Doar pentru atâta timp cât să rezolv problema asta. Va trebui să spun poliţiei, desigur, şi apoi va trebui să mi se dea un nou cod pentru skelter. Va dura câteva ore. Îmi pare rău, chiar îmi pare rău! Nu-mi doresc decât să te ajut. Nu... nu te deranjează că vreau să te ajut?
Toată culoarea din obrajii ei dispăru.
— Hans, unde aş fi fost dacă nu exista cineva care să mă ajute? Puteam să fiu moartă! Nu-i aşa?
Minunat! O, minunat!
Hans îşi deschise braţele la timp, fiindcă ea alergă spre el şi-şi îngropă faţa în umărul lui, zguduindu-se de plâns.
Urmă un timp nemăsurat în care ea plânse şi el o mângâie pe spate, prin stratul subţire de pânză, visând la vremea când pânza nu va mai fi acolo. Cât îi va trebui s-o convingă, încetul cu încetul, că este normal să se dezbrace în prezenţa lui?
E prea devreme. Prea devreme! Păstrează-ţi cumpătul, Hans Dykstra, şi nu-ţi forţa norocul!
  În cele din urmă se trase de lângă ea şi-i şopti că trebuiau să se grăbească. Anneliese dădu din cap supusă.
— Doar să fim în siguranţă, zise el. Cred că ar fi mai bine să-l leg pe ticălosul ăsta ca să nu poată fugi până nu vine poliţia să-l ia...
— Nu-i chemi imediat? Poliţiştii ar putea să-i aştepte aici pe complicii lui când vor veni, nu-i aşa?
Încă o dată, Hans se mustră pentru că subestimase inteligenţa nativă a fetei. Cum să rezolve această mică problemă...?
Ah!
— Dar să presupunem că poliţia şi ceilalţi spărgători de coduri sosesc deodată! Ai putea fi implicată într-un alt schimb de focuri! Tocmai ai scăpat dintr-unul la Aleuker – sigur nu vrei să rişti încă unul! Fă cum îţi spun, şi totul se va termina cu bine!
Ea nu mai ridică alte obiecţii şi, după alte cinci minute, intrară împreună în skelter; Hans formă codul pentru un refugiu al Drumului Vieţii pe care ii vizitase odată în Bali. Anneliese ar putea fi deranjată de faptul că se va găsi printre necredincioşi. Totuşi, locul prezenta trei mari avantaje: cei de acolo acceptau pe oricine, îl ajutau şi nu puneau niciodată prea multe întrebări. Erau întotdeauna extrem de ocupaţi şi nu ţineau registre, preferind să-şi vadă de muncă şi să uite de ceea ce se petrecuse ieri; foarte puţini oameni de acolo vorbeau altceva decât o engleză stricată, şi nicidecum flamanda sau plattdiitsh.
La uşa skelterului fură întâmpinaţi de o femeie zâmbitoare, de vreo treizeci de ani, împodobită cu ghirlande de flori. În părul negru avea de asemenea împletite flori. În afara acestora, purta numai un fel de fustanelă legată cu o centură de piele împletită, de care atârna o punguţă. Degetele Anneliesei se strânseră dureros pe braţul lui Hans când observă că, după standardele ei, femeia era neruşinat de dezbrăcată. Hans murmură liniştitor:
— Probabil ţi-e greu să crezi... dar te uiţi la o călugăriţă.
Ea întoarse spre el nişte ochi mari, neîncrezători.
— O... o călugăriţa? repetă ea.
— Cum altfel ai numi o femeie care s-a decis să-şi dedice viaţa ajutorării celorlalţi datorită credinţei ei?
— Eu...
Vocea o părăsi pe Anneliese. Foarte bine! Ar fi complicat lucrurile dincolo de orice limită dacă ar fi încercat să intre în amănunte. Un termen ceva mai exact decât „călugăriţă" ar fi fost „prostituată de templu", dar şi acesta ar fi fost departe de adevăr. Conceptele Drumului Vieţii erau la fel de subtile ca oricare dintre cele implicate de religiile anterioare şi necesitau o minte lipsită de prejudecăţi.
Femeia le ură bun-venit cu zâmbetul pe buze şi cu un buchet de flori proaspăt culese pentru fiecare – lucru care contribui mult la diminuarea fricii Anneliesei. Îi invită prin gesturi să iasă din cămăruţa în care se afla skelterul şi s-o urmeze pe un coridor tăcut, zidit din piatră şi luminat la anumite intervale de lămpi amplasate în spatele unor tablouri translucide, toate reprezentând organisme vii, de la atleţi goi la bacterii neînsemnate, mărite de mii de ori.
— Potrivit credinţei acestor oameni, nici un rău n-ar trebui făcut vreodată unei creaturi dezvoltate, şopti Hans. Cu o singură excepţie: dacă o fiinţă superioară poate fi astfel salvată de suferinţă. Ei vor să vindece bolile, chiar dacă asta înseamnă să ucidă germeni – mă urmăreşti? – în ideea că viaţa omenească poate fi îmbunătăţită prin acest lucru. O să-i găseşti foarte buni şi foarte generoşi. Acesta e un refugiu pe care îl ţin deschis pentru oricine vrea să vină: oameni pentru care viaţa este o problemă prea mare, care simt nevoia să se odihnească, să se relaxeze şi să chibzuiască, sau oameni bolnavi, care n-au prieteni sau rude ca să-i îngrijească... Nu e nevoie să crezi în ceea ce cred ei. Ei dau ce pot şi, în plus, lasă lucrurile în voia lor.
— Înţeleg, răspunse Anneliese. Am citit odată o carte despre călugării de la trecătoarea St. Bernard din Elveţia, care îi ajutau pe toţi cei pierduţi în zăpezi. E ceva asemănător?
— Da, foarte asemănător. Cu o singură observaţie: oameni pierduţi în lume.
Era cu mult mai uşurat descoperind că fata era atât de ageră la minte. Fără îndoială, avea să fie plăcut impresionată că aici nu se mânca niciodată carne, fiindcă nici un adept al Drumului Vieţii nu putea omorî un animal. Hans însuşi nu se convertise total la vegetarianism, dar avea deseori mustrări de conştiinţă în privinţa asta. Pe de altă parte, când se va ajunge la unele ritualuri de glorificare a senzualităţii, Anneliese s-ar putea să fie complet dezgustată... dar cu puţin noroc va fi nevoită să stea aici un timp atât de scurt, încât nici nu va auzi zvonuri despre aşa ceva.
Unei femei mai în vârstă, şi ea aproape goală, ajunsă la vreo şaizeci de ani, dar care îşi păstrase o figură uimitor de atrăgătoare, deşi era ridată ca un măr bătrân – dintr-un motiv „bun", fiindcă vorbise şi râsese foarte mult în întreaga ei viaţă – Hans îi explică încet în engleză motivul pentru care o adusese aici pe Anneliese. Vorbi de soarta părinţilor ei, apoi de atacul de la Aleuker, şi apoi de spărgătorul din casa unde o dusese pentru a fi în siguranţă. Femeia în vârstă dădea din cap de fiecare dată când reuşea să depăşească bariera unei limbi înţelese pe jumătate.
— Vom ajuta şi vom avea grijă, rosti ea hotărât. A îndurat atâta răutate, atâta ură şi durere! Aici va fi în siguranţa!
Hans o întrebă pe Anneliese:
— Crezi că poţi rămâne aici o vreme, cât îmi ia ca să rezolv lucrurile?
Ea îşi muşcă buza.
— Cred că da, zise. Nu înţeleg de ce aceşti oameni fac ceea ce fac, dar trebuie să fie un lucru bun să-i ajuţi pe cei aflaţi la ananghie. Nu înţeleg prea bine nici de ce tu mă ajuţi, dar îţi sunt foarte recunoscătoare.
Acest lucru îl încuraja pe Hans s-o îmbrăţişeze la despărţire şi chiar s-o sărute nevinovat pe buze – uşor, fratern, foarte diferit de sărutul adepţilor Drumului Vieţii... dar, din fericire, Anneliese nu observă expresia de dezaprobare uluită care trecu pe faţa bătrânei călugăriţe.
  Fredona când trecu prin skelter, înapoi în Suedia, repetând condiţiile târgului pe care avea să-l facă cu Mustafa: lasă-mă în pace, şi n-am să raportez că vinzi coduri ilegale. De acord?
Ar fi fost. Ar fi trebuit să fie.
Dar Mustafa dispăruse.

Interfaţa O

Marile curtezane
Despre care povesteau vechii bârfitori
Îşi alcătuiau colecţiile lor respectabile
De nobili, servitori şi prieteni,
Dar niciodată nu reuşeau
Fiindcă nu puteau să reuşească
Ceea ce fete de cea mai respectabilă origine
Consideră normal în epoca modernă – 
Să doarmă
În şapte paturi pe şapte continente
Desfrinate în otice săptămână...
Mustafa Sharif

15

În cea de a doua cameră a casei sale, unde nimeni nu intra, în afară de cei mai apropiaţi şi mai intimi servitori – prima fiind camera cu skelterul secret, a doua nefiind dormitorul pe care-l împărţise de-a lungul anilor cu un număr uimitor de parteneri – Mustafa Sharif îl îndepărtă pe acelaşi băiat care îi îngrijise rănile lui Satamori, mulţumindu-i, şi se declară iarăşi apt să gândească clar.
Ali şi Feisal, servitorii lui apropiaţi, şi Muley, scribul-şef, care era a treia mână dreaptă a lui – Mustafa crease demult această vorbă de duh pentru un poem – stăteau în jurul lui, iradiind atâta îngrijorare, încât Mustafa nu avea nevoie de ochi ca să le ghicească expresia feţelor.
— Trebuie procedat ca şi mai înainte, zise Muley pe un ton sentenţios.
— Nu.
Mustafa îşi frecă fruntea; încă îl durea capul, dar o compresă rece, o alifie şi un pahar cu ceai de mentă îndulcit, cu un analgezic în el, aduseseră durerea trupului sub control. Zise din nou:
— Nu, nu în felul în care am procedat înainte. Acum, în loc să avem de-a face cu un criminal lucid, trebuie să luăm măsuri ca să asigurăm siguranţa unei fete nevinovate, aproape o copilă, căreia acest... această persoană i-a pregătit o soartă mai rea ca închisoarea. Plănuieşte să-i încătuşeze mintea, s-o mutileze într-un fel pe care nici o constrângere fizică nu-l poate egala. Nici măcar nu este conştient de răul pe care-l pune la cale... Muley, am încredere în tine aşa cum am în mine, şi uneori chiar mai mult. Ce părere ai despre un om însurat, care alege o femeie mai bătrână decât el, nu prea inteligentă, o privează de libertate prin legături legale, o face atât de nenorocită încât ea învaţă să-l urască şi să se urască şi, sub impulsul unei întâlniri momentane, obţinută prin simplă şansă, se hotărăşte să o abandoneze? Ştiu că orice femeie capabilă încă să stea în picioare sau pe spate şi să-şi desfacă picioarele este instantaneu dezirabilă în ziua de azi. Indiferent de asta, el a fost capabil să o înlăture fiindcă a
avut şansa să amăgească o adolescentă neştiutoare, inoculându-i ideea greşită că depinde de el şi numai de el ca să se menţină la suprafaţă într-o lume pe care n-o înţelege... Ei bine?
Muley se trase de buza inferioară foarte groasă. Era un bărbat masiv, cu guşă pronunţată, burtă, voce subţire... În copilărie călcase pe o mină anti-personal, care nu-l omorâse, dar îl redusese la o condiţie care, în alte timpuri, era creată deliberat. Şchiopăta de piciorul sting.
— Deja l-am judecat. Înainte să prezinţi aceste fapte. Fiindcă mai există un fapt de care se pare că n-ai auzit.
— Spune-mi, atunci!
— Acest om nu este însurat. E văduv.
Mustafa se încorda.
— Explică-mi, explică-mi! Cum ai aflat?
— Când te-ai întors, pe baza celor şoptite de tine, am iniţiat o investigaţie. Discretă, pe căi ocolite, dar rapidă. N-a fost o sarcină dificilă. Ştirea despre o anchetă am căpătat-o foarte uşor.
— Doar nu vrei să spui că şi-a omorât nevasta?
— Nu, într-adevăr. Ştirile spun că ea s-a sinucis ca urmare a unei insulte sau al unui afront pe care el i l-a adus.
— Ai, ai, ai! Mustafa îşi strânse pumnii noduroşi. Şi va exista o anchetă?
— Da.
— Când?
— Mâine la zece dimineaţa, ora locală, la parchetul din Valletta.
— Este obligat să participe?
— Da, este singurul martor al faptelor.
— Bine, dar ăsta e un dezastru! strigă Mustafa. Dar dacă apare, s-ar putea să-i scape ceva care... Da, ar fi fatal de uşor să piardă şirul minciunilor lui complicate.
— Trebuie să-l eliminam, mârâi Aii. Putem să-l prindem când se prezintă la tribunal...
— Nici nu se pune problema. Are dosare secrete ce vor fi deschise în cazul morţii lui, înregistrări ale expediţiilor făcute cu mine şi, deşi mi-a promis că n-o să includă nici o aluzie la identitatea mea, s-ar putea ca acum să-şi ia cuvântul înapoi. Mustafa scutură din cap. Nu, văd doar o posibilitate. Trebuie să dăm de el şi să-l convingem că este încă în avantajul lui să păstreze secretul. Ameninţarea unei brăţări îi va încătuşa mintea mai bine decât sforile pe care le-a folosit cu mine! Mustafa îşi frecă încheieturile mâinilor şi gleznele roase. Ştii, uneori simt că văzătorii îşi supraestimează avantajele. N-ai fi putut crede că un om cu mintea întreagă poate lega atât de neglijent braţele şi picioarele cuiva. În suferinţă, ameţit şi înspăimântat, m-am eliberat din legăturile făcute ca de un amator. Am reuşit s-o fac în vreo două sau trei minute. A lăsat frânghia slăbită în ambele părţi, trebuia să fie de două ori mai strânsă... Muley, ia douăzeci de tineri activi şi inteligenţi şi trimite-i la mine pentru instrucţiuni. Nu-i foarte dificil să anticipăm că unul ca Hans Dykstra, înfricoşat cum este, nu va putea să gândească clar. Există numai o jumătate de duzină de locuri, în afară de tribunalul din Valletta, unde am avea şansa să-l prindem. Ar trebui să fim prezenţi la toate acele skeltere.
— Ar trebui să-l surprindem la casa din Suedia, zise Ali.
— Dacă mai e timp...Nu, nu cred că a descoperit că am scăpat. Dacă-i citesc bine personalitatea, va distruge sau va da foc locului. Nu sunt sigur. Se dezintegrează psihic. Acum a pierdut ambele lucruri care îi justificau existenţa, în propriii lui ochi, îl distingeau ca fiind mai mult decât un simplu membru al unei mulţimi. Nu va mai îndrăzni să-şi permită hobbyul său ilegal, în care s-a implicat mai mult din bravadă decât din dragoste de cunoaştere. Şi-a pierdut şi trofeul său rar, nevasta, exact în momentul când credea că este gata să facă ceea ce rar un om din zilele noastre cutează: să scape de ea în favoarea uneia... mai tinere şi mult mai frumoase... A fost în cercurile înalte şi a văzut bogăţiile lumii. Totul a fost o amăgire. E aproape sigur că-şi va pierde minţile mai mult de frustrare decât de orice altceva.
Îşi încrucişă braţele cu aerul că discuţia s-a terminat, dar servitorii nu făcură nici o mişcare să plece.
— Există ceva mai rău decât cele ce mi le-aţi spus deja?
— Doctorul Satamori, zise Ali. Se află încă aici. Din fericire, doarme... Când se va trezi, va dori cu siguranţă să-şi exprime mulţumirile pentru ajutor.
— Atunci trebuie să aibă ocazia s-o facă. Dar daţi-i clar de înţeles, când se va trezi şi va cere să vorbească cu mine, că aş prefera să lucrez la un nou poem.
Aerul din casa Eriksson părea rigid ca sticla. Când Hans reuşi să iasă din skelter, se aştepta aproape să se prăbuşească asupra lui ca o cupolă sfărâmată.
Era încă foarte întuneric, dar buşteanul, care sclipise dezvăluindu-i-l pe Mustafa ultima dată când sosise, păstra o lumină strălucitoare şi – jarul fiind probabil înteţit de aerul care îi însoţise ieşirea din skelter – trimitea o flacără spre un obiect în formă de şarpe ce zăcea în şemineu.
Sfoara. Fără îndoială, sfoara cu care fusese legat Mustafa. Cine... cine putuse să vină aici şi să-l elibereze pe captiv? Bănuise Mustafa că va fi atacat? Spusese oare unuia dintre mulţii lui servitori: „Dacă nu mă întorc după atâta timp, pot fi găsit la codul cutare şi înseamnă că am necazuri?"
Ameţit, Hans îşi duse mâinile la tâmple. Niciodată, în întreaga lui viaţă, nu prevăzuse că va fi implicat într-o asemenea situaţie. Era cu mult mai rău decât coşmarurile pe care le avea uneori, când îşi amintea cât de periculos era hobbyul său ilegal. Chiar dacă ar fi primit o brăţară pentru asta, îşi imaginase în adâncul minţii că vor fi oameni care, paradoxal, l-ar respecta ca pe un martir. Oamenii pe care îi întâlnise la Aleuker, mai presus de toţi, ar fi putut să-i arate acest respect În mod sigur, Boris Pech, care îi ceruse să-i caute un anume produs în gunoiul Europei. În aceeaşi măsură, Karl Bonetti. El şi aceia pe care îi considera prieteni ar fi fost toleranţi în privinţa încălcării dezinteresate a unei reguli absolutizate în mod arbitrar...
Dar el nu era în relaţie cu Pech, Satamori sau Castel-nuovo. Mustafa Sharif era altceva: un om imprevizibil, emotiv, la fel de străin pentru Hans ca atunci când se întâlniseră pentru prima oară.
Pe scurt: un om ale cărui motivaţii sfidau o cercetare atentă la fel precum cele ale unui nebun.
După numai câteva clipe de strădanie, Hans îşi dădu seama că era inutil să încerce să găsească o ieşire din această nouă criză înainte să apuce să doarmă. Ziua lui se întinsese mai mult decât dublul lungimii ei normale. Tremura mai mult de oboseală decât de frică – la urma urmelor, găsise deja soluţii inspirate câtorva probleme aparent imposibil de rezolvat şi, peste câteva ore, va avea nevoie de toată inteligenţa. Verificându-şi ceasul, fu îngrozit să vadă cât de puţin timp îi rămăsese până când trebuia să se prezinte la ancheta pentru Dany.
Cu toate acestea, simţi o nevoie acută, ca foamea, să facă ceva, imediat. Era ca şi cum furia care smulge forţa de a acţiona, din cap până în viscere, ar fi fost grefată pe mintea conştientă. Simţi un amestec de furie adevărată şi intuiţie orbitoare.
— O să-i dau o lecţie! izbucni el, adresându-se nimănui. O să-i arăt că nu trebuie să se joace cu mine, chiar dacă sunt un biet recuperator şi nu o figură publică, cunoscută în toată lumea!
Se puse în mişcare, eliberat brusc de momentul de paralizie interioară.
Lângă patul în care dormise Anneliese se aflau luminarea pe care o pregătise şi chibriturile. Aprinse luminarea şi o duse înapoi în camera de zi, târând după el şi plapuma umplută cu puf sub care dormise fata şi care era – îşi închipui el – impregnată uşor de mirosul trupului ei.
Merse în bucătărie şi deschise robinetul rezervorului de petrol care alimenta sistemul de încălzire centrală. Înmuie plapuma, apoi o trase după el pe podea. Rămase o dungă neagră de petrol, destul de groasă ca să se aprindă şi să alimenteze flacăra înapoi spre băltoaca ce se formase lângă rezervor. O dată ce luminarea va fi atinsă de ea, totul va exploda într-un foc uriaş, fumegând.
În ultimul moment, în loc să arunce pur şi simplu lumânarea pe plapumă şi să intre în skelter, Hans se opri. Nu auzise niciodată de mijloace de a scoate din funcţiune un skelter prin comandă de la distanţă... Dacă Mustafa aranjase astfel lucrurile încât el să fie prins aici în capcană? Dacă vechiul skelter a fost sabotat? Ar putea muri arzând în focul pus de el însuşi.
Se gândi o vreme la asta, lucid şi detaşat, cântărind argumentele pro şi contra. În cele din urmă, puse luminarea într-un sfeşnic înalt de aproape opt sau nouă centimetri, sprijini plapuma de el şi folosi o bucată de hârtie îndoită ca un fel de fitil, ca să se aprindă după cinci minute, dar nu mai devreme.
Lumânarea arde în timp ce hârtia suge puţin petrol – hârtia arde şi cade pe plapumă – plapuma izbucneşte în flăcări şi rezervorul explodează... Bun!
Intră în skelter. Mergea perfect. Ajunsese acasă. Cu un suspin de uşurare (aproape că se aşteptă ca acesta să zguduie pereţii), alergă în dormitorul pe care-l împărţise cu Dany, îşi puse ceasul să sune şi căzu într-un somn adânc, fără să se mai obosească să se dezbrace.

Interfaţa P

O, prietene, ai făcut un drum lung de la casa ta din celălalt oraş nordic – stai jos şi gustă ceva.
O, duşmanul meu, n-ai străbătut nici o distanţă
de la casa ta aflată pe cealaltă parte a Pământului – vorbeşte şi pleacă imediat.
Mustafa Sharif

16

Clădirea în care urma să aibă loc ancheta procurorului fusese un hotel în perioada în care Malta era o cunoscută zonă turistică. Fusese deteriorată într-o răzmeriţă şi refăcută într-un stil ciudat de un arhitect maltez, naţionalist convins, care considera jignitoare existenţa unor clădiri „moderne" pe această insulă. Chiar înainte ca stricăciunile cauzate de bombe şi gloanţe să fie remediate, el insistase să se acopere faţada cu elemente mai „tradiţionale". Aşa că, acolo unde existaseră balcoane de beton simplu şi balustrade prefabricate de fier, se găseau acum copii din ghips mâncate de ploi, de felul mulajelor văzute în vechile biserici, unele gata să se desprindă şi trebuind să fie legate cu bucăţi de sârmă.
Dar, după Explozie, majoritatea oamenilor îşi pierduseră capul, mai mult chiar decât acel arhitect.
Gura lui Hans era uscată. Avea ochii înceţoşaţi fiindcă, deşi pusese ceasul să sune, nu se putuse trezi şi plecase de acasă într-o asemenea grabă, încât uitase să-şi ia ochelarii de soare. Era o zi însorită, strălucitoare.
Îl liniştea faptul că tot ce-l torturase în timpul scurtului somn şi îi umpluse visele cu imagini de groază pură nu era adevărat. Nu aveau să facă un mare scandal din moartea acestei femei măritate, chiar dacă împrejurările erau şocante. Se găseau şi ziare aici – televiziunea nu era încă bine consolidată şi nu prezenta încredere — care erau vândute, ca odinioară, pe străzi, mai ales de oameni care nu putuseră găsi o slujbă mai bună (ân special purtători de brăţară).
Pe pancartele ţinute de cei pe lingă care trecu în drum spre tribunal citi titlurile zilei. Toate priveau tragedia de la petrecerea lui Aleuker. Se efectuaseră arestări în comunitatea maori locală, unii albi fuseseră acuzaţi de complicitate şi, fapt destul de important, oameni faimoşi fuseseră ucişi, constituind astfel principalul subiect de discuţie în întreaga lume.
Era, oarecum, un avantaj suplimentar. Existase un timp când un eveniment ca sinuciderea lui Dany, din cauza contextelor locale, ar fi înlocuit orice întâmplare petrecută în jumătate de lume, atingând un nivel analog cu izbucnirea unui război. Mulţumită (mulţumită...!) gripei-M, anghinei difterice din Alaska şi, mai ales, unei specii virulente de holeră, populaţia malteză fusese micşorată cu 70%, devenind prea redusă pentru administrarea insulei. Ca urmare, se recursese la imigranţi plătiţi. Metoda era cunoscută, fusese uşor de aplicat.
În dimineaţa asta trebuia să facă faţă unei încercări minore. Va depune mărturie, rostind exact aceleaşi cuvinte ca la interogatoriul lui Vanzetti, va beneficia de compătimirea curţii din cauza pierderii acelui bun nepreţuit şi prea adesea de neînlocuit, soţia, şi cu asta, basta. Până la prânz sau cam aşa ceva, va putea să se îndrepte spre refugiul din Bali, s-o ia pe Anneliese (inainte să fie înrobită ideilor de tip Drumul Vieţii – remarcă chicotind un demon într-un colţ al minţii lui) şi s-o întrebe unde i-ar conveni cel mai mult să locuiască pe planetă. A, o idee grozavă! Să-i ceară părerea chiar de la început, asta este ceea ce trebuie! Să se asigure că este implicată emoţional în tot, de acum înainte. Foarte curând, ea va lua drept normal faptul că amândoi făcuseră totul împreună, inclusiv alegerea unei case. Aşadar, calea cea mai bună ar fi să ceară un scurt concediu pe motive personale (desigur, îi va fi acordat fără obiecţii) şi să petreacă următoarele săptămâni împreună cu ea. Să se cunoască mai bine, să cerceteze cele mai potrivite locuri pentru noua lor casă şi...
Îşi dădu seama că fredona vesel şi că asta era cu totul nepotrivit pentru un om a cărui soţie de-abia murise în asemenea împrejurări, când dădu ultimul colţ în drum spre clădirea unde avea să fie finalizată ancheta.
Şi se opri brusc.
Fusese doar o singură dată la palatul din Luxor al lui Mustafa, dar îşi amintea cu claritatea unei transe hipnotice trăsăturile scribului-şef, Muley Hassan, care îl condusese prin scriptorium.
Era aici. Purta haine europene obişnuite în loc de veşmântul egiptean tradiţional – deşi acesta nu ar fi provocat comentarii în Valletta, căci exista o proporţie ridicată de arabi în populaţia malteză modernă –, cu ochelari de soare pe nas... şi, totuşi, de neconfundat când îşi privi ceasul, ca şi când verifica momentul sosirii unui prieten cu care avea întâlnire.
Hans se trase înapoi de parcă ar fi fost împins. Cineva din spatele lui – nu acorda destulă atenţie celor din jur ca să-şi dea seama dacă era femeie sau bărbat, dar realiză că era cineva foarte gras şi astmatic – protestă cu un potop de înjurături, un amestec de engleză-arabă-malteză, culminând cu o împroşcătură obscenă în germană.
— Dar nu trebuie să lipsesc de la anchetă, şopti Hans spre mulţimea nepăsătoare din jurul lui.
Deci... ce-ar fi să încerce la intrarea din spate? Poate exista o cale de acces de unde ar putea contacta pe unul dintre acei poliţişti amabili care-l compătimiseră atât.
Se gândi intens la organizarea cartierului şi îşi aminti că exista un drum lateral. Va întârzia numai câteva minute. Minune! Printr-o uşă gata să se închidă, probabil o intrare de serviciu de pe vremea când clădirea era încă hotel, îl zări pe acelaşi sergent care apăruse primul în skelterul lui şi-i înregistrase declaraţia în privinţa permisiunii acordate poliţiei de a-i pătrunde în casă.
Alergă spre el strigând şi omul reacţiona ţinând uşa întredeschisă.
— Domnule Dykstra! Ar trebui să fiţi la tribunal acum! exclamă el.
— Ştiu, ştiu, încerc să ajung acolo. Minciunile alunecau din gura lui Hans mai uşor ca uleiul; obiceiul devenea obligatoriu. Dar încerc să evit pe cineva care o cunoştea pe Dany…şi care cred că mă consideră vinovat.Mi-e frică!
Sergentul îl privi fioros.
— A, ştiu ce vreţi să spuneţi. Am avut o jumătate de duzină de astfel de cazuri. Vorbiţi de genul de persoană care crede că, ori de câte ori moare o femeie, rasa umană se află într-un pericol mai mare decât în ziua precedentă?
Era pentru prima dată când Hans auzea de oameni având asemenea păreri, dar ele se potriveau perfect cu invenţiile de moment pe care le născocise. Dădu din cap.
— Bine. Veniţi cu mine. O să vorbesc cu şeful Vanzetti. Dacă va fi necesar, putem să evacuăm sala.
— O, sper că nu va fi necesar, zise Hans, auzind cât de ipocrită îi devenise vocea. Deşi cred că ar fi o idee bună...

Judecătorul fu imediat convins că era o idee bună. Era un individ ţâfnos, din care transpiraţia curgea aşa cum curge grăsimea dintr-un porc ce se învârte în frigare.
— Nu voi tolera nici cel mai mic semn de dezordine în tribunalul meu! lătra el. Dacă este posibil ca acest nefericit domn Dykstra să fie expus hărţuirii de către nişte nebuni... Există vreun dubiu că nu a fost o simplă sinucidere?
Vanzetti clătină din cap.
— Conform oamenilor noştri de la judiciar, toate se leagă perfect.
— Deci, să mergem la camera de deliberări! zise judecătorul. Ştiu că presei n-o să-i placă asta, dar, din partea mea, n-au decât să se spânzure. Am prea mult de lucru, sunt prea prost plătit şi-aş vrea să am şi eu timp să umblu după potcoave de cai morţi!
Întreaga anchetă, în tăcerea aproape deplină a camerei mari şi cam goale care trebuie să fi fost odinioară sală de banchet, dură mai puţin de jumătate de oră şi se încheie cu exprimarea condoleanţelor de către judecător.
Părăsind încăperea în compania lui Vanzetti, Hans spuse sfios:
— Domule inspector-şef, aţi fost foarte amabil, dar mă întreb dacă mai pot abuza puţin de bunăvoinţa dumneavoastră...?
— Poftim? A, negreşit, vă voi ajuta în măsura în care pot. Aveţi nevoie de ajutor în reînregistrarea domiciliului sau ceva de genul ăsta? îmi amintesc că vă temeaţi să nu deveniţi un blocat dacă veţi fi nevoit să reveniţi mereu la locul unde a murit soţia dumneavoastră. Trebuie să recunosc că, dacă una ca asta mi s-ar fi întâmplat mie, aş fi fost la fel de afectat.
— A... mda, mai mult sau mai puţin, zise Hans cu o schimbare rapidă a vitezelor mentale. Nu ştiu sigur încă unde vreau să mă mut, dar ştiu că aş vrea să mă feresc din calea anumitor... fanatici.
— Ştiţi cum aţi atras atenţia lor asupra dumneavoastră?
— Păi... nu. Doar dacă, adaugă el repede pe măsură ce-i venea inspiraţia, nu are ceva de-a face cu faptul că am ajuns la petrecerea lui Aleuker. Poate unul dintre invitaţi, care a fost lipsit de şansă...
— Şi nu-şi dă seama ce norocos a fost, mormăi Vanzetti. Aţi auzit că s-a ajuns la paisprezece morţi? Alţi doi invitaţi au murit şi sunt puţine speranţe în cazul altor doi.
— Odios! Odios!
— Da, te-ai fi aşteptat ca omenirea să înveţe ceva după Explozie, dar... Vanzetti ridică din umeri. Ei, nu-i treaba mea să remodelez lumea, slavă Domnului! Doriţi acces la un skelter oficial, nu-i aşa? Sub escortă, ca nimeni să nu ajungă la dumneavoastră?
— Da, vă rog. O să-mi recodez casa – vechea mea casă – astfel încât să poată fi scoasă la vânzare, dar până atunci cred c-ar fi înţelept din partea mea să profit de ospitalitatea diverşilor prieteni. O să mai aveţi nevoie de mine?
— Aţi auzit verdictul: sinuciderea unei persoane anormale. Cazul este clasat. Vanzetti ezită. Trebuie să recunosc, domnule Dykstra...
— O să îmi spuneţi, îl întrerupse Hans, că aş fi putut fi mai blând cu soţia mea. Da, cred că da. Dar ştiţi despre instabilitatea ei mentală; doctorul Bonetti a fost atât de amabil încât a trimis acea depoziţie sub jurământ, iar eu... am făcut tot ce-am putut. Vă jur, tot ce-am putut! N-a fost de-ajuns.
— Este o misiune grea pentru orice bărbat, zise Vanzetti. Cred că mai degrabă vă admir pentru că aţi fost în stare să spuneţi asta. Întâlneşti atât de des oameni hotărâţi să nege propria lor insuficienţă... Nu, să schimbăm acest cuvânt cu „neajunsuri". Este mai plin de tact.
— Oricum ar fi, doare foarte tare, zise Hans. Îmi amintesc vag un citat: „Clopotul bate pentru tine."
— Este şi favoritul meu, zise Vanzetti, dând din cap. Cred că m-am înrolat în poliţie pentru genul ăsta de motive. Suntem toţi asupriţi de prostia şi brutalitatea unei anumite persoane, inclusiv a noastră. Foarte bine, domnule Dykstra, voi fi bucuros să vă asigur intrarea în siguranţă în sistemul skelter şi vom avea grijă de oricine va încerca să vă bată la cap folosind codul casei până când nu va fi schimbat.
— O, nu vă faceţi probleme, vă rog!
— Nici o problemă, nici una! urmă Vanzetti, cu o fluturare uşoară din mână. Spărgătorii de coduri sunt printre cei mai răi criminali, nu-i aşa? Delictul este cu atât mai mare dacă ceea ce încearcă e să se furişeze pe lângă privaterul cuiva devenit de curind văduv.
Mergea tot timpul mai rău, chiar şi atunci când părea să meargă cel mai bine! Viaţa devenise brusc ticsită de paradoxuri nebune şi, drept urmare, Hans se simţea forţat să intre în forme noi, groaznic de dureroase, fiindcă în lume nu exista loc şi pentru el, şi pentru ele.
Pledoaria în faţa lui Vanzetti reuşise imediat... dar acum avea de-a face cu o problemă şi mai gravă. Crezându-l persecutat de nebuni, Vanzetti aducea şi povara forţei legii asupra situaţiei dificile a lui Hans...
Şi cui trebuia să-i fie mai frică de lege decât lui însuşi, omul care încălcase cod după cod, ani întregi, nu prin propria lui îndemânare, ci mituind pe altcineva? Mita era genul de aranjament pe care îl făcuse cu Mustafa; era şi conspiraţie, şi mai existau alte câteva cuvinte, chiar şi mai murdare, pe care le închise într-un colţ al minţii.
I se părea oribil desigur că, foarte curând, avea să se afle undeva, într-o localitate oarecare de pe faţa pământului, privind ţintă o brăţară mică de metal, curată, strălucitoare, gândindu-se cât din viaţă îi fusese distrusă.
Doar dacă nu reuşea să salveze ceva din dezastru.
Imaginea îi veni imediat în minte: nu-şi petrecuse cea mai mare parte din maturitate muncind şi încercând să salveze lucruri pe care alţi oameni aveau apoi permisiunea să le folosească? Nu venise oare vremea să profite de avantajul unei operaţiuni de salvare făcute de altcineva? Nu era asta definiţia clară şi incontestabilă a ceea ce făcea de fapt?
Toate aceste gânduri îi goneau prin minte în timp ce era scos repede din clădirea tribunalului spre sediul apropiat al poliţiei şi invitat politicos să intre în skelterul de siguranţă de acolo, unde nici un aparat de fotografiat sau detector nu putea nota sau înregistra codul format de persoana care pleca. Era interzis de lege să se înregistreze acest lucru.
Cu degetele şovăind, Hans petrecu ultima secundă întărindu-şi convingerea în privinţa a ceea ce îşi asumase să facă. Da, acţiona în conformitate cu idealurile unui recuperator. Ceea ce salvase era întâmplător o fiinţă umană. Nu era nici o diferenţă.
Formă codul pentru refugiul Drumului Vieţii din Bali.

Interfaţa Q

Astăzi este astăzi, dar
Unde este "aici" când el poate fi pretutindeni?

Atunci era atunci şi
De ce este acum dacă poate fi oricând?

Trăiesc alături de imediat si imediatul
Este un vecin extrem de nestatornic.

Mustafa Sharif

17

O găsi pe Anneliese într-o cămăruţă simplă, identică celei în care el însuşi dormise în timpul singurei vacanţe petrecute aici, înainte s-o întâlnească pe Dany. Unul dintre pereţi era acoperit de o plantă agăţătoare verde închis, ce urca pe un palier de lemn, dintr-o tavă de ceramică puţin adâncă, plină cu pământ Nu mai exista nici un alt ornament.
Fata moţăia pe un morman de perne, acoperită în parte de o pătură moale, roz. Când el intră, şi-o strinse, speriată, în jurul corpului... dar nu îndeajuns de repede încât el să nu-i poată zări pielea mai mult decât reuşise până atunci.
Fu uimit pentru moment să observe că era palid-bolnăvicioasă, albă ca aluatul. Dar nu era de mirare, având în vedere educaţia primită. Probabil nu-şi expusese niciodată corpul la soare. Cât de diferită era de Dany, care crezuse întotdeauna că, dacă stă pe o plajă în pielea goală, va strânge instantaneu o hoardă de admiratori de pe dune!
— Hans, tu eşti?
— Da, desigur. Se aplecă să o sărute pe obraz; primul ei impuls fu să se ferească, dar se forţă să suporte ca buzele lui să-i mângâie pielea. Te simţi bine?
— Îhâ... Se ridică cu grijă în capul oaselor, asigurându-se că pătura era strins înfăşurată în jurul ei. Da, au fost foarte amabili. Mi-au dat de mâncare şi de băut şi mi-au luat rochia s-o spele. Ezită, cercetându-i faţa cu ochii ei negri. Dar tu? E totul în regulă?
— Mi-e teamă că nu.
— O, Doamne! De data asta ce s-a mai întâmplat?
— Cred că am avut dreptate: spărgătorul de coduri avea complici. Tipul a scăpat – şi înainte să plece mi-a dat foc la casă.
— Ah, ce groaznic! Ce groaznic!
— Da, aşa este... Dar poate nu e chiar atât de groaznic pe cât crezi tu.
— Ce vrei să spui?
Hans dădu la o parte o pernă şi se aşeză lângă ea, încruntându-se.
— Mi-e greu să-ţi explic. Este un fel de paradox. Mă simt... mă simt de parcă am fost eliberat de ceva. Îţi aminteşti că, atunci când am sosit acasă, ţi-am spus că am păstrat totul aşa cum era odată, cu foarte mult timp în urmă?
— Da, sigur că-mi amintesc.
— Acum, povara trecutului meu a fost, ca să zic aşa, ridicată de pe umerii mei. Nu mai am ce face. Pur şi simplu s-a dus. Acum mă aflu în aceeaşi situaţie în care te-ai aflat tu când ai descoperit că Festeburgul a fost ars.
— Bietul de tine! Fără să gândească, îl prinse de mâna mai apropiată de ea, aproape lăsând pătura să cadă... dar nu în întregime. Hans îi strânse mâna, gândindu-se cât de mari şi grosolane erau degetele lui în comparaţie cu ale ei, mici şi reci.
— Este oare chiar atât de îngrozitor să trebuiască să-ţi începi iarăşi viaţa? Nu cumva este o şansă să-ţi uiţi greşelile şi să faci totul bine, de data asta?
— Eu... işi muşcă buza. Presupun că, dacă ai o personalitate foarte puternică, poţi să priveşti lucrurile şi din perspectiva asta.
— Nu cred că am o personalitate puternică. Dar aşa încerc să privesc lucrurile. Ai vrea să...? Ezită.
— Ce?
— Ai vrea să mă ajuţi, aşa cum te ajut şi eu? Să mergem împreună în căutarea unui loc nou în care să trăim, să căutăm o viaţă nouă pentru amândoi?
O clpă lungă se scurse până când ea răspunse. Un interval nesfârşit, ca o anticipare a eternităţii. Dar, în cele din urmă, fata dădu aprobator din cap şi reuşi să schiţeze un zâmbet.
— Minunat! exclamă Hans, înclinându-se spre ea şi cuprinzându-i umerii cu mâna rămasă liberă. Oh, când m-am găsit în faţa acelui infern, am crezut că o să mor de furie şi supărare! Şi, dintr-o dată, m-ai făcut mai fericit decât mi-am putut vreodată imagina...
— Când ai sosit tu, casa nu mai putea fi salvată? şopti ea.
— A, nu. Aproape că am dat de un zid în flăcări.
— Şi nu te-ai rănit? îi lăsă mâna şi vru să-i pipăie faţa. Dacă ardea atât de tare... zise ea.
— Nu, am acţionat rapid, o întrerupse el. Cred că nici nu mi-am pârlit părul. Am stat doar cât să arunc o privire şi am plecat imediat. Mi-era teamă că skelterul o să se defecteze din cauza căldurii şi o să mă prindă acolo. Poate că asta a şi fost intenţia criminalului.
O simţi cum se cutremură şi adăugă grăbit:
— Nu te frământa... iubito! S-a terminat totul, gata! Hai să o luăm chiar acum de la început, şi în câteva zile va fi ca şi cum nimic nu s-ar fi întâmplat. Ai vreo idee unde ai vrea să mergi? Undeva unde este soare şi suntem în siguranţă, asta-i ce mi-ar plăcea: în Caraibe, în Azore sau în Polinezia!
— Nu... nu ştiu, murmură ea. Nu sunt decât simple înşiruiri de sunete pentru mine, aceste nume...
— Atunci o să începem prin a le cerceta. E timpul să te obişnuieşti cu această planetă. Se ridică în picioare. Mă duc să-ţi caut rochia, sau, dacă nu s-a uscat încă, altceva de îmbrăcat, şi putem pleca imediat.
— Te-ai odihnit bine? îl întrebă Mustafa, plin de solicitudine, pe Satamori. Ţi-ai revenit complet?
— Îndeajuns cât să mă întorc la lucru, cu siguranţă, zise Satamori, pipăind uşor bandajul curat din jurul capului. Cât despre odihnă... am avut numai coşmaruri.
— Nu-i de mirare, murmură Mustafa. Şi eu am visat urât în legătură cu ce s-ar fi putut întâmpla dacă aş fi venit cu tine la Chaim.
Făcură câţiva paşi pe poteca umbroasă de lângă colonadă, ce ducea la skelterul folosit de oaspeţii lui Mustafa.
Brusc, Satamori zise:
— În visul meu se făcea că atacul venea din skelter în loc să... nu, îmi amintesc clar acum: şi de pe pământ, şi de pe mare. În timp ce privaterul era temporar deconectat pentru cei care rezolvaseră cheile pentru vânătoarea de comori, ar fi fost uşor să trimită înăuntru doi sau trei oameni înarmaţi.
— Sau, pur şi simplu, să plaseze o bombă puternică, aprobă Mustafa cu gravitate.
— Mă bucur că n-am visat şi asta, zise Satamori cu un chicotit nervos.
Ajunseseră aproape de skelter. Satamori se opri şi se întoarse spre gazdă:
— Îţi sunt foarte recunoscător pentru ajutor.
— Nu e nevoie să pleci chiar acum dacă nu ţi-ai revenit complet, zise Mustafa. Poţi să mai stai cât vrei.
— Nu, chiar trebuie să plec. Am treburi, adu-ţi aminte. Una dintre primele mele misiuni este să verific ce s-a întâmplat cu oamenii care au câştigat vânătoarea de comori. Acum avem şi mai puţini oameni de valoare decât înainte. Sper că nu-ţi par cinic, dar trebuie să iei lucrurile aşa cum sunt.
— Ai vreo listă? vru să afle Mustafa.
— A existat una alcătuită de majordomul lui Chaim, dar a fost probabil distrusă. N-are importanţă. Am o memorie bună şi, practic, i-am cunoscut pe toţi. Voi începe cu recuperatorul care a avut atâta prezenţă de spirit încât să fugă cu fata din Brazilia. Poate este un laş, dar important e că a putut reacţiona atât de rapid, chiar dacă era cam băut. N-ar trebui să fie greu să-l găsesc; trebuie să apară odată la un skelter public, chiar dacă nu se simte prea tentat să vină de bunăvoie, de teamă să nu fie implicat în alt dezastru de felul atacului de la Chaim.
Oftă din greu.
— Oh, Mustafa, de-atâtea ori m-am surprins dorindu-mi să accepţi un post de răspundere! Administrezi acest loc cu atâta îndemânare, cu atâta tact... Dacă există cineva în viaţă care ar putea dezvolta o estetică a guvernării, ce ar putea înlocui ideologiile noastre uzate, acela ar trebui să fii tu.
— Am rădăcinile prea adânc înfipte în lumea veche ca să îmi doresc să ating acest ţel, zise Mustafa. Încă mai încerc să identific şi să îndepărtez groaznicele otrăvuri psihologice care reprezintă moştenirea noastră. Poate n-o să reuşesc niciodată, sau poate că petrecerea voastră de vânătoare a comorii, despre care am vorbit atât de usturător, v-a găsit deja persoana de care avem nevoie. Ori poate că aceasta se află printre cei morţi. Nu se poate şti.
Urmă o scurtă tăcere. Apoi se îmbrăţişară, iar Satamori intră în skelter.
În clipa în care omul de ştiinţă dispăru, Mustafa bătu tare din palme şi Aii îşi făcu apariţia, ca şi cum s-ar fi materializat din aer.
— N-a fost găsit încă Dykstra?
— Efendi, îl căutăm pe tot Pământul! A apelat însă la poliţie ca să folosească skelterul de siguranţă şi ne-a scăpat printre degete.
— Trebuie găsit! Doctorul Satamori are de gând să folosească toate resursele Autorităţii Skelter ca să-l localizeze, înainte de-a mă hotărî să-i vând coduri, am pregătit un dosar complex despre viaţa şi obiceiurile lui. În seiful meu vei găsi înregistrat sumarul lui. Poartă eticheta HD. Adu-mi-l imediat. Trebuie să-mi împrospătez memoria şi să văd dacă aş putea găsi nişte indicii despre comportamentul lui probabil.
După ce îi fu adusă caseta, Mustafa o introduse într-un aparat special modificat ce avea un dispozitiv ultrarapid de derulare; practica îndelungată îl făcuse apt să urmărească vorbirea la o viteză de zece ori mai mare decât cea originală. Trecură doar câteva minute înainte ca el să bată iarăşi din palme, de data asta foarte emoţionat. Noile lui instrucţiuni îl impresionară puternic pe Ali.
— Efendi merită într-adevăr rangul oficial pe care i l-a oferit doctorul Satamori. S-ar putea crede că este capabil să citească gândurile secrete ale oamenilor.
— Nu-ţi pierde vremea flatându-mă, i-o reteză Mustafa. Du-te şi vezi dacă i-am citit bine gândurile!
Rochia Anneliesei nu era complet uscată când, datorită unei combinaţii de gesturi şi engleză stricată, Hans o găsi atârnată împreună cu alte zeci de veşminte mai mici pe o prăjină pusă deasupra unui râu puţin adânc, ce trecea prin partea de sud a refugiului. Apelând la un călugăr tânăr şi amabil care vorbea engleza puţin mai bine decât majoritatea personalului, Hans avu de ales: un fel de sarong lăsat de un vizitator din Sri Lanka, pe măsura Anneliesei, şi un costum cam mare, ca o pijama, alcătuit din jachetă şi pantaloni. Luă nerăbdător costumul. Acesta o putea acoperi deplin pe Anneliese. Se aştepta ca asta să fie problema crucială.
Spre exasperarea lui, Anneliese aruncă doar o privire spre cele găsite de el şi scutură din cap, înfăşurându-se şi mai strâns în pătură.
— Sunt haine de bărbat, zise ea categoric.
— Poftim? Nu înţeleg.
— Poate nu te-ai gândit la asta. Ştiu că multe femei umblă în pantaloni. Dar am fost mereu învăţată că este un păcat pentru femei să poarte haine bărbăteşti, sau pentru bărbaţi să poarte haine femeieşti.
— Draga mea fetiţă, desigur...!
— Hans, îmi pare rău, dar vreau rochia mea. Este destul de lungă şi e o îmbrăcăminte decentă pentru o femeie. Chiar dacă va trebui să mai aşteptam puţin până se va usca, nu contează foarte mult, nu?
Învins, Hans se întoarse.
— Să văd dacă pot găsi altceva, murmură el.
— Mă îndoiesc.
— Poftim?
— M-am uitat pe fereastră, zise ea roşind puternic. Am văzut oameni umblând despuiaţi fără să se ruşineze, ca animalele. Niciodată n-am să fac asta – niciodată, niciodată!
Figura ei exprima încăpăţânarea. O vreme, Hans o privi ţintă, nevenindu-i să creadă, apoi ieşi.
O altă căutare în magazia de haine a refugiului se dovedi şi mai infructuoasă decât prima. Un tânăr călugăr îi explică pe un ton de scuză că îmbrăcămintea uşoară era de obicei transformată în cârpe sau bandaje, iar hainele de iarnă – acum încuiate în dulapuri, cu crengi de busuiocul cerbilor şi alte ierburi, menite să îndepărteze moliile – ar fi fost incompatibile cu prejudecăţile Anneliesei împotriva pantalonilor. Există oare un veşmânt mai potrivit pentru cel care călătoreşte într-un climat rece?
— Fata nu este sănătoasă la minte? întrebă călugărul în cele din urmă.
— S-ar putea spune şi aşa, replică Hans şi-i explică condiţiile educării ei. Tânărul călugăr rămase cu gura căscată de uimire.
— Am auzit de aşa ceva. Acum îmi dau seama că este mai trist decât mi s-a spus. Ei bine, va trebui să găsim mijloace rapide să-i uscam rochia, dacă nu vrea să îmbrace altceva şi nici să meargă goală. Poate ne ajută cei de la bucătărie. O să am grijă de asta.
Hans murmură un cuvânt de mulţumire şi se îndepărtă iritat, cu gândul să se ducă la Anneliese şi să încerce s-o convingă să adopte o atitudine mai rezonabilă.
Dar când dădu colţul coridorului ce ducea spre camera ei, se auzi strigat. Întorcându-se, o descoperi pe călugăriţa mai în vârstă, pe care o întâlnise mai înainte, grăbindu-se spre el.
— Un prieten vrea să te vadă, zise ea radioasă.
— Poftim?
— La skelter. Toţi călugării şi călugăriţele încearcă să te găsească de o jumătate de oră. Are un mesaj pentru tine, zice, de la cel mai faimos poet, Mustafa Sharif! Spune că se numeşte Muley Hassan.
O clipă, lumea se învârti nebuneşte în jurul lui Hans. Apoi se trezi strigând:
— Minte! Nu cunosc pe nimeni cu numele ăsta!
Uimită, călugăriţa îl privi ţintă.
— Ciudat. A întrebat de numele tău şi de fată. E... ăă... An-nah-li-zah, nu? An-na-li-zah Senkeh! Păru mulţumită că reuşise să rostească numele european într-o formă recognoscibilă.
— Goneşte-l!
— Dar a întrebat de nume şi...
— Goneşte-l! Sau lasă-ne pe mine şi pe Anneliese să plecam! Orice, numai nu-i spune unde sunt!
— Dar de ce, frate? De ce îţi este frică de acest om?
Hans inspiră adânc şi apelă la un argument de care era destul de sigur că va avea efect.
— Vrei ca un om să fie omorât aici, la refugiul ăsta? Dacă nu vrei, fă cum ţi-am zis!
— Crimă! Ochii călugăriţei se măriră de groază. A venit să te omoare? Oh, atunci trebuie să pleci!

Interfaţa R
Am întâlnit odată un om
care în fiecare zi
mergea în jurul planetei în sens invers acelor
de ceasornic.
Zicea că astfel câştigă o zi
şi deci va trăi la nesfârşit.
Din nefericire pentru el
Moartea măsoară timpul
altfel decât cu orologii şi ceasuri.
Mustafa Sharif

18

— Hans, ce Dumnezeu...?
— Uite rochia! îmbrac-o, dacă nu vrei să porţi altceva! Grăbeşte-te! Cineva ne-a urmărit până aici şi trebuie să fugim!
Îi aruncă rochia încă umedă. Ea o prinse şi o strânse la piept, privind cu ochi mari nu numai la el, ci şi la culăgăriţa şi călugărul care se iviseră la uşa camerei, foarte tulburaţi de faptul că fuseseră nevoiţi să mintă.
Muley Hassan fusese trimis în cel mai îndepărtat colţ al refugiului sub pretextul că Hans fusese văzut acolo de curând. Câteva minute preţioase fuseseră astfel câştigate, şi numai mărturisirea fierbinte a lui Hans că viaţa îi este în pericol îi adusese această amânare. Era un principiu de bază al Drumului Vieţii faptul de a crede întotdeauna că toată lumea spune adevărul. Prinţul Knud enunţase acest lucru chiar de la început fiindcă, zicea el – şi avea multă dreptate –, osânda vechii lumi era moştenită o dată cu obiceiul ipocriziei, de la bluful în relaţiile internaţionale până la exagerările agresive din publicitatea comercială. Şi, fiindcă învăţăturile lui erau atât de asemănătoare cu tradiţia orientală, acestea se înrădăcinaseră adânc printre oamenii aflaţi la marginea celui mai mare dezastru din întreaga istorie, care încă mai încercau să înţeleagă de ce avusese loc distrugerea de populaţie numită Explozie.
De aici se născuse ideea unor refugii ale Drumului Vieţii, ca acela în care se aflau, peste tot în Asia, Africa şi în zona Pacificului... tot astfel se explica absenţa lor în Europa şi America de Nord, locuri unde nu numai că nu era nevoie să se explice cauzele Exploziei, dar atâtea vătămări suferiseră minţile supravieţuitorilor, încât perspectiva unor străini hoinărind în voie printre ei era de neconceput.
Lăudaţi fie ei pentru naivitatea copilărească a acestei atitudini. Fără ea... 
— Fă cum îţi spun! urlă Hans la Anneliese, care tresări.
— Trebuie să mă îmbrac de faţă cu atâţia oameni care se uită?
Nu, nu, pur şi simplu nu putea fi adevărat! Nu se putea ca el, Hans Dykstra, să fie condamnat din cauză că unei proaste îi era ruşine să-şi arate ţâţele şi fundul... Îşi veni în fire şi, fără un cuvânt, îi scoase pe ceilalţi din cameră, luându-i de mână. Îi strigă peste umăr:
— Grăbeşte-te! Grăbeşte-te!
Dar ea n-o făcu. Timpul se scurgea, în vreme ce el, călugărul şi călugăriţa aşteptau nehotărâţi pe culoar. Apăru un alt călugăr ce strigă ceva din care Hans reuşi să înţeleagă numele lui Muley Hassan, şi răbdarea îi ajunse la sfârşit. Deschise larg uşa camerei Anneliesei şi o găsi îmbujorată, chinuindu-se să-şi încheie rochia lungă, maronie.
— Cu ce te joci? o întrebă.
Ea scoase o exclamaţie de groază, fiindcă el dăduse buzna, iar ea nu era încă acoperită complet. Peste piept, fermoarul din faţă se blocase la o înălţime pe care majoritatea fetelor ar fi considerat-o foarte decentă. Ea, în schimb, o acoperi cu ambele mâini.
— A intrat la apă şi nu pot să-l închid!
Lumea se înroşi, ca focul pe care îl pusese la casa Eriksson, niciodată văzut, dar uşor de imaginat. O apucă de braţ şi o târî afară din cameră, fără să ţină seama de ţipetele ei de protest. Călugăriţa şi cei doi călugări încercară să intervină, dar el îi dădu deoparte şi practic o cără pe Anneliese pe ultimii câţiva metri până la skelter. O împinse înăuntru şi formă primul cod îndepărtat care îi veni în minte, în Panama.
Apoi îi zise printre dinţi, foarte aproape de ureche:
— Ai prefera să fii bătută măr, ucisă poate, violată poate, decât să mă laşi să-ţi văd o bucăţică de piept? Eşti nebună?
Ea se mai zbătu câteva secunde, apoi se lasă moale pe umărul lui, plângând când o împinse afară din skelter. Aici, ca aproape oriunde, staţia din jurul ieşirilor skelterului era plină de blocaţi şi de purtători de brăţară care îşi câştigau existenţa ca animatori, informatori şi ghizi.
— Nu înţeleg lumea ta! gemea Anneliese. O urăsc... şi mă îngrozeşte!
Prompt, douăzeci de privitori reacţionară şi-i înconjurară.
— Ah, domnule! zise primul, alegând engleza. Era un băiat care nu avea mai mult de cincisprezece ani, dar era musculos şi agil ca un tipar. Reuşea să se strecoare uşor prin gloată. Vrei un loc intim să termini de violat fata virgină, nu? Am un loc bun, ieftin, eu...
Hans îl lovi cu dosul palmei, dându-l la o parte, şi căută disperat un drum pe lângă ceilalţi, dar nu reuşi să-l găsească. Universul părea plin de mâini lacome, întinse, guri ce ţipau, sclipirea luminii pe acele brăţări care interziceau intrarea în sistemul skelter...
— Hei, tu!
O voce tunătoare, cu un timbru autoritar, domină larma. Animatorii şi informatorii dădură înapoi şi-i făcură loc unui om îndesat de vreo patruzeci de ani, bine îmbrăcat, proaspăt bărbierit, total diferit de ei. În mâna stângă acesta avea un cartonaş alb. Putea fi o fotografie, fiindcă el o privi înainte de-a continua:
— Nu eşti cumva Hans Dykstra? Am un mesaj pentru tine de la...
Dar mintea febrilă a lui Hans completase deja propoziţia printr-o reformulare instantanee a întrebării: cum reuşise Mustafa să aibă grijă ca unul dintre agenţii lui să ajungă aici, în Panama, locul pe care îl alesese la întâmplare?
— Repede! rosti cu greutate şi, luând-o pe Anneliese de braţ, o trase înapoi în skelter şi formă codul pentru...
Spitzbergen. (Oare la câte coduri mă mai pot gândi înainte să fiu nevoit să consult un registru de adrese? Înainte de-a începe să le folosesc la întâmplare pe ale prietenilor şi colegilor de muncă? Oh, dacă ar exista un Dumnezeu, m-aş ruga, m-aş ruga, dar există numai forţa impersonală a naturii, carene-a scos din noroi...!)
— Hans, Hans, dă-mi drumul! ţipa Anneliese, încercând să-i dea pumni cu mâna liberă. Strigătul atrase atenţia. Aici, în iarna arctică, staţia era aproape goală. Cei care avuseseră ghinionul de-a eşua în acest nord îndepărtat îşi petreceau timpul în lunga noapte polară – aşa i se spusese – adaptând la dogmele Drumului Vieţii vechea practică a eschimoşilor de a face schimb de neveste. O grăsană urâtă, în uniformă de poliţist, sări în picioare de pe o bancă şi veni spre ei, rânjind cu gura până la urechi.
— Hei, eşti Dykstra, nu-i aşa? Nu te-am aşteptat...
Înapoi în skelter, imediat. Codul: Victoria, Insula Vancouver, pe ţărmul vestic al Canadei, care scăpase de cele mai rele ploi radioactive de după Explozie.
Mustafa se multiplicase parcă, devenise un fel de zeitate atotştiutoare, capabil să cuprindă întreaga planetă dintr-o singură privire.
Din nou la Victoria...! Cum... cum putuse acel diabolic Mustafa să-şi posteze agenţii la fiecare ieşire a skelterului public? Erau mii şi, chiar dacă avea să trimită până la ultimul membru al suitei lui să vegheze, în mod sigur n-ar fi reuşit să le acopere pe toate!
Dar încă un străin se ridică şi se apropie zâmbind, spunându-i pe nume, iar el fugi ca mai înainte. De data asta unde? Undeva, izolat în mijlocul unui ocean: Tahiti, Insulele Seychelles...
Optă pentru destinaţia din urmă, ieşind la o altă 'Victoria, pe insula Mah; aici nu-i mai aştepta nimeni. Aproape nevenindu-i să creadă că era adevărat, Hans porni prudent prin sala aproape goală; văzu geamuri sparte împrejur, mult gunoi suflat de vânt, un bărbat oacheş dormind lângă un stand de răcoritoare. Nimeni altcineva.
Oftă adânc şi eliberă braţul Anneliesei.
— Îmi pare rău. Îmi pare teribil de rău, să ştii. Dar ai văzut ce s-a întâmplat pretutindeni până acum, nu?
Frecându-şi zona de care degetele lui o prinseseră ca într-o menghină, ea zise:
— Tot ce-am văzut a fost o mulţime de oameni care te-au recunoscut şi ţi-au zis că vor să-ţi dea un mesaj. Nu ştiu de ce trebuie să fugi de ei. Aş vrea ca niciodată să nu-ţi fi promis că am să vin cu tine. Mă tratezi mai mult ca... ca pe un obiect decât ca pe o persoană!
— Dar singurii oameni la care mă pot gândi că ar vrea să mă urmărească sunt criminali, precum cel care a pătruns în casa mea şi a ars-o!
Hans simţi transpiraţia ţâşnindu-i din fiecare por al pielii.
— Există bande de criminali care pot să te aştepte oriunde mergi, atacând oameni nevinovaţi, chiar dacă aceştia pot să facă înconjurul lumii cât ai clipi? Atunci viaţa modernă este chiar mai groaznică decât mi-am închipuit!
Îi aruncă o privire sfidătoare. Bărbia ei proiectată înainte trăda supărarea. Inima lui Hans tresări. Căutând o consolare, el nu putu să găsească altceva mai bun decât faptul că, deocamdată, ea uitase de fermoarul înţepenit.
O domoli încetul cu încetul, până când fata se calmă destul de mult încât să accepte să-l însoţească în căutarea unui loc unde să fie găzduiţi. Gălăgia altercaţiei lor îl trezise pe omul de lângă standul de răcoritoare. Acesta se ridică, frecându-se la ochi de somn, şi le oferi mărfurile lui: pateuri ce păreau vechi şi fructe murdare, sticle vechi reumplute cu sucuri greţoase, colorate respingător în roşu strălucitor, verde şi purpuriu.
Hans refuză, dar îl întrebă fără prea mari speranţe unde se putea găsi un hotel...
Omul clătină din cap.
— Nu, domnule. Nu mai este hoteluri. Dar este o casă cu camere de închiriat, ştiu, bună, ieftină, curată. Cumnata mea o conduce. Scriu adresa şi dau şi indicaţii.
Apucă un ciot de creion, rupse un colţ dintr-o foaie galbenă de ziar şi, cu litere mari şi neîndemânatice, scrise încet două rânduri greu de descifrat. După ce află toate informaţiile, Hans îi mulţumi şi era gata să o ia pe Anneliese de braţ, când îşi dădu seama că omul aştepta cu mâna întinsă, cu o înfăţişare enervată.
A, desigur, un bacşiş. Se scotoci în buzunar şi scoase două monede, amintindu-şi brusc, cu o strângere de inimă, că nu avea aproape nici un ban la el. Când trecuse ultima oară pe acasă, uitase să-şi ia banii puşi deoparte.
Aşa că va trebui să se întoarcă încă o dată, şi dacă exista vreun loc unde Mustafa să-şi fi postat agenţii, acesta era, cu siguranţă, Valletta. El n-ar fi putut să treacă de pri-vater şi să intre în skelterul lui Hans, dar casa avea uşi şi ferestre obişnuite... Nu, ia stai! Nu-i promisese Vanzetti că poliţia avea să-i supravegheze casa? Aşa că probabil ar fi în siguranţă ducându-se acolo, la urma urmelor. Şi, dacă se dovedea a fi altfel, atunci existau variante: putea să se ducă la sediul Serviciului de Recuperare şi să ia nişte bani de acolo, plata în avans pentru concediul pe care îl solicitase din motive personale. Respiră puţin mai uşurat, conducând-o pe Anneliese din clădirea staţiei pe o stradă murdară, pe lângă un şir de clădiri părăginite spre o casă încă şi mai părăginită, care era, evident, casa „bună, ieftină, curată" cu camere de închiriat.
Femeia care veni să răspundă când Hans bătu la uşa şubredă din faţă zâmbi, se înclină şi îi conduse înăuntru, explicând că, da, din fericire, exista o cameră pentru cineva fiindcă unul din chiriaşii pe termen lung tocmai murise şi încă nimeni nu închinase camera. Îi conduse într-o încăpere înghesuită, prost mobilată, cu un pat dublu şi un lavoar atât de vechi, încât dacă Hans ar fi dat peste el în timpul muncii lui, ar fi considerat că merita să-l recupereze şi să-l vândă ca obiect vechi şi de preţ; un dulap mare stătea rezemat strâmb lângă perete fiindcă îi lipsea un picior.
Anneliese privi în jur îngrozită. Crezând că e din cauza stării în care se afla camera, Hans începu pe un ton de scuză să-i explice prăbuşirea afacerilor hoteliere din lumea întreagă; în cele mai multe locuri nu se putea găsi ceva mai bun decât acest fel de locuinţe jalnice folosite de blocaţi, de purtători de brăţară şi alte rebuturi sociale lovite de sărăcie... dar nu la asta se gândea ea.
— Trebuie să fie două camere! ordonă ea. Găseşte un loc unde sunt două camere! Nu voi accepta asta... nu suntem căsătoriţi!
Şi, înainte ca el să poată pregăti repede un răspuns, ea se dezlănţui asupra lui, cu un şuvoi de vorbe fără rost care îi izbiră urechile până când Hans îşi simţi craniul sunând ca un clopot.
— Toţi bărbaţii pe care i-am întâlnit de când am venit din Brazilia sunt la fel, inclusiv tu. Şi eu, care te-am crezut mai cinstit, mai moral! Am fost o proastă că am crezut minciunile tale, dar ar fi trebuit să ştiu mai bine! Nu poţi să te gândeşti decât la pofta ta păcătoasă şi murdară şi cum poţi păcăli, înşela o fată, s-o înghesui într-un colţ din care nu poate scăpa, asta faci! Am zis că voi veni cu tine fiindcă mi-ai promis că o să-mi arăţi partea frumoasă a lumii moderne, locuri în care oamenii sunt fericiţi şi buni şi viaţa este dulce, şi ce-am văzut?! Unde m-ai adus? într-un oraş părăginit, murdar, împuţit, plin de sărăntoci! Ia-mă de aici în clipa asta şi de data asta arată-mi ce mi-ai promis!

Interfaţa S

Mulţi oameni stau acasă
rozându-şi ughiile,
incapabili să se hotărască unde să meargă.
Un măgar – pretindea Buridan – 
a murit de foame
la distanţă egală între două baloturi de paie.
Buridan era oricum un om.
Alte creaturi
Nu sunt chiar atât de proaste ca omenirea.
Mustafa Sharif

19

Întreg edificiul speranţelor sale se prăbuşea acum în jurul lui Hans. Nu-i venea să creadă că într-un timp atât de scurt Anneliese încetase a mai fi copila ruşinoasă şi aparent afectuoasă, atât de încântată să converseze la petrecerea lui Aleuker în propria ei limbă – deşi încet şi cu multe poticniri. Acum părea a se fi transformat într-o scorpie, biciuindu-l cu vorbele, cu mai multă imaginaţie şi furie dezlănţuită decât reuşise vreodată Dany.
Să fie acesta rezultatul idealurilor în spiritul cărora fusese crescută? Părea incredibil. Cum ar putea oare oamenii să se înţeleagă unii cu alţii, dacă ei consideră că această atitudine este corectă şi potrivită?
Apoi îşi aminti cu greaţă: înţelegerea nu fusese niciodată o trăsătură caracteristică a oamenilor. Fuseseră atât de nebuni, încât inventaseră arme capabile să şteargă printr-o explozie oraşe întregi pline de oameni şi folosiseră skel-terul pentru a săvârşi jafuri, crime şi sabotaje.
Uluit, nu putu face altceva decât să se supună cererilor Anneliesei. Mergând înapoi spre staţia skelterului, însoţit de observaţiile ei dispreţuitoare referitoare la orăşelul murdar şi dărăpănat, nereuşind s-o întrerupă, Hans îşi scotoci mintea, căutând un alt loc unde putea risca s-o ducă.
Îşi aminti că Tahiti îi trecuse prin minte cu puţin timp în urmă. Ar fi oare acceptabil după criteriile ei? Foarte probabil că nu, fiindcă era un loc curat, elegant, vizitat în mod obişnuit de turişti cu skelterul, oameni care îşi luau vacanţe lungi şi aveau o mulţime de bani în buzunar. Anneliese fusese oripilată să vadă, la refugiul din Bali, oameni umblând îmbrăcaţi numai în fustanele cu centuri, deşi vestimentaţia era practica, iar ei îşi îndeplineau liniştiţi sarcinile zilnice. Nu va fi oare şi mai ofensată văzând femei şi homosexuali tolăniţi pe plajă, din narcisism, în speranţa că vor atrage parteneri pentru noapte?
Nu ştia. Pur şi simplu nu avea nici o idee. Nu putea să priceapă aceste reguli nebuneşti după care trăia fata.
Exista vreo comunitate care folosea skelterul, undeva pe Pământ, îndeajuns de conservatoare ca s-o mulţumească? Ei bine, dacă exista, numai în Australia putea să fie. Nu conta că absolut nimeni în ziua de azi nu adera la acest gen de principii. Conta faptul că acele comunităţi unde acestea funcţionau dispreţuiau skelterul sau erau îngrozite de el. Hans nu vizitase niciodată vreuna, cu excepţia turului scurt făcut în oraşul din apropierea casei lui Mustafa... timp în care mulţi oameni făcuseră semne înspre el, spre a se feri de Ochiul Dracului, sau scuipaseră pe urmele lăsate de el în praf. Atât de mulţi, încât le uitase numărul în câteva minute.
Ştia codul vreunui loc în Australia? Nu. Va trebui să consulte un registru de adrese şi să aleagă un loc la întâmplare.
Acum erau ceva mai mulţi oameni în staţie, vreo şase cu totul, inclusiv doi copii ciudaţi care cumpărau sucuri de la standul de răcoritoare. Hans aşteptă până ce fură serviţi, apoi ceru un registru de adrese. Recunoscându-l, vânzătorul făcu o faţă lungă.
— Nu ţi-a plăcut casa cumnatei mele?
— A... avea doar o cameră şi noi voiam două!
Urmă o pauză, în timpul căreia vânzătorul îl cercetă cu un amestec de uimire şi dispreţ: dacă un bărbat poate convinge o fată atât de drăguţă să călătorească cu el, cum de nu poate să împartă patul cu ea? O întrebare bună... Dar se mişcă în cele din urmă, arătând spre o cabină pe care Hans n-o observase, la celălalt capăt al staţiei, şi-i spuse că acolo se afla un registru de adrese.
Hans aşteptă ca Anneliese să vină cu el; ea refuză şi se aşeză hotărâtă pe o bancă liberă.
— Mă faci să merg prea mult! Mă dor picioarele! Asta e lumea în care se spune că n-ai nevoie să mergi pe jos fiindcă există skelterul?
Aşa că Hans se duse singur la cabina cu registrul de adrese şi răsfoi un volum vechi, rupt, cu multe pagini lipsă. Scopul în care fuseseră folosite era evident, având în vedere duhoarea care se ridica dintr-un colţ al cabinei; podeaua se lăsase, era o gaură în ea, şi oamenii o folosiseră ca un W.C. improvizat.
Aproape asurzit de bâzâitul muştelor care se învârteau în locul acela, Hans localiza în cele din urmă şi memora codul unui skelter public din Alice Springs, Australia, care – păru el să-şi amintească – era o localitate înfloritoare în prezent şi la fel de conservatoare ca majoritatea celor de pe acest continent. Se îndreptă, oftând, înapoi spre banca pe care o lăsase pe Anneliese... şi îşi dădu seama cu groază că nu mai era acolo.
Privind ca un nebun împrejur, o văzu apropiindu-se de skeltere, vorbind animat cu un bărbat în haine îngrijit croite, care în mod sigur nu fusese în staţie cu câteva minute în urmă.
Hans o strigă. Aruncându-i o privire temătoare, Anneliese se agăţă de braţul noului ei însoţitor şi-i şopti ceva care-l îndemnă pe acela să o grăbească spre cea mai apropiată cabină. Înainte ca Hans s-o prindă din urmă, un val de lumină albastră strălucitoare semnală plecarea lor. Spre oriunde.
Multă vreme, Hans rămase acolo înjurând, cu mâinile atât de strâns încleştate, încât îşi imagină sângele ţâşnindu-i din vârfurile unghiilor. Copiii îl priveau uimiţi, sorbindu-şi sucurile, cu zgomot, prin paie. Ceilalţi oameni prezenţi se uitau insistent la el.
În cele din urmă reuşi să-şi revină şi spuse, fără a se adresa cuiva anume:
— N-o să scape! O să-l văd întâi pe el în iad!
Se îndreptă cu paşi mari spre acelaşi skelter cu care călătoriseră Anneliese şi necunoscutul şi formă codul pe care-l mai folosise doar o dată, dar pe care şi-l amintea mai bine decât pe al său.
Aparţinea lui Mustafa Sharif.
— A venit, efendi, zise Aii şi se dădu la o parte din uşa Camerei Leoparzilor ca să-l lase pe Hans să treacă, urlând sălbatic.
— Ce-ai făcut cu ea, lua-te-ar dracu'?
Mustafa, aşezat picior peste picior pe o grămadă de perne moi, ridică o sprinceană deasupra ochiului lipsit de vedere: ce vrei să spui?
— Hans, bună ziua, murmură. Te aşteptam... Ia loc şi permite-i lui Aii să-ţi ofere nişte răcoritoare.
— Vreau să ştiu ce ai făcut cu Anneliese! zbieră Hans.
— Te-ai despărţit de ea? contracara Mustafa.
— Am pierdut-o, după cum ştii al naibii de bine!
— Ca să fiu foarte exact, nu ştiam. Dar mă bucur. Aşa ar trebui să fie.
— Tu... Vocea lui Hans cedă; şi-o recapătă cu un efort imens. Ai tupeul să stai acolo şi să-mi spui că n-a plecat cu unul dintre agenţii tăi?
— Dragul meu prieten, crezi că sunt magician?
Zăpăcit, Hans se întrebă dacă nu-şi pierdea cumva minţile. Nu considerase el însuşi greu de crezut că Mustafa putea pune toţi servitorii să-l aştepte la fiecare ieşire a unui skelter public de pe pământ? Şi totuşi...
— Negi că l-ai trimis pe scribul-şef Muley să mă caute?
— Nu. De fapt el vine încoace chiar acum. Tocmai am auzit târşâitul pantofilor lui la capătul coridorului. A fost gata să te ajungă de două ori, şi sunt foarte nedumerit, ca să nu zic jignit, de faptul că te-ai hotărât să-l eviţi. Ai înrăutăţit şi mai mult lucrurile minţind ca să-i convingi pe călugării şi călugăriţele de la refugiul din Bali al Drumului Vieţii să mintă şi ei. Chiar de la prima noastră întâlnire ai pretins că urmezi acel Drum. E trist să-ţi dai seama că un prieten vechi ţi-a spus neadevăruri, nu-i aşa?
Ameţit, Hans simţi nevoia să se aşeze. Prevăzător, Aii avu grijă să existe un scaun în spatele lui.
— Dar dacă Anneliese n-a plecat cu cineva trimis de tine după noi...
Muley intră încet; Mustafa răspunse înclinării lui cu un semn scurt din cap.
— Explică împrejurările, îl invită pe Hans.
Şi, după ce ascultă rezumatul întretăiat al lui Hans, nu reuşi să se abţină să chicotească.
— Oh, Hans, Hans, presupun c-ar trebui să mă simt flatat când ai crezut că toate astea le-am făcut eu!
— Cine, atunci? întrebă Hans furios.
— Cine altcineva, dacă nu un funcţionar important al Autorităţii Skelter, putea să deţină posibilitatea de a-l căuta pe un singur om în lumea întreagă? Frederick Satamori a fost aici, încercând să-şi revină după rana căpătată la Chaim Aleuker. Chiar în timpul când noi vorbeam în casa din Suedia; acea conversaţie pe care tu ai încheiat-o într-un mod atât de neceremonios... Mustafa nu mai era bandajat. Ridică o mână şi-şi dădu la o parte părul, arătând un plasture strălucitor ce acoperea rana făcută de vătrai.
— Dar... dar Anneliese n-ar fi plecat cu un necunoscut, chiar dacă ar fi fost un angajat al Autorităţii Skelter!
— Pe ce te bazezi când spui că n-ar face-o? replică Mustafa. În timpul celor câteva ore după ce v-aţi cunoscut la petrcerea lui Aleuker, aţi devenit prieteni atât de buni şi intimi...? Nu, dimpotrivă. Ştii că asta este exact ceea ce-ar face. Nu ţi-ai dat seama, până acum, că nu este întreagă la minte?
— Eu...
Hans rămase cu gura căscată.
— Îmi dau seama că începuseşi să bănuieşti, dar negai adevărul.
Cu furie reînnoită izbucni:
— Deci tu i-ai spus lui Satamori să mă găsească pe mine şi pe Anneliese! Acum face pe codoşul pentru tine? O voiai pentru tine, nu-i aşa? Ei bine, pot să-ţi spun...
— Niciodată în întreaga mea viaţă, şi nu mai sunt un om tânăr, zise Mustafa rar, n-am fost atât de grav jignit. Şi nu sunt singurul. Priveşte-i pe servitorii mei. Nu poţi citi pe feţele lor că te-ar înşfăca bucuros, te-ar târî urlând spre cel mai înalt minaret şi te-ar arunca spre moarte pe dalele de piatră de dedesubt? Ar fi o soartă blândă, pe care o meriţi din plin. Dar acum tu eşti cel nebun. Poate că întotdeauna ai fost. În cazul ăsta, eu sunt de vină că m-am împrietenit cu tine. Aşa că îţi voi răspunde cinstit Nu, nu l-am pus eu pe Satamori pe urmele tale. Din cauza pierderii lui Chaim şi a altor oameni importanţi, Satamori era nerăbdător să-i găsească pe aceia care dezlegaseră cheile petrecerii de vânătoare a comorii, iar tu ai fost cel dintâi care reuşise. Voia să ia legătura cu tine şi să-ţi ofere o slujbă mai bună, mai de răspundere, mai bine plătită. În schimb, tu te-ai lăsat vrăjit de o fată nebună, aproape un copil; ţi-ai lăsat nevasta să se sacrifice şi ai dat explicaţii mincinoase în legătură cu moartea ei; ai...
— Minciuni, minciuni! ţipă Hans.
— Ali, serveşte-l pe vizitatorul nostru cu o băutură calmantă, îi va micşora panica şi-l va face capabil să gândească şi să vorbească normal.
Prompt, Aii îi întinse o ceaşcă de aramă gravată. Hans o aruncă deoparte, ţipând:
— Vrei să mă otrăveşti acum, nu?
— Aii, umple două ceşti; încordarea îşi spune cuvântul şi aş avea şi eu nevoie de puţin din acea băutură. Dacă alegi tu care ceaşcă s-o iei, asta te va mulţumi? adăugă Mustafa.
Hans îşi umezi buzele brusc uscate. În cele din urmă, cedă:
— Bine, spuse Mustafa. Aş putea spune că n-are importanţă. Fiindcă, dacă ar trebui să te ucid, aş face-o. Am pus să fie omorât predecesorul tău când a început să fure lucruri din casele pe care le vizitam împreună. Nu vreau să port o brăţară... Dar eu vreau să-ţi clarifici câteva lucruri şi, când mintea o să-ţi fie destul de limpede ca să le pricepi, voi continua cu explicaţiile. Aş prefera să te conving, decât să am moartea ta pe conştiinţă.

Interfaţa T

Am observat
cât de adânc e cufundată lumea în mizerie.
Asta fiindcă, pretutindeni,
acum nu-i pasa nimănui de nimic.
Nu trăiesc aici!
— spun ei şi iau skelterul.
Dar nu-i aşa.
Trăiesc aici. Acesta e Pământul.
Mustafa Sharif

20

Poate că Mustafa era mai obişnuit cu ingredientele din băutura calmantă; în orice caz, păru să nu fie afectat, deşi bău toată ceaşca. Dimpotrivă, Hans fu pătruns de o detaşare bruscă, alarmantă, ca şi cum eul i se separase de corp şi-i plutea acum deasupra capului, observându-I, controlându-i de la distanţa mişcările şi vorbirea, ca şi cum el ar fi fost o marionetă.
Zise, pronunţând cu grijă:
— Ei bine... aştept explicaţii! Dar te avertizez: găseşte unele bune...
Un căscat îi dilată pe neaşteptate ultimul cuvânt şi Hans îl transformă într-un icnet.
Mustafa, aparent fără să fi observat, începu:
— Probabil te-ai întrebat ce obţin din vizitarea caselor abandonate.
— Da, de multe ori.
— Obţin o înţelegere a procesului care m-a făcut să fiu orb.
— Cum? Cum? Nu, n-ar trebui să întreb. E un lucru prea personal.
— Dimpotrivă; ar fi trebuit să mă întrebi mai de mult şi ţi-ai fi înţeles mult mai bine viaţa. Am orbit din cauză că am privit direct la o explozie nucleară. Era bomba care a distrus Canalul de Suez. Nu contează de cine a fost lansată. Strălucirea ei mi-a fost concentrată drept prin cornee, care, după cum ai văzut şi tu, este neatinsă. Pe retină, punctul din care porneşte nervul optic a fost cicatrizat, transformat într-o fracţiune de secundă într-un ţesut inutil. Din cauza acelei experienţe, când intru în case abandonate aparţinând oamenilor care au trăit după vechile standarde, găsesc acolo ceva diferit de ceea ce cauţi tu: esenţa a ceea ce ei foloseau ca să deghizeze cruzimea şi brutalitatea de care erau capabili. Tu mergi în astfel de locuri cu un sentiment de invidie şi resentiment. Ai dori să fi putut trăi ca ei şi nu-ţi dai seama că asta ar însemna să plăteşti preţul spiritual pe care ei l-au plătit. În inimă aparţii acelei lumi vechi şi crude.
— Nu! Nu!
— Nu? Chiar nu? Eu îi aparţin!
Confuz, Hans clătină din cap. Se simţea manevrat ca o marionetă.
— Aparţin atât de mult acelei lumi vechi, în ciuda tuturor eforturilor mele de a identifica otrăvurile detestabile pe care ea le-a lăsat în psihicul colectiv al omenirii, încât atunci când am auzit că Satamori avea de gând să te caute, am intrat în panică. Puteam să prevăd că o să mă trădezi. Până n-am trimis să fie căutată şi n-am ascultat încă o dată caseta pe care am alcătuit-o odată despre tine – cea care conţinea istoria ta trecută şi care m-a îndemnat să mă hotărăsc să devenim parteneri într-o infracţiune – nu mi-am dat seama cât de prost am fost. La început mă gândeam să te prind şi să te leg, aşa cum ai făcut şi tu cu mine, dar să o fac mai bine. Ai făcut o treabă teribil de neîndemânatică cu legăturile acelea, ştii? Apoi mi-am dat seama că îmi trădam viziunea despre natura esenţială a omului şi, în consecinţă, sunt încântat să o spun, judecata mai bună s-a dovedit a fi adevărată. Ai venit aici de bunăvoie; ai fost despărţit de Anneliese, căreia, cum ţi-am spus, numai rău putea să-i facă relaţia voastră.
— Opreşte-te! Nu este adevărat!
— A, ba este! Gândeşte-te bine, Hans. Mustafa se aplecă înainte, ochii lui lipsiţi de vedere parând să-l sfredelească până în creier. Gândeşte-te mai întâi la situaţia ta. Nu simţi că lumea a fost nedreaptă?
— Ba da, fir-ar să fie, ba da! Hans simţi că-i vin lacrimi în ochi. N-am făcut rău nimănui, am fost doar luat prin suprindere şi am judecat greşit de vreo două ori. Nu e corect să fiu pedepsit pentru...
— Cine te-a pedepsit? strecură Mustafa întrebarea cu acurateţea unui ac hipodermic. Eşti vinovat de o infracţiune gravă după standardele de azi. Eşti un spărgător de coduri. Şi eu sunt la fel.
— Dar am făcut asta numai fiindcă am vrut să mă lupt cu trecutul, să îl înregistrez, să las rapoartele mele pentru arheologii viitorului...
— Nu-i adevărat. Dacă ar fi fost adevărat, n-ai fi putut să te duci la superiorii tăi şi să le spui că în afară de munca de recuperator, de gunoier local, ai vrea ca, în timpul liber, să strângi şi informaţii? Mie nu mi-ar fi acordat niciodată acest privilegiu. Dar ţie, un coleg de încredere şi cu adevărat respectat, ţi-ar fi spus da. Ai fi putut căpăta coduri ce nu mai erau în uz, cu împuternicire legală. Dar nu voiai asta. Voiai să fii privit, chiar şi după moartea ta, ca un om care a îndrăznit să sfideze regulile societăţii!
— Nu, nu este aşa! Nu m-ar fi lăsat niciodată să...
— La naiba, omule! Ai întâlnit oamenii, sau pe unii dintre ei, care conduc astăzi Pământul. I-ai cunoscut pe Satamori, pe Aleuker, pe Pech şi pe alţii la acea petrecere ridicolă! Cu toate că eu sunt de părere că ei încearcă să salveze lumea printr-o modalitate greşită, inventând noi reguli şi regulamente, când avem nevoie cu disperare să apelăm la bunul-simţ în loc de principii inflexibile care se vor demoda într-un an sau doi – cu toate părerile diferite faţă de ale lor, trebuie să recunosc măcar atât: sunt cei mai luminaţi oameni dintre toţi cei care au deţinut o asemenea putere în întreaga istorie a omenirii. Nu ştii ce-a zis Satamori când a pomenit că avea de gând să te găsească, aşa că-ţi voi spune eu. A zis, cu aproximaţie: nu contează că te-ai dovedit un laş, având în vedere fuga de la Chaim. Contează faptul evident că gândeşti foarte repede.
Un geamăt slab îi scăpă lui Hans. Încercă să se stăpânească, dar nu reuşi.
Cu glasul plin de milă, Mustafa continuă mai blând.
— Mai este un lucru pe care trebuie să-l accepţi, prietene. Te porţi de parcă ai fi devenit... proprietarul acestei fete, Anneliese. N-ai fi putut niciodată să devii astfel. În cel mai bun caz, ai fi putut fi... păstrătorul ei.
— Dar nu părea să fie anormală psihic!
— Nu mai mult decât tine, din punctul de vedere al majorităţii oamenilor. Mai puţin ca... Simţind că Hans se pregătea să-l întrerupă, Mustafa ridică o mână ca să-l oprească. Mai puţin ca mine, voiam să spun. Ştiu sigur, Chaim Aleuker mă considera un om foarte periculos. Mă bănuia de ambiţie nemăsurată, de sete de putere, de o ipocrizie neegalată nici în zilele de odinioară... şi, cu tot respectul pentru amintirea lui, trebuie să spun că greşea. Serios, prietene, cum îţi închipui că un om aflat în starea jalnică a Anneliesei poate fi altfel decât serios deranjat la cap? Soţia ta, Dany, era poate nesuferită, dar era capabilă să acţioneze ca o persoană mai mult sau mai puţin aptă să-şi facă propriii ei prieteni sau chiar să fie titularizată ca destinatar al uneia din invitaţiile prosteşti la petrecerea de căutare a comorii. În mod sigur, având-o pe ea drept exemplu de profundă deformare a personalităţii cuiva din cauza traumei suferite de omenire, ar fi trebuit să vezi cât de mult era afectată Anneliese. A priori! Şi, în plus... Vocea lui Mustafa scăzu: în plus, ar fi trebuit să-ţi aplici aceeaşi lecţie ţie însuţi.
Hans înghiţi în sec, dar nu putu să răspundă.
— În ceea ce mă priveşte, continuă Mustafa, mi-e ruşine de ceea ce-a făcut lumea veche din mine şi vreau ca lumea s-o ştie. Mi-e ruşine că au existat atât de multă lăcomie şi invidie, şi că acestea există şi în firea mea. Mi-e ruşine că oamenii fac tot posibilul pentru ca eu să acţionez într-un mod responsabil, nu acceptând posturi guvernamentale, ci ascultându-i pe cei care au necazuri şi vin la mine, ajutându-i pe cei care nu se pot ajuta singuri, admirând realizările neînsemnate ale acelora care nu au mai mult, dar care totuşi nu merită să nu aibă nimic... Poate că sunt respectat. Cred că sunt. Dar sunt respectat de străini, oameni de departe, al căror singur contact cu mine se face prin ceea ce am scris. Pentru mine contează mai mult să ştiu că mă plac oamenii care trăiesc în oraşul de dincolo de peretele casei mele!
Întinse un braţ grăsuliu şi lovi ceea ce, din întâmplare, era capul unuia dintre leoparzii pictaţi, aplecat spre burta unei căprioare.
— Din cauza acelora care au avut mai mult decât am îndrăznit eu să visez, conchise el, şi care au hotărât să-şi folosească bogăţia în moduri atât de abominabile, prefer să fiu privit ca un excentric decât să mă alătur elitei conducătoare. Dar asta e părerea mea personală. N-am nici un drept să te îndemn să-mi urmezi exemplul. Ceea ce eu, sau oricine altcineva, pot să fac pe bună dreptate, este să-ţi spun: te-ai judecat şi te-ai apreciat greşit. În consecinţă, ai o moarte pe conştiinţă, aceea a soţiei tale. Pe deasupra ai un talent, şi de aici decurge şansa ta de-a avea remuşcări. Ai visat să ţi-o faci pe această fată, pe Anneliese, o subordonată, prinzând-o într-o pânză de linguşiri. Când am făcut cercetări, mi-ai răspuns cu o lovitură în cap. Aşadar, du-te la Satamori, acceptă orice post crede el că eşti capabil să-ţi asumi şi dedică-i-te. Converteşte, transformă, sublimează dorinţa ta de putere într-o plăcere pentru munca bine făcută. Este posibil. Cred că am fost convins să te aleg ca – folosesc iarăşi expresia – partener la infracţiune fiindcă, bănuiesc, am sesizat capacitatea ta de-a obţine acest fel de sublimare. Acum dovedeşte-mi că am dreptate.
Din tot acel lung discurs, Hans se agăţă şi reţinu numai o sugestie-cheie. Ridicându-se cu mintea înceţoşată, zise:
— Vrei să mă duc direct la Satamori.
— Cred că este o idee înţeleaptă.
— Foarte bine. Ali, condu-mă la cel mai apropiat skel-ter şi găseşte-mi codul pentru sediul Autorităţii Skelter.
În mai puţin de cinci minute se afla acolo. Un tânăr îi apăru dintr-un alt skelter, după un interval de siguranţă, şi îl privi printr-un geam armat din spatele unui birou de recepţie care – lui Hans nu trebuia să i se spună – ascundea arme. Tiparul era acelaşi, până la acel punct, cu acela de la Sediul de Recuperări care trebuia să fie deschis pentru public. Când suna semnalul de sosire, ceea ce pătrundea în cameră putea să nu fie o persoană, ci bomba unui sabotor.
Hans se legitimă şi adăugă:
— Cred că doctorul Satamori mă caută.
Faţa tânărului se lumină.
— Pot să spun că da! N-am fost niciodată nevoit să fac atâtea copii după poza unui singur om. Am stat la fiecare ieşire a skelterelor publice încercând să vă găsim, dar cred că nu prea aţi avut chef de călătorii, nu? Am auzit vestea tristă despre soţia dumneavoastră – dacă nu vă deranjează să pomenesc despre asta. Pe unii îi deranjează, pe alţii nu. Se pare că reacţia depinde de cultură... Ei bine, ce pot face pentru dumneavoastră?
— Să mă conduci la doctorul Satamori, bănuiesc, murmură Hans.
— Păi, acum nu este aici, zise tânărul. Poate aţi auzit, doctorul Pech de la Departamentul de Dezvoltare se află încă în spital ca urmare a celor întâmplate la Chaim Aleuker.
— Am fost şi eu acolo!
— Serios?! Aşa l-aţi cunoscut pe şeful! Ia te uită! A... cum spuneam... doctorul Satamori este plecat în vizită la spital, dar dacă vreţi să aşteptaţi, a spus că n-o să stea mult, cel mult douăzeci de minute, ori preferaţi să reveniţi, sau să vă caute...?
O oboseală profundă îi cuprindea lui Hans mintea. Ecoul sfatului dat de Mustafa se stingea acum, ca şi cum efectul băuturii calmante micşorase la maxim impactul vorbelor. Acum îl dominau emoţii adânci, profunde: dezamăgire, frustrare, groază... Rosti aspru:
— Nu, cred că prefer să nu aştept. Dar dacă îmi poţi da o bucată de hârtie şi un plic, aş vrea să-i las un bilet.
— Sigur! Poftim!
Hans se aşeză, scrise biletul – nu mai mult de zece rânduri – îl reciti, lipi plicul şi i-l dădu tânărului. Se îndreptă apoi spre skelter fără vreun alt cuvânt.
— Hei! zise tânărul; apoi mai tare şi mult mai imperios: Hei! Asta nu e...!
Văzuse clar codul de nouă cifre pe care îl forma Hans. Şi nu era unul pe care te-ai fi aşteptat să-l aleagă un călător întreg la minte.
— Am încercat să-l opresc, am strigat, chiar înainte să termine de format toate cele nouă numere, se plânse tânărul. Te obişnuieşti să priveşti automat ce cod formează oamenii, pentru orice eventualitate...
— Nu te mai condamna, zise Satamori rece, aşezat la birou şi citind a treia sau a patra oară biletul lăsat de Hans. Nu aveai cum să ştii dinainte că avea să formeze codul pentru un incinerator.
Aruncă o privire spre skelterul din colţul biroului său şi nu putu să-şi reţină un fior.
— Asta-i tot, adăugă el şi tânărul ieşi, clătinând mecanic din cap ca un mandarin de porţelan.
Rămas singur, Satamori privi ţintă biletul şi încercă să se consulte în minte cu Chaim Aleuker, cu Boris Pech, cu amărâta de fată pe care, din fericire, agenţii lui reuşiseră s-o ajungă din urmă tocmai în Insulele Seychelles, şi care va putea probabil să-şi capete locul în societate după câţiva ani, după ce va fi tratată de Karl Bonetti. Îşi imagină că auzea în cap toate vocile lor, amestecate într-un singur glas. Toate erau de acord, aveau aceeaşi părere, erau unanime.
Biletul spunea că Mustafa Sharif se făcuse, ani întregi, vinovat de vânzarea codurilor ilegale ale caselor abandonate. Erau enumerate şi câteva asemenea coduri.
— Dar îl cunosc, zise Satamori încet. Îl respect. Mai mult, îmi place, chiar dacă discutăm mereu în contradictoriu. Să-l văd cu o brăţară... Nu, n-ar merita. Oricare i-ar fi motivele, sunt sigur că sunt întemeiate. Iar el întotdeauna a afirmat, pe bună dreptate, că nu trebuie niciodată să punem în jurul lumii o cămaşă de forţă, din reguli şi regulamente. Poate ceea ce ne-a dus la Explozie a fost simpla acţiune a unei legi naturale inflexibile. La fel, ar fi putut să fie şi constringerea excesivă a legilor inflexibile făcute de om. Omului îi place să fie liber. Când este încătuşat, se înfurie şi izbucneşte...
Ajunsese la o hotărâre. Ridicându-se, se îndreptă spre skelterul lui particular şi aruncă biletul pe podeaua acestuia. Apoi, cu braţul perfect întins, formă acelaşi cod de nouă cifre care-l dusese pe Hans Dykstra în cea mai lungă călătorie pe care putea s-o facă – cea mai lungă posibilă vreodată. Biletul îl urmă pe Hans în eternitate.
Se întoarse la birou. Întotdeauna era foarte mult de lucru.

Interfaţa (∞)

Tu
stăteai in faţa skelterului gindind ca e ceva nou şi ciudat
sa fii confruntat cu atâtea opţiuni.
Tu
ai scăpat din vedere faptul
că fiecare dimineaţă, de la începutul timpului,
a luminat nenumărate posibilităţi.
Mustafa Sharif
__________________________

Născut la Oxfordshire, în Anglia, JOHN (KILIAN HOUSTON) BRUNNER a descoperit SF-ul la şase ani, citind Războiul lumilor al lui Wells. Şi-a vândut primul roman încă din vremea colegiului (a studiat filologia), iar prima sa povestire SF, Thou Good and Faithful, a apărut în revista Astounding în 1953, sub pseudonimul John Loxmith. A urmat o perioadă în care a schimbat o mulţime de slujbe, fără însă a renunţa la scris. A călătorit mult prin lume (Italia, Spania, Grecia, Rusia, Brazilia, SUA etc), fapt ce avea să se regăsească în scrierile lui.
John Brunner poate fi considerat un specialist al viitorurilor sumbre, care a utilizat cu talent literatura science fiction ca pe o oglindă amplificatoare a realităţii, proiectarea acţiunii într-un viitor foarte apropiat permiţindu-i o privire în detaliu asupra prezentului, din care extrage faptele ce pun în primejdie omenirea. Romanul The Jagged Orbit (Orbită neregulată – 1969) se ocupă de violenţa rasială, The Shockwave Rider (Călare pe unda de şoc – 1975) avertizează asupra pericolelor latente ale informaticii, iar Stand on Zanzibar (Zanzibar— 1968) are drept temă suprapopularea.
În ciuda activităţii sale militante şi a atracţiei pe care a simţit-o faţă de SF-ul de avertisment, Brunner nu a căzut niciodată în capcana profetismului stângist, dorind să fie, înainte de orice, un „artizan al cuvintelor", îndrăgostit de scriitură. Brunner iubea frescele grandioase, clocotind de personaje şi de acţiune: în enormul roman The Cnicible of Time (Creuzetul timpului – 1983), el descrie întreaga istorie a unei specii extraterestre, de la naşterea ei până la exodul în spaţiu. Un alt remarcabil tur de forţă, de o cu totul altă factură însă, a fost The Squares of the City (Oraşul ca un joc de şah – 1965), un roman de ficţiune politică în care intriga urmăreşte pas cu pas mutările unei partide de şah, fiecare piesă de pe eşichier fiind reprezentată printr-un anume personaj. Demne de menţionat sunt şi volumele: Quicksand (Nisipuri mişcătoare – 1967), The Sheep Look Up (Oile privesc în sus – 1972), Webs of Everywhere (Reţelele infinitului – 1974), Players of the Game of People (Jocul posesiunii – 1980). Romanul Catch a Falling Star (Să prinzi o stea căzătoare – 1968), deşi nu se numără printre cele mai cunoscute ale autorului englez, posedă toate virtuţile scrierilor sale: o intrigă atrăgătoare, personaje vii, o idee ţinând de specificul science-fantasy.
Scriitorul a vizitat România, în 1994, cu ocazia Euroconului de la Timişoara. În cea de-a doua zi a următoarei Convenţii Europene de SF, cea de la Glasgow, din 1995, John Brunner avea să moară în urma unui atac de cord, lăsând un imens gol în conştiinţa literaturii science fiction.